Fordította

CSÁKI-SIPOS KATA

NAGY MARIETTA

Ezt a könyvet a szerelemmel beszélő, türelemmel érlelődő baráti társaságnak ajánlom.

A SZERELEMNEK nincsen szüksége jelzőre vagy definícióra.
A szerelem önmagában külön világ.
Vagy benne vagy, a középpontjában,
vagy kívülállóként csak vágyódsz utána.

ELŐSZÓ

Ha követ vetsz a folyóba, nem sok hatása lesz. A víz felszíne lágyan szétválik, fodrozódik. Jön a jól ismert, meghatározhatatlan csobbanás, amely szinte nem is hallatszik, hangja elvész a sodrás morajában. Mindössze ennyi történik.

Ha azonban ugyanaz a kő egy tóba esik… A következménye jóval maradandóbb. Az a kő, az a bizonyos kő az állóvizet felkavarja. Ahol a kő a vízhez ér, először egy kör keletkezik, a kör bimbózni kezd, a bimbó virágot bont és kinyílik, majd tovább ontja a virágokat. Egy aprócska kő micsoda dolgokat idéz elő egy szempillantás alatt! Hatása az egész vízfelszínre kiterjed, egyszer csak azt látod, hogy mindent elborított. A vízgyűrűk újabb gyűrűket szülnek, egészen addig, mígnem a legutolsó vízgyűrű is elérte a partot és semmivé lett.

A folyó hozzászokott a zűrzavarhoz, az őrültséggel teli rohanáshoz. Valójában csak a csobogáshoz keres ürügyet, gyorsan él, sebesen szállítja hordalékát. A követ, amelyet beledobnak, befogadja, magáévá teszi, megemészti, majd könnyedén megfeledkezik róla. A kuszaság a természetében rejlik. Eggyel több vagy kevesebb, nem számít neki.

A tó viszont nem képes az ilyen hirtelen változásokra. Egyetlen kő is elég, hogy fenekestül felforgassa, kiforgassa önmagából. A tó, miután találkozott a kővel, már soha nem lesz a régi, egyszerűen nem lehet az.

Ella Rubinstein élete mindig is egy mozdulatlan tóhoz hasonlított. Közel járt a negyvenhez. Szokásai, szükségletei és választásai már jó ideje egyhangúak, unalmasak voltak. Élete nélkülözte a meglepetéseket, teljesen monoton, hétköznapi, rendezett volt. Az utóbbi húsz évben élete minden részletét alárendelte a házasságának. Minden kívánsága, minden újonnan szerzett barátja, sőt még a leglényegtelenebb döntései is ezzel függtek össze, ehhez kapcsolódtak. Az egyetlen iránytű, amely életének irányt szabott, az otthona és házassága volt.

A férje, David ismert fogorvos volt; munkájában sikeres férfi, jó keresettel. A köztük lévő kapocs nem számított túl szorosnak. Ella tisztában volt ezzel a helyzettel, ám úgy gondolta, hogy a házasságoknak (pláne az olyan hosszú ideje tartó házasságoknak, mint amilyen az övék is) más előnyei vannak. Egy házasságban fontosabb dolgok is vannak, mint a szerelem vagy a szenvedély: a kölcsönös megbecsülés, tolerancia, szeretet, megértés, tisztelet, türelem… És természetesen a minden házasságban nélkülözhetetlen megbocsátás! Ha a férjed hibázik, mert hibázhat, tegyél meg minden tőled telhetőt, amit csak megtehetsz, de mindenekelőtt bocsáss meg neki!

Mit számít a szerelem? Mi a jelentősége? Ella listáján, melyen a házasság előnyeit sorba vette, a szerelemnek nevezett dolog az utolsó helyek egyikére csúszott. Szerelem csak a filmekben létezik, vagy a valóságtól elrugaszkodott regényekben. Egy lány és egy fiú csak ott szerethette egymást mindhalálig, a mesékből jól ismert szenvedéllyel. De az élet, a való élet nem film, és nem is regény!

Ella listájának, melyen a házasság előnyeit vette számba, első helyét a gyermekei foglalták el. Szépséges lányuk, Jeannette egyetemre járt. Ikreik (Orly, a lányuk és Avi, a fiuk) épp kamaszkorukat élték. És volt egy tizenkét éves golden retriever kutyájuk is, Árnyék. Apró kölyökként került hozzájuk. Attól a naptól fogva Ella állandó sétapartnere, útitársa lett. Tény, hogy az időközben megöregedett, meghízott, szinte teljesen megvakult és megsüketült Árnyéknak lejárt az ideje. Ella a szíve mélyén azonban nem akart beletörődni a gondolatba, hogy kutyája egy napon meg fog halni. Ilyen ember volt Ella, soha nem tudta elfogadni, hogy valami véget ér, lett légyen szó akár egy korszakról, akár egy régi szokásról, akár egy lezárult kapcsolatról. Nem tudott szembenézni az elmúlással, még ha kiszúrta a szemét, akkor sem.

A Rubinstein család Amerikában, Northamptonban egy óriási krémszínű, viktoriánus házban élt. Bár ráfért volna már egy kis átalakítás, felújítás, még mindig látványos épület volt: öt hálószobája, három kocsibeállós garázsa, masszív parkettája és franciaablakai voltak; ráadásként pedig egy csodálatos jakuzzija a kertben. A kis család minden létező biztosítással rendelkezett: életbiztosítás, autóbiztosítás, betörés elleni, tűz- és egészségbiztosítás, nyugdíj-előtakarékossági számla, a gyerekek egyetemi képzésére félretett pénzek és a közös bankszámlák… Azon a házon kívül, amelyben éltek, volt még két luxuslakásuk, egy Bostonban, egy pedig Rhode Islanden. Ella és David keményen megdolgoztak mindezekért. A hatalmas álomház, melynek minden emeletén a gyerekek játékának-futkosásának boldogsága és a gyömbéres-fahéjas sütemény sütőből áramló illata terjengett, némelyek számára közhelyesnek tűnhetett, de az ő szemükben ez volt az ideális élet. Erre a közös célra alapozták a házasságukat, és ha minden álmukat nem is, álmaik többségét idővel megvalósították.

A múlt évben Valentin-napon a férje egy szív alakú gyémántmedált ajándékozott Ellának. Egy lufis-macis képeslapot csatolt mellé:

Kedves Ella!

Te csendes, nyugodt, kedves, nagylelkű szent asszony…

Hálás vagyok azért, hogy a feleségem vagy, és hogy elfogadtál olyannak, amilyen vagyok.

Örökké szerető férjed, David

Ella senkinek – pláne a férjének – nem merte volna bevallani, de az az igazság, hogy amikor e sorokat olvasta, úgy érezte, mintha a saját sírfeliratát olvasná. – Ha meghalok, bizonyára ilyeneket fognak mondani rólam – sóhajtotta. És ha őszinték és korrektek, ezeket a szavakat is hozzá kellene tenniük:

„A mi kedves Ellánk egész élete a férjéről és a gyermekeiről szólt. Sem kellő tudása, sem tapasztalata nem volt, hogy sorsa nehézségeivel szembeszálljon. Sosem mert kockáztatni. Mindig nagyon óvatos volt. Ahhoz is hosszasan kellett mérlegelnie, hogy más márkájú kávét igyon. Felettébb szégyenlős, visszahúzódó és félénk volt, ha lehet ezt mondani, ügyetlen.”

Ezen ismert okoknál fogva senki nem értette, önmagát is beleértve, hogyan történhetett, hogy éppen húszévnyi házasság után Ella Rubinstein egy reggel beadta a válókeresetet a férje ellen, egymagában felkerekedett, és bizonytalan kimenetelű utazásra indult.

Jó oka volt rá: a szerelem!

Ella teljesen váratlan módon szerelmes lett egy férfiba, akiről nem gondolta volna, hogy beleszeret.

Nem ugyanabban a városban éltek, még csak nem is ugyanazon a földrészen. A köztük lévő óriási fizikai távolságon túl a személyiségük is annyira különbözött egymástól, mint a nappal és az éjszaka. Az életkörülményeik is meglehetősen eltértek. Hatalmas szakadék tátongott közöttük. Normális körülmények közt is nehezen viselték volna egymást, szerelmük váratlan esemény volt. De megtörtént, ráadásul olyan gyorsan, hogy Ella alig fogta fel, mi történik vele, védekezni sem tudott. Mintha az ember képes lenne megvédeni magát a szerelemtől!

A szerelem úgy csapódott a semmiből Ella életének állóvizébe, mint az a bizonyos példabeli kő. Ellát felkavarta, megrezegtette, és teljesen összezavarta.

ELLA

Boston, 2008. május 17.

Tavasz volt. Ez a különös történet egy langyos, enyhe napon kezdődött. Jóval később, amikor Ella visszatekintett, a gondolataiban annyiszor megismételt első pillanatokra, amikor minden elkezdődött, úgy tűnt neki, mintha mindez nem a múltban játszódott és lezárult emlék lenne, hanem a világmindenség egy sarkában éppen most zajló színházi előadás.

Idő: egy májusi szombat délután.

Helyszín: a házuk étkezője.

Az egész család együtt ebédelt. Ő azzal foglalatoskodott, hogy férje tányérjára tegye kedvenc ételét, a sült csirke püspökfalatját. Avi, az ikrek egyike a villájával és a késével dobolt egy képzeletbeli dobon; ikertestvére, Orly pedig épp azt számolgatta, összesen hány falatot ehet, mivel új diétája csak napi 650 kalóriát engedélyezett. A nagylánya, Jeannette egy szelet kenyeret vett a kezébe, és szórakozottan krémsajtot kent rá.

A szűk családon kívül még Esther néni is az asztalnál ült. Azért ugrott be, hogy átadja a kakaós süteményt, amit sütött, de nem tudott ellenállni a szívélyes invitálásnak, és ott maradt ebédre. Bár Ellának sok dolga lett volna ebéd után, még nem akaródzott felállnia az asztaltól. Az utóbbi időben ritkán jött így össze a család. Remélte, hogy meghitt délután lesz.

– Esther néni, Ella említette már neked a jó hírt? – kérdezte egyszer csak David. – Képzeld, a feleségem talált egy csodálatos munkát. Annyi év után.

Ella angol nyelvet és irodalmat tanult az egyetemen. Az irodalmat nagyon szerette, de miután lediplomázott, nem volt állandó munkája. Mindössze egy-két női magazinba írogatott, csatlakozott néhány könyvklubhoz, időnként könyvkritikát írt a helyi újságoknak. Összesen ennyi. Volt idő, amikor híres könyvkritikus akart lenni, ám ez már rég a múltba veszett. Elfogadta, hogy a sors más mederbe terelte életét. Végül nem ismert irodalomkritikus lett, hanem a vége-hossza nincs házimunkákkal, a család ügyes-bajos dolgaival és három gyerekkel bajlódó, pedáns háziasszony.

Nem panaszkodott. Épp elég elfoglaltság volt az életében: anya volt, feleség, ő törődött a kutyával, a házzal, a konyhával, a kerttel, intézte a bevásárlást, a mosást, főzést, vasalást. Ugyan mi szükség lett volna arra, hogy ennél többet akarjon kicsikarni a sorstól? Bár a feministákkal teli Smith egyetemi évfolyamtársai egyike sem méltányolta Ella választását, őt hosszú éveken keresztül cseppet sem zavarta, hogy csodálatos anya, feleség és háziasszony vált belőle. Mindezt persze megkönnyítette, hogy anyagi helyzetük jó volt, és nem érezte szükségét, hogy dolgozzon. Ella ezért hálás volt az életnek. Ráadásul otthon is érdeklődhetett az irodalom iránt. Mi több, az olvasás iránti rajongása soha nem szűnt meg, sőt igazi könyvmoly volt – legalábbis ezt akarta hinni magáról.

De eljött a nap, amikor a gyerekek felnőttek. Mi több, nyilvánvalóvá tették: nem akarják, hogy az anyjuk folytonosan miattuk aggódjon. Ella rádöbbent, hogy hirtelen rengeteg szabad ideje adódott, és elgondolkodott, hogy jó lenne munkát találnia. Annak ellenére, hogy a férje szívből támogatta, és minden alkalmat megragadtak, hogy ezt a témát megbeszéljék, úgy tűnt, nem lesz könnyű Ella számára munkát szerezni. Azok a helyi munkáltatók, akikhez fordult, vagy fiatalabb jelöltet kerestek, vagy nagyobb gyakorlattal rendelkezőt. A sorozatos visszautasítások miatt önbizalmát vesztett Ella végül felhagyott a munkakereséssel, és jegelte a témát.

2008 májusában azonban váratlanul elhárult minden akadály, amely ennyi éven át elébe tornyosult, és meggátolta, hogy munkát találjon. Már csak pár hét választotta el a negyvenedik születésnapjától, amikor egy bostoni kiadótól csábító ajánlatot kapott. Igazából a férje találta a munkát. Az egyik páciensének köszönhette. Vagy talán az egyik szeretőjének…

– Szívem, azért nem kell úgy eltúlozni – jegyezte meg azonnal Ella. – Legfeljebb az irodalmi szerkesztő asszisztensének az asszisztense leszek a kiadónál. Egy utolsó senki!

De David nem olyan volt, aki hagyta volna, hogy felesége lekicsinyelje az új munkáját. – Életem, miért mondod ezt? – szólt közbe. – Mondd csak el, milyen híres kiadóról van szó! – David a könyökével óvatosan megbökte Ellát, de látta, hogy felesége meg sem nyikkan, ezért boldogan bólogatva ő maga folytatta: – Ez egy meglehetősen híres és megbecsült kiadó, Esther néni. Az egyik legjobb az országban! Csak látnád a többi asszisztenst! Mind fiatal! Mind a legjobb egyetemen végzett. Nincs köztük egy sem olyan, mint Ella, aki hosszú évekig háziasszony volt, aztán újra dolgozni kezdett. Micsoda nő, ugye?

Ella finoman megmozdította a vállát, kihúzta magát. Erőltetett, mesterkélt mosoly ült ki az ajkára. Kíváncsi volt, miért hízeleg ennyire a férje. Vajon azon igyekezett, hogy egyszeriben jóvátegye az elvesztegetett éveket, amikor visszatartotta Ellát a munkától? Vagy bánta, hogy megcsalta, és azt remélte, hogy így enyhül majd a kettejük közötti viszony? Vajon mi az igazság? Más magyarázat nem jutott eszébe. Nem volt más magyarázata, hogy David ilyen lelkesen agyba-főbe dicséri.

– Az ilyenekre mondják, hogy bátor. Mindannyian büszkék vagyunk a mi Ellácskánkra – koronázta meg az elhangzottakat David.

Fülsértő hangján Esther néni is bekapcsolódott a beszélgetésbe: – Igen, Ellácska páratlan, mindig is ilyen volt – mondta. Olyan szomorúsággal említette, mintha Ella felállt volna az asztaltól, és az utolsó útjára indult volna.

Az asztalnál ülők mind szeretettel néztek Ellára. Avi abbahagyta a fintorgást, Orly pedig, ha csak most az egyszer is, képes volt a kinézetén kívül másra is odafigyelni. Ella igyekezett élvezni ezt a szeretetteljes pillanatot, de képtelen volt rá. Kedvetlennek és erőtlennek érezte magát. Maga sem tudta az okát, hogy miért. Bárcsak valaki témát váltana. Nem szerette, ha az érdeklődés központjában volt.

Abban a pillanatban nagylánya, Jeannette, mintha csak meghallotta volna ezt a néma fohászt, közbeszólt: – Nekem is van egy hírem számotokra! Egy jó hírem!

Minden fej Jeannette felé fordult. Kíváncsian, érdeklődve várták, hogy folytassa.

– Scott-tal úgy döntöttünk, hogy összeházasodunk – jelentette be. – Tudom, hogy mit fogtok mondani! Hogy még nem fejeztük be az egyetemet, hogy várjunk, ne kapkodjuk el, hogy még túl fiatalok vagyunk és a többi… De értsétek meg, már mindketten készen állunk rá, hogy megtegyük ezt a nagy lépést.

Néma csend ereszkedett az étkezőasztalra. Az egy perccel korábban még mindannyiukat körülölelő meghittség és együvé tartozás érzése páraként illant el. Orly és Avi üres arckifejezéssel néztek egymásra. Esther néni, kezében egy pohár almalével, valami őrült szobrász alkotta komikus, kövér szoborrá merevedett. David, mint akinek elment az étvágya, félrerakta a villáját és a kését, és hunyorogva nézett Jeannette-re. Nagy, barna szemében nyugtalanság, feszültség volt. Arcán pedig olyan savanyú kifejezés, mintha meg kellett volna innia egy üveg ecetet.

A helyzet komolyságát átérző Jeannette könnyezni kezdett: – Na, tessék! És én még azt hittem, hogy a családom ugrándozni fog örömében! Nézzetek magatokra! Lefagyott a mosoly az arcotokról! Aki rátok néz, azt hiszi, hogy tragikus hírt közöltem veletek.

– Kislányom, az előbb azt mondtad, hogy férjhez mész – mondta David, mintha Jeannette nem lenne tisztában azzal, hogy mit mondott, és ezért valakitől hallania kellene.

– Apa, tudom, hogy egy kicsit váratlan, de Scott tegnap este a vacsoránál megkérte a kezem. Én pedig igent mondtam.

– Rendben, de miért?

Ezt Ella kérdezte. Amint kicsúszott a száján, lánya ráeső tekintetéből megértette, hogy egy ilyen kérdést meglehetősen furcsának talál. Ha azt kérdezte volna, hogy mikor vagy hogyan, nem lett volna semmi probléma. Mindkét kérdés boldoggá és elégedetté tette volna Jeannette-et, mert azt jelentette volna, hogy készülhetnek az esküvőre. Viszont a „Rendben, de miért?” nem várt kérdés volt. És Jeannette nem állt készen arra, hogy megválaszolja.

– Mit jelent az, hogy „rendben, de miért”? Bizonyára azért, mert szerelmes vagyok Scottba! Lehet más oka, anya?

Ella a szavait egyenként válogatva igyekezett megmagyarázni korábbi kérdését. – Szívem, azt akartam mondani… Miért siettek így? Talán terhes vagy?

Esther néni fészkelődni kezdett a helyén, összehúzta magát, köhögött. Letette az almalét, a zsebéből egy doboz gyomorsavcsökkentő tablettát húzott elő, és rágcsálni kezdte.

Aviból viszont kitört a nevetés: – Ne mondjátok, hogy ilyen fiatalon nagybácsi leszek!

Ella megfogta Jeannette kezét, és maga felé húzva, gyengéden megszorította. – Ha így is van, nekünk nyugodtan elmondhatod, ugye tudod? Akárhogy legyen is, mi, a családod mindig mögötted állunk.

Jeannette egy durva mozdulattal kirántotta a kezét: – Anya, kérlek, hagyd ezt abba! Nem vagyok terhes, ennek semmi köze ahhoz. Megalázol.

– Csak segíteni akarok – motyogta Ella, és igyekezett nyugodt és bátor lenni. Igazából a nyugalom és a bátorság volt az a két dolog, amelyek megőrzése az utóbbi időben a legnehezebbnek bizonyult.

– Úgy akarsz segíteni, hogy megalázol, anya? Szerinted annak, hogy össze akarok házasodni azzal a férfival, akit szeretek, csak egy magyarázata lehet: az, hogy véletlenül teherbe estem?! Ilyen ostobának látsz? Az fel sem merül benned, hogy azért szeretnék hozzámenni Scotthoz, mert egyszerűen őrülten szerelmes vagyok belé? Már nyolc hónapja járunk együtt.

– Ne légy gyerek! – mondta Ella. – Azt hiszed, nyolc hónap elég ahhoz, hogy egy férfit teljesen megismerj? Apáddal húsz éve vagyunk házasok, mégsem jelenthetjük ki még mi sem, hogy mindent tudunk egymásról. Mi az a nyolc hónap együttlét? Csepp a tengerben!

Avi vigyorogva közbeszólt: – Nem ti mondjátok mindig, hogy Isten hat nap alatt teremtette a világot? Akkor mi minden történhet nyolc hónap alatt!

Mivel az asztalnál ülők mind ferde szemmel néztek rá, Avi befogta a száját, és visszahúzódott.

Eközben David összeráncolt szemöldökkel gondolkodott, de érzékelve a növekvő feszültséget, hirtelen közbelépett: – Nézd, lelkem, anyád azt szeretné mondani, hogy más dolog valakivel járni, és teljesen más összeházasodni vele.

– De apa, akkor csak flörtöljünk, amíg meg nem halunk? – kérdezte Jeannette.

Ella nagyot sóhajtott, majd ismét ringbe szállt: – Most minden kertelés nélkül megmondom az igazat. Én is és apád is azt reméltük, hogy valaki hozzád illőbbet találsz. Ez nem tűnik komoly kapcsolatnak. Te még nagyon fiatal vagy egy komoly kapcsolathoz.

Jeannette rekedt, fátyolos hangon anyjához fordult: – Tudod, anya, mit gondolok? Attól tartasz, hogy velem is az történik majd, ami veled történt. De az a helyzet, hogy csak azért, mert te is fiatalon mentél férjhez, és az én koromban már gyereket szültél, én még nem fogom ugyanezt a hibát elkövetni.

Ella céklavörös lett, mintha arcul ütötték volna. Agya egy eldugott szegletében olyan emlékek keltek életre, amelyekre nem akart emlékezni: a Jeannette-tel való terhessége alatti kilátástalanságra, a sírógörcsökre, a válságokra… Az első terhessége nagyon megerőltető volt, le kellett győznie mind az egészségi problémáit, mind a depressziót, ráadásul Jeannette a vártnál korábban érkezett. Nagylánya, aki hét hónapra született, csecsemő és kisgyermek korában szinte minden erejét elszívta. Ella emiatt várt tíz évet azzal, hogy újra anya legyen.

Eközben David eldöntötte, hogy másik stratégiával próbálkozik. Hangja megfontolt volt, amikor megszólalt: – Édesem, amikor Scott-tal járni kezdtetek, a szüleidként mi is örültünk ennek. Természetesen rendes gyerek… A legmesszebbmenőkig úriember. Manapság nem könnyű ilyen embert találni. De nem kell elkapkodnod. Először diplomázzatok le, aztán majd eldöntitek. Meglátjátok, változik-e valami addig.

Jeannette bólintott, mintha azt mondaná, hogy rendben, de úgy tűnt, nem igazán győzte meg mindaz, amit az apja mondott. Aztán hirtelen feltett egy váratlan kérdést:

– Nem csak azért van ez a sok kifogás, mert Scott nem zsidó?

David a szemét forgatta, mint aki nem tudja elhinni, hogy lánya ilyen illetlenséget követett el. De egyúttal büszke is volt magára, amiért nyitott gondolkodású, kulturált, modern, liberális, demokratikus apa, és mint ilyen nem ódzkodik attól, hogy faji, vallási, nemi és osztályproblémákról beszéljenek otthon.

Jeannette elszánt volt. Apját faképnél hagyva újra anyjára fordította vallató tekintetét: – Anya, nézz a szemembe, és mondd meg az igazat. Ha a fiú neve, akit szeretek, nem Scott lenne, hanem mondjuk Aron Akármilyenstein, akkor is így tiltakoznál az ellen, hogy hozzámenjek?

Jeannette hangja keserű, megtört és tüskés volt. Ella szíve összeszorult. Ekkora haragot és dühöt érzett iránta a lánya? Ennyire gyűlölködő, bizalmatlan és gyanakvó volt vele szemben?

– Nézd, életem, mivel az anyád vagyok, bizonyos dolgokat el kell mondanom neked. Fiatalnak, szerelmesnek lenni, házassági ajánlatot kapni, ezek nagyszerű dolgok, hogyne tudnám. Fiatalság, boldogság… Én is voltam annyi idős, mint te. De amikor házasságról beszélsz, ott meg kell állnunk! Egy tőled nagyon különböző emberrel összeházasodni egyenlő a hazárdjátékkal. Mi, szüleidként természetesen azt szeretnénk, hogy a lehető legjobbat válaszd.

– És mi van, ha az, ami a ti szemetekben a legjobb döntés, nekem egyszerűen nem felel meg?

Ella nem számított ilyen kérdésre. Bánatosan sóhajtott, nyomkodni kezdte a homlokát. Még akkor sem fájt így a feje, amikor migrénes rohama volt.

– Anya, szerelmes vagyok ebbe a fiúba. Érted? Emlékszel még erre a kifejezésre valahonnan? Szerelem! Amikor a szíved kalapál, amikor nem tudsz a másik nélkül élni!

Ellából önkéntelenül kirobbant a nevetés. Nem akarta kigúnyolni a lányát, de egyszer csak kitört belőle a kacagás. Gúnyosan. Számára is érthetetlen módon felbőszült. Korábban is több tíz, több száz alkalommal veszekedett már a nagylányával, de még egyszer sem volt ennyire felpaprikázva. Ma mintha nem is a saját gyermekével, hanem sokkal inkább egy alattomos és rafinált ellenséggel vitatkozott volna.

– Anya, miért nevetsz, te sosem voltál szerelmes? – vetette oda Jeannette.

– Na most már elég! Elég volt ebből! Térj már észhez, életem, ébredj fel, kérlek! Nem lehetsz ennyire naiv, ennyire… – Ella megakadt egy pillanatra, körbenézett, hogy a megfelelő szót megtalálja. Végül hozzátette: – Ennyire romantikus!

– Mi a baj azzal, ha valaki romantikus? – kérdezte Jeannette megbántódva.

Tényleg, mi volt a rossz abban, ha valaki romantikus? Ella elgondolkodott. Régen nem ilyen volt. Régebben ő is kritizálta a férjét amiatt, hogy nem elég romantikus. Mióta nem kedvelte a romantikus embereket? Nem talált választ a kérdésre. Ugyanabban a kemény, kioktató stílusban folytatta a beszélgetést teljes gázzal:

– Életem, hol élsz te? Jól vésd az eszedbe, egy nő nem ahhoz a férfihoz megy hozzá, akibe szerelmes. Egy nőnek a jövője érdekében olyan embert kell választania, akiről tudja, hogy bírja a nehézségeket, akiről úgy gondolja, hogy jó apa és jó férj válik majd belőle, és aki támogatni tudja. Érted? A szerelem, amit említettél, olyan érzés, ami ma még van, holnap pedig már nincs.

Ella éppen csak befejezte a mondatot, amikor tekintete összetalálkozott a férjéével. David összekulcsolta a kezét, mozdulatlanul, lélegzetvétel nélkül, mereven bámult rá. Ella korábban még sohasem látta így nézni. Összeszorult a szíve.

– Tudom, anya, hogy mi a te bajod – mondta Jeannette hirtelen. – Irigyled a boldogságomat. A fiatalságomat. Azt akarod, hogy pont olyan legyek, mint te. Egy boldogtalan, visszahúzódó, az unalomtól depressziós háziasszony!

Ella úgy ült ott, mint akit gyomorszájon vágtak. Tehát ilyennek látja őt a lánya? Egy boldogtalan, visszahúzódó, az unalomtól depressziós háziasszonynak? Ez volna ő, egy öregedő, egy összeomlás szélén álló házasságban vergődő, átlagos nő? Tehát ilyennek látják? A férje is ilyennek látja? És a barátai, a szomszédai is?

A lelkét egyszeriben emészteni kezdte a kétség. Elborította a felismerés, hogy mindenki, aki a környezetében élt, titokban sajnálta. És ez az aljas kétség úgy mardosta a lelkét, hogy elállt a lélegzete, elnémult.

David a lányához fordult: – Azonnal kérj bocsánatot anyádtól! – mondta. Szemöldökét összeráncolta ugyan, arca megnyúlt, de szigora sem hihető nem volt, sem természetes.

– Semmi baj. Nem kell bocsánatot kérnie – mondta Ella fénytelen szemmel.

Jeannette gúnyos pillantást vetett az anyjára, majd nagy sebbel-lobbal ledobta a szalvétáját, székét hátralökve felpattant az asztaltól, és kiviharzott az étkezőből. A következő pillanatban Orly meg Avi is talpra szökkentek, és egymás sarkát taposva kimentek. Vagy szokatlan módon támogatni akarták a nővérüket, vagy megunták a felnőttek barátságtalan beszélgetését. Őket Esther néni követte. Utolsó gyomorsavcsökkentő tablettáját is szétropogtatta, majd valami jelentéktelen ürüggyel távozott.

Így csak David és Ella maradtak az asztalnál. A levegőben valami különös feszültség vibrált. A házaspár körüli légkör tapinthatóan feszült volt. Mindketten pontosan tudták, hogy nem Jeannette az igazi probléma, és nem is a többi gyermekük. A probléma ők maguk voltak. A régen kihűlt házasságuk.

David újra kezébe vette a villáját, amit az imént rakott az asztalra, és mintha valami érdekes dolgot talált volna rajta, forgatni kezdte. – Mindabból, amit az előbb mondtál, értsem úgy, hogy nem olyan férfival házasodtál össze, akit szeretsz?

– Dehogy is, életem, természetesen nem erre utaltam.

– Akkor mire utaltál? – kérdezte David, még mindig a villához intézve szavait. – Azt hittem, szerelmes voltál belém, amikor összeházasodtunk.

– Szerelmes voltam – mondta Ella, de nem tudta megállni, hogy hozzá ne tegye: – Akkoriban.

– Tulajdonképpen mióta nem szeretsz?

Ella csodálkozva nézett a férjére. Mintha csak most szembesülne a váratlan igazsággal, mozdulatlanná dermedt. Ahogy az csodálkozik rá önmagára, aki soha életében nem látta még a tükörképét, és most tükröt tartanak elé. Tényleg, mióta nem szerette a férjét?

Mi volt az a küszöb, fordulópont, dátum? Mondani akart valamit. Nem találta a szavakat. Gondolkodott.

Az igazat megvallva férj és feleségként mindketten mindig azt tették, amihez a legjobban értettek: nem vettek tudomást egymásról. Egyfajta nemtörődömségben teltek a napok. Az idő a jól ismert, megszokott medrében, fénytelenül és egyhangún, lustán hömpölygött.

Ella egyszeriben sírva fakadt. Nem tudta tovább tartani magát. David gondterhelten elfordult. Úgy gondolta, a nők túl sokat sírnak. A saját feleségét is utálta látni, amikor sírt. Emiatt Ella nem nagyon sírt a férje jelenlétében. De ma mindenben, ami történt, volt valami abnormális. Ebben a pillanatban csöngött a telefon, és ez mindkettejüket kimentette e feszült pillanat karmaiból.

David felvette a telefont: – Halló… Igen, itt van. Egy pillanat, kérem.

Ella összeszedte magát, amint átvette a felé nyújtott telefonkagylót, és igyekezett tőle telhetően vidám hangot megütni: – Halló, tessék!

– Szia, Ella! Michelle vagyok, a kiadóból. Hogy vagy? – csicsergett a fiatal női hang. – Érdeklődöm, hogy elkezdtél-e már dolgozni a regényen, amit adtunk. A szerkesztőnk kérte, hogy kérdezzem meg, ezért hívtalak. Csak hogy tudd, a mi Steve-ünk nagyon háklis ilyen kérdésekben.

– Jól tetted, hogy hívtál – mondta Ella, némán sóhajtva.

A híres kiadó azt adta neki első feladatnak, hogy az irodalmi szerkesztő asszisztense asszisztenseként olvassa el egy ismeretlen író regényét. Azt tervezte, hogy előbb elolvassa a könyvet, majd miután elolvasta, részletes elemzést ír róla.

– Mondd meg Steve-nek, hogy ne aggódjon, már belevágtam – hazudta gyorsan Ella. Nem állt szándékában az első munkájánál egy olyan megveszekedett karrierista lánynál kihúzni a gyufát, mint Michelle.

– Szuper! Milyennek találod?

Ella hirtelen nem tudta, mit mondjon. Semmit nem tudott a nála lévő kéziratról. Tisztában volt vele, hogy ez valami történelmi, misztikus regény, amely a híres költőről, Rumiról és szúfi{1} barátjáról, Semszről szól. Mindössze ennyit tudott.

– Izé, meglehetősen misztikus könyv – mondta tréfálkozva, és igyekezett ura lenni a helyzetnek.

Michelle azonban nem az a fajta volt, aki értette a tréfát, vagy értékelte volna a lazaságot. – Hmm – mondta komolyan. – Nézd, szerintem ezt a munkát alaposan meg kell tervezned. Egy ilyen regényről tovább tarthat összehozni az értékelést, mint gondolnád… – mondta.

Michelle hangja elhalkult a telefonban. Ella közben elképzelte, mi mindent csinálhat e pillanatban a telefonvonal másik végén lévő fiatal nő. Egyfelől feltehetően utasításokat zúdított valakire, másfelől fél szemmel a kiadó egyik szerzőjéről a New Yorker-ben megjelent kritikát pásztázza, lesi a képernyőt, jött-e új e-mailje, miközben az eladási jelentéseket is ellenőrzi; és valószínűleg villámgyorsan eszi a tonhalas szendvicsét, a falatokat pedig jeges kávéval öblíti le. Minden bizonnyal öt-hat dolgot csinál ügyesen egyszerre ez idő alatt.

– Ella, ott vagy még, ugye? – kérdezte Michelle egy perccel később, amikor újra megszólalt.

– Igen, itt vagyok még.

– Jaj, ne haragudj! Akkora itt a pörgés, hogy azt sem tudom, hol áll a fejem. Most le kell raknom. Mindenesetre tartsd észben, hogy három heted van leadni a munkát. Nézzük csak… ma május 17-e van. Vagyis legkésőbb június 10-ig a kezemben kell lennie a beszámolódnak. Megegyeztünk?

– Ne aggódj! – mondta Ella magabiztosságot erőltetve magára. – Időben leadom.

De Ella valódi érzéseit nem a szavai, hanem a szavak közötti hallgatások, szünetek tükrözték. Még abban sem volt biztos, hogy el akarja olvasni a regényt, amit kapott.

Pedig az elején nagyon lelkesen vállalta a feladatot. Izgalmas játéknak tűnt számára, hogy ő olvashatja elsőként egy ismeretlen író eddig még publikálatlan regényét. Mert ha csak kis szerepet is, de mégiscsak szerepet játszik majd egy regény és írója sorsában.

Most azonban másként érzett. Nem volt teljesen biztos abban, hogy akar-e időt szánni egy ilyen szövegre. A regény témájának semmi köze nem volt az ő életéhez. Szúfizmus! Miszticizmus! Ráadásul a 13. század oly távoli kor, a színhely pedig még távolabbi. Kis-Ázsia… Hogy tudja rászánni magát és elolvasni a több száz oldalt, ha még azokat a helyszíneket sem találja a térképen, ahol a történet játszódik? Hogy fog ráhangolódni egy olyan témára, amelyet egyáltalán nem ismer?

Michelle bizonyára megérezte Ella tétovázását. – Mi az? Van valami probléma? – kérdezte, s mivel nem kapott azonnal választ, hozzátette: – Ella, bízhatsz bennem. Még most kellene tudnom, ha valami nehézséget okoz a regényben.

– Be kell vallanom, hogy nem állok a helyzet magaslatán. Úgy érzem, nem nekem való a történelmi regény. Félre ne érts, tényleg érdekel Rumi élete, de az ilyen témák annyira távol állnak tőlem. Mi lenne, mondjuk, ha egy másik regényt adnál nekem? Valami olyasmit, amivel könnyebben meg tudnék barátkozni.

– Ó, hagyd ezt, micsoda helytelen hozzáállás ez! – sóhajtott Michelle. – Sajnos a mi szakmánkban majdnem minden kezdő elköveti ezt a hibát. Azt hiszed, hogy az ember könnyebben olvassa az olyan regényt, amely számára ismerős témáról szól? Nincs ilyen szabály! Létezik ilyen szerkesztői munka? Csak azért, mert mi most 2008-ban Amerikában, Massachusettsben élünk, kizárólag itt és most játszódó regényeket jelentessünk meg?

– Nem, természetesen nem erre utaltam – mentegetőzött Ella. Rádöbbent, hogy aznap folyton félreértették, és állandóan mentegetőzésre kényszerült. A válla felett kíváncsian a férjére sandított. Vajon ő is így gondolta? De David arckifejezése olyan volt, mint egy lelakatolt, lepecsételt ajtó. Annyira titokzatos. Kifürkészhetetlen.

– Legtöbbször olyan könyveket kell olvasnunk, amelyeknek semmi közük nincs a saját életünkhöz. Például ezen a héten egy olyan iráni nő könyvét szerkesztettem, aki bordélyt működtetett Teheránban, és ezért kénytelen volt elmenekülni az országból. Mondtam volna neki, hogy keressen magának egy iráni szerkesztőt, csak azért, mert a nő iráni?

– Nem, természetesen nem – mondta Ella dadogva, megtörten, mint akit hülyének néznek, vagy tetten értek.

– Hát nem abban áll az irodalom ereje, hogy távoli vidékeket és különböző kultúrákat hídként köt össze?

– Való igaz. Felejtsd el, amit mondtam! Az értékelés határidő előtt az asztalodon lesz – zárta le Ella.

Abban a pillanatban utálta Michelle-t, amiért úgy kezelte, mint valami idiótát, de valójában önmagát gyűlölte, mert ő adott alkalmat és ő bátorította fel ezt a fiatal nőt arra, hogy ilyen kioktató hangnemben beszéljen vele.

– Csak így tovább, ez a beszéd! Ugyanezzel az elszántsággal folytasd! – mondta Michelle. – Félre ne érts, de van valami, amiről nem szabad megfeledkezned. E pillanatban is legalább húsz ember van a várólistámon, aki szeretne a helyedben lenni, és megkapni ezt a munkát. A legtöbbjük feleannyi idős, mint te. Ezt vésd jól az eszedbe! Látod, így jön meg a munkakedv!

Végül, amikor Ella letette a telefont, szembe találta magát a férjével. David diadalittasan állt ott. Ella biztos volt benne, hogy David azt várja, ott folytassák, ahol abbahagyták, de Ellának már nem volt kedve a nagylánya jövőjén siránkozni. Amúgy sem ez volt az alapprobléma, ami miatt a házaspár kezdettől fogva őrlődött…

Néhány perccel később Ella leült a verandán lévő hintaágyra. A vöröses narancs naplemente gyorsan közeledett Northampton egéhez. Olyan közelinek tűnt az ég, hogy ha kinyújtotta volna a kezét, szinte meg tudja érinteni. Ennyi lármától, ennyi villongástól agya kiürült, mintha mindent elfelejtett volna. Sem a hitelkártyái kiegyenlítése, sem Orly étkezési zavarai és megszállott fogyókúrái, sem Avi rossz iskolai szereplése, sem Esther néni és a nyomorult süteményei, sem Árnyék legyengülése, sem Jeannette váratlan házassági tervei, sem férje évek óta tartó stiklijei nem foglalkoztatták. A gondolatait lekötő minden probléma lényegét megragadta, és kis dobozokba dugta őket, majd lakatot tett rájuk.

Ella ebben a lelkiállapotban vette a kezébe az RBT Kiadótól kapott szöveget, és méregetni kezdte. A papírok gondosan fűzött, átlátszó dossziéba voltak rakva. A regény címét indigókék színű tintával írták fel az első oldalra:

A SZERELEM TÖRVÉNYE

Ellának azt mondták, hogy az íróról senki nem tud semmit. Állítólag egy Hollandiában élő titokzatos férfi, akit A. Z. Zaharának hívtak. Nem képviselte ügynökség. A kézzel írt, háromszáz oldalas regényt Amszterdamban adta postára. Egy képeslapot illesztett mellé.

A képeslap egyik oldalán szemet gyönyörködtető rózsaszín, sárga, lilás tulipánmezők, a hátoldalán pedig elegáns kézírással írt szöveg volt:

Tisztelt Szerkesztő!

Amszterdamból küldöm Önnek e sorokat. A történet, amit csatoltam, Anatóliában, a 13. századi Konyában játszódik. Véleményem szerint azonban ez a történet időtől, tértől és kultúráktól független. Egyetemes.

Bízom benne, talál rá alkalmat, hogy elolvassa ezt a történelmi regényt, mely az iszlám nagy költője és egyben leghíresebb misztikusa, Rumi és az ismeretlen, impulzív kalenderi{2} dervis, a tebrizi Semsz páratlan barátságáról szól. Ezzel a reménnyel küldöm kiadójuknak A SZERELEM TÖRVÉNYÉ-t.

Legyen céljuk a szerelem, és szerelmük legyen örök.

Tisztelettel,

A. Z. Zahara

Ella úgy tippelte, hogy ez az érdekes képeslap keltette fel a kiadó szerkesztőjének érdeklődését. Csakhogy Steve elfoglalt ember volt. Nem jutott ideje amatőr írók regényeire. Bizonyára emiatt adta asszisztensének, Michelle-nek a kapott küldeményt. De turbó-Michelle ideje még értékesebb és korlátozottabb volt, ezért a regényt fű alatt új asszisztensének juttatta. Így A szerelem törvénye kézről kézre járt, míg legvégül Ellára maradt. Immár az ő feladata volt, hogy a könyvet elolvassa, és átfogó elemzést írjon róla.

Honnan tudhatta volna Ella, hogy ez nem átlagos regény? Honnan sejthette volna, hogy ez a könyv az egész életét megváltoztatja majd? Hogy A szerelem törvényé-t olvasván a saját élete soronként törlődik ki és íródik újra az elejétől kezdve.

Felcsapta az első oldalt. Az íróra vonatkozó néhány adatot talált.

A. Z. Zahara, amikor épp nem a világot járja, könyveivel, barátaival, macskáival, teknősbékáival együtt Amszterdamban él. A szerelem törvénye az első és valószínűleg egyben az utolsó regénye. A szerző, aki nem tör regényírói babérokra, ezt a könyvet mindössze Rumi és az ő kedves napja, a tebrizi Semsz iránti tiszteletétől és szeretetétől vezérelve vetette papírra.

Ella szeme a következő sorra siklott. Ismerős mondatra bukkant az oldalon.

Bár egyesek váltig az ellenkezőjét állítják, a szerelem nem olyan érzés, ami ma még van, holnap pedig már nincs.

Ella szája tátva maradt a csodálkozástól. Hiszen, ez az ő mondása volt. Szóról szóra ugyanaz a mondat, amit néhány perccel ezelőtt a konyhában a lányának mondott!

Egy pillanatra különös érzés kerítette hatalmába. Mintha titokzatos szem figyelte volna a világmindenség sarkából. Beleborzongott.

A 21. század nem különbözik sokban a 13. századtól. Mindkét század történései így jelennek majd meg a történelem lapjain: soha nem látott, példátlan vallási viszályok, kulturális csatározások, előítéletek, félreértések, a mindenhol ragályként terjedő bizalmatlanság, bizonytalanság, félelem és erőszak; félelem mindentől, ami Más. Zavaros idők. Ilyen időkben a szerelem nem csupán kedves szó, hanem valódi iránytű.

Egy olyan világban, ahol senki nem talál időt a szerelem finomságaira, a „szerelem törvénye” még nagyobb jelentőséggel bír.

Hideg szél fújt Ella felé, felkavarta és szétszórta a verandán lévő száraz leveleket. A nap alábukott a nyugati horizonton. Az ég vidámsága, melege visszavonulót fújt.

Mert a szerelem az élet igazi lényege, valódi célja. Ahogy Mevlána emlékeztetett minket erre: eljön a nap, amikor a szerelem utolér mindenkit, azokat is, akik a világ végéig menekülnek előle, és azokat is, akik a „romantikus” szót csak szitokszóként használják.

Ella a lapra szegezte a szemét, alsó ajkát lágyan lebiggyesztette, előregörnyedt, úgy elcsodálkozott. Kétségtelenül róla szólt ez az írás. Akkor sem lepődött volna meg jobban, ha az állt volna ott, hogy: „A szerelem mindenkit utolér, még a Boston közelében élő háromgyermekes anyát és háziasszonyt, Ella Rubinsteint is.” Egy belső hang azt súgta neki, hogy hagyja a dossziét, azonnal menjen be a házba, hívja fel Michelle-t, és mondja meg neki, hogy nem olvassa el ezt a különös könyvet.

Mégis, egy kis szünet után mély lélegzetet vett, fellapozta a könyvet, és a langyos májusi estén olvasni kezdte annak az írónak a regényét, akinek a nevét sohasem hallotta azelőtt, a regényt, amely számára teljesen ismeretlen világról mesélt.

A szerelem törvénye

A. Z. ZAHARA

Mi nem a nyelvre vagy a szóra tekintünk. A szívre figyelünk,
…Másmilyenek a tanultak,
És mások Isten szerelmesei, akik szíve, lelke lángra lobbant.
A szerelem törvénye minden vallástól független.
A szerelmesek törvénye is és a tanítása is maga Isten.

MEVLÁNA DZSELÁLEDDIN RUMI
MESZNEVI, II. KÖTET, 133. OLDAL

Nagyon régen történt. Egy regény született a szívemben. A szerelem törvénye. Nem mertem megírni. A nyelvem elnémult, tollam hegye megvakult. Hosszú útra indultam, útravalóm negyven kemence kenyér volt. Bejártam a világot. Embereket ismertem meg, történeteket gyűjtöttem. Sok tavasz múlt el, a kemencék kenyere elfogyott, én még mindig éretlen voltam, a szerelemben még mindig tapasztalatlan, akár egy gyerek.

Mevlána „Hámus”-nak, csendesnek nevezte magát, vagyis hallgatagnak. Egy költő, akinek a hírneve bejárta a világot, akinek a munkássága, a létezése, a személye, sőt a lélegzete is szavakból állt, és aki ötvenezernél is több csodálatos verssort vetett papírra, hogy adhatta magának a HALLGATAG nevet?

A világnak is, akárcsak nekünk embereknek, szíve és szabályos szívverése van. A hosszú évek alatt, akárhová vetődtem is, mindig hallottam ezt a hangot. Minden emberre úgy tekintettem, mint a Teremtés zálogára, mint rejtett kincsre, és mindig meghallgattam, amit meséltek. Szerettem hallgatni őket. A mondataikat, a szavaikat, a betűiket… Mégis, a tömör csend volt az, ami e könyv megírására késztetett..

A Mesznevi{3}-t elemzők többsége felhívja a figyelmet arra, hogy ez a halhatatlan mű „b” betűvel kezdődik. Első szava a „Bisnev!”, vagyis az, hogy „Hallgasd!” Vajon lehet a csendet hallgatni?

A választ találd meg te magad! És őrizd meg a titkot!

Mert ezeken az utakon olyan igazságokra lelsz, amelyeknek azután is titokban kell maradniuk, hogy elmesélték őket.

A. Z. Zahara

Amszterdam, 2007

ELŐSZÓ

Végeláthatatlan hatalmi harcok, vallási csatározások, felekezeti villongások, ingatag politikai helyzet… A 13. században ezek jellemezték Anatóliát. Nyugaton a Jeruzsálem felé tartó keresztesek elfoglalták és kifosztották Konstantinápolyt, előidézve ezzel a Bizánci Birodalom széthullását. Keleten a kiváló stratégának, Dzsingisznek köszönhetően gyorsan nőtt a jól szervezett Mongol Horda befolyása. Miközben Bizánc azzal bajlódott, hogy visszanyerje elvesztett földjeit, gazdagságát és hatalmát, a két tűz közé szorult különböző türk bégségek egymással háborúztak. Soha nem látott káosz és háborúk uralták ezt a századot. Keresztények keresztények ellen, keresztények muszlimok ellen és muszlimok muszlimok ellen küzdöttek. Akármerre nézünk, ellenségeskedés és hősködés, bármerre tekintünk, szenvedés és gyűlölet, mindenhol feszült, ideges várakozás, hogy vajon milyen szörnyűséget hoznak majd az elkövetkező napok.

Mindezen zűrzavar közepén Konya városában élt egy muszlim jogtudós. Ennek a kiemelkedő személyiségnek, akit legtöbben csak Mevlánának, vagyis „Urunk”-nak hívtak, a világ minden tájáról több ezer tanítványa és csodálója akadt. Minden muszlimra fényt árasztó fáklyának tartották. Másik neve Dzseláleddin Rumi volt.

Rumi 1244-ben ismerkedett meg a tebrizi Semsszel. Semsz vándor kalenderi dervis volt, ami szívén, az a száján. Az útjaik kereszteződésével kezdődő időszak mindkettejük életét gyökerestül megváltoztatta. Egy teljes, kivételes szívegység kezdete volt. Kapcsolatukat a jóval későbbi évszázadokban élt szúfik két óceán találkozásához hasonlították. E páratlan barátságnak köszönhetően Rumi, a korábbi uralkodó réteghez közel álló hittudós férfi vette a bátorságot, hogy áthágja a megszokott szabályokat, és így a szív szakértőjévé, a szerelem lelkes védelmezőjévé, a szemá{4} megteremtőjévé és érzelmes költővé vált. Hátrahagyott művei miatt méltán emlegetik az „Iszlám világ Shakespeare-jeként”. A mélyen gyökerező vallási fanatizmus, az előítéletek korában egyetemes, befogadó és békés eszmeiséget hirdetett; ajtaját kivétel nélkül minden ember előtt sarkig nyitva tartotta. Azt a dzsihádot, amelyet akárcsak ma, akkoriban is sokan úgy értelmeztek, mint a hitetlenek ellen indított „külső” háborút, ő az ember saját lénye, érzései ellen vívott „belső” harcként határozta meg, és megmutatta, hogyan győzheti le saját személyiségét az ember az egója ellen a végsőkig harcolva, lépésről lépésre.

Nem mindenki osztotta azonban a nézeteit, aminthogyan a szerelem mindent elsöprő áradatára sem nyitott mindenki. A tebrizi Semsz és Rumi a közöttük lévő erős lelki kapcsolat miatt pletykáknak, rágalmaknak, támadásoknak voltak kitéve. Akadtak olyanok, akik tanaikat egyenesen eretnekségnek minősítették. Félreértették őket. Tanításaikat sokszor vitatták. Irigység övezte őket. Megismerkedésük után három évvel tragikus formában elszakították őket egymástól.

Történetük azonban ezzel nem ért véget.

Sőt ez a történet sohasem ért véget, tovább folytatódott. Majdnem nyolcszáz évvel később Semsz és Mevlána Dzseláleddin Rumi lelkei még ma is elevenek és képlékenyek, keringenek, szemát táncolnak. Köztünk vannak…

A GYILKOS

Alexandria, 1252 novembere

Ma már nem él. Rég meghalt. De akárhová megyek is, a tekintete elkísér; az az égre meredő két baljós, fénylő fekete aventurinszem követ engem. Azt reméltem, ha Konyától eltávolodom, ha elég messzire menekülök, akkor megszabadulok ettől az elmémet gyötrő emléktől. A jajgatása még mindig visszhangzik az agyamban. A hang, amelyet azelőtt bocsátott ki, hogy az arcából kiszökött volna a vér, hogy a szeme kirepült volna az üregéből, mielőtt a szája az utolsó lélegzetet vette, a hang, mely olyan volt, mint a csapdába esett farkas üvöltése, egy lekaszabolt ember végső búcsúja.

Amikor megölsz valakit, magaddal viszel belőle valamit. Beléd ivódik: egy kép, egy illat, egy sóhaj… egy jajszó, egy átok, egy hang… Én ezt úgy nevezem, hogy a „gyilkosság áldozatának átka”. A testedre tapad örökre. Vájni kezd, amíg ki nem lyukasztotta a bőrödet. Egészen addig rág, amíg be nem szivárgott a szíved legmélyére. Befészkeli magát oda, és új életre kel benned. Betör az álmaidba, és szétszaggatja őket. A nappalokat valahogyan átvészeled, de amint leszáll az éj, és egyedül maradsz az ágyadban, kiver a hideg veríték. Minden áldozat tovább él a gyilkosában. Mióta Káin megölte Ábelt, egyetlen gyilkos sem szabadulhatott áldozata terhétől.

Bár az emberek, akikkel összefutok az utcákon, nem gondolnák ezt, a mai napig egy-egy jelet hordozok magamon minden embertől, akinek elvettem az életét. Láthatatlan láncként lógnak a nyakamban, szorosan, súlyosan. Nem könnyű ezzel a kolonccal élni. Időnként levegőt sem tudsz venni. Hát ilyen ez. A fájdalom, amit egy ember meggyilkolása vált ki, semmi máshoz nem hasonlít. Elviselhetetlen kín, de úgy gondolom, megszoktam már. A létezésem részeként elfogadtam ezt a helyzetet. Nem zavar. Vagyis valaha így gondoltam. De akkor ez a legutolsó gyilkosság miért rázott meg ennyire, miért rendített így meg?

Ez alkalommal már kezdettől fogva más volt minden. Például az is, ahogy a munkát találtam… vagy azt kellene inkább mondanom, ahogy a munka megtalált engem. 1247. ősz vége lehetett. Konyában egy bordélyházat működtető, indulatosságáról híres hermafroditánál szolgáltam testőrként. Az volt a feladatom, hogy a prostituáltakat rövid pórázon tartsam, az illetlenül viselkedő vendégeket pedig észhez térítsem, és bármilyen eszközzel megfélemlítsem őket.

Olyan tisztán emlékszem arra a napra, mintha csak tegnap történt volna. Egy szökevény nyomában voltam, a bordélyból megszökött örömlányt üldöztem. Ez a fiatal lány egyszer csak úgy döntött, hogy az életét a hitnek szenteli. Mégis hogy gondolta?! Szép lány volt, nagy kár érte! Sajnáltam egy kicsit. Mert ha megtalálom, úgy elcsúfítom az arcát, hogy egyetlen férfi sem akar majd ránézni soha többet. Már majdnem elfogtam azt a Sivatag Rózsája becenevű szerencsétlen, buta leányt, amikor titokzatos levelet kaptam; egy váratlan, a figyelmemet elterelő, a gondolataimat lekötő levelet.

A végén ez az aláírás állt: „A Hit Őrzői”.

„Nagyon jól tudjuk, hogy ki vagy te – szólt a levél. – Régebben asszaszin{5} harcos voltál. Haszán Szabbah{6} halálát követően, amikor a rend elöljáróit elfogták és börtönbe vetették, a társaság pedig végérvényesen szétszéledt, te Konyába szöktél, hogy ne csípjenek el. Itt rejtőztél el, itt bujkáltál. Magadnak más elfoglaltságot és egy merőben más nevet találtál. Most pedig van egy éppen neked való munka.

Azt írták a levélben, hogy egy rendkívül fontos ügyben szükségük van a szolgálatomra. Biztosítottak róla, hogy a jutalom kielégítő lesz. Amennyiben az ajánlat felkelti az érdeklődésemet, az esti ezán{7} felhangzása után egy ismert kocsmába kell mennem. Ott van a találkozóhely. Az ablakhoz legközelebb eső asztalhoz kell ülnöm, háttal az ajtónak, lehajtott fejjel, tekintetemet a földre szegezve. Az engem felbérelő személy vagy személyek az asztalhoz jönnek majd, és minden szükséges információval ellátnak. Sem amikor megérkeznek, sem amikor távoznak, sem miközben beszélgetni fogunk, nem szabad felemelnem a fejem, és nem nézhetek az arcukba.

Furcsa levél volt, de nem tulajdonítottam neki különösebb jelentőséget. Megszoktam már, hogy az ügyfelek sokfélék. Ennyi év alatt, ilyen sok idő elteltével mindenféle ember felbérelt már. Szinte mind azt kérte, hogy a neve maradjon titokban. A tapasztalat azt mutatta, hogy minél jobban ragaszkodott a személyazonossága eltitkolásához a megrendelő, annál közelebb állt az áldozathoz. Tisztában voltam ezzel a csalhatatlan szabállyal, de engem nem érdekelt. Az én dolgom csupán a gyilkolás volt. Ne szólj szám, nem fáj fejem. Mióta eljöttem Alamut várából, így éltem, ezt választottam.

Olyan ember voltam, aki ritkán tesz fel kérdéseket. Miért is kérdeztem volna? Ahogy én tudom, a világon majdnem mindenki életében van legalább egy olyan személy, akit meg akar ölni. Az, hogy még nem gyilkoltak, nem jelenti azt, hogy soha nem is fognak. Csupán nem akarják, hogy cselekedeteik könyvébe ez a súlyos bűn fel legyen jegyezve. De ez nem azt jelenti, hogy fel sem merült bennük ilyesfajta óhaj, kívánság.

Az az igazság, hogy ha úgy adódik, kivétel nélkül mindenki képes ölni. Csakhogy ezt a legtöbben nem tudják. Nem akarják beismerni. Egészen addig, amíg váratlan esemény nem történik. Annyira biztosak abban, hogy kezükhöz soha nem fog vér tapadni, és senki életét nem fogják elvenni. Csakhogy minden a véletlenen múlik. Néha csak azon, hogy valaki nem úgy nézett, ahogy kellett volna, és ezért egy másik kijön a sodrából. Az emberek bolhából elefántot csinálnak, túlreagálnak dolgokat, és belekötnek az élő fába is. Valójában elegendő, ha az ember rosszkor van rossz helyen, és a mégoly aranyszívű, tiszta, becsületes emberekből is váratlanul felszínre tör a bennük lakozó gonosz. Mindenki képes embert ölni. De a világon csak nagyon kevesen képesek arra, hogy egy teljesen ismeretlen embert hidegvérrel kivégezzenek. És itt kerülök én a képbe. Ezt a feladatot én hajtom végre.

Elvégzem a piszkos munkát mások helyett. Az életben szükség van az olyanokra is, mint én. Még a Magasságos Allah is, amikor megalkotta a szent rendet, vajon nem Azrailt jelölte-e ki maga helyett az élet elvételére? Így bármilyen katasztrófa érte is az embereket, úgy tudták, mindez Azrailtól való. A halál angyalát átkozták, tőle viszolyogtak. E tekintetben az Ő nevén nem esett folt. Ki tudná megmondani, hogy ez igazságos, jogos volt-e Azraillal szemben? De hát a világ nem számít túl igazságos helynek, ugyebár?

Mindenesetre ahogy leszállt az éj, elmentem a levélben említett borozóba. Csakhogy amikor beléptem, az ablak melletti asztal már foglalt volt. Egy férfi hortyogott az asztalon, akinek az arcán korbács ejtette seb éktelenkedett. Először fel akartam ébreszteni, hogy elküldjem onnét, ám az utolsó pillanatban meggondoltam magam. Sosem lehet tudni, mikor mit tesz egy részeg. Semmi értelme magamra vonni mások figyelmét. Emiatt leültem a legközelebbi üres asztalhoz, és az ablak felé fordultam. Vártam.

Kis idő múlva két férfi érkezett. Kétfelől leültek mellém, közrefogtak. Hogy ne láthassam az arcukat, szorosan bebugyolálták. De nem volt szükség rá, hogy lássam az arcukat ahhoz, hogy rájöjjek, valójában mindkettő mennyire fiatal, zavarodott, tudatlan és felkészületlen!

– Sokat hallottunk dicső tetteiről – mondta az egyikük, és hangjából inkább az aggodalom érződött, semmint az óvatosság. – Azt mondják, az ilyen dolgokban ön a legjobb.

A fiatalember szavait mulatságosnak találtam, de elnyomtam a mosolyomat. Észrevettem, hogy félnek tőlem, és ez jó jel volt. Ha kellőképpen tartanak tőlem, nem mernek ujjat húzni velem. Ezért ezt mondtam:

– Jól hallottátok. Ilyen munkákban én vagyok a legjobb. Ezért is hívnak engem Sakálfejűnek. Legyen akármilyen nehéz is a munka, nem hagyom cserben az ügyfeleimet.

– Ez remek! – mondta a fiatal férfi meglehetősen idegesen. – Mert ez a munka sem lesz valami könnyű, amit öntől várunk.

Ekkor a másik fiatalember a szavába vágott: – Van egy ember. Egy megátalkodott fickó. Rengeteg ellenséget szerzett magának. Nem hozott mást a városba, csak bajt. Semmi jót nem láttunk tőle. Számtalanszor figyelmeztettük, de az egyik fülén be, a másikon ki. Sőt ahelyett hogy észhez tért volna, még inkább elzüllött, elvadult. Nem hagyott nekünk más választást.

Nem szóltam. Mindig így történik. A megbízók, mielőtt kezet ráznak velem, valahogy mindig mentegetőzésbe bocsátkoznak. Elmondják, hogy az illető, akit meg akarnak öletni, mennyire elvetemült, milyen elfajzott. Mintha enyhítené az elkövetendő bűnt, ha igazat adnék nekik.

– Értem. Szóval ki ez az ember?

Erre a kérdésemre idegesek lettek. Zavart magyarázkodásba kezdtek.

– Egy hitetlen gyaur! Egy tiszteletlen, megátalkodott bajkeverő. Egy őrült dervis.

Amikor meghallottam az utolsó szót, felállt a szőr a hátamon. Átfutott a fejemen néhány gondolat, az aggodalom, ideges lettem. Mindenféle embert öltem már addig a napig: fiatalt, öreget, férfit, nőt, egészségest, nyomorékot… de dervis, vagyis olyan személy, aki magát a hitnek, a vallásnak szentelte, nem akadt köztük. A magam módján én is hittem. Az a helyzet, hogy nem akartam magamra vonni Allah haragját. Mindenek ellenére féltem Istentől.

– Sajnálom, uraim, nem fogadom el az ajánlatotokat. Nem akarom kioltani egy dervis életét. Találjatok mást magatoknak!

Felálltam, hogy távozzak. Ám az egyik fiatalember könyörgőn a karomba csimpaszkodott.

– Gondolja át még egyszer! A munkáját bőségesen fogjuk díjazni. Készek vagyunk a szokásos munkadíjának a kétszeresét fizetni.

– És ha a háromszorosát kérem? – kérdeztem hirtelen elhatározással. Biztos voltam benne, hogy nem fognak ilyen magas árat fizetni érte.

Ekkor azonban váratlan dolog történt. Pillanatnyi habozás után mindketten azt mondták, hogy elfogadják az ajánlatomat. Visszaültem. Izgatott lettem. Ami azt illeti, jó pénz volt. Ha elvégzem ezt a gyilkosságot, hosszú évekig kényelmesen élhetek. Nem kell majd nyugtalankodnom a hozományom miatt. Szinte bele sem mertem gondolni, hogy azonnal megházasodhatok, két legyet ütve ezzel egy csapásra. Akár egy dervist, akár mást, ilyen feltételek mellett bárkit képes lettem volna megölni.

Honnan is tudhattam volna, hogy abban a pillanatban követem el életem legnagyobb hibáját, és hogy egész életemen át gyötörni fog a bűntudat? Honnan tudtam volna, mennyire nehéz lesz megölni ezt a dervist, és hogy miután megöltem, a tekintetét, akár egy handzsárt,{8} a szívembe fúródva fogom magammal hordozni mindvégig?

Öt év telt el azóta, hogy Semszet az udvaron megöltem, és a kútba vetettem. Nem hallottam a csobbanást, amikor teste a vízbe esett. Egy pisszenést sem hallottam a kútból. Mintha a dervis teste nem is a vízbe esett volna, hanem az ég legmagasabb pontjára emelkedett volna. Mióta ő meghalt, nem múlt el egy éjszakám sem rémálmok nélkül. És még mindig, amikor egy tócsára nézek, a hideg rettegés járja át egész testemet; remegni kezd a kezem, és felkavarodik a gyomrom.

Görcsbe rándul a gyomrom, és öklendezni kezdek, ha csak eszembe jut az az éjszaka. Mintha ki akarnám okádni mindazt, ami a lelkemben felgyülemlett. Kihányni és megszabadulni tőle… Kezem, lábam csupa csont és bőr immár.

Milyen különös! Ő meghalt ugyan, de még mindig él. Én viszont mindennap újra meghalok.

Első fejezet

FÖLD

Az élet mély, békés és
szilárd dolgai…

SEMSZ

Egy karavánszeráj Szamarkand közelében, 1242 márciusa

Ma este vacsora közben ismét átjutottam a másik világba. Amit ezúttal láttam, mind olyan eleven, valóságos és tiszta volt.

Nagy ház, az udvarát bimbózó sárga rózsák díszítik. Az udvar közepén a világ leghűsebb vizét rejtő kút. Ősz vége, teliholdas, titokzatos éjszaka. Csak néhány éjszakai állat lézengett a szabad ég alatt; baglyok, denevérek, farkasok, az egyik huhogott, a másik vonított. Kisvártatva egy széles vállú, finom külsejű, zöldes szemű középkorú férfi lépett ki a házból. Arcán sötét árnyék, a szemében páratlan szomorúság.

– Semsz, hol vagy, Semsz? – kiáltozott jobbra-balra.

Őrült szél fújt, a holdat felhőfátyol takarta, mintha még a természet is vonakodott volna attól, hogy tanúja legyen az elkövetkezőknek. A baglyok abbahagyták a huhogást, a denevérek nem csattogtatták a szárnyaikat, a tűzhely tüze nem ropogott többé. Az egész világra néma csend, mozdulatlanság borult.

A férfi súlyos léptekkel közeledett a kúthoz, előrehajolt, és a kút mélyét bámulta.

– Semsz, szegény lelkem – suttogta. – Ott vagy?

Válaszra nyitottam a számat, de nem jött ki hang a torkomon.

A férfi még jobban előrehajolt, és vizslató szemmel pásztázta a kút mélyét. Először semmi mást nem látott a sötétségen kívül. Aztán hirtelen észrevette lent, a víz felszínén himbálódzó kezemet, amely olyan volt, mint a vihar után az óceánnal sodródó és ringásával az óceánt felkorbácsoló, hánykolódó tutaj. Aztán, amikor feljebb nézett, meglátott egy szempárt. A kút mélyéről a vastag, fekete felhők mögül kirajzolódó teliholdra meredő szemeket, a szemeimet.

A holdra néztem onnan, ahová hajítottak, mintha az eget okolnám a meggyilkolásomért.

A férfi térdre rogyott, és jajveszékelve verni kezdte a mellét: – Megölték! Semszet meggyilkolták!

Abban a pillanatban a bozótos mélyéről kilopódzó árnyék vadmacskaszerű kecsességgel, fürgén átugrott a kert falán. Az udvaron lévő férfi nem vette észre a gyilkost. Csak üvöltött fájdalmában, és kiáltása, akár az éles üvegszilánkok, szerteszóródott és átlyuggatta az éjszakát.

– Már megbocsáss! Megőrültél, ember? Miért bőgsz, mint egy bolond tehén?

…

– Hozzád beszélek, pajtás! Hagyd abba a lármázást, különben kihajítalak!

– …

– Hé, nem hallod? Azt mondtam, fejezd be!

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna a fülem mélyén dübörgő mély hangot, egyszerűen azért, hogy egy kicsit még ott maradhassak abban a másik világban. Tudni akartam, hogyan haltam meg. Még egyszer látni akartam azt a tiszta tekintetű, szomorú férfit. Vajon ki volt? Milyen kapcsolatban állt velem? Miért keresett, és mit akart mondani azon az őszi éjszakán?

Csakhogy nem tudtam már újra átlépni a másik világ kapuját, mert valaki megragadta a karomat, és olyan erővel rázott meg, hogy azt hittem, menten kiesnek a fogaim. Így erőnek erejével visszaráncigáltak ebbe a világba.

Nehezen, vonakodva nyitottam ki a szememet. A mély hang gazdája ott cövekelt a fejemnél. Magas, kövér férfi volt; őszülő szakálla, viaszozott hosszú, dús bajsza volt. Ismertem: ő volt a fogadós. Abban a pillanatban megvilágosodott bennem: olyan ember volt, aki hozzá volt szokva az üvöltözéshez, az erőszakhoz, a megfélemlítéshez. És most éppen iszonyú dühös volt.

– Mi van, mi történt? – kérdeztem. – Miért rángatja a karomat?

– Még hogy mi történt? – lármázott gúnyolódva a fogadós. – Nekem kellene tőled megkérdeznem, hogy mi történt. Azt mondtam, hagyd abba a kiabálást. Ember, megrémíted a vendégeimet, és elmenekülnek.

Miközben igyekeztem kimenekülni a fogadós vasmarkából, megtört hangon ezt kérdeztem: – Tényleg? Kiabáltam?

– De még hogy! Mint egy szürke medve, ha tüske ment a lábába! Úgy üvöltöttél az előbb, hogy azt hittem, ránk szakítod a mennyezetet. Mi történt veled? Biztosan elaludtál evés közben, és rémálmod volt.

Tisztában voltam vele, hogy a fogadós számára ez az egyetlen kézenfekvő magyarázat. Hogy békén hagyjon, és megnyugodjon, ráhagyhattam volna, amit mondott, de nem állt rá a nyelvem a hazugságra.

– Nem, nem ez történt. Nem szenderedtem el, és nem volt rémálmom – mondtam. – Sőt soha nem szoktam álmodni.

– Akkor miért üvöltöttél? – ismételte meg kérdését a fogadós.

– Mert látomásom volt. A másik világból tértem vissza. Időnként átrándulok felfedezni a másik világot. Az álom és a felfedezés két különböző dolog.

A fogadós szájtátva nézett rám, idegesen rágcsálta a bajusza végét. Végül ezt mondta:

– Ti dervisek mind őrültek vagytok! Főleg az olyan vándordervisek, mint te! Egész nap böjtölve imádkoztok, nem csoda, ha megkergültök. Megőrültök és hallucináltok.

Nevettem. Igaza volt. De nem azt mondják, hogy csak vékonyka határ van aközött, hogy Allahban elveszíted önmagad, vagy az eszedet veszted?

Abban a pillanatban két szolga jelent meg, egy étellel roskadásig megpakolt, hatalmas tálcát cipelve. A tálcán frissen sült kecskehús, sózott hal, fűszerezett bárányborda, zsírban sült csörek{9}, lencse és pacalleves. A helyiséget hagyma, fokhagyma és különféle fűszerek illata töltötte be, ahogy a szolgák szervírozták az ételt a vendégeknek. Amikor az asztalomhoz értek, egy tányér levest és egy szelet fekete kenyeret emeltem le a tálcáról.

A fogadós alaposan végigmérte az előttem lévő ételt.

– Ide hallgass, van pénzed, hogy kifizesd? – kérdezte, miközben lekicsinylően nézett rám.

– Nincs – mondtam –, de ha óhajtod, az ételért és a szállásért cserébe meg tudom fejteni az álmodat.

– Nem azt mondtad az előbb, hogy sosem álmodsz?

– De igen. Olyan álomfejtő vagyok, aki soha nem álmodik.

– Mondtam én, hogy mindannyian bolondok vagytok – mondta a fogadós mogorva ábrázattal. – Ki kellene tennem a szűrödet. Jól figyelj ide! A szavaimat úgy aggasd a füleidre, mintha fülbevalók lennének! Akaszd őket a mellé az egyszerű dervisfülbevaló mellé, amit viselsz! Nem tudom, hány éves vagy, de biztos, hogy mindkét világra elegendő imát elmondtál már. Most már hagyd ezt abba! Menj, keress magadnak egy szép nőt, és vedd feleségül! Legyenek gyerekeitek, akkor gyökeret versz valahol. Mi értelme a vándorlásnak, ha a világon mindenütt ugyanaz a nyomorúság van? Ezt tanácsolom neked! Azt hiszed tán, hogy új dolgokra lelsz? A világ négy sarkából érkeznek utazók ebbe a hánba{10}. Néhány pohárka után mindegyik ugyanazokat a történeteket meséli. Az ember mindenhol ugyanaz az ember. Ugyanaz az étel, a víz is ugyanaz, és a szemét is ugyanaz a szemét!

– Csakhogy én nem valami különbözőt, valami mást keresek. Én csupán Istent keresem – mondtam. – Az én utam az istenkeresés.

– Ez esetben rossz helyen keresed – förmedt rám a fogadós, akinek hirtelen eldurvult a hangja. – Az Urad elhagyott minket! Ne kérdezd, hogy mikor jön vissza, mert nem tudom.

Amikor szavait meghallottam, megsajdult a szívem. – Aki Allahot becsmérli, valójában önmagát pocskondiázza – mondtam. – Akár tisztában van vele az ember, akár nem, ez így van.

A fogadós ajka ferde mosolyra húzódott. Arcáról haragot és gyerekes sértődöttséget lehetett leolvasni.

Megkérdeztem: – Nem azt mondja-e Isten, hogy közelebb állok hozzád, mint a saját ütőered? Isten nem a messzi, távoli égben ül egy trónon, hanem minden pillanatban, mindenhol ott van, ott lakozik mindannyiunkban. Ezért soha nem hagy magunkra bennünket. Hiszen hogyan is hagyhatná el önmagát?

A fogadós fojtott hangon válaszolt: – Márpedig megtörtént, amit te lehetetlennek tartasz. Elhagyott minket – mondta fagyos tekintettel. – Hidd el, jobb ez így, mert ha itt lenne Allah, még akkor sem mozdítaná meg a kisujját sem, ha valami katasztrófa fenyegetne minket. Mondd csak, miféle isten az ilyen?

– Íme az első a negyven szabály közül – mondtam udvariasan.

ELSŐ SZABÁLY: A szavak, amelyekkel meghatározzuk a Teremtőt, tükrözik, hogy milyennek látjuk önmagunkat. Ha Istent félelmetesnek képzeled, aki előtt folyton szégyenkezned kell, ez azt jelenti, hogy tele vagy félelemmel és bűntudattal. Ha viszont Istent szeretetteljesnek, könyörületesnek látod, ez azt jelenti, hogy te is ilyen vagy.

– Ugyan már! – mondta a fogadós. – Olyan ez, mintha azt mondanád, hogy Isten a mi képzeletünk szülötte. Nekem úgy tűnik, hogy te…

Abban a pillanatban a háta mögött kitört a botrány, és félbeszakadt a mondata. Amikor a ricsaj irányába néztünk, két részegen ordítozó, tagbaszakadt férfit láttunk. Zabolátlan féktelenséggel más vendégekre támadtak, tányérjaikból ellopták az ételt, beleittak a poharaikba; ha valaki szót emelt ellenük, még fenyegetőbben viselkedtek, és mint a pimasz kisfiúk, minden elébük kerülőbe belekötöttek.

A fogadós ezt látván haragosan összeszorította a fogát: – Nézd csak ezeket a nyomorultakat! Maguknak keresik a bajt. Most figyelj, dervis! Figyelj, és tanulj!

Ezt mondta a fogadós, és azon nyomban a helyiség túlsó végében termett. Megragadta az egyik részeg vendég torkát, és ököllel arcon vágta. Azt teljesen váratlanul érte, a földre rogyott, mint egy zsák. Az ajkát csak egy határozatlan sóhaj hagyta el.

A másik vendég ellenállóbbnak bizonyult. Bár minden erejével viszonozta a fogadós ütéseit, nem telt sok időbe, ő is a földre került. A fogadós erősen, dühösen belerúgott a földön fekvő férfi bordáiba, majd súlyos csizmáival szétlapította, összezúzta a férfi kezét. Hallottuk az összetörő ujjak ropogását.

– Elég! – üvöltöttem. – Még megölöd ezt az embert. Ezt akarod?

Szúfi vagyok, az életem árán is megvédem az életet. Megesküdtem, hogy még egy hangyát sem ölök meg. Amikor egy madarat látok, Salamon jut az eszembe, ha halat látok, Jónás. Kötelességem védeni, óvni az életet. Ha azt látom, hogy egy ember egy másik embernek ártani akar, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megvédjem a gyengét. Az erőszak nem szerepel az előírásaink között. Megtettem hát, ami tőlem telt, és mulandó testemet, mint egy élettelen függönyt, a fogadós és az utazó közé vontam.

A fogadós mérgesen végigmért. – Dervis, ne avatkozz be, különben téged is elverlek, mint egy szamarat – fenyegetőzött. De mindketten tudtuk, hogy szavai csak üres fenyegetések.

Kisvártatva jöttek a szolgálófiúk, és összeszedték a vendégeket a földről. Láttam, hogy egyiknek az ujja tört el, a másiknak az orra. Minden csupa vér volt. A fogadóra dermedt csend borult. A fogadós elégedett volt a hatással, amit másokra tett. Fél szemmel rám sandított, győzelmével hencegett. Bár az arcát felém fordította, a szavait mindenkihez intézte. A hangja ünnepélyes volt, olyan mesebeli magasságokban szárnyalt, mint a széles horizontot uraló ragadozó madár.

– Láttad, dervis efendi, nem akartam verekedni, mégis verekedtem. Mi mást tehettem volna? Hagytam volna erre a két nagydarab fickóra a helyet? Amikor Allah megfeledkezik rólunk, lenti szolgáiról, nekünk kell összeszorított foggal érvényt szerezni az igazságnak. Ha újból beszélsz Vele, mondd meg neki, hogy tudja meg, ha magára hagyja a bárányt, farkas lesz belőle.

Vállat vontam. – Tévedsz – motyogtam, miközben az ajtó felé tartottam.

– Abban tévedek, hogy valaha bárány voltam, most pedig farkas vagyok?

– Nem, ez eddig igaz. Valóban farkas lettél, ezt látom. De tévedsz, amikor mostani tettedet igazságosnak tartod.

A fogadós üvöltött mögöttem: – Várj csak, még nem végeztem veled! Tartozol nekem. Azt akarom az ételért és a szállásért cserébe, hogy fejtsd meg az álmomat!

– Ha akarod, még valami annál is jobbat csinálok – ajánlottam. – Jósolok a tenyeredből!

Odamentem a fogadóshoz, szememet le nem vettem a villámokat szóró szembogaráról. Bár vonakodva, hitetlenkedve megborzongott, amikor a jobb kezét a kezembe fogtam és kinyitottam a tenyerét, nem ellenkezett. Az emberek nagy része azt hiszi, hogy a jós a tenyerükből kiolvassa a jövőt. Én viszont csak a múltat olvasom ki. Az emberek azon útjait, amelyeket bár maguk mögött hagytak már, valahogyan mégsem képesek túljutni rajtuk…

Megvizsgáltam a fogadós tenyérvonalait; mélyek, repedezettek, kuszák voltak. A szemem előtt apránként rajzolódott ki minden. Minden ember testét különböző színekből álló aura veszi körül. Ezé az emberé szürkébe hajló, élettelen kék volt. A közepe lyukas, a szélei foltozottak. Már nem maradt lelki ereje ahhoz, hogy megvédje magát a külvilággal szemben. A fogadós valójában olyan volt, mint az egyre sorvadó növény. Hogy fogyatkozó lelki erejét pótolja, megkettőzte a testi erejét. A lelkében lakozó gyengeség kívül erőszakként öltött testet. Emiatt kötekedett mindig másokkal.

A szívem kalapálni kezdett, mert új dolgok tűntek fel a szemem előtt. A megjelenő kép eleinte nehezen bontakozott ki, olyan volt, mintha mindent egy tüllfüggöny mögül néznék, figyelnék. Aztán teljes valójában feltárult előttem.

Egy gesztenyebarna hajú, hollófeketével tetovált lábú, fiatal nő, vállán hímzett piros kendő.

– Elveszítettél egy szeretett személyt – mondtam.

A nő mellei duzzadtak, hasa óriási, mintha mindjárt szétpukkanna. Az égő házban rekedt. A házat ezüstnyergű lovasok veszik körül. A levegőben égő szalma és emberi hús súlyos szaga. Mongol lovasok, az orrnyergük széles, testük zömök, vaskos, szívük kőből van. Dzsingisz kán katonái…

– Nem egy szeretett személyt veszítettél el, hanem kettőt – helyesbítettem. – A feleséged akkor várta az első gyermeketeket.

A fogadós összehúzta a szemét, tekintetét bőrcsizmájára szegezte. Fejét lehajtotta, ajkát összeszorította, arcát összeráncolta; olvashatatlan térkép lett. Hirtelen idősebbnek látszott.

– Tudom, hogy ez nem vigasztal, de van valami, amit el kell mondanom – mondtam lassan. – A feleségedet nem a tűz ölte meg, és nem is a füst. Ráesett az egyik fa tetőgerenda. Azonnal meghalt, vagyis egyáltalán nem szenvedett. Mindig attól féltél, hogy rettenetesen szenvedett. Nem így történt.

A fogadós felvonta a szemöldökét, olyan volt, mint aki elképzelhetetlen teher alatt nyög. Fájdalmas hangon kérdezte: – Honnan tudsz ilyen dolgokat? Varázsló vagy?

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna a kérdését. – Azóta is magadat vádolod, mert nem tudtad illőn eltemetni a feleségedet. Rémálmaidban még mindig azt látod, hogy kimászik a gödörből, és elmegy. De csak az elméd játszik veled. Az az igazság, hogy a feleséged és a fiad is remekül vannak. Mindketten könnyűek és szabadok, mint a fény, az örökkévalóságban bolyonganak. – Szavaimat mérlegelve fejeztem be: – Ha akarod, újra bárány lehetsz. Mert még benned él. Nem veszítetted el önmagadat.

Amint ezt meghallotta a fogadós, elrántotta a kezét, mintha forró serpenyőhöz ért volna, és hátrébb lépett. – Ide figyelj, dervis, egyáltalán nem kedvellek – mondta. – Ma éjszaka itt maradhatsz. De korán reggel felszívódsz. Ne lássam többet itt a képedet!

Bólintottam. Megértettem.

Így van ez. Ha az igazat mondod, mérgesek, dühösek lesznek az emberek. Csak a szerelmet szóba ne hozd, mert felidegesítik magukat, megvadulnak és megutálnak téged.

ELLA

Boston, 2008. május 18.

A nagylányával és a férjével lezajlott veszekedés után otthon olyan feszült volt a légkör, hogy Ella egy ideig nem talált rá alkalmat, hogy A szerelem törvényé-t olvassa. Mintha fölemelték volna egy régóta forrásban lévő kukta fedőjét, és kiszabadult volna belőle a gőz. A régi súrlódásokhoz újabb sérelmek adódtak. Az a személy, aki a fent említett fedőt felemelte, nem más volt, mint Ella. Méghozzá úgy, hogy telefonon felhívta Scottot, és arra kérte, gondolja át még egyszer a lányával kapcsolatos házassági tervét.

Később nagyon megbánja majd, amiket ebben a telefonbeszélgetésben mondott. De most még nem. Május 18-án még nagyon magabiztos volt, magas lóról beszélt, és semmi kivetnivalót nem talált abban, hogy más életébe beavatkozzon.

– Szia, Scott. Ella vagyok, Jeannette anyja – mondta a telefonban szomorúság nélküli, kezdeményező és a tőle telhető leghiggadtabb hangon. Mintha számára teljesen természetes dolog lenne, hogy felhívja a lánya barátját. – Tudunk egy kicsit beszélgetni?

– Mrs. Rubinstein, micsoda meglepetés! Természetesen, parancsoljon! – mondta Scott dadogva, mintha elakadt volna a szava. Meglepetése ellenére igyekezett udvarias maradni.

Ekkor Ella hasonló udvariassággal közölte Scott-tal, hogy nincs vele semmi baja, ezért ne értse félre, amit hallani fog, de szerinte Scott túl fiatal még ahhoz, hogy a lányát elvegye, ráadásul még állása sincs, és túl tapasztalatlan. Lehet, hogy ez a telefonbeszélgetés most elkeseríti és összetöri a szívét, de hamarosan meg fogja érteni, hogy Ella mit akart mondani, és igazat fog adni neki; sőt még meg is fogja köszönni, hogy időben figyelmeztette. Ella azt is hozzátette, hogy az lenne a legjobb, ha a témát csendben lezárnák, és nem említenék Jeannette-nek ezt a telefonbeszélgetést. Ezt mondta Ella.

A telefonban néma csend lett.

Végül Scott minden erejét összeszedte, és azt mondta: – Mrs. Rubinstein, úgy vélem, nem értett meg minket. Szerelmesek vagyunk egymásba Jeannette-tel.

Hoppá! Tessék, már megint ugyanazok az elcsépelt közhelyek! Ella nem értette, hogy lehetnek ennyire naivak az emberek, ennyire együgyűek. Miért hiszik azt, hogy két szív egybeolvadásával kezdetét veszi a kéjutazás? Mintha a szerelem valami áldott varázspálca lenne, amelynek egyetlen érintésétől minden nagyszerűvé válna.

Csakhogy Ella nem azt mondta, ami az imént átfutott az agyán, hanem a következőt: – Gyermekem, megértem, hogy mit érzel, de még nagyon fiatalok vagytok. Ki tudja, holnap talán beleszeretsz másba.

– Mrs. Rubinstein, ne vegye udvariatlanságnak, de ha van is ennek esélye, akkor ez mindenkire, még önre is érvényes. Ki tudja, holnap talán ön is beleszeret másba.

Ella idegesen nevetett. – Én férjezett, családos asszony vagyok. A döntésem egy életre szól. A férjemé is. Pont ezt akartam megértetni veled, Scott. A házasság nem olyan döntés, amit könnyen lehet venni, nagyon komolyan, alaposan meg kell fontolni!

– Vagyis ön most azt tanácsolja nekem, hogy mivel egy napon beleszerethetek valaki másba, most hagyjam el azt az embert, akit őrülten szeretek? – kérdezte Scott.

A beszélgetés következő része olyan volt, mint a fejjel lefelé gurulás a lejtőn. Kölcsönös számonkérések, szemrehányások, csalódások felemlegetése, tudálékoskodás… minden összekeveredett. Végül, amikor Ella lerakta a telefont, remegett a keze az idegességtől. Azonnal a konyhába vonszolta magát, és hozzálátott ahhoz, amit mindig tett, ha valami bántotta: főzött!

Fél órával később telefonált a férje.

– Ella, nem hiszek a fülemnek! Felhívtad Scottot, hogy ne vegye el a lányodat!? Micsoda dolog ez! Kérlek, mondd, hogy nem követtél el ekkora ostobaságot!

Ellának elállt a lélegzete. – Nahát, de gyorsan terjednek a hírek! Nos… Igen, felhívtam. De engedd meg, hogy megmagyarázzam…

Davidnek azonban esze ágában sem volt végighallgatni. Nem bírta ki, ismét beszélni kezdett. – Mit kell ezen magyarázni? Hogy tehettél ilyet? Scott elmesélte Jeannette-nek. A lányod teljesen összetört. Néhány napig Lauránál akar maradni. Látni sem akar téged… – Pillanatnyi habozás után így zárta a mondandóját: – Ha engem kérdezel, jogosan érez így. Miért avatkozol be mindenki életébe?

Nem Jeannette volt az egyetlen személy, aki azon az éjszakán nem ment haza. David küldött egy SMS-t Ellának, és tudatta vele, hogy egy sürgős eset miatt nem tud hazajönni. Arra vonatkozólag, hogy mi ez a sürgős eset, nem szolgált semmiféle magyarázattal.

Korábban soha nem tett ilyet. Mostani viselkedése ellenkezett a házasságuk szellemiségével. Virágról virágra szállt, ez nyilvánvaló volt. Más nőkkel is lefeküdt. Sőt szórta rájuk a pénzt. Ella ehhez már hozzászokott valahogy. De a férje egészen mostanáig mindennap időben hazajött, mert tudta, hogy helyet kell foglalnia az étkezőasztalnál. Akármilyen csélcsap volt is, magától értetődőnek tartotta, hogy Ella főz rá, és mosolyogva, hálásan ette meg, amit Ella a tányérjára rakott. És David minden étkezés után szívből megköszönte az ételt. Ella pedig akárhányszor meghallotta azt a két szót, hogy „köszönöm szépen”, úgy értelmezte, hogy férje ilyen módon kér bocsánatot.

És megbocsátott neki. Mindig megbocsátott.

Férje most első ízben viselkedett ennyire tapintatlanul. Ella magát okolta emiatt. Ella Rubinstein személyiségének elválaszthatatlan része volt, hogy állandó bűntudatot érzett, és magára vállalta mások hibáit.

Amikor Ella az ikrekkel az asztalhoz ült, bűntudata helyét a melankólia foglalta el. Nem érdekelte sem Avi követelőzése, hogy rendeljen pizzát, sem az, hogy Orly nem akart enni semmit. Mindkettejüket dugig tömte zöldborsóval és főtt zöldségekkel. Első ránézésre még mindig ugyanaz, a gyermekeivel gondosan törődő, a gyeplőt szorosan a kezében tartó anya volt. Csakhogy legbelül napról napra egyre nagyobb űr támadt a lelkében. Kedvetlen volt, kelletlen.

Mintha terhes lett volna, az ürességgel várandós. Minden múló pillanattal, minden újabb órával kicsit tovább nőtt a lelkében tátongó űr. Egy napon elkerülhetetlenül megszüli, és akkor majd szembesülnie kell az érzelmeivel. Fogalma sem volt, hogy mit tesz majd abban a pillanatban.

Vacsora után a gyerekek a szobájukba mentek, és Ella egyedül maradt az asztalnál. A környezetében uralkodó mozdulatlanság zavarta, szívét negatív érzelmek kínozták. A nagy gondossággal és odaadással készített ételek értéktelennek tűntek számára. Öntudatlanul sajnálni kezdte magát. Közel negyvenéves volt. Attól félt, hogy elvesztegette az életét. Bár végtelen szeretet áradt a szívéből, senki nem volt, aki kért volna belőle.

Gondolatai elkalandoztak A szerelem törvénye felé. Érdekelte a tebrizi Semsz személyisége.

– Bárcsak lenne egy ilyen ember a környezetemben – motyogta magában félig tréfásan. – Színt hozna az életembe, az egyszer biztos!

Elképzelt egy bőrnadrágos, motorosdzsekit viselő, magas, fekete hajú, fekete szemű, titokzatos férfit. Vállig érő haja volt, és egy tűzpiros Harley-Davidsont vezetett, melynek kormányáról színes szalagok lógtak; egyszerűen leírhatatlan. A képzeletében megjelenő kép mosolyra késztette. Egy elhagyott autópályán száguldó, jóképű, szexi, titokzatos szúfi motoros! Milyen fantasztikus lenne, ha most elindulna, stoppolna, és egy ilyen fickó felvenné!

– Ha a tebrizi Semsz jósolna nekem, vajon mit látna a múltamban? – töprengett.

Vajon meg tudná fejteni, miért borítják be koromfekete fájdalomfelhők a gondolatait és a lelkét ilyen lehetetlen helyzetekben? Vajon meg tudná mondani, hogyan lehetséges az, hogy ilyen nagy családja van, mégis ennyire egyedül, ennyire magányosnak érzi magát? Ella kíváncsi volt rá, vajon neki is van-e aurája, és ha van, milyen színekből áll. Élénk vagy fakó színekből? Van egyáltalán valami az életében az utóbbi időben, ami élénk, csillogó? Talán soha nem is volt?

És abban a szent pillanatban, ott, a sütő halovány fényénél a konyhaasztalnál egymagában ücsörgő háromgyermekes anyuka, Ella Rubinstein rádöbbent valamire. Bármily kitartóan tagadná is, bármennyire ágálna is ellene, mélységesen vágyott a szerelemre, ki volt rá éhezve.

SEMSZ

Egy karavánszeráj Szamarkand közelében, 1242 márciusa

A karavánszeráj második emeletén lévő szobában vagy egy tucat utazó tartózkodott. A sok fáradt, magánya terhét malomkőként a hátán cipelő és álmaiba menekülő férfi között találtam egy por-, izzadság- és penészszagú üres matracot. Hanyatt fekve elnyújtóztam rajta, és sorra átgondoltam, számba vettem a nap eseményeit. Vajon minden igyekezetem ellenére a sietség vagy szórakozottságom miatt előfordult-e, hogy nem ismertem fel egy isteni jelet? A napomat elejétől végéig áttekintettem ebből a szempontból, és hosszasan hálát adtam Istennek.

Gyermekkorom óta vannak látomásaim, átrándulgatok a másik világba, felfedezem, és olyan hangokat hallok, amelyeket mások nem. Istennel beszélgetek. Ő pedig válaszol nekem. Mesél, magyaráz. Vannak napok, amikor olyan könnyű vagyok, mint a suttogás, és átszivárgok az égbolt legmagasabb pontjának hetedik szintjéig. Majd elnehezülve alászállok a föld legmélyebb gödreibe; a tölgyfák, gesztenyefák, bükkfák alá temetett sziklákat rejtő földbe szivárgok. Hol itt vagyok, hol ott. Időnként teljesen elmegy az étvágyam, napokig egy falatot sem eszem. Elfelejtek beszélni. A szavak kitörlődnek az agyamból. Aztán, mint a vándormadarak, egyszer csak visszatérnek. Ezek a dolgok számomra nem ijesztőek, de tudom, hogy mások furcsának találják. Idővel megtanultam, hogy nem szabad beszélnem a transzban töltött állapotokról. Az ember hajlamos rossz szemmel nézni azokat a dolgokat, amiket nem ért. Jómagam hányszor megtapasztaltam már ezt a tévedhetetlen alapigazságot.

Az első ember, aki különösnek találta, hogy átjárok a másik világba, aki megijedt a felfedezéseimtől, és e témához előítélettel közelített, a saját apám volt. Nagyjából tízéves lehettem. Akkoriban kezdtem látni az őrangyalomat majd mindennap. Naivan azt hittem, hogy mindenki látja azt, amit én. Apám azt akarta, hogy asztalos legyek, akárcsak ő. Egy nap, amikor arra tanított, hogyan kell cédrusfából ládát készíteni, nem tudtam tartani a számat, és említést tettem neki az őrangyalomról.

– Ide figyelj, túl élénk a fantáziád – mondta az apám. – Jobb lenne, ha ezt a butaságot senkinek nem mondanád el. Ne fárassz ezzel másokat még egyszer!

Néhány nappal korábban ugyanis néhány szomszéd átjött, és bepanaszolt a szüleimnek. Azt mondták, hogy különös viselkedésemmel megijesztem a gyerekeiket.

– Ide hallgass, fiam! Az alma nem esik messze a fájától. Minden gyerek a szüleire hasonlít, érted? Ez rád is érvényes – mondta az apám. – Miért nem tudsz beletörődni, hogy ugyanolyan átlagos ember vagy, mint mi?

Akkor megértettem, hogy bár szeretem a szüleimet, sőt szükségem van a szeretetükre, mindketten idegenek a számomra.

– Apa, te is tudod, hogy ez a fiad nem olyan tojásból kelt ki, mint a testvérei. Ha akarod, gondold nyugodtan azt, hogy kiskacsa vagyok, akit tyúkok nevelnek. Biztosra veheted, hogy nem egy tyúkólban fogom leélni az életemet. Én élvezem azt a vizet, amibe ti még belemenni is féltek, mert veletek ellentétben én tudok úszni. Az én igazi hazám az óceán. Ha velem akartok tartani, ti is mártózzatok meg az óceánban. Ha nem, akkor ne szóljatok bele az életembe, hanem maradjatok a tyúkólatokban!

Apám szeme előbb elkerekedett, majd összeszűkült, aztán elhomályosodott. – Ha ma a saját apáddal így beszélsz – mondta éles hangon –, ki tudja, hogy beszélsz majd az ellenségeiddel, amikor felnősz?

Szüleim minden várakozása ellenére felnővén nem szűntek meg a látomásaim. Épp ellenkezőleg, még mozgalmasabbak, még magukkal ragadóbbak lettek. Tudtam, hogy a szüleimet zavarja. Bűnösnek éreztem magam, amiért csalódást okoztam nekik. De nem tudtam, miként vessek véget a másik világba tett felfedezőútjaimnak. Sőt az az igazság, ha tudtam volna, akkor sem akartam volna megálljt parancsolni.

Nem sokkal később elhagytam a szülői házat. Soha többé nem tértem vissza. Szent Lót felesége sóbálvánnyá változott, amikor megállt és visszanézett a városra, amelyet elhagyott. Én viszont egyszer sem fordultam meg, hogy visszanézzek Tebrizre. A születési helyem keserű szó a szívemben; olyan érzékeny, olyan törékeny, hogy amint kiejtem, megolvad a nyelvemen, mint egy harmatcsepp. Amikor csak felidézem Tebrizt, három erős illat borít be: a fűrészpor, a mákkal megszórt lapos kenyér és a frissen hullott, puha hó illata.

Azóta vagyok vándordervis. A föld színén örökös száműzetésben élek. Soha nem hajtottam le a fejem ugyanarra a párnául szolgáló kőre kétszer, nem ettem ugyanabból a tálból kétszer egymás után, gyapjúköpönyegem alól kipillantva mindennap más táj látványa tárult elém. Amikor megéhezem, álmot fejtek, ezzel keresek pár kurust. Amit keresek, szétosztom a rászorulók között. Így járom be kelettől nyugatig, északtól délig a négy égtájat, hegyen-völgyön Istent keresem, Isten miatt. Olyan életet keresek, amilyet érdemes élni, és olyan tudást, amit érdemes tudni. Gyökértelen vagyok és hazátlan. Mióta Őbenne megsemmisítettem önmagam, meghaltam még a halálom előtt. Kezdet és vég nélküli vagyok. Sem rongyos nem vagyok, sem szegény. Senkire nem vagyok rászorulva, és nem parancsolok senkinek. De senki ne higgye, hogy száraz falevél vagyok, amit kedvére repít a szél! Nem vagyok a hallgatag dervisek közül való. Én magam vagyok a lágy északnyugati szél, aki arra fúj, amerre akar.

Utazásaim során sokféle nehéz utat megjártam már. Az egész világ által ismert kereskedelmi utakon is végigmentem, és olyan elhagyatott ösvényeken is, amelyek nevét már rég elfelejtették. A Fekete-tenger partjaitól Perzsia vidékéig, Arábia sivatagos lankáitól az őserdőkig, a kis rétektől a sztyeppékig vándoroltam. Megszálltam ezeregy karavánszerájban, ezeregy hánban. A könyvtárakban tudósoktól kértem tanácsot, bölcseket faggattam, beavatott dervisekkel beszélgettem. Hallgatásukban megleltem a válaszokat, amiket nem tudtak megadni. Szentélyeket, türbéket, temetőket, romokat látogattam sorra. A barlangokban együtt elmélkedtem a csile{11} idejére elvonuló remetékkel. Dervisekkel, sejkekkel{12} mondtam zikirt,{13} ismételtem imaként Allah nevét. Sámánokkal táncoltam a telihold alatt. Meséket hallgattam a mesemondóktól. Mindenféle vallású, mindenféle természetű embert megismertem. Mindenkit egyformán szerettem. A Teremtő miatt szerettem a teremtményeket. Láttam nyomorgókat és ész nélkül pazarlókat. Ismerem az emberi csodákat és Isten csodáit. Láttam a nincstelenség miatt pusztuló falvakat, felperzselt, fekete mezőket, vérrel szennyezett folyókat, és olyan településeket, ahol egyetlen hétévesnél idősebb férfi sem maradt, mivel a fosztogatás és a pusztulás martalékai lettek. Tanúja voltam az emberi nem legmagasztosabb és legaljasabb tetteinek. Jó ideje nem lepődöm meg semmin. Hallottam és hallgattam.

Minden kihívás és próbatétel után a könyvekben nem szereplő, csupán lelkem lapjaira vésett szabályokhoz mindig hozzátettem egy újat. Nevet is adtam ezeknek a szabályoknak: A NYÍLTSZÍVŰ ÉS VÁNDORLELKŰ SZÚFIK NEGYVEN SZABÁLYA. Ezek a szabályok számomra olyan örök érvényűek és alapvetők, mint a természeti törvények.

Hosszú éveimbe tellett, hogy mind a negyven szabályt megalkossam. Sokat kitöröltem és újraírtam. Most már egy vesszőt vagy pontot sem kell hozzátennem. Sem egy betűt vagy egy új szót. A negyven szabály megalkotásával elértem életem utolsó fejezetéhez. A jóslatok, amiket láttam, már jó ideje ebbe az irányba mutatnak. Nem a haláltól félek. Mert a halált nem a végnek tekintem. Hiszem, hogy mindenkinek olyan a halála, mint az élete.

Ami igazából aggaszt, hogy örökös nélkül halok meg. Nem fér már el ennyi szó a szívemben, a számtalan mese, történet arra vár a lelkemben, hogy elmeséljék. Szeretném minden tudásomat, ismeretemet, a dolgokat, amiket megtanultam, igazgyöngyként a tenyerembe venni, és egyetlen személynek átadni. Nem tanítványt és nem tanítómestert keresek. Az ember, akit keresek, a lelkem tükre. A lelkem mérlege. Társam a bánatban. A lelki társam!

MÁSODIK SZABÁLY: Isten útján előrehaladni csak a szív által lehet, ésszel nem. A kalauzod mindig a szíved legyen, ne az eszed. Ismerd meg önmagad, ne nyomd el a lélek szavát!

– Istenem – suttogtam a nyirkos, sötét teremben. – Azzal töltöttem az életemet, hogy a Te lábnyomodat követve bejártam e világot. Megtanultam, hogy minden ember, akivel találkoztam, méltó arra, hogy a földön szolgád legyen, hogy minden ember nyitott könyv, egy beszélő Korán. Nem elefántcsonttoronyban élő tudósokkal, medreszében{14} élő sejhekkel, hivatali elöljárókkal és trónjukon pöffeszkedő szultánokkal, hanem a kiközösítettekkel, az összetört szívűekkel, a nélkülözöttekkel barátkoztam. Hála Neked, lépésről lépésre megszelídítettem a Sátánomat. Most pedig szinte kiáradok. Majdnem pezsgek. A tudást, amit végtelen kegyelmedben nekem adtál, át akarom adni egy igaz embernek. Engedd, hogy megtaláljam. Azután bárhogyan döntesz is, tudd, hogy belenyugszom a döntésedbe. Mert Tőled mindent elfogadok!

Ekkor a szobát langyos vízhez hasonló halvány fény töltötte meg. A saját szememmel láttam, ahogy kékre festette a matracokon fekvő utazók arcát. A szoba immár friss illatú, élettel teli volt. Mintha minden ablak egyszeriben sarkig tárult volna, és a beáramló szelek távoli kertekből orgona, jázmin és júdásfa illatát hozták.

Mintha Isten énekelne, egy dallam lopózott a fülembe, amely édesebb volt a méznél, és könnyebb a tollpihénél. – Örömhírem van számodra, tebrizi Semsz! Imáid meghallgatásra találtak. Készülj, Bagdadba fogsz menni – mondta egy hang. Rögtön felismertem. Gyermekkorom őrangyala volt.

– Miért, mi vár rám Bagdadban? – kérdeztem.

– Egy lelki társért imádkoztál, hogy legyen útitársad. Bagdadban találsz majd egy embert, aki útbaigazít. Mellette megpihensz, és kivárod a pillanatot, amikor ismét útra kelhetsz. Türelmesen fogsz várakozni.

A szemem megtelt hálakönnyekkel. Most már tudtam, hogy a férfi, akit a másik világba tett látogatásom alkalmával láttam, nem lehet más, csak a lelki társam.

Előbb vagy utóbb találkoznunk kellett, ez volt megírva a sorsunkban. Ha megtalálom, megtudom majd, miért volt olyan szomorú a mélyen ülő zöldes szeme, és természetesen megtudom azt is, hogyan fognak megölni azon az őszi éjjelen…

ELLA

Boston, 2008. május 19.

Másnap dél körül, miután megjelölte, hogy hol tartott, Ella félretette A szerelem törvényé-t. Szerette a regényt, amit olvasott, tetszett neki a történet, de igazából elsősorban az írójára volt kíváncsi. Felment az internetre, és a Google keresőjébe beírta, hogy A. Z. Zahara. Bár rettentően kíváncsi volt, nem számított rá, hogy talál bármit is az íróról. Talán az lenne a legjobb, ha telefonon felhívná Michelle-t, és nála érdeklődne.

Ám váratlan módon Zahara személyes weboldala jelent meg előtte. Az egész lap a türkiz és a sötétkék árnyalataiban pompázott. Egy lassan forgó sziluett látszott, amely fehér szoknyájával köröket rajzolt forgás közben. Ella, aki korábban még sohasem látott kerengő dervist, hosszasan nézte a képet.

A blog neve „A Lélek tojása” volt, és ugyanezzel a címmel egy vers is szerepelt ott.

Te különös madárka,
Lelked tojáshéjba zárva,
Nem tudsz repülni;
Bátran törd össze héjadat,
Hogy szárnyalhass a béke felé!

Az internetes oldal tele volt a világ legkülönbözőbb városait, vidékeit ábrázoló képeslapokkal. Minden képeslap alatt egy hozzá kötődő megjegyzés szerepelt. A megjegyzések olvasása közben Ella figyelmét három dolog ragadta meg: az első, hogy az A. Z. Zahara nevében lévő A. betű az Aziz nevet takarta, a második, hogy Aziz, a szúfi, foglalkozására nézve fényképész volt, a harmadik, hogy most éppen Guatemalában tartózkodott. Legutóbb egy nappal korábban járt a weboldalon és egy ottani képet és jegyzetet rakott fel rá.

Amikor az oldalon rákattintott egy linkre, az Aziz által készített fényképek jelentek meg. A fotók többsége különböző bőrszínű, korú, kultúrájú és hátterű embereket ábrázolt. A jelentős különbségek ellenére egy dologban mind hasonlítottak: minden portréról hiányzott valami. Némelyikről csak egy egyszerű dolog: egy fülbevaló, egy cipősarok vagy egy gomb. Másokéról valami komolyabb: valakinek ujja nem volt, másoknak lába vagy karja. Szembetűnő volt, hogy mindegyikről hiányzott valami. Ella kíváncsi lett. Vajon mi célból fényképezte le Aziz ezeket az embereket? A választ a fényképek alatti kommentárban találta meg.

„Legyünk bárkik, éljünk a világon bárhol, valahol nagyon mélyen mindannyian magukban hordozzuk a hiányérzetet, nem érezzük magunkat teljesnek. Mintha valami nagyon fontos részünket elveszítettük volna, és félnénk, hogy sohasem kapjuk vissza. Csakhogy nagyon kevesen tudják, hogy mijük is hiányzik valójában.”

Ella számtalanszor alaposan átfésülte a weboldalt, rákattintott minden képeslapra, és elolvasta Aziz megjegyzéseit. Az oldal végén egy e-mail címet talált: azizZzahara@gmail.com. Ezt a címet feljegyezte valahová. A cím alatt egy vers is állt.

Hej, te magadban elveszett ember
Nem tudod, hogy a tested a sírod
Mivel nem ismered a lelked, a lelked eltemet téged.

A verset olvasva Ellát különös érzés kerítette a hatalmába, ha csak egy pillanatra is. Mintha Aziz Z. Zahara blogján minden, vagyis az összes fénykép, magyarázat, vers kizárólag Ella számára készült volna. Minden, amit olvasott és látott, róla szólt. Talán kissé öntelt gondolat volt, és bele is borzongott, de semmit sem tehetett ez ellen az érzés ellen.

Este fáradtan, unottan üldögélt az ablak mellett. Miközben a lemenő nap sugarai a hátát súrolták, mindent betöltött a sütőben sülő kakaós sütemény illata. A szerelem törvénye kinyitva hevert Ella előtt, arra várva, hogy tovább olvassa, de a gondolatai annyira elkalandoztak, hogy kényszerítenie kellett magát, hogy visszatérjen a regényhez. Mennyi minden járt a fejében! Folyamatosan a következő napon, héten, éven járt az esze, terveket kovácsolt, színes öntapadós papírokra írt jegyzeteket, és mindenhova kiragasztotta őket, így nem tudta átengedni magát a jelennek.

– Talán nekem is meg kellene alkotnom a saját szabályaimat – motyogta. AZ ELFÁSULT, ÉLETÜKTŐL MEGCSÖMÖRLÖTT, FÉRJEZETT ASSZONYOK NEGYVEN SZABÁLYA. – Első szabály – mondta rekedt hangon. – Légy önmagad, ne keresd a szerelmet! Az életben vannak fontosabb dolgok is a szerelemnél.

Bár a tréfának szánt szavak egyrészről mosolyra késztették, másrészt egyre inkább kedvét szegték. Felemelte a telefont. Pillanatnyi habozás után úgy döntött, hogy az őt reggel óta foglalkoztató kérdésre tereli a szót. A nagylányát hívta. A rögzítő kapcsolt be:

– Jeannette, lelkem, én vagyok, az anyád. Hibát követtem el, amikor felhívtam Scottot. De hidd el, nem rossz szándékkal tettem. Én csak…

Elakadt a nyelve. Bárcsak előre átgondolta volna, hogy mit fog mondani. Szinte hallotta a felvétel recsegését, ami majd visszajátszáskor hallatszik. Vagy úgy vélte, hogy hallja. Arra gondolt, hogy minden múló másodperccel fogy az ideje, és ettől még idegesebb lett. Egy végső rohammal egészítette ki mondandóját.

– Jeannette, sajnálom a történteket. De ha tudnád, mennyire… milyen boldogtalan vagyok…

Csatt. A felvétel leállt. Ella megdermedt, mintha maga sem tudná elhinni, amit mondott. Mi lelte? Tényleg boldogtalan volt? Nem tudatosult benne, hogy így érzett. Vajon élhet úgy az ember, hogy nincs tisztában a boldogtalanságával?

Valójában nem izgatta, hogy ez a vallomás kicsúszott a száján. Túl fásult volt a lelke. Tulajdonképpen régóta nem érzett már intenzív érzelmeket.

Kicsit később tekintete arra a papírdarabra siklott, amelyre Aziz Z. Zahara e-mail címét felírta. A cím egyszerű volt. Hívogató. Nem gondolkodott sokáig, pillanatnyi felindulásában levélírásba kezdett:

Kedves Aziz Z. Zahara!

A nevem Ella. Mint az RBT Kiadó irodalmi szerkesztői asszisztensének asszisztense, én olvasom „A szerelem törvénye” című regényét. Valójában még csak most kezdtem, de nagyon tetszik. Természetesen ez csak a magánvéleményem. Szeretném még az elején tisztázni, hogy amit írok, nem tükrözi a szerkesztők véleményét. Az, hogy nekem tetszik-e vagy sem az Ön regénye, nem lesz túl nagy befolyással arra a döntésre, hogy kiadják-e vagy sem.

Ön bizonyára szilárdan hisz abban, hogy a szerelem az élet értelme, sőt úgy tűnik, mintha más dolog nem is lenne fontos az Ön számára. Nekem más a véleményem, de nem célom értelmetlen vitába bonyolódni. Úgy éreztem, írnom kell Önnek, mert különös időben csöppent regényével az életembe, ugyanis éppen most próbálom lebeszélni a nagylányomat arról, hogy fiatalon menjen férjhez. Tegnap felhívtam a barátját, és közöltem vele, hogy le kell mondaniuk arról, hogy összeházasodjanak. A lányom most gyűlöl engem. Vérig sértődött, és nem beszél velem. Ön jobban kijönne a lányommal, mint én, mert ugyanúgy vélekednek a szerelemről.

Elnézést, hogy személyes problémáimmal terheltem. Nem ez volt a célom. A blogja szerint (az e-mail címét onnan vettem) most Guatemalában van. Izgalmas lehet a világot járni. Ha egy nap Bostonban jár, szeretném személyesen is megismerni, és egy kávé mellett elbeszélgetni Önnel.

Minden jót, Ella

Szüksége volt a szavakra. Ebben az időszakban, amikor kapcsolata nemcsak a férjével, hanem egész családjával megrendült, Ella szomjazta a szavakat. És ha már a környezetében nem akadt senki, akivel mély beszélgetéseket folytathatott volna, a semminél jobb volt, ha legalább e-mailen levelezhet. Ahol elfogy a szó, ott megteszi az írás is.

Ez az első levél, amit Ella Aziznak írt, sokkal inkább volt néma sikoly, segélykiáltás, mint kávémeghívás. Amikor konyhájában ülve elküldte ezt az üzenetet a számára ismeretlen írónak, akiről azt hitte, hogy sem ma, sem holnap nem ismerkednek meg, és akinek addig a hírét sem hallotta, nem tudatosult benne, milyen nagy jelentősége volt ennek a segélykérésnek.

Vajon ha érzi tettének a súlyát, van bátorsága megtenni?

A MESTER

Bagdad, 1242 áprilisa

Soha nem felejtem el azt a napot, amikor a tebrizi Semsz átlépte szerény bagdadi kolostorunk küszöbét. Azon a délutánon vendégül láttunk néhány köztiszteletben álló embert. A főkádi és társai beugrottak a szegényházunkba. Véleményem szerint erre a váratlan látogatásra nem egyszerűen udvariasságból került sor. A kádi, akiről mindenki tudta, hogy nem kedveli a szúfikat, akárcsak a környékbeli összes szúfit, minket is ellenőrizni akart. Azért jött, mert demonstrálni akarta, hogy rajtunk tartja a szemét.

A kádik kádija ambiciózus férfi volt. Arca lapos, hasa nagy, lógó. Tömpe ujjai mindegyikén nagy értékű gyűrűt viselt. Az egészsége szempontjából jobb lett volna, ha nem eszik ennyit, de gyanítom, hogy senkinek, még a bírónak sem volt hozzá mersze, hogy ezt megmondja neki. Mivel felmenői a kezdet kezdete óta hittudósok voltak, ráadásul nagynevű és népes családból származott, egyike volt a környék legbefolyásosabb embereinek. Csak egy szavába került, és már ácsolták is az akasztófát az embereknek, egy másik szavával pedig a legsúlyosabb büntetésre ítélt foglyokat is szabadon bocsáthatta, kimenthette őket a tömlöc fenekéről. A kádit mindig prémes kaftánokban, drága ruhákban láttam, és olyan fontoskodva járt-kelt, mint akinek szemernyi kétsége sincs saját tekintélye felől. Mivel tudtam, mennyire felfuvalkodott személyiség, a kolostor és derviseim békéje érdekében igyekeztem nem összeakaszkodni ezzel az emberrel.

– A világ legcsodálatosabb városában élünk – mondta a kádi, azzal bedobott egy fügét a szájába. – Ma Bagdad tele van a mongol hordák elől menekülő számkivetettekkel. Menedék lettünk a kilátástalan helyzetben lévők számára. És egyre inkább azok leszünk, mert ez a világ központja. Te mit gondolsz erről, Zaman Baba{15}?

– A városunk egy értékes ékszer, ez kétségtelen – mondtam óvatosan. – De ne felejtsük el, hogy a városok az emberekhez hasonlatosak. Megszületnek, növekszenek, előbb gyermekek, majd felnőttek lesznek, azután megöregszenek, és végül meghalnak. Bagdad már túljutott a fiatalságán. Nem virágzunk annyira, mint Harun al-Rasid kalifa idején. De hála Istennek, még mindig a kereskedelem, a kézművesség és a költészet központja vagyunk. De ki tudja, milyen lesz ez a város ezer év múlva?

– Micsoda borúlátás! – mondta a kádik kádija. A tál felé nyúlt, és kivett még egy fügét. – Az Abbászida Birodalom mindig létezni fog, a befolyásunk és a jólétünk tovább nő majd. Természetesen, már ha a köztünk lakozó néhány hálátlan nem ássa alá a hatalmunkat. Vannak köztünk olyanok, akik magukat muszlimnak mondják ugyan, de tanításaik veszélyesebbek a gyaurokénál.

Jobbnak láttam hallgatni. Nem volt titok, hogy a főkádi ferde szemmel nézett az iszlámhoz misztikus magyarázatokkal közelítő szúfikra. Azzal vádolt bennünket, hogy nem tiszteljük eléggé a saríát,{16} és főleg nem tiszteljük a hozzá hasonló, magas rangú tisztségviselőket. Ha rajta múlna, már régen kihajította volna Bagdadból az összes szúfit.

– Nehogy félreértsd! Nincs semmi bajom a kolostorokkal, Zaman Baba. De szerinted ez a szúfi társaság nem veszélyezteti a közrendet? – kérdezte a kádi, szakállát simogatva.

Nem tudtam, hogy mit feleljek. Szerencsére ekkor az ajtóban csörömpölés támadt. Egy vörös hajú tanítvány engedélyt kérve belépett a szobába. Egyenesen felém tartott, és a fülembe súgta, hogy váratlan vendégünk érkezett: egy dervis, aki a kertben várakozik. Kizárólag velem akart beszélni, senki mással nem hajlandó szóba állni.

Máskor azt mondtam volna a tanítványnak, hogy amíg a kádi és a kísérete el nem mennek, várakoztassa ezt az Isten vendégét, vigye csendben egy szobába, de előbb adjon neki meleg ételt. Most azonban elegem volt már a főkádi beszédéből. Azt reméltem, ha az érkező vándort betessékeljük magunk közé, és távoli vidékekről mesél nekünk, oldani fogja a szoba feszült légkörét. Ezért azt mondtam a tanítványnak: – Hívd be azt a dervist, hadd lássuk!

Kisvártatva kinyílt az ajtó, és belépett rajta egy tetőtől talpig feketébe öltözött, életerős, egyenes tartású férfi, akinek nehéz volt megállapítani a korát. Magas termetű, vékony csontú, széles homlokú, talpraesett fickó volt, határozott vonalú orral és szénfekete szemmel. Haja meglehetősen hosszúra nőtt, fürtjei a szemébe lógtak. Hosszú, bő köpenyt, gyapjúruházatot és bivalybőr csizmát viselt. A nyakában néhány talizmán függött. A kezében egy faedénykét tartott; és mint a kalenderi dervisek, akik, hogy a világ hívságaitól távol tartsák magukat, koldultak, vagy mint a melami szerzetesek, akik az e világi rangot elutasították, a társadalom hagyományos értékei bizonyára nála is süket fülekre találtak.

Amint megpillantottam ezt a váratlan vendéget, azonnal éreztem, hogy csodálatos emberrel állok szemben. A tekintetében, a viselkedésében, a járásában észrevettem kiválóságának árulkodó jeleit. Egy makk a tudatlanoknak úgy tűnhet, hogy roppant alázatos és törékeny, pedig magában rejti a jövőbeli büszke és hatalmas tölgyfát. Persze ez csak a látó szem számára nyilvánvaló.

A vendég némán meghajolva üdvözölt.

– Isten hozott a rendházunkban – mondtam, és intettem, hogy fáradjon oda a szemközti díszpárnához.

A dervis egyenként üdvözölt mindenkit a szobában, majd csendben leült a helyre, amellyel kínáltam. Alaposan körülnézett, egyetlen részlet sem kerülte el a figyelmét. Tekintete végül megállapodott a kádin. Ezek ketten hosszasan, némán méregették egymást. Kíváncsi voltam, vajon mit gondol egymásról ez a két, teljesen különböző ember.

Bár a vándordervist langyos kecsketejjel, mézes fügével és töltött datolyával kínáltam, ő mindent udvariasan visszautasított. Amikor a nevét kérdeztem, azt mondta, tebrizi Semsznek hívják, és egy mindenhol Allahot kereső dervis.

– Vajon megtaláltad-e, akit keresel? – kérdeztem.

A dervis meglehetősen magabiztosan bólintott, fekete szemében pajkos szikrák jelentek meg. – Megtaláltam, hiszen Ő valójában mindig velem van.

Ezt hallván a kádi nem leplezte gúnyos vigyorát. – Hihetetlenek vagytok ti, dervisek! Képtelen vagyok megérteni, miért bonyolítjátok ennyire az életet. Ha Isten veled volt a kezdetektől fogva, miért mentél világgá, hogy megkeresd, ember?

Semsz lehajtotta a fejét. Az arca megrezzent, de a száját nem nyitotta ki. Amikor ismét megszólalt, nyugodt és magabiztos volt, a hangja pedig kimért. – Igaz, hogy az Urat keresve nem lehet megtalálni, és mégis, csak azok találják meg az Urat, akik keresik.

– Üres szavak – mondta a főkádi ajakbiggyesztve. – Vagyis most azt mondod nekünk, ha egész életünkben egy helyben maradunk, nem találjuk meg Allahot? Ostobaság! Mi lenne, ha mindenki ilyen fekete rongyokba öltözne, mint te, és útra kelne, hogy megtalálja Allahot? Ha így lenne, nem létezne sem társadalom, sem civilizáció!

A szobában tartózkodó férfiak versengve a kádi kegyeiért, sorra elnevették magukat. Aggódni kezdtem. Nem volt jó ötlet a kádit és a dervist összeengedni.

– Bizonyára rosszul fejeztem ki magamat. Nem azt mondtam, hogy ha az ember a szülőházában marad, nem találhatja meg Istent. Természetesen ez is lehetséges – mondta Semsz. – Voltak és lesznek is olyanok, akik bár soha nem hagyják el a falujukat, mégis ismerik a világot.

– Én is ugyanezt mondom – hagyta jóvá a kádi. Győzedelmesen nevetett, de amint meghallotta a dervis ezt követő szavait, egyből lehervadt ajkáról a mosoly.

– Hanem a következőket akartam mondani – folytatta Semsz. – Ha az ember a pénz, rang, hivatali pozíció után lohol, és prémekbe, selymekbe öltözik, gyöngyös, korallos atlaszkaftánban pöffeszkedik, vagyis úgy tesz, ahogy te, igen tisztelt kádi, akkor lehetetlen, hogy Allahot megtalálja.

A szobában tartózkodóknak leesett az álla. Mindenki elsápadt, senki nem szólt egy árva szót sem. A főkádi talpnyalói levegőt sem mertek venni, aggódva meredtek egymásra. Némelyikük a kardjához kapott.

– Látom már, hogy egy dervishez képest túl éles a nyelved – válaszolta a kádi.

– Ha valamit ki kell mondanom, akkor azt ki is mondom, még ha az egész világ összefog is ellenem – válaszolta Semsz.

Bár a főkádi összevonta a szemöldökét, úgy tett, mintha nem tulajdonítana nagy jelentőséget a dervisnek, és vállat vonva visszakozott.

– Akárhogy is, üres szavakkal dugig van a padlás – mondta. – Te vagy a mi emberünk. Éppen a városunk szépségéről beszélgettünk. Isten a tanúja, hogy te már sokféle helyet láttál. Mondd hát meg nekünk, a számos vidék között akad-e szebb Bagdadnál?

Semsz megenyhülő tekintettel mindenkit sorra végigmért. – Vitathatatlan, hogy Bagdad elismerésre méltó város. De ezen a világon semmilyen szépség nem maradandó. A városok a szellem, az eszmeiség oszlopain maradhatnak csak talpon. Óriási tükrökként a lakosaik szívét tükrözik. Ha azok a szívek bezárulnak vagy megfakulnak, a városok elveszítik a vonzerejüket. Ezért számos város elenyészett már, és még több fog elsorvadni.

Akaratlanul is bólogattam. A tebrizi Semsz felém fordult, és mintha egy időre eltávolodott volna a gondolataitól, amelyekben elmerült, szeme barátságosan csillogott. Amint őrült tekintete az arcomat érintette, mintha a Nap ért volna az arcomhoz, lángra gyúlt a lelkem. Akkor megértettem, hogy ennek a férfinak egy a neve és a lelke. Akár a nevéül választott Nap, ő is erőt és életet sugárzott, és mint egy tűzgolyó, lélektől lélekig melegített. Semsz valódi Nap volt.

A kádi más véleményen volt: – Ti, szúfik mindent összekevertek! Pont mint a filozófusok és a költők. Egyszerű szózsonglőrök! Mi szükség van ennyi szóra? Annyit beszéltek, hogy összezavarjátok az emberek fejét. Pedig a nép olyan lusta teremtmény, akinek csak alapvető szükségletei vannak. Az elöljárók feladata az, hogy megakadályozzák, hogy a nép téves dolgokat akarjon, és letérjen a helyes útról. Ehhez mindössze annyi szükséges, hogy betű szerint ragaszkodjunk a törvényhez. És mi tudjuk, hogyan kell ezt tenni.

– A törvény olyan, mint a mécses – mondta a tebrizi Semsz. – A fényével világít. De nem szabad elfelejteni, hogy a mécses csak az előtted lévő utat világítja meg, amikor a sötétben jársz. Az Istenhez vezető út négy részből áll: első a törvény, vagyis a saría, majd az igazi út, a szúfik ösvénye, vagyis a tarikat, melyet a marifet, azaz a biztos tudás követ, és végül következik a hakikat, más szóval igazság! Ha az ember útközben elfelejti az irányt, és a törvényt nem eszköznek, hanem célnak tartja, akkor mi értelme annak a mécsesnek?

Rossz előérzetem támadt. Semsz veszélyes vizekre evezett, amikor egy dölyfös embernek, aki azt hiszi, hogy az ő kezében van a törvény kulcsa, arról szónokolt, hogy a törvényen felül kell emelkedni. Vajon Semsz ezt nem tudta?

Miközben én jó ürügyet kerestem, hogy a dervist kivigyem a szobából, Semsz folytatta: – Elmondhatok egy szabályt is, amely jobban kifejezi a mondandómat.

– Miféle szabályt? – kérdezte a kádi kétkedőn.

A tebrizi Semsz kihúzta magát, és mintha csak egy láthatatlan könyvből olvasná, egyenletes hangon elmagyarázta: – Próféta Urunk úgy rendelte, hogy a Koránt hét szinten lehessen olvasni, értelmezni. Mi ezt a hetet négyben összefoglaljuk.

HARMADIK SZABÁLY: A Korán négy jelentésréteget hordoz. Az első réteg maga a szó szerinti jelentés. A második szint a rejtett jelentés. A harmadik a legmélyebb jelentés. A negyedik réteg pedig olyan mély értelmű, hogy szavakkal már nem is írható le.

Semsz varázslatos ragyogással a szemében folytatta. – Akik csak a saríát, a törvényt nézik, és mást nem látnak, azok a szó szerinti jelentést ismerik. A szúfik viszont a rejtett jelentést. Az evliják, vagyis a szentek a legrejtettebbet. A negyedik jelentésréteget viszont csak Allah szeretett barátai és a próféták ismerik.

– Vagyis ezzel azt akarod mondani, hogy egy átlagos szúfi jobban ismeri a Korán rendelkezéseit egy hozzám hasonló törvénytudónál?

A dervis szája szegletében kis mosoly jelent meg, de nem válaszolt.

– Jól válogasd meg a szavaidat! – förmedt rá a főkádi. – Pengeélen táncolsz. Kis híján az eretnekség bűnébe estél. Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek!

Bár a főkádi szavai meglehetősen fenyegetően hangzottak, Semsz nyugodtan folytatta, mintha erről tudomást sem vett volna:

– Nem szabad másokat ilyen könnyen és durván elítélni, bírálni. Allah azt mondja a Koránban, hogy bocsássatok meg egymásnak, vagy tán megfeledkeztetek erről? Mert mi számít eretnekségnek, vagy mi az a bűn? A fogalmakat alaposan körül kell járni – mondta Semsz. – Ha megengeditek, elmesélek egy történetet.

És elmesélte nekünk az alábbi történetet:

Mózes próféta egy nap egyedül kóborolt a hegyekben, és a távolban meglátott egy szegény, magányos pásztort. A pásztor a földön térdepelve, kezét az ég felé kitárva éppen imádkozott. Ez nagyon megtetszett Mózesnek, de ahogy közelebb ért, és meghallotta a pásztor imáját, megdöbbent.

– Drága Allahom! Ha tudnád, hogy mennyire szeretlek. Bármit megteszek, amit kérsz, csak egy szavadba kerül. Szemrebbenés nélkül levágom a nyáj legzsírosabb birkáját Neked, ha ezt kéred. A birkapörkölt nagyon finom, Allahom, ha pedig a birka faggyúját a piláfba teszed, olyan csodálatos lesz az íze, hogy nem tudsz majd betelni vele.

Mózes az imát hallgatva közeledett a pásztorhoz.

– Csak kérned kell, és megmosom a lábadat, kitisztítom a füledet, vagy kibogarászom a tetveidet. Oly nagyon szeretlek Téged! Imádlak!

Mózes iszonyú haragra gerjedt a hallottaktól. Üvöltözve félbeszakította a pásztor imáját: – Hallgass, te tudatlan férfiú! Tisztában vagy vele, mit művelsz? Szerinted Allah eszik piláfot? Vagy van lába, hogy megmoshasd? Miféle ima ez? Ezzel bűnt követsz el! Azonnal kérj bocsánatot!

A pásztor Mózes dorgálását hallván a füle tövéig elvörösödött, majd elsüllyedt szégyenében. Nem győzött bocsánatot kérni, és megesküdött rá, hogy soha többet nem imádkozik így, a saját feje szerint. Aznap Mózes estig a pásztornál maradt, és kívülről megtanította neki az alapvető imákat. Aztán azt gondolva, hogy „Allah elégedett lesz velem, mert jót cselekedtem”, folytatta az útját.

De azon az éjszakán egy hangot hallott. Az Úr hangja volt.

– Ej, Mózes, mit tettél ma? Azért jöttél, hogy elriaszd tőlem az embereket, vagy hogy közelebb hozd őket hozzám? Leteremtetted ezt a szegény pásztort. Nem értetted meg, hogy valójában milyen közel áll hozzám. Még ha a pásztor szavai nem a legmegfelelőbbek is, a hite őszinte. A szíve tiszta, a szándéka egyenes. Mi nem a szavakat nézzük, a szándékra tekintünk. Ha a szavakat néznénk, nem maradna ember a föld színén! Elégedett voltam a pásztorral. A szó, amely másnak dicséret, számodra becsmérlés. Ami neki méz, az neked méreg. Azt gondoltad, hogy amit hallottál, az istentagadás és káromlás, de tudd, még ha tökéletlen is a pásztor imája, szeretetre méltó ez a tökéletlensége.

Mózes megértette, hogy hibázott. Másnap, amint felkelt a nap, ismét felment a hegyre, hogy találkozzon a pásztorral. Megint imádkozás közben találta a pásztort. De már nyoma sem volt a tegnapi lelkesedésének és meghittségének. Nagy igyekezettel fohászkodott, úgy, ahogy megtanították neki, és akadozott, dadogott és izzadt, nehogy eltévessze. Mózes megbánta, amit a pásztorral tett, megsimogatta a hátát, és azt mondta:

– Ej, barátom, hibát követtem el, kérlek, bocsáss meg! Imádkozz csak, ahogy jólesik! Allah szemében ez értékesebb!

A pásztor elcsodálkozott, amikor ezt hallotta Mózestől, de megkönnyebbült. Mert bár túltette magát azon, hogy a feje tetejére állították, és nem tért vissza ártatlan eretnekségéhez, édes bűnéhez, a Mózes által tanítottaknál sem ragadt le. A pásztor ezután az Úrhoz közel, boldog, áldott, szerencsés életet élt.

– Ezért lehet a szó valaki szájából édes, mint a méz, más fülének azonban méreg – mondta Semsz. – Az igazság az, hogy Allah nem a szót, hanem a szándékot nézi. Az iskolázottakkal más a helyzet. Az égő szívű szerelmesek törvénye minden más vallástól eltér. Mi nem ismerjük a felekezeti, vallási vagy nyelvi különbségeket. Az egész világra egyenlően tekintünk. Arra, amit más mond, nem mondjuk, hogy bűn, mert a szíveket csak Allah ismeri, mi nem. Emiatt hallgatunk, senkit nem bántunk, nem sértünk meg. Egyetlen tanításunk van, Allah.

Amikor Semsz elhallgatott, a szemem sarkából őméltóságára, a kádira sandítottam. Még ha arcára megingathatatlan önbizalom és nyugalom vésődött is, biztos voltam benne, hogy dühös. Csakhogy mivel meglehetősen agyafúrt volt, tisztában volt azzal is, hogy ha a Semsz által elmesélt történetre negatívan reagál, akkor a következő lépésként meg kell büntetnie amiatt, mert nem tudta, hogy hol a határ. Ebben az esetben viszont szájról szájra jár majd a hír Bagdadban, hogy egy hétköznapi dervis szembeszállt a hatalmas főkádival. Ebben a helyzetben legjobb úgy tenni, mintha semmi komoly nem történt volna, és pontot kell tenni az ügy végére.

A kádi is így tett.

A lenyugvó nap a vörös és a narancs árnyalataira festette az eget. Az itt-ott folytonosan, véletlenszerűen változó sötét felhők csodálatos színharmóniát teremtettek. A kádi efendi kicsit később felkelt, és közölte, hogy fontos dolog után kell néznie. Nekem könnyedén búcsút intett, a tebrizi Semszre jeges pillantást vetett, majd távozott. Az emberei egymást lökdösve, izgatottan követték.

Miután mindenki elment, négyszemközt maradtunk a dervissel. – Sajnos, úgy tűnik, a főkádi nem igazán zárt téged a szívébe – mondtam.

A tebrizi Semsz félresöpörte a szemébe hulló hajfürtjeit, és mosolygott: – Haragudjon csak, én nem haragszom rá. Már hozzászoktam, hogy a kádik nem szívelnek.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem aggódtam. Olyan régóta vezetem már ezt a kis kolostort, és tisztában vagyok vele, hogy egy ilyen különc, ennyire öntörvényű, ennyire magabiztos, Istennek magát átadó és tiszta szívű vendég negyvenévente csak egy tér be hozzánk.

– Mondd csak – kértem –, mi szél hozott Bagdadba? Mit keresel itt?

Egyik részem izgatottan várta, hogy elmesélje, a másik részem viszont azt akarta, hogy ne mesélje el. A válasz, amelyet annyira akartam hallani, valamiért félelemmel töltötte el a szívemet.

ELLA

Boston, 2008. május 20.

Ella fejét a konyhaasztalra támasztva, tátott szájjal aludt a nyitott könyv mellett. Álmában egy út menti karavánszerájban járt, amely nagy termetű harcosokkal, kacér táncosnőkkel és titokzatos dervisekkel volt tele. Tányérjukon házi sütésű börek{17} és kurábije{18}.

Aztán hirtelen elhagyta a karavánszerájt, a táj elmosódott, távolról látta önmagát. Ismeretlen vidéken, egy erőd méhkasként nyüzsgő piacán járkált izgatottan; keresett valakit. A körülötte lévő emberek lomhán mozogtak, mintha olyan dallamra táncoltak volna, amelyet csak ő nem hall. Egy lógó bajszú, tagbaszakadt bűvésztől kérdezni akart valamit, de amikor kinyitotta a száját, rádöbbent, hogy nem tud beszélni. A férfi értetlenül nézett rá, majd ment a dolgára. Ella ezúttal az eladókkal és a vásárlókkal akart beszélni, de ugyanez a jelenet ismétlődött meg. Senkinek sem tudta elmondani, mi baja. Először arra gondolt, hogy azért nem tudja elmondani, hogy mi bántja, mert nem beszélte ezeknek az embereknek a nyelvét, de amikor kezét a szájához emelte, ereiben megfagyott a vér. Nem volt nyelve. Leszakadt, mint egy elhalt köröm. Ella pánikba esett, egy tükröt keresett. Tudni akarta, hogy még ugyanaz az ember-e. A hatalmas bazárban azonban egyetlen tükör sem akadt.

Fülsiketítő zajra ébredt. Amint kinyitotta a szemét, első dolga volt, hogy ellenőrizze, megvan-e a nyelve. A helyén volt. Amikor a lárma irányába nézett, látta, hogy Árnyék a konyha hátsó kertre nyíló ajtaját kaparja veszettül. Bejöhetett valami állatka a verandára, és amíg az ott kedvére sétafikált, a kutya bent majd megőrült. Főleg a bűzös borzok ingerelték Árnyékot. Senki nem felejtette még el, mi történt tavaly télen a kertben. A kutya a borzra támadt, ami erre iszonyú bűzt eregetve állt bosszút. Szegény Árnyékot kénytelenek voltak többkádnyi paradicsomlével lemosni, de az égett gumi szagára emlékeztető szörnyű bűz még hetekig érződött a bundáján.

Ella a faliórára pillantott. Hajnali három felé járt. David még nem jött haza, talán már soha nem is fog visszajönni. Jeannette sem hívta vissza, és talán nem is fogja hívni többé. E pillanatban Ellát rossz érzések kerítették hatalmukba. Gyötörte a gondolat, hogy a férje és a lánya elhagyták. Felkelt, kinyitotta a hűtőszekrényt. Üres tekintettel meredt bele. Bár szívesen kivette volna a hűtőből az eperfagylaltos dobozt, és bekanalazta volna a tartalmát, eszébe jutott, hogy meglehetősen túlsúlyos, ezért haragosan becsukta a hűtőgépet.

Ezután, bár egyáltalán nem volt szokása egyedül inni, kinyitott egy üveg vörösbort. Töltött a poharába. Jó bor volt, testes, ugyanakkor könnyű. Ráadásul pont annyira volt savanykás, amennyire ő szerette. Erdő, gomba és fa illata elegyedett benne. Csak amikor a második poharat töltötte ki magának, akkor jutott eszébe, hogy valószínűleg David drága, bordeaux-i borainak egyikét nyitotta ki. Izgatottan elolvasta a címkéjét: Château Margaux 1996. Ejha! David ezt a bort különleges alkalmakra tartogatta. Még nem tudta, mit fog csinálni, összeráncolt szemöldökkel bámulta a palackot. Aztán nemtörődöm módon vállat vont. Ez is különleges alkalomnak számított. A magányát ünnepelte. Még ha Ella meghagyta volna is ezt a csodás bort, a bor nem hagyta őt.

Amikor visszament az asztalhoz, kezébe vette A szerelem törvényé-t, fellapozta, de nem kezdte el azonnal olvasni. Olyan fáradt és álmos volt, hogy egyetlen sort sem volt képes elolvasni. Ehelyett felment az internetre, és megnézte az érkezett leveleit. És ott, fél tucat felesleges üzenet között, rögtön Michelle kellemetlen üzenete alatt, amelyben afelől érdeklődött, hogy halad a könyv értékelése, Ella megtalálta azt az e-mailt, amit várva várt:

Aziz Z. Zahara máris válaszolt neki.

Kedves Ella,

Váratlan üzeneted Guatemalában, egy Momostenango nevű isten háta mögötti faluban ért utol. Ez egyike a föld azon néhány településének, ahol még mindig a maja naptárt használják. A panzióval szemben, ahol lakom, egy eperfa áll. A fának, melynek ágaira minden színű és mintájú rongyok vannak kötve, ami csak az ember eszébe jut, az Összetört Szívek Fája nevet adták. A megsebzett szívűek nevét felírják egy papírdarabra, a fa ágaira kötik, és imádkoznak, hogy gyógyírt találjanak.

Remélem, ezzel nem léptem át a határokat, de miután elolvastam az üzenetedet, elmentem az eperfához, és imádkoztam, hogy megoldjátok a lányod és közted feszülő konfliktust. Az ember folytonosan beavatkozik szerettei életébe, mert jót akar nekik, pedig igazából semmi értelme. Tudod, én csak akkor nyugodtam meg, akkor tapasztaltam meg a beletörődést, amikor felhagytam azzal, hogy állandóan beavatkozzak mások életébe.

Sok ember számára a beletörődés egyenlő a passzivitással, pedig ennek pont az ellenkezője igaz. A beletörődés az elfogadás és a harmónia által létrehozott stabil nyugalmi állapot. Nem passzív, hanem aktív.

Általában félünk minden olyan dologtól, amelyet nem tudunk megváltoztatni, amelyre nincs hatásunk, amelyet nem értünk teljes egészében. De mint minden létező esetében, e dolgokhoz is lehetséges szerelemmel közelíteni. Legalábbis megpróbálhatjuk. Rumi abban hitt, hogy a szerelem az élet elixírje. S ha már így van, egy cseppjét sem szabad elvesztegetni.

A maja naptár szerint a mai nap kivételes. Nagy változásokat, vadonatúj, friss ismereteket tartogat. Még mielőtt a nap lenyugszik és véget ér ez a mai nap, el kell küldenem ezt az üzenetet, hogy ne vesszen el az energiája.

Kívánom, hogy a fa ágain lengedező neved tarka virágot hozzon. A szerelem egy soha nem remélt pillanatban, a legváratlanabb helyen bukkanhat eléd.

Barátsággal, Aziz

Ella kétszer is elolvasta az üzenetet. Milyen különös ember ez az Aziz! Milyen szívhez szólóan írt! Nem firtatta, miért ír neki egy nő, komolyan és bizalommal válaszolt. Vajon ki lehet? Ismerősei közül senki nem írt még neki ilyen üzenetet.

Nagy hatással volt rá, hogy egy ismeretlen a világ másik végén imádkozott érte. Lehunyta a szemét, és arra a rongydarabra gondolt, amelyre Aziz felírta a nevét. Egy papírsárkány elevenedett meg a képzeletében, mely a szélben felszabadultan, függetlenül, szabadon, könnyen és végtelenül boldogan szárnyalt.

Néhány pillanattal később kinyitotta a konyhaajtót, és kiment a hátsó kertbe. A hajnali szellő csiklandozta az orrát, és az arcát cirógatta. Árnyék rögtön ott termett mellette, izgatottan szaglászta a levegőt. Éberen figyelt, hegyezte a fülét.

A tavasz ezen utolsó pillanataiban, egy luxusház hátsó kertjében, fejük felett a holddal és a felhőkkel, Ella és kutyája ott álltak egymás mellett.

Sem az öreg kutya, sem a gazdája nem ismerte a baljóslatú éjszakákat, az élet bizonytalanságait. Mindketten lélegzet-visszafojtva, nyugtalansággal vegyes félelemmel meredtek a sötétségbe.

A TANÍTVÁNY

Bagdad, 1242 áprilisa

Miután a főkádit és embereit a kapuig kísértem, visszatértem a szobába, hogy összeszedjem a piszkos edényeket. Láttam, hogy Zaman Baba és a vándordervis ugyanúgy állnak, ahogyan otthagytam őket. Egy szót sem szóltak. Mindkettőt végigmértem a szemem sarkából. Vajon lehetséges szavak nélkül beszélgetni? Egyik ámulatból a másikba estem. Hogy ne álljak tétlenül, megigazítottam a párnákat, rendbe raktam a szobát, és a szőnyegen lévő morzsákat egyesével felcsipegettem. Csakhogy egy idő után nem maradt rá ürügyem, hogy ott maradjak, így kénytelen-kelletlen elhagytam a szobát.

Szapora léptekkel a konyhába siettem. Amint a kegyetlen Szakács Dede meglátott, kopogó hangon záporozni kezdte a parancsokat: – Hol maradtál, te lusta tanítvány? Gyorsan töröld le a pultokat, és söpörd fel a padlót! Mosogass el! Tisztítsd meg a tűzhelyet, vakard le a falról a ráégett kormot és olajat! Ha ezzel végeztél, nehogy elfelejtsd megnézni az egérfogókat! A pincében egy termetes patkányt láttam. Menj, kapd el a mihasznát, vagy téged teszlek az egérfogóba a sajt helyett!

Hat hónap telt el azóta, hogy ebbe a kolostorba jöttem, de Szakács Dede két keze az első naptól kezdve szorongatja a nyakamat. Ha szembejön velem, folyton azt szajkózza, hogy „A tisztaság ima, az imádkozás tisztaság!” Könyörtelen férfiú. Arra kényszerít, hogy mindennap úgy dolgozzak, mint egy kutya. Nem értem, hogy nevezhetik ezt a kínzást „lelki” nevelésnek! Hogy lehet a zsíros tányérok mosogatását vagy a padlósúrolást a lelkiek közé sorolni?

Egyik nap úgy szóltam vissza neki, hogy a szeme elsötétült. – Ha a tisztaság imádság lenne, akkor Bagdad minden háziasszonya régen pir{19} lenne már – mondtam.

Szakács Dede a fejemre ütött egy fakanállal, és torkaszakadtából üvölteni kezdett: – Ide figyelj, kölyök, ha dervis akarsz lenni, olyan néma légy, mint ez a fakanál! A szószátyárság nem szerepel a tanítványok tulajdonságai között! Keveset beszélj, hogy gyorsan megfőjön az étel!

Bosszantottam Szakács Dedét, de ugyanakkor nagyon féltem tőle. Állandóan szekírozott. Vagyis egészen a mai éjszakáig.

Ez alkalommal, amint Szakács Dede hátat fordított nekem, kiszöktem a konyhából, lábujjhegyen osontam a vendég szobája felé. Nagyon szerettem volna megismerni ezt a váratlanul megjelent dervist. Vajon ki ő? Miféle szerzet? Kalenderi? Mit keres itt? Egyáltalán nem hasonlított a kolostor többi derviséhez. Tekintetében volt valami őrület, lázadás, vakmerőség, különcség és rettenthetetlenség. Ez a tekintet akkor sem tűnt el, amikor az alázat jeléül lehajtotta fejét. Olyan lázadó, olyan impulzív volt, hogy egyszerre vonta az embert bűvkörébe, ugyanakkor puszta jelenléte is nyugtalanító volt és félelmet keltett.

A szobához érvén az ajtót zárva találtam. Bekukucskáltam egy lyukon keresztül. Először semmit sem láttam, de amint a szemem hozzászokott a homályhoz, ki tudtam venni a bent lévők arcát.

Kis idő elteltével Zaman Baba kérdést intézett Semszhez: – Meséld el, hogy esett a választásod Bagdadra. Talán álmodban láttad ezt a kolostort?

A dervis a fejét ingatta. – Nem, nem egy álom miatt jöttem ide. Én sosem álmodom.

– Mindenki álmodik – mondta Zaman Baba szeretettel. – Csak nem emlékszel rá. Az, hogy nem emlékszel az álmodra, még nem jelenti azt, hogy nem is álmodsz.

– De én tényleg nem álmodom – ismételte meg Semsz. – Ez része az Allah és köztem lévő egyezségnek. Gyermekként feltárult előttem az univerzum néhány titka. Ez egyáltalán nem tetszett a szüleimnek, amikor elmeséltem nekik, azt mondták, hogy csak álmodtam. Gondoltam, akkor a barátaimmal osztom meg a titkomat, de ők is álmodozónak, illetve hazugnak neveztek. Ezután a hodzsáimtól{20} kértem tanácsot, de az ő reakciójuk is hasonló volt. Végül megértettem, hogy az ember, ha valami csodálatos dologról hall, azt mondja rá, hogy csupán álom.

A dervis elhallgatott, mintha hallott volna valamit. Ekkor nagyon különös dolog történt. Felegyenesedett, kihúzta magát, és lassan, mintha ismerné a helyet, az ajtó felé fordult, és megindult felém. Mindeközben folyamatosan arra a pontra nézett, ahol én voltam. Mintha tudta volna, hogy ott vagyok, és utánuk leskelődöm.

Mintha látta volna, hogy mi van a faajtó túloldalán.

A szívem őrülten kalapálni kezdett. Átfutott az agyamon, hogy a konyhába kellene menekülnöm, de a kezem, a lábam, az egész testem zsibbadt volt. A tebrizi Semsz fekete pillantása az ajtót átfúrva elért az ajtó másik oldaláig. Rettegtem, ugyanakkor minden porcikámat csodálatos erő töltötte meg. Semsz közeledett, kezét az ajtó fogantyújára tette. Ha kinyitotta volna az ajtót, tetten ér, ő azonban megállt. Mivel ilyen közel volt hozzám, semmi értelme nem volt, hogy a lyukon át nézzem, mert nem láthattam az arcát. Pokoli kín volt így várakozni. Lélegzet-visszafojtva álltam. Aztán Semsz ugyanolyan hirtelen megfordult, és az ajtótól eltávolodva folytatta történetét.

– Végül azt kértem Allahtól, hogy soha többé ne álmodjak. Így valahányszor egy jellel találkozom, vagy felfedezőútra megyek a másik világba, teljesen biztosan tudom majd, hogy ez nem álom. Allah teljesítette a kérésemet, elvonta mellőlem az álom angyalát. Emiatt nem álmodom soha.

Semsz most a szoba túlsó végében, a nyitott ablaknál állt. Kint szemerkélt az eső. Elgondolkodva nézte az esőt, majd ezt mondta:

– Allah elvette ugyan az álomangyalomat, de hogy kárpótoljon ezért a hiányosságért, képessé tett rá, hogy mások álmait megfejtsem.

Azt hittem, Zaman Baba nem fogja elhinni ezt a badarságot. Úgy gondoltam, ezt a dervist is megdorgálja majd, ahogyan velem is tette rendszerint.

A mester azonban udvariasan bólintott, és azt mondta: – Rendkívüli vagy, mondd csak, miben lehetek a szolgálatodra?

– Nem tudom. Az az igazság, hogy azt vártam, hogy erre a kérdésre te magad adod meg a választ.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Zaman Baba. Úgy tűnt, össze van zavarodva.

– Idestova negyven éve vagyok dervis. Ismerem a farkasok, madarak, hangyák minden fajtáját. Ha bajba jutok, úgy küzdök, mint egy vadállat, de magamtól senkivel sem kötözködöm. Ismerem az égen a zodiákusjegyeket, az erdő számtalan gombáját, a hegyek-völgyek, erdők-mezők füveit, a folyók halait. Az emberek lelkében – akiket Allah a saját képére teremtett – úgy olvasok, mintha nyitott könyvek lennének… – Semsz egy ideig hallgatott, megvárta, amíg a mester meggyújtja a mécsest, majd folytatta: – Íme az egyik a negyven szabályból:

NEGYEDIK SZABÁLY: Allahot a világmindenség minden porszemében megtalálod, mert Ő nem csupán dzsámiban, mecsetben, templomban vagy zsinagógában lakozik, hanem minden pillanatban és mindenhol jelen van. Aki Allahot látja, az nem él, de nem is halott. Aki megtalálja Őt, az az Idők Végezetéig Nála marad.

A remegő, pislákoló fényben még jobban megnyúlt a tebrizi Semsz teste. Haja hullámokban omlott a vállára.

– De ha Isten természetének ismerete, az Istennel kapcsolatos tudás sehová sem árad ki, akkor olyanná válik, mint egy féltve őrzött váza mélyén felgyülemlett poshadt víz. Sokat imádkoztam Allahhoz azért, hogy találjak egy lelki társat, akivel megoszthatom majd a szívemben összegyűjtött tudást, míg végül egy Szamarkand melletti fogadóban Isten egy titkot súgott a fülembe. Azt mondta, menjek Bagdadba, hogy a sorsom beteljesüljön. Remélem, te majd megmondod, merre kell haladnom ezután. Vagy ma, vagy holnap.

Kint leszállt az éj, a hold pislákolt, a nyitott ablakon át fénynyalábok szűrődtek be. Rádöbbentem, milyen későre jár. Szakács Dede bizonyára a keresésemre indult már, de nem érdekelt. Csodálatos érzés volt egyetlenegyszer áthágni a szabályokat!

– Nem tudom, miféle választ vársz tőlem – motyogta Zaman Baba. – De ha van olyan ismeret, amit átadhatnék neked, akkor, ha eljön az ideje, átadom majd. Addig itt maradhatsz velünk. Légy a vendégünk!

Semsz tisztelettel meghajolva köszönetet mondott, és megcsókolta Zaman Baba kezét. A mesterem ekkor feltett egy különös kérdést: – Azt mondod, készen állsz rá, hogy minden tudásodat átadd valakinek; gyöngyhöz, korallhoz hasonlatos kincseidet kezedbe véve át akarod nyújtani valakinek. Csakhogy ingyen nem lehet egy másik ember szívét a tudás fényével fellobbantani! Mit tudsz felajánlani cserébe Istennek?

Míg élek, nem felejtem el a dervis válaszát. Csak állt mozdulatlanul, és lassan azt felelte: – A fejemet. Kész vagyok cserébe a fejemet adni érte.

A hátamon hideg izzadságcseppek gördültek végig, kivert a veríték, borzongva hátráltam. Amikor szememet újra az ajtón lévő lyukhoz emeltem, láttam, hogy mesterünk is megborzongott.

Zaman Baba sóhajtott. – Mára elég a beszélgetésből. Bizonyára elfáradtál. Hívom Vörös Tanítványomat, hogy mutassa meg az ágyadat, és hozzon neked tiszta lepedőt és tejet.

Ezt hallván Semsz ismét az ajtóra nézett. Újfent a csontjaimban éreztem a tekintetét. Mintha a falakat átfúrva nemcsak az ajtó túloldalát látná, hanem a lelkem legmélyebb, legtitkosabb kamrájába is bepillanthatna, és nemcsak engem, hanem rejtett titkaimat is ismerné. Félelem járta át a szívemet. Talán ismerte a fekete mágiát. A szent Korán arra int, hogy óvakodjunk Babilon két hírhedt angyalától, Haruttól és Maruttól. Bizonyára ők tanították Semszet. Vagy valami különös képessége volt, hogy átlátott a falakon. Mindkét eshetőség megrémisztett.

– Nincs szükség rá, hogy idehívjuk a Vörös Tanítványt – mondta Semsz. – Valami azt súgja nekem, hogy itt van a közelben, és hallja, amit beszélünk. – Akaratlanul felkiáltottam. Rémülten felpattantam, és kiszaladtam a kertbe. Csakhogy ott váratlan csapda leselkedett rám Szakács Dede személyében!

– Szóval itt vagy, te csirkefogó! – üvöltötte a szakács, és kezében a gallyseprűvel kergetni kezdett. – Nagy bajban vagy, kölyök! Ellátom a bajod! Gyere ide!

Az utolsó pillanatban sikerült kitérnem a seprű elől, és villámgyorsan eliszkoltam a kertből.

Mialatt teljes erőmmel futottam a kolostort a főúttal összekötő ösvényen, végig magam előtt láttam a tebrizi Semsz arcát. Honnan tudta, hogy leskelődöm? Varázsló volt ez a férfi? Bár már kellően eltávolodtam, nemhogy megállni, de még lassítani sem tudtam. A szívem a torkomban dobogott, a nyelvem, az ajkam kiszáradt.

Csak futottam, míg a lábam vitt. Futottam kifulladásig, egyre csak futottam.

ELLA

Boston, 2008. május 21.

Ella az ágyában aludt, fejénél üres borospohárral, ölében A szerelem törvényé-vel. Amikor másnap reggel David hazajött, ebben a helyzetben talált rá. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy odamegy az ágyhoz, és betakarja a feleségét, de meggondolta magát, és gyorsan a fürdőszoba felé fordult.

Tíz-tizenöt perccel később Ella magától felébredt. Nem lepte meg, hogy azt hallja, hogy férje a fürdőszobában zuhanyozik. Lehet, hogy David eljárt más nőkhöz, sőt együtt is volt velük, de kivétel nélkül minden reggel a saját fürdőszobájában zuhanyozott. Ella az ágyban nyújtózva hallgatta a csobogó víz hangját. Majd hallotta, amint David kijön a zuhanyzóból. Újra lehunyta a szemét, és úgy tett, mintha aludna. Így nem kellett megkérdeznie a férjét, hogy miért nem jött haza előző este, és a férjének sem kellett erre a kínos kérdésre válaszolnia.

Nagyjából egy órával később, miután a gyerekek és David elmentek otthonról, Ella ismét egyedül maradt a konyhában. Úgy tűnt, élete a megszokott mederben folyik tovább. Kinyitotta kedvenc szakácskönyvét, az Egyszerű konyhaművészet-et. Miután figyelmesen tanulmányozott néhány receptet, egy olyan bonyolult menüt választott, amely majd leköti egész délelőtt:

Sáfrányos, kókuszos, narancsos fésűskagylóleves

Gombaszószos, zöldfűszeres, ötsajtos makaróni

Eceten pirított fokhagymás borjúborda

Tejszínes karfiolsaláta

Utána a következő édességet választotta: forró csokis szuflé. Több oka is volt annak, hogy ennyire szeretett főzni. A főzés volt az egyetlen dolog, amellyel egyedül is boldogult, amelynek mestere volt. Ráadásul mindig megnyugtatta. A meglehetősen átlagosnak tűnő alapanyagokból ízletes és finom ételeket tudott készíteni, látványos terülj-terülj, asztalkámat varázsolni. Mindebben volt valami varázs, ami a lelkét simogatta. Amikor a konyhában az ennivalóval foglalatoskodott, megszabadult a mindennapi élet korlátaitól és nehézségeitől. A konyha volt az egyetlen hely, ahova el tudott menekülni a külvilág elől, és ahol az időt kedve szerint beoszthatta, megállíthatta. Talán azt az élvezetet, amit néhány ember a szeretkezésből merített, Ella a főzéstől kapta meg. Ráadásul itt nem volt szükség egy másik emberre. A főzéshez mindössze egy kis időre, munkára és hozzávalókra volt szükség. Ennyi.

Soha nem mulasztotta el megnézni a tévében sugárzott főzőprogramokat, de egyik sem volt az igazi. Különösnek találta, hogy ezekben a műsorokban a főzést az „eredetiséggel”, a „kreativitással”, sőt az „őrülettel” definiálják. A konyha nem egy kísérleti laboratórium! Hagyjuk meg a tudósoknak a kísérletezést, és a művészeknek a különcködést, extravaganciát! A szakácsművészet más. Ahhoz, hogy valaki jó szakács legyen, nem kell kísérletezni, és főleg nem kell őrültnek lenni! Aki jó ételt akar főzni, annak mindenekelőtt a főzés alapjait kell megtanulnia. A konyhaművészet évek, sőt évszázadok alatt felgyülemlett ismeretek tárháza. Az embernek ahelyett, hogy új dolgokat alkotna, a már létező receptek, ismeretek iránt kell tiszteletet mutatnia. Bár a modern korban már senki nem értékeli a régi szokásokat és a klasszikus ismereteket, Ella Rubinstein a konyhában meglehetősen hagyománytisztelő asszonynak számított.

Ella általában a megszokásai rabja volt. Családként majdnem mindennap ugyanabban az órában reggeliztek, minden hétvégén ugyanabba a bevásárlóközpontba jártak, és minden hónap első vasárnapján a szomszédaikkal grilleztek. Mivel David munkamániás volt, minden háztartással kapcsolatos dolog Ellára maradt: ő intézte a számlákat, ő újította fel a bútorokat, ő futkosott minden beszerzendő dolog után. Ha a házban valami javításra szorult, ő beszélt a mesterekkel, ő vitte a gyerekeket balettra, kosárlabdára, teniszre, születésnapi partikra, ő segített a házi feladatukban, és hogy mindez gördülékenyen folyjon, állandóan intézkedett.

Ella csütörtök esténként egy főzőklubba járt, amelyet hozzá hasonló háziasszonyok alapítottak. (A klub tagjai különböző országok konyháit tanulmányozták, a régi recepteket új ízekkel gazdagították, s ezzel elsajátították a szakácsművészet minden csínját-bínját.) Minden pénteken órákat töltött a Biotermékek piacán: a termelőkkel beszélgetett az áruikról, alacsony cukortartalmú lekvárokat nézegetett, vagy olyan embereknek, akiket hozzá hasonlóan érdekelt a főzés, részletesen elmesélte például, hogyan kell elkészíteni az aprócska portabella gombát. Ha a piac után maradt valami a bevásárlólistáján, ami még hiányzott, hazaérve pótolta a szupermarketből.

Szombatonként viszont David étterembe vitte Ellát. Általában tajvani vagy japán étterembe. Ha hazaérve nem voltak fáradtak, részegek vagy kedvetlenek, akkor szeretkeztek. Rövid, visszafogott csókok, kapkodó érintések, felületes simogatások… Nem az érzéki gyönyör miatt, inkább megszokásból voltak együtt. Idővel a testiség, amely korábban a legerősebb kapocs volt közöttük, jócskán veszített vonzerejéből. A ritka szeretkezésektől eltekintve már soha nem érintették meg egymást. És néha hetekig, hónapokig nem szeretkeztek. Ami Ellát illeti, nem panaszkodott. Rájött, hogy a testiség, amelynek valaha oly nagy jelentőséget tulajdonított, nem hiányzik neki. Természetesnek tartotta, hogy a régóta tartó házasságokban csökken a szenvedély.

Csakhogy a férje bizonyára másképp érezte ezt. David nyilvánvalóan tartózkodott a feleségével való együttlétektől, de az ellen nem volt kifogása, hogy más nőkkel együtt legyen. Ella a mai napig nem kérdezte meg tőle nyíltan, hogy megcsalta-e, nem vágta a képébe a gyanúját. A dolgát megkönnyítette, hogy legközelebbi barátai is úgy tettek, mintha nem lenne tudomásuk a helyzetről, mintha nem tudnának a dologról. Ella nem tudta, David miként flörtölt újabb és újabb nőkkel, leginkább fiatal asszisztenseivel, de abban biztos volt, hogy ügyeit csendben és titokban intézte. Bárhogy titkolta is azonban, hűtlenségének jellegzetes bűze volt, és Ella jól ismerte ezt a szagot.

Most így visszatekintve fel kellett volna ismernie az ok-okozati összefüggéseket. Melyik volt előbb? Vajon azért hanyagolta el magát és a testét, mert a férje megcsalta, és ezért unt rá a szexre? Vagy előbb nem törődött a testével, és David csak ezután fordult más nők felé? Nem tudta. A végeredmény ugyanaz volt: húsz év és három gyerek után a házasságuk fénye megkopott.

Bár a következő három órában Ella fejében ezernyi gondolat és kétség kavargott, kitartóan főzött. Paradicsomot szeletelt, fokhagymát préselt, hagymát pirított, bazsalikomot aprított, mártást forralt, narancshéjat reszelt, tésztát gyúrt. Soha nem feledkezett meg arról az értékes tanácsról, melyet David anyja adott az esküvőjükön.

– Semmi sem köt egy férfit úgy az otthonához, mint a frissen sült kenyér – mondta az anyósa. – Nehogy a boltban vedd a kenyeret! Te süsd meg a sajátodat! Meglátod, milyen csodát tesz!

Az egész délután robotoló Ella ínycsiklandó négyszemélyes vacsorát varázsolt. Az asztalterítőhöz illő papírszalvétákat háromszög alakúra hajtogatta, illatos gyertyákat gyújtott, és az asztal közepére sárgásfehér virágokból gyönyörű csokrot helyezett. Majd feltekerte a vászonszalvétákat, és fénylő szalvétagyűrűkbe rakta. Végül, amikor befejezte, az étkezőasztal olyan volt, mintha egy lakberendezési magazinból vágták volna ki. Elfáradt, de megérte.

Mivel végzett minden tennivalójával, bekapcsolta a konyhában lévő televíziót, és megnézte a helyi híreket. Az elmúlt huszonnégy órában Bostonban megkéseltek egy fiatal terapeutát az otthonában, rövidzárlat miatt tűz ütött ki egy kórházban, és őrizetbe vettek négy gimnazistát, mert illetlen szavakat firkáltak falakra és szobrokra. Ella minden újabb hír hallatán egyre idegesebb lett. Ha már Amerika legbiztonságosabb részein, a kertvárosokban sincs biztonság, honnan merítették az erőt és bátorságot az olyan emberek, mint Aziz Z. Zahara, hogy a világ elmaradott területeire utazzanak?

Nyilvánvaló, hogy az élet bizonytalansága, a világ ennyire különös és furcsa mivolta az Ellához hasonlókat félelmeikkel együtt otthonaikba száműzi, de az Azizhoz hasonló emberekre pontosan ellenkező hatással van: őket egyik utazásból a másikba, egyik kalandból a másikba lovallja. Ella ezen felettébb csodálkozott. Hogy lehet, hogy ugyanaz az ok ilyen eltérő okozatokat vált ki?

A Rubinstein család este 7:30-kor a kifogástalan, magazinba illő étkezőasztal mellett ült. Az égő gyertyák kellemes hangulatot varázsoltak az étkezőben. Ha valaki most kívülről figyelné őket, azt gondolná, hogy olyan tökéletes és tündöklő a család, mint amilyen a gyertya fénye. Még Jeannette távolléte sem rontotta el ezt a hibátlan képet. Orly és Avi folyamatosan az iskolában történtekről fecsegtek. Ella ezúttal örült, hogy ikrei ilyen szószátyárok és hangosak. Hálás volt gyermekeinek, amiért elfedték a közte és férje közt tátongó néma szakadékot.

Ella a szeme sarkából figyelte, ahogy David a tányérján lévő karfiolba szúrja a villáját, majd lassan megrágja az ételt. Tekintete a hibátlan porcelánfogakra és az oly jól ismert halvány, vékony ajkakra tapadt, melyeket számtalanszor csókolt. Aztán elképzelte, amint férje más nővel csókolózik. Csakhogy nem férje fiatal titkárnőjét képzelte oda, hanem a hollywoodi filmcsillag, Julia Roberts hatalmas mellű változatát. A képzeletében megelevenedő barna hajú nő felettébb sportos és magabiztos volt. Szűk ruhája hangsúlyozta mellét, térdig érő, magas sarkú vörös bőrcsizmát viselt. Úgy ki volt festve, hogy a túl sok alapozótól úgy fénylett az arca, mint a hold. Elképzelte, amint David ezt a nőt izgatottan, szenvedélyesen, szinte kiéhezve csókolja. Ez jócskán eltért attól a visszafogottságtól, amelyet családja körében tanúsított.

És ott, abban a pillanatban, az Egyszerű szakácsművészet című könyvből merített vacsora fogyasztása közben, miközben azon morfondírozott, hogyan csókolózik a férje egy másik nővel, Ella fejében világosság gyúlt. Hideg fejjel rádöbbent a valóságra, végre tisztán látott. Igen, talán valóban félénk, visszahúzódó és a családjához túlzottan is kötődő ember volt. Igen, talán élete során valóban nem tanult meg a saját lábán állni, de mégis képes rá, hogy egy napon innen kitörve elmenjen, és mindent és mindenkit otthagyjon: a konyháját, a kutyáját, a gyömbéres süteményt, az illatos gyertyáit, gyermekeit, az elegáns házát, szomszédait, a grillpartijait, a férjét, a polcokon sorakozó szakácskönyveit… Képes rá, hogy mindezt hátrahagyva egyetlen bőrönddel kisétáljon az ajtón, és képes rá, hogy fejest ugorjon a végtelen káoszt és összevisszaságot rejtő külvilágba.

Igen, Ella Rubinstein ezen az estén rádöbbent, hogy egy napon minden átmenet nélkül képes lesz mindent feladni, és abban az őrültséggel teli külvilágban találhatja magát, melyet évek óta csak félelemmel vegyes tisztelettel és előítélettel nézett a hírműsorokban.

A MESTER

Bagdad, 1243. január 26.

Kilenc hónap telt el azóta, hogy Semsz beállt közénk. Eleinte úgy gondoltam, hogy bármikor eszébe juthat, hogy összeszedi a cókmókját, és elmegy. Világos volt, mint a nap, hogy nehezen viselte a tekke{21} életének szigorú szabályait. Látni való volt, hogy mennyire nincs ínyére a többiekkel egy időben lefeküdni és felkelni, meghatározott időben étkezni, és mások szabályaihoz alkalmazkodni. Megszokta a magányt és a szabadságot. A kolostor élete a türelme határát feszegette. Igazság szerint már vártam, hogy mikor fog megszökni. De nem ment sehova. Olyan erősen vágyott rá, hogy megtalálja a lelki társát, hogy mindezek ellenére maradt és várt türelemmel. Bizton hitte, hogy egy napon megadom neki azt az útmutatást, melyet annyira áhított, jelesül, hogy hova és kihez kell mennie. E meggyőződésének köszönhetően velünk maradt.

E kilenc hónap folyamán közelről figyelhettem. Mintha számára az idő teljesen másképp folyt volna: gyorsabban, mozgalmasabban. A tebrizi Semsz órák, napok alatt megértett egy-egy olyan dolgot, melyek megértése derviseimnek hetekig, időnként hónapokig fejtörést okozott. Minden új és szokatlan dologhoz óriási kíváncsisággal közeledett. Minden reggel sétát tett a kolostor falain kívül, hosszasan tanulmányozta a természetet. Sokszor találtam rá a kertben, amint egy pókháló mintázatát nézegette, vagy éjjel, amint a kinyílt virágon megjelenő friss hálókat vizsgálta. Semsz számára a bogarak, növények, kristályok, borostyánok, tüskék és az egész természet érdekesebb, inspirálóbb volt, mint a könyvek és a szent iratok. Aztán egyszer én, aki azt gondoltam, hogy nincs oda az olvasásért, azt láttam, hogy kezében egy régi kéziratot tart, és elmélyülten, egyesével fejti meg a betűk jelentését, és nem alszik sem éjjel, sem nappal, hogy még többet tudjon olvasni. Később pedig azt láttam, hogy hetek múltak el anélkül, hogy akár egyetlen könyvet is kinyitott volna.

Amikor erről kérdeztem, ezt mondta: – Az embernek úgy kell elképzelnie az elmét, mint egy éhes csecsemőt, akit kanalanként kell a tudással táplálni. Nem szabad azonban megfeledkezni arról, hogy amiként néhány étel túl nehéz a kisgyermek számára, úgy némely ismeret az elme számára is nehezen emészthető.

Erről szól a negyven szabály egyike.

ÖTÖDIK SZABÁLY: Másként működik az elme és másként a szerelem. Az elme megfontolt, óvatos lépéseket tesz. Arra int, hogy legyünk körültekintőek. És a szerelem? A szerelem egyetlen vezérelve: „Engedd el magad, szabadulj meg a félelmeidtől!”

Az elme nem omlik össze egykönnyen. A szerelem viszont felemészti, lerombolja önmagát. Pusztulás közepette teremnek a kincsek. Igazi kincseket az összetört szívek rejtenek!

Ahogy egyre jobban megismertem Semszet, egyre nagyobb csodálattal tekintettem rá: értelmére, műveltségére, tiszta észjárására. Ugyanakkor tudtam, hogy Semsz kivételes képességeinek árnyoldalai is vannak. Például sosem fontolta meg, hogy mit mond. A derviseimnek mindig azt tanítottam, hogy nézzék el mások hibáit, legyenek megbocsátók, és inkább haljanak meg, de ne árulják el a rájuk bízott titkot. Ezzel szemben Semsz semmilyen hibát nem bocsátott meg másoknak. Ha valami visszás dolgot látott, azonnal szóvá tette. Szavait nem válogatta meg, nem finomított rajtuk. Még ha tudta is, hogy megsért másokat, akkor sem lágyított szavain. Sőt azt gyanítom, hogy szándékosan ingerelte az embereket pusztán azért, hogy szembesítse őket azzal, milyen durvák, ha felhergelik őket.

Végtelenül nehéz volt hozzászoktatni a mindennapi dolgokhoz. Nem volt türelme a hétköznapi problémákhoz. Amint megszokott valamit, azonnal elvesztette iránta az érdeklődését. Olyan nyughatatlan volt, mint egy ketrecbe zárt tigris, melytől elvárják, hogy részt vegyen a piszkos munkában. Ha egy elhúzódó beszélgetés untatta, vagy ha valaki ostobaságokat beszélt, azonnal felpattant, és továbbállt. Mindenkivel egyformán bánt, senkihez sem kötődött túlzottan. A kényelem, a jólét, a rang és hasonlók, amit az emberek többsége értékesnek tartott, az ő szemében a legkisebb értékkel sem bírt. Nem tulajdonított jelentőséget a szavaknak sem. Ez is az egyik szabálya volt.

HATODIK SZABÁLY: A világban lévő konfliktusok, előítéletek és ellenségeskedések zöme a nyelvi félreértésekből fakad. Légy önmagad, ne adj túlságosan a szavakra! A szerelem birodalmában a nyelv elveszíti hatalmát. A szerelem nem ismer nyelveket.

Idővel aggódni kezdtem az egészsége miatt, de végül is sorsunk Allah kezében van, csak Ő tudja, hogy mikor és mi módon jár le az időnk. Igyekeztem Semszet tőlem telhetően lelassítani és hozzászoktatni egy nyugodtabb, rendezettebb élethez. Egy ideig azt hittem, hogy sikerülhet. Aztán beköszöntött a hideg tél, és a dermesztő hideggel együtt futár érkezett a messzi távolból, egy levéllel.

És ez a levél mindent megváltoztatott és felforgatott.

A LEVÉL

Kayseriből Bagdadba, 1243 februárja

A könyörületes és irgalmas Isten nevében,

Tisztelt Zaman Baba!

Már régóta nem találkoztunk. Istentől remélem, hogy ez a levél jó egészségben találja Önt. A Bagdad mellett alapított kolostorával kapcsolatban mindig szép dolgokat hallok. Az ok, amiért tollat ragadtam, egy olyan probléma, amely régóta foglalkoztat, és amely szeretném, ha köztünk maradna. Ha megengedi, az elején kezdeném.

Mint Ön előtt is ismeretes, Őméltósága, a megboldogult Alaaddin Kejkubád szultán nehéz időkben is dicsőn uralkodó, elismerésre méltó személy volt. Az volt a legnagyobb álma, hogy egy várost alapítson költők, művészek, filozófusok számára, ahol békében élhetnek és alkothatnak. Sok ember számára ez megvalósíthatatlan álomnak tűnt, hiszen a világ ellenségeskedéssel és zűrzavarral teli, ráadásul az uralkodó egyik oldalon a keresztesekkel, a másikon a mongolokkal hadakozott. És mi mindent láttunk már eddig is! Keresztény a muszlimot, keresztény a keresztényt, muszlim a keresztényt, muszlim a muszlimot aprította. Vallások, felekezetek, törzsek, sőt testvérek háborúztak egymással! De Kejkubád tehetséges uralkodó volt. Konyát választotta ki, hogy álmát megvalósítsa, az első várost, amely szárazra került Noé özönvize után.

Nos, Konyában él egy bölcs, talán hallotta a nevét, talán nem, a neve Mevlána Dzseláleddin, de időnként Ruminak is nevezik ezt az embert. Szerencsés vagyok, hogy ismerem, nemcsak hogy ismerem, hanem hodzsája lehettem, sőt apja halála után a mestere is, sok-sok évvel később pedig a tanítványa. Milyen szerencsés vagyok, hogy tőle tanulhattam! Igen, barátom, a tanítványom tanítványa lettem. Olyan művelt, nagy tudású, annyira kivételes és rendkívüli ember, hogy eljött a perc, amikor nem maradt semmi, amit megtaníthattam volna neki. És ekkor én kezdtem tőle tanulni. Természetesen az apja is kiváló bölcs volt, de Rumi olyan képesség birtokában volt, mellyel kevés tudós dicsekedhetett: képes volt a hit külső héját lehántva a benne rejlő egyetemes és örök lényeget a felszínre hozni.

Tudnia kell, hogy ez nem csak az én véleményem. Amikor Rumi fiatalemberként megismerkedett a hatalmas szúfival, a páratlan gyógyszerésszel, a híres Feriddüdin-i Attar őméltóságával, Attar ezt mondta róla:

– Ez a fiú hamarosan újra lángba borítja majd a kiégett szívűek szívét. – A köztiszteletben álló filozófus, író és szúfi, őméltósága Ibn-i Arabi pedig egy napon, amikor azt látta, hogy az ifjú Rumi az apja mögött lépked, így kiáltott: – Te jó Isten! Az óceán megy egy tó mögött!

Rumi huszonnégy évesen elnyerte a sejh méltóságot. Ma, tizenhárom évvel később, Konya népe példaképének tekinti. Péntekenként a világ minden tájáról özönlenek az emberek a városba, csak azért, hogy Mevlána pénteki szentbeszédeit meghallgassák. A muszlim jogrendszerben, a filozófiában, biológiában, kémiában és az algebrában is utolérhetetlen. Mostanra több mint tízezer tanítványa van. Hívei nagy jelentőséget tulajdonítanak minden kiejtett szavának. Olyan nagy formátumú felvilágosult gondolkodónak tartják, aki nemcsak az iszlám történetében, hanem az egész világ történetében kedvező változásokat idéz majd elő.

Azóta Kayseribe költöztem. Még ha távol vagyunk is egymástól, Rumira mindig a fiamként tekintek. Megígértem megboldogult apjának, hogy nem feledkezem meg róla, mindig imádkozni fogok érte. Csakhogy az én időm lassan lejár, fél lábam már a sírban van.

Bármennyire érdemes és nagy tudású is azonban Rumi, olyan űr tátong a lelkében, amelyet senki nem tud betölteni. Erre még a családja vagy a tanítványai sem képesek. Amikor néhányszor kiöntötte nekem a lelkét, ő is hozzám hasonlóan fogalmazott: – Kétségtelenül érett és tiszta vagy, de a szerelem terén tapasztalatlan. Bár a poharad csordultig van borral, lelked kapuját ki kell tárnod, hogy kiáradjon a lelkedet megtöltő nedű – mondtam neki. Amikor megkérdezte, hogy mitévő legyen, azt válaszoltam, hogy: egy lelki útitársra van szükséged – és emlékeztettem egy mondásra: A hívő a hívőnek tükre.

Ha nem került volna még egyszer szóba a dolog, talán el is feledkeztem volna róla, de mielőtt eljöttem Konyából, Rumi említést tett nekem egy álmáról, melyben egy messzi vidéken, egy méhkasszerűen nyüzsgő városban keresett valakit. Arabul írott szavakat látott maga körül, és lélegzetelállító naplementét. Az eperfákon gubóikban selyemhernyók várták, hogy eljöjjön az idejük. Majd önmagát látta, amint házának udvarán lámpással kezében ácsorog a kút mellett. Siratott valakit.

Eleinte nem jöttem rá, mire utal az álom. Semmi ismerős nem volt abban, amit mesélt. Aztán egy napon, amikor kaptam egy selyemkendőt, megoldottam a talányt. Eszembe jutott, mennyire vonzódik Ön a selyemhernyókhoz. Felidéztem mindazt, amit a kolostoráról hallottam. Arra gondoltam, hogy a hely, amelyet Rumi az álmában látott, az Ön derviskolostora lehet. Ezért írtam ezt a levelet.

Nem tudom, él-e ilyen ember az Ön kolostorában, de ha igen, az Ön dolga eldönteni, hogy a rá váró sorsra vonatkozó információkat tudatja-e vele, vagy sem. Hatalmas boldogság lenne mindkettőnknek, ha sikerrel járnánk, és egyesítenénk és az isteni szerelem tengerébe öntenénk ezeket a sebes folyókat; ha Isten két barátját bemutatnánk egymásnak.

Csakhogy van még egy dolog, amivel számolnunk kell. Bármennyire tekintélyes, nagyra becsült és szeretetre méltó ember legyen is Rumi, ne gondolja, hogy nincsenek ellenségei. Egy spirituális vezető tulajdonságaival rendelkező ember változtatási törekvése olyan elégedetlenséget és viszályokat szülhet, amelyeket elképzelni sem tudunk. Rumi kötődése egy lelki társhoz problémákat teremthet a családja és a hozzá közel állók körében. Egy olyan személy, akit az az ember kedvel, akit majdnem mindenki szeret, hamar szálka lehet mindenki szemében.

Mindezek beláthatatlan veszélyeknek tehetik ki Rumi lelki társát. Más szóval lehet, hogy az ember, akit Konyába fog küldeni, nem tér majd vissza. Azt tanácsolom tehát, hogy jól gondolja át ezt a dolgot, mielőtt megkeresi Rumi lelki társát, és mielőtt ezt a levelet megmutatja neki.

Bocsássa meg, ha nehéz helyzetbe hoztam, de mindketten tudjuk, hogy Allah nem rak olyan terhet szolgáira, amelyet azok ne bírnának el. A szegény ember napjai meg vannak számlálva. Mire megérkezik a levele, eltávozhatok ebből a világból. Bizton hiszem, hogy bárhogyan dönt is, a helyes utat választja.

A kolostoruk ne szenvedjen hiányt Allah pártfogásában és könyörületében,

Sejh Szejjid Burhaneddin

SEMSZ

Bagdad, 1243. szeptember 18.

Furcsa dolgok történnek. Amikor múlt héten megpillantottuk a Damaszkuszból érkező futárt, mindannyian gondolkodóba estünk. Az év ezen időszakában a vastag hótakaró minden utat lezárt, ezért idegen nem könnyen jutott el ide. Ha ez a futár dacolva a hóviharral egy levelet hoz, az csak két dolgot jelenthet: vagy valami fontos dolog történt, vagy valami fontos dolog fog történni.

Miután elment a futár, a kolostorban mindenki azt találgatta, hogy mi állhat a levélben. Minden dervis, fiatal és öreg tudni akarta, vajon milyen híreket kapott Zaman Baba! De a mester senkinek nem árulta el ezt a titkot. Az arca olyan volt, mint egy csukott ajtó. Olyan titokzatos. Állandóan szétszórt volt, a gondolataiba merült. Búskomorság vett rajta erőt, amely az olyan emberekre jellemző, akik fontos döntést kénytelenek meghozni, és emiatt a lelkiismeretükkel viaskodnak.

Ez idő alatt közelről megfigyelhettem Zaman Babát. Nem puszta kíváncsiságból tettem. Szívem mélyén éreztem, hogy a levél, amit a futár hozott, velem kapcsolatos, de nem tudtam rájönni, hogy mi köze lehet hozzám. Éjszakákon át morzsoltam az imafüzéremet és ismételgettem Allah kilencvenkilenc nevét, hogy utat mutasson nekem. Minden alkalommal előbukkant Allah egy neve: El-Kájjum – Aki nem alszik, és nem álmodik, aki az életet irányítja, az örökkön-örökké létező…

Míg a kolostorban az elkövetkező napokban mindenki csak a levélről beszélt, én a kertben egyedül a hóba burkolózott Természet Anya tanulmányozásával múlattam az időt. Végül egy reggel hallottuk, hogy megszólal a konyhai csengő. Mindannyiunkat gyűlésre hívott. Amikor a szobába értem, ott ült az összes dervis, a kezdő tanítványoktól a kolostor legrégebbi lakójáig. A kör közepén a mester állt. Ajkát keskeny csíkká szorította össze, elgondolkodva bámulta a kezét. Miután mindenki elfoglalta a helyét, Zaman Baba felemelte a fejét, és megszólalt:

– Bizonyára tudni szeretnétek, miért hívtalak ide benneteket, miért gyűltünk itt össze. Mint bizonyára sejtitek, a dolog a futárral kapcsolatos. Ne kérdezzétek, kitől jött a levél. Érjétek be annyival, hogy fontos dologról tájékoztatott.

Zaman Baba kis szünetet tartott, kinézett az ablakon. Fáradtnak tűnt, sápadt volt. Szemmel láthatóan lefogyott az utóbbi pár napban, sőt mintha megöregedett volna. Amikor azonban folytatta a mondókáját, hangja meglepően határozott volt.

– Egy közeli városban él egy nagy tudású bölcs. Az iszlám teológia mestere, buzgón imádkozó, istenfélő ember, a tudás mestere. Ezrek szeretik és tisztelik, sokan csodálják szavait, rengetegen szeretik, de mivel nem részese az isteni szerelemnek, még nem tudott teljesen megszabadulni az önzéstől. Rajtatok és rajtam teljesen kívülálló okokból jó lenne, ha kolostorunkból valaki felkeresné, és lelki útitársává válna.

Nagyon figyelmesen, lélegzet-visszafojtva hallgattam. Olyan izgatott lettem, hogy a szívem majd kiugrott a helyéről. Eszembe jutott a negyven szabály egyike.

HETEDIK SZABÁLY: Az Igazságot nem fedezheted fel oly módon, hogy magányba vonulsz, és csak a saját hangod visszhangját hallod. Csak más ember tükrében láthatod meg teljesen önmagadat.

Zaman Baba folytatta: – Ez egy nehéz lelki utazás. Azért hívtalak benneteket össze, mert remélem, hogy önként jelentkezik valaki közületek. Ki is jelölhettem volna egyikőtöket erre a feladatra, de ez nem olyan munka, amelyre bárkit is kényszeríthetnék. Csak szerelemből és isteni szerelemmel eltelve lehet megcsinálni.

Egy fiatal tanítvány engedélyt kérve megkérdezte: – Ki ez a bölcs, akit említett, efendim?

– A nevét csak annak az önkéntesnek árulhatom el, aki elmegy hozzá.

Ezt hallván néhány dervis lelkesen, tülekedve jelentkezett. Összesen kilenc önként jelentkező akadt. Velem együtt tízen lettünk. Zaman Baba intett, hogy tegyük le a kezünket, majd lassan hozzátette: – Van még egy dolog, amit tudnotok kell, mielőtt döntenétek.

Aztán elmondta, hogy az utazás tele van buktatókkal, vesződséggel, fáradsággal és veszélyekkel, sőt abban sem biztos, hogy az önként vállalkozó visszatér. Ekkor minden kéz leereszkedett, az enyémet kivéve.

Zaman Baba felém fordult, és mélyen a szemembe nézett. Amikor találkozott a tekintetünk, rájöttem, hogy kezdettől fogva tudta, hogy én leszek az egyetlen önként jelentkező.

– A tebrizi Semsz… – suttogta. – Állhatatos vagy a célodat illetően. A döntésed elismerésre méltó, de te nem vagy a kolostor tagja. Vendég vagy.

– Mit számít ez, efendim? Miért lenne ez akadály? – kérdeztem.

Pirünk sokáig hallgatott. Aztán váratlanul felállt, és feloszlatta a gyűlést: – Tegyük most félre ezt a dolgot. Nem kell elsietni. Ha eljön a tavasz, újra beszélünk róla.

Elszomorodtam, elégedetlen voltam. Miért fosztott meg Zaman Baba attól, hogy beteljesítsem a sorsomat, amikor nagyon jól tudta, hogy azért jöttem Bagdadba, hogy megtaláljam a lelki társamat?

– Pirem, miért nem indulhatok most azonnal útnak? Miért kell várnom? Mondja meg! Melyik városban él, és ki ez a bölcs? Árulja el, hogy minél hamarabb elindulhassak!

De a mester olyan szigorúan és kimérten, amilyennek még sosem hallottuk, lezárta a témát: – Nincs mit megvitatni. Vége a beszélgetésnek!

Micsoda véget nem érő kemény tél volt! A kertek teljesen megfagytak. Az elkövetkező három hónapban senkivel nem beszéltem. Mindennap nagyokat sétáltam a hóban azzal a reménnyel, hogy találok egy rügyet bontó fát. A tél megátalkodott volt. Még soha nem jött ilyen nehezen a tavasz. Még ha külső szemlélők búvalbéleltnek gondoltak is, a szívem tele volt reménnyel és hálával. És egy újabb szabály járt a fejemben.

NYOLCADIK SZABÁLY: Bármi történjék is veled, ne keseredj el! Ha minden ajtó bezárul is előtted, Ő végül megnyit számodra egy mindenki előtt ismeretlen titkos ösvényt. Még ha e pillanatban nem látod is, a szűk átjárókon túl rengeteg édenkert rejlik. Légy hálás! Könnyű hálásnak lenni, ha megkapod, amire vágytál. A szúfi akkor is képes köszönetet mondani, ha a kívánsága nem teljesül.

Aztán egy reggel láttam, hogy a hóból kibukkan valami káprázatos fehér. Vékonyka hóvirág, kecses, mint egy költemény… A szívem megtelt ihlettel és boldogsággal. Gyorsan visszafordultam a kolostor felé, és az úton belebotlottam a vörös hajú tanítványba. Vidáman integettem neki. A fiatalember bizonyára annyira megszokta már, hogy mindig hallgatagnak és kedvetlennek lát, hogy tátva maradt a szája.

– Örvendj, ifjú! – mondtam. – Itt az enyhülés, közel a tavasz, nem látod?

Az után a nap után gyorsan változott a természet. A hó utolja is elolvadt, a fák levelet bontottak, a költöző madarak sorra visszatértek, a verebek a legszebb nótáikat csiripelték a fákon. Mindent varázslatos illat töltött be.

És egy reggel újra megszólalt a rézcsengő. Ezúttal én értem először a terembe. Ismét mindannyian a pir köré gyűltünk. Zaman Baba arról a nem messzi városban élő muszlim tudósról beszélt, és újra megkérdezte: – Van-e olyan köztetek, aki képes az ő szívének kapuját megnyitni? – és hozzátette: lehet, hogy az illető nem tér vissza erről az utazásról. Megint csak én jelentkeztem.

– Ez azt jelenti, hogy egyedül a tebrizi Semsz áll készen erre az utazásra. Értem. Őszig azonban várni akarok a döntéssel.

Tátva maradt a szám a csodálkozástól. Három hónapnyi halogatás után, amikor készen álltam rá, hogy útra keljek, az idős pir azt akarta, hogy várjak újabb hat hónapot. Azt hittem, a szívem menten kiugrik a mellkasomból. Rettentően szerettem volna Zaman Baba szájából hallani annak a bölcsnek a nevét, de hiába. Anélkül, hogy még egyszer rám nézett volna, felállt, berekesztette a gyűlést.

Tudtam, hogy ezúttal könnyebb lesz a várakozás. Bár téltől tavaszig szenvedtem, tavasztól őszig gond nélkül várok majd. Az, hogy Zaman Baba megint visszautasított, nem oltotta ki lelkem tüzét, hanem még inkább felszította.

KILENCEDIK SZABÁLY: Türelmesnek lenni nem tétlen várakozást jelent, hanem állandó előretekintést. Mi is a türelem? Hogy az ember a tüskére pillantva képes elképzelni a rózsát, az éjszakát látva a nappalt. Isten szerelmesei a türelmet mint a rózsalekvárt édesen szívják magukba és emésztik meg. És tudják, ahhoz, hogy az égen az újholdból telihold legyen, idő kell.

Végül egy őszi reggelen harmadszor is megszólalt a rézcsengő. Ezúttal izgalom és törtetés nélkül, higgadtan és magabiztosan mentem a terembe. Biztos voltam benne, hogy türelmem elnyeri jutalmát, és rendbe fognak jönni a dolgok. Mesterünk még sápadtabbnak, rezignáltabbnak tűnt, mintha nem maradt volna benne szemernyi erő sem. A szokásos beszéd után, amikor látta, hogy megint csak én emelem fel a kezem, nem fordította el a fejét, és nem váltott témát. Ehelyett nyugodt arckifejezéssel bólintott.

– Rendben, Semsz, látom már, hogy te leszel az az ember, aki útra kel. Semmi kétség immár. Holnap napkeltekor elhagyod a kolostorunkat.

Megcsókoltam a kezét. Készen álltam rá, hogy megtaláljam a lelki útitársamat, akit kerestem, hogy pontot tegyek életem egy fejezetének végére, és hogy leéljem a feltehetően utolsó hosszú évszakomat ezen a világon.

Zaman Baba szeretettel és aggodalommal teli szemmel nézett rám, szomorúan, ugyanakkor büszkén és egyetértőn, mint egy apa, aki háborúba küldi a fiát. Majd köpönyegéből kihúzta a lepecsételt levelet, és miután átadta nekem, elhagyta a szobát. A dervisek egyenként felálltak, és vele együtt távoztak. Amikor egyedül maradtam, feltörtem a viaszpecsétet. Két értékes információt tartalmazott, melyek mintha egy kalligráfus mester kezétől származnának: a város neve, ahova mennem kell, és a személy, akit felkeresek, vagyis Konya városa, és Mevlána Dzseláleddin Rumi, a híres muszlim jogtudós.

Korábban soha nem hallottam még ezt a nevet. Ismert személy lehetett, de előttem teljesen ismeretlen volt. Darabokra szedtem a nevét, és betűnként a szívembe véstem: Az erős, megbízható, egyenes, magabiztos R betűt, az U-t, mely lágy, mint a bársony, szelíd és jószívű. A kreatív, kezdeményező, vállalkozó szellemű és bátor M-et, és a rejtélyes, megfejtésre váró I betűt, amely titokzatos, mint egy kérdés.

Újra és újra elismétlem ezt a nevet, addig ismételgettem, amíg nyelvemnek olyan ismerős nem lett, mint a „víz”, a „kenyér”, a „tej” vagy a „méz”, vagy mint „Isten”.

ELLA

Boston, 2008. május 22.

Ezen a csütörtök reggelen Ella égő torokkal ébredt. Nyomorultul érezte magát. Mivel néhány napja tőle szokatlan módon későig volt fent, bioritmusa felborult. A szokott időben megterített a reggelihez, és családjával együtt asztalhoz ült. Miközben az ikrek arról vitatkoztak, hogy kinek van a legmenőbb kocsija az iskolában, ő úgy tett, mintha lelkesen hallgatná őket, de igazában azon járt az esze, hogy fejét egy párnára hajtva elalszik.

Aztán Orly váratlanul feltett egy kérdést: – Avi azt mondja, hogy a nővérünk soha többet nem jön haza. Igaz ez, anya? – Hangjából egyszerre érződött kétségbeesés és számonkérés.

– Természetesen nem igaz. A nővéreddel veszekedtünk egy kicsit, mindössze ennyi történt. Minden családban előfordulnak hasonló viták. Majd elmúlik – mondta Ella.

Most Avi szólt közbe, kötekedve, gúnyolódva: – Tényleg felhívtad Scottot, és azt mondtad neki, hogy hagyja el a nővéremet?

Ella szeme tágra nyílt a csodálkozástól, szeme sarkából a férjére sandított. David szemöldökét felvonva, karját széttárva jelezte, hogy a gyerekek nem tőle hallották a hírt.

– Nem így történt – mondta Ella élesen. – Igen, valóban beszéltem Scott-tal, de nem mondtam neki, hogy szakítson a nővéretekkel. Mindössze arra kértem, hogy ne siessék el a házasságot.

– Ne izgulj, anya, én sosem fogok megházasodni – szólt közbe Orly meglehetősen magabiztosan.

Avi szemtelenül vigyorgott: – Mintha akadna olyan férfi, aki elvenne!

Ella az egymást ugrató ikreit hallván érezte, hogy szája mesterkélt mosolyra húzódik. Hiába igyekezett visszatartani, nem sikerült. Még amikor reggeli után a gyerekeit kikísérte az iskolabuszhoz és Daviddel az ajtóban váltott néhány szót, az a mímelt mosoly akkor is az arcán volt, mintha a bőrébe ivódott volna.

Arckifejezését csak akkor tudta megváltoztatni, miután mindenki elment, és ő visszatért a konyhába. A mosoly helyét a depresszió vette át. Unottan méregette a környezetét. Idegesítette a konyha látványa. A félig elfogyasztott omlettet, a kukoricapelyhes tálkákat, a piszkos pultot nézte. Árnyék türelmesen várakozott mellette, hogy megsétáltassák. Csakhogy Ella még két csésze kávé és egy nagy pohár multivitamin elfogyasztása után is olyan gyenge volt, hogy csak a kertbe tudta kivinni a kutyát.

Amikor visszatértek, látta, hogy világít az üzenetrögzítő kijelzője. Amint megnyomta a gombot, Jeannette bársonyos hangja töltötte be a szobát:

– Anya, ott vagy? Hmm, bizonyára nem vagy ott, különben felvetted volna a kagylót. (Krákogó hang) Nagyon haragudtam rád, tudod? De már elmúlt. Természetesen hibáztál, nem kellett volna felhívnod Scottot, de megértem, miért tetted. Anyuci, fölösleges mindig védelmezned és féltened. Felnőtt az inkubátorbeli koraszülötted. Ne nyomj el ennyire! Hagyd, hogy megálljak a saját lábamon, rendben?

Ella szeme megtelt könnyel. Eszébe jutott, milyen volt Jeannette, amikor megszületett. Bőre szánalmasan vörös, icipici arca csupa ránc, az ujjbegyei átlátszóak voltak. Ilyen baba volt. Mivel nem fejlődött ki teljesen a tüdeje, hetekre lélegeztetőgépre kellett kapcsolni. Roppant felkészületlenül jött a világra. Hány éjszakát töltött Ella álmatlanul miatta! Hogy várakozott nap nap után, hétről hétre, és leste koraszülött csecsemője minden lélegzetvételét, hogy biztos lehessen benne, kisbabáját életben tartják. Valójában akkor imádkozott utoljára Istenhez.

Az üzenet végén Jeannette hangja elcsuklott: – Anyu, nagyon szeretlek, ezt ne felejtsd el!

Ella elmosolyodott. Rögtön eszébe jutott Aziz Z. Zahara levele. Ez azt jelenti, hogy a guatemalai Összetört Szívek Fája valóban működik, és Aziz kívánsága teljesült. Legalábbis a fele! Azzal, hogy Jeannette felhívta az anyját, és ezt az üzenetet hagyta, megtette a maga részét. Most Ellán volt a sor.

Felhívta mobilon a lányát. Az egyetemi könyvtárban csípte el, éppen tanult.

– Meghallgattam az üzenetedet, szívem. Nagyon sajnálom a történteket. Bocsáss meg nekem!

Jeannette sóhajtott: – Ne búsulj már! Semmi baj, anya!

– De igenis van – válaszolta Ella. – Jobban kellett volna tisztelnem az érzéseidet. Nem volt hozzá jogom, hogy így beavatkozzam az életedbe.

Jeannette a korához képest váratlan érettséggel azt mondta: – Hagyjuk, felejtsük el, rendben? Minden családban előfordul az ilyesmi. – Aki hallaná, azt gondolná, hogy ő az anya, és Ella a lázadó lány.

– Rendben – mondta Ella megnyugodva.

Jeannette ekkor, mint aki előre fél a választól, határozatlan, félénk, elcsukló hangon megkérdezte: – Anya, nagyon megérintett az az üzenet, amit azon a napon az üzenetrögzítőn hagytál. Igaz, amit akkor mondtál? Tényleg boldogtalan vagy?

– Természetesen nem vagyok boldogtalan, azokat a szavakat az aznapi lelkiállapotomban mondtam – hárított Ella. – Felneveltem három csodálatos gyermeket, hogy lehetnék boldogtalan?

Jeannette-et azonban nem sikerült teljesen meggyőznie: – Arra utaltam, hogy apával vagy boldogtalan.

Mivel nem talált jó hazugságot, Ella úgy döntött, hogy megmondja az igazat. – Apáddal régóta házasok vagyunk. Ennyi év után nehéz még mindig szerelmesnek lenni. Ez minden párral így történik.

– Értem – mondta Jeannette. És furcsamód Ella érezte, hogy a lánya, aki még egyetemre járt, valóban megérti.

Miután befejezték a beszélgetést, Ella olyan dolgot tett, amit régóta nem, amit talán mindig elhalasztott: azt kívánta, hogy legyen szerelem az életében. Ha a szerelem nem jön el hozzá, akkor majd ő megy el a szerelemhez. Igen ám, de hogyan? Ilyen sebzett szívvel, megtépázott, megrendült önbizalommal vajon újra beleszerethet a férjébe?

Vagy valaki másba talán? Mi értelme van a szerelemnek a világban azon kívül, hogy a rím nélkülieknek rímet, a céltalanoknak célt, az unatkozóknak egyfajta izgalmat és gyönyört nyújtson? És mi lesz azokkal, akik már régen lemondtak arról, hogy megtalálják a szerelmet?

Mielőtt lement a nap, levelet írt Aziznak:

Kedves Aziz!

Köszönöm a kívánságszalagot, amit az Összetört Szívek Fájára akasztottál. Így talán neked köszönhetően megoldottunk egy családi problémát. A nagylányommal rendeződtek a dolgok.

Úgy tűnik, igazad van abban, hogy mindig két véglet között ingadozom: vagy túlságosan belefolyok mindenbe, vagy teljesen passzív maradok. Vagy túlságosan is beavatkozom szeretteim életébe, vagy csak külső szemlélője vagyok az eseményeknek.

Említést tettél a beletörődésről. Ezt a szót még soha életemben nem használtam! Be kell vallanom, hogy még sohasem éltem át azt a békés belenyugvást, amelyről írtál. Nem vagyok szúfi, nem olyan fából faragtak. De egy dolgot megértettem: Jeannette között és köztem csak úgy jöhetett rendbe a dolog, hogy felhagytam az ellenkezéssel, és azzal, hogy beleszóljak az életébe. Hiába is erőlködtem volna. Ha ez a belenyugvás, akkor működik.

Én is imádkozom érted, de már olyan hosszú ideje nem zörgettem Isten ajtaján, hogy nem hiszem, hogy meghallgat. Hajaj, most valószínűleg úgy beszéltem, mint a regényedben szereplő erőszakos fogadós . Ne aggódj, annyira még nem keseredett meg a lelkem. Még nem…

Új bostoni barátod,
Ella

A LEVÉL

Bagdadból Kayseribe, 1243. szeptember 29.

A könyörületes és irgalmas Isten nevében,

Tisztelt Szejjid Burhaneddin testvérem!

Nagy hatással volt rám a levele és az, hogy ugyanazt látom, mint mindig, hogy életét az Igazság Útjának szentelte. Be kell azonban vallanom, hogy egyúttal valamiféle bizonytalanság lett úrrá rajtam. Amint elolvastam, hogy Ruminak lelki útitársat keres, rögtön tudtam, kiről van szó, azt viszont nem tudtam, hogy ezután mitévő legyek.

Hadd meséljem el az elejétől: Élt a kolostorunkban egy tebrizi Semsz nevű kalenderi dervis. A levélben leírtak betű szerint ráillettek. Az aszketizmustól a teológiáig, a fikihtől{22} a kémiáig a legkülönbözőbb területeken az általam ismert legműveltebb és a legokosabb ember volt. Csakhogy mivel le akart számolni minden olyan dologgal, aminek Allah szerelmén kívül jelentőséget tulajdonítunk vagy amit bálványozunk, néha úgy viselkedett, mint aki írni-olvasni sem tud, és mindenkit összezavart. Semsz meg volt győződve róla, hogy e világon az az utolsó feladata, hogy egy ragyogó elmét, egy megvilágosodott embert megismertessen a saját belső fényével, és megvilágítsa. Nem mestert és nem is tanítványt keresett. Egyetlen dolgot kívánt Allahtól, egy lelki útitársat, egy lelki testvért.

Egyszer megkérdeztem, miért nem akarja, hogy még több emberhez elérjen a hangja. Azt válaszolta nekem, hogy nem az átlagemberek miatt jött erre a világra, hanem csupán egyetlen ember miatt. Azt mondta: – Mivel ez a világ úgy keletkezett, hogy az Ige testté lett, vagyis létezésünk alapja egy szó, én is segítek egy olyan szózsonglőr embernek, aki a betűkből szavakat, a szavakból pedig az igazságot teremti meg.

Amint megkaptam a levelét, azonnal tudtam, hogy Semsz az a személy, akinek Rumival találkoznia kell. Hogy kolostorom minden dervisének egyenlő esélyt biztosítsak, mindenkit összehívtam a nagyterembe. Anélkül, hogy részletekbe bocsátkoztam volna, elmondtam, mi a helyzet. De az a néhány ember, aki önként jelentkezett erre az utazásra, amint meghallotta a nehézségeket, meghátrált. Semsz volt az egyetlen személy, aki kitartott. Mindez a múlt télen történt. Tavasszal és ősszel újra próbára tettem mindenkit, de ugyanaz a jelenet ismétlődött meg.

Biztosan megkérdezi majd, miért vártam ilyen sokáig. Erre egyetlen válaszom van: nagyon megszerettem Semszet. Féltettem őt ettől a veszélyes utazástól.

Veszélyes, mert Semsz nem könnyű ember. Időnként túl büszke és szókimondó. Ez nem okozott gondot, amíg vándoréletet élt, de attól félek, egy városban, a letelepült emberek között maga ellen fordít mindenkit. A tudatlanok nem értik majd meg, a tanultak pedig irigylik majd, és nem fogják megtűrni. Emiatt igyekeztem késleltetni az utazását, de indulását csak egy ideig tudtam elodázni.

A Semsz indulása előtti estén kettesben sétáltunk az eperfák között. A selyem is olyan, mint a szerelem, egyrészt nagyon kényes és finom, másrészt erősebb és ellenállóbb, mint az ember gondolná, sőt lángolóbb.

Azt mondtam Semsznek: – Nézd csak, amikor a selyemhernyók kikelnek a gubóikból, szétszakítják és darabokra tépik a selymet, amit testük verejtékével szőttek. Ezért a parasztok vagy a selymet választják, vagy a selyemhernyót. Mindkettőt nem tudják megmenteni. Legtöbbször, hogy a selymet megmentsék, megölik a selyemhernyót. Tudod, hány selyemhernyó pusztul el egyetlen selyemkendőért?

Enyhe szellő fújdogált, mégis vacogtam abban a pillanatban. Éltesebb korban könnyen meghűl az ember, de nem az időjárás miatt fáztam, hanem mert abban a pillanatban tudtam, hogy Semszet akkor látom utoljára a kertemben. Soha többet nem fogunk találkozni. Legalábbis e világon nem. Ő is ugyanezt érezhette, mert szomorú volt a tekintete.

Pirkadatkor eljött hozzám kezet csókolni és elbúcsúzni. Láttam, hogy leborotválta hosszú fekete haját. Csodálkoztam, de sem én nem kérdeztem az okát, sem ő nem mesélte el. Csak egyetlen dolgot mondott: – Ebben a történetben a selyemhernyó szerepe az enyém. Rumi a selyem, amely apránként szövődik. Ha eljön az idő, a selyem örökkévalóságáért a selyemhernyónak meg kell halnia.

Így indult el Konya felé. Allah segítse útján! Hiszem, hogy helyesen cselekedtünk, amikor ezt a két lelket, akik találkozása végtelen áldás, összehoztuk. De nehéz a szívem. Mert mostantól hiányozni fog ez a dervis, aki a legkiválóbb, legállhatatosabb és talán a legőrültebb volt azok közül, akik valaha is betoppantak a kolostorunkba.

Legvégül mind Allahhoz térünk meg, semmi kétség, Hozzá fogunk visszatérni.

Üdvözlettel

Zaman Baba

A TANÍTVÁNY

Bagdad, 1243. szeptember 29.

Ha engem kérdeztek, könnyű dervisnek lenni a kolostorban. Nincs abban semmi különös! Reggel-este elmormolni egy imát, morzsolgatni az imafüzért, és ismételgetni Allah nevét! Gyerekjáték! Az igazán nehéz dolog tanítványnak lenni! Mindenki a dervislét nehézségeiről papol, de senki nem tesz említést arról, mit szenvedünk mi, szegény tanítványok. Mióta idejöttem, úgy dolgozom, mint egy kutya. Olykor úgy elfáradok, hogy amikor lerogyok a matracomra, nem tudok elaludni, annyira fáj kezem-lábam. De kit érdekel mindez? Soha senki nem vigasztal, és megértő pillantást sem kapok senkitől. Akármennyit dolgozom is, sosem elég. Szerintem még a nevemet sem tudják. Tudatlan tanítványnak szólítanak, mintha nem volna rendes nevem. A hátam mögött pedig azt suttogják, hogy „répafejű, buta fiú!”

De a legszörnyűbb a konyhában dolgozni Szakács Dede irányítása alatt! Kő van a szíve helyén ennek az embernek! Inkább beillene a háborút kirobbantó mongol sereg parancsnokának, mintsem a kolostor szakácsának. Odaadnám a fél karomat érte, ha csak egyetlen kedves szavát hallanám! Azt is kétlem, hogy képes mosolyogni.

Egy ízben nem tudtam megállni, és megkérdeztem a szobafelügyelőt: – A kolostorba érkező összes tanítványt ugyanúgy alávetik Szakács Dede próbájának, mint engem, mielőtt felöltik a hirkájukat,{23} és felavatják őket?

A szobafelügyelő kárörvendőn mosolygott, és azt felelte: – Mindet nem, kölyök, csak a kérődző zöldfülűeket.

– Kérődző zöldfülűeket? Hát így állunk! Miért kellene többet szenvednem a többi tanítványnál? Erősebb a jellemem az övéknél, vagy netán gyarlóbb vagyok?

Reggelente én kelek a legkorábban, és hordom a vizet a patakból vödörszám. Majd begyújtom a tűzhelyet, és sütöm a kenyeret, míg a szemem-szám tele nem lett füsttel. A reggelire fogyasztott leves megfőzése is az én feladatom. Ez nem könnyű, hiszen minden étel egy ötvenszemélyes nagyüstben készül. Olyan hatalmas, hogy öt ember kényelmesen megmosakodhat benne. Étkezés utána vajon ki mossa el, ki súrolja ki az üstöket? Természetesen megint csak én! Itt én vagyok a mosogató, a takarító és a mosodás is. Szakács Dede napkeltétől napnyugtáig szüntelenül szekíroz:

Répafejű, mosd fel a padlót! Ragyogjanak a pultok! Takarítsd fel a lépcsőket! Söpörd fel az udvart! Apríts tűzifát! Fényezd ki a fabútorokat! Ónozd be a serpenyőket! Főzd meg a lekvárt, készítsd el a csípős mártást! Szeleteld fel az uborkát és a padlizsánt, csináld meg a pürét, a savanyúságot töltsd meg, de nehogy túl sós vagy sótlan legyen! Elég, ha annyira sós, hogy a levén megáll a tojás. Ha nem úgy csinálok pontosan mindent, ahogy Szakács Dede elvárja, megvadul, és a fejemhez vágja az edényt, fazekat, ami csak a keze ügyébe akad. Ha pedig épp nincs más elfoglaltságom, kezdődhet az egész elölről!

És mintha mindez nem lenne elég, azt parancsolja, hogy munkavégzés közben szüntelenül imádkozzam. Hangosan kell imádkoznom, hogy Szakács Dede könnyebben ellenőrizhessen. Ha csak egyetlen szót is kihagyok, rögtön a fejemre olvassa. Így én minden áldott nap imákat mormolok, és megállás nélkül dolgozom.

Állítólag gyorsabban felnövök, ha képes vagyok megbirkózni a konyhai nehézségekkel. Így mondja Szakács Dede: Vajon felforrna az üst, ha nem lenne körülötte tűz? Megfőne a csicseriborsó? Te is ugyanígy a tűzben jajgatva, forrva fogsz megfőni, megpuhulni!

Micsoda beszéd! Hát csicseriborsó vagyok én?! Egy ízben nem bírtam megállni, és megkérdeztem: – Rendben, de meddig tart ez a tűzpróba?

Erre azt felelte ez a szívtelen ember: – Ezeregy napig és ezeregy éjszakáig! – Aztán szemérmetlenül hozzátette: – Ha a mesebeli Seherezádé minden éjjel másik történetet tudott kitalálni, akkor bizonyára te is kibírsz annyit, mint ő.

Megőrült ez az ember! Miféle hasonlóság lehet az én nyomorult helyzetem és a fecsegő Seherezádéé között? A kisasszonynak mindössze annyi dolga volt, hogy bársonypárnákra, atlasztakarókra heveredjen keresztbe font lábbal, és miközben egyik kezével a zsarnok uralkodót datolyával, fügével, szőlővel eteti, bolond történeteket meséljen neki! Mi ebben olyan nehéz, az isten szerelmére! Jönne csak el és élné át az én szenvedésemet, aztán meglátnánk, kibírná-e nemhogy ezeregy éjszakán át, hanem csupán egyetlen hétig?

A próbaidőm még sokáig tart. Nem tudom, valaki más is számolja-e, én mindenesetre mindennap húzok egy rovást a falra: 624 hajnal!

E kolostorbeli első negyven napot egy apró, fullasztó és sötét cellában töltöttem. Sem elnyújtózni, sem kiegyenesedni nem tud benne az ember. Sem jobbra vagy balra fordulni. Kénytelen vagy folyamatosan térdepelni. Gyakran figyelmeztettek: – Ha félsz a sötétségtől, ha úgy érzed, hogy az éhségtől kilyukad a gyomrod, vagy Isten ments, megkívánsz egy női testet, és „nedves” álmod van, azonnal kongasd meg a mennyezeten lévő csengőt, és kérj lelki támogatást!

Negyven napot töltöttem abban a cellában, de egyetlenegyszer sem csengettem. Nem mintha nem lettek volna sötét gondolataim, Allah tudja, hogy nagyon is sokszor voltak. De mit törődtem én a negatív gondolatokkal, amikor be voltam szorulva arra a szűk helyre, és még a kisujjamat sem tudtam megmozdítani!

Miután kiszabadultam a szenvedéseim színhelyéül szolgáló cellából, odajött hozzám a rendfőnök, és a következők kíséretében átadott Szakács Dedének: – A húsa a tiéd, a csontja az enyém. – Az volt a legrosszabb, amit a konyhában szenvedtem el. A tebrizi Semsz érkezéséig azonban mégsem szegtem meg Szakács Dede szabályait, bárhogy utáltam is őket. Azon az éjszakán, amikor ő megérkezett, Szakács Dede szörnyen megvert, amiért meglógtam a konyhából. Több csipkebogyópálcát is eltört a hátamon. Ezután felemelte a cipőmet, és orral kifelé a kapu elé rakta. Ezzel a tekke előírásainak megfelelően azt adta tudtomra, hogy ideje távoznom.

– Ha a szíved nem biztos, se magadat ne fáraszd hiába, se engem – mondta szemrehányóan Szakács Dede. – A patak nem megy el a szamárhoz. Ne feledd, ha a szamár inni akar, maga megy a patakhoz. A szúfi viszont a tenger vizét issza mohón! – E példázatban természetesen én vagyok a szamár.

Ha nem lenne a tebrizi Semsz, már rég elmentem volna innen. Ez a vándordervis olyan különös volt számomra, hogy pusztán csak az iránta való kíváncsiságom miatt lehorgonyoztam a kolostorban. Korábban soha nem láttam még ilyen dervist. Senkitől nem fél, senki előtt nem hajt fejet. Még Szakács Dede is tiszteli. Én pedig elhatároztam, ezek után Semsz lesz az a személy, akitől tanulni fogok. Vonzerejével, csípős nyelvével, lázadó természetével, különcségével neki kell a tanítómnak lennie, nem pedig az idős, lagymatag, álmatag pir efendinek.

Igen, a tebrizi Semsz az én hősöm. Miután megláttam, azt mondtam magamnak: – Miért akarnék félénk, visszahúzódó dervis lenni? Ha vele maradok, és mellette fejlődöm, én is olyan bátor, lázadó leszek, mint ő. Ezeket gondoltam, és amikor megértettem, hogy amint az ősz eljön, Semsz végleg elmegy, úgy döntöttem, hogy vele tartok Konyába.

Tudattam a döntésemet Zaman Babával. A szobájában ült, épp levelet írt a mécses fényénél. Láthatóan nem örült nekem. Olyan kimerülten nézett rám, mintha fárasztaná a jelenlétem.

– Mit akarsz, Vörös Tanítvány? – kérdezte.

Minden csűrés-csavarás nélkül elmondtam neki a bajomat: – Tudom, hogy a tebrizi Semsz elmegy. Én is vele akarok menni. Az úton szüksége lehet segítségre.

Zaman Baba figyelmesen végigmért. – Azért akarsz Semsszel menni, hogy segíts neki, vagy azért, hogy megszabadulj a feladatodtól? A próbaidőd még nem járt le. Még nem számítasz ténylegesen tanulónak.

– Egy olyan emberrel együtt utazni, mint Semsz, az is egyfajta próba, nem? – kérdeztem. Tisztában voltam vele, hogy túlléptem a határt, de azért tettem, hogy meggyőzzem a pirt.

A sejhem lehajtotta a fejét, elgondolkodott. Ahogy ő elhallgatott, én is magamba merültem. Azt hittem, le fog szidni, és hívja Szakács Dedét, és azt kéri majd, hogy tartsa rajtam a szemét. Ettől rettegtem, de nem ez történt. Zaman Baba gondterhelten rám nézett és bólintott.

– Régóta vizsgáztatunk téged. Elvileg a gyümölcs csak a fa után válik láthatóvá, de valójában már korábban. Az, hogy milyen dervis válik valakiből, már a tanulóéveiben kiderül. Ez nem a te utad, gyermekem. Minden évben hét fiatal jön a kolostorba, de közülük csak egy tud a rendben maradni. Véleményem szerint nem vagy alkalmas dervisnek, jobb lenne, ha máshol keresnéd a sorsod.

Nem tudtam, mit mondjak, nyeltem egyet.

Zaman Baba hangját megemelve hozzátette: – Az ötletedet, hogy a tebrizi Semszet elkíséred az útján, vele kell megosztanod.

Emez utolsó figyelmeztetés után a pir az ajtóra mutatott, és folytatta a félbehagyott levelét.

Így hát kihajítottak a kolostorból. Szomorú voltam, összetört a büszkeségem, de ugyanakkor megnyugodtam. Végre szabad voltam, mint a madár.

SEMSZ

Bagdad, 1243. szeptember 30.

Ma reggel hajnalhasadtakor elbúcsúztam Zaman Babától, és útra keltem. Felpattantam a lovamra, és vágtázva haladtam. A dombtetőre érve még egyszer visszanéztem a kolostorra a távolból. Olyan volt az eperfákkal körülvett vályogépület, mint egy eldugott madárfészek. Zaman Baba fáradt arca bevillant az emlékezetembe. Tudtam, hogy aggódik értem, de nem láttam okát. Azokért kell aggódni, akik eltávolodnak a Szerelemtől, nem pedig azokért, akik fejvesztve rohannak felé.

TIZEDIK SZABÁLY: Bármilyen irányba mész is – keletnek, nyugatnak, északnak vagy délnek –, minden utazásra belső utazásként gondolj! Az ember, aki a saját lelkében utazik, végül az egész világot bejárja.

Nem tudtam, mi vár rám Konyában, de kész voltam magamhoz ölelni a sorsot, melyet a város nekem tartogatott, minden gyötrelmével együtt.

TIZENEGYEDIK SZABÁLY: A bába tudja, hogy vajúdás nélkül nem lehet szülni, a nélkül nem nyílik meg az anyaméhből kifelé vezető út a csecsemő előtt. Ahhoz, hogy újjászüless és vadonatúj ember váljék belőled, fel kell készülnöd a nehézségekre és a fájdalmakra.

A kolostorban töltött utolsó éjszakán szobám minden ablakát sarkig kitártam. A sötétség illata megtöltötte a helyiséget. A pislákoló mécses fényénél egy tükördarabkába nézve levágtam a hajam. Halmokban hullt a földre. Egy borotvával simára borotváltam a fejem. Aztán sorra levágtam a szakállamat és a bajszomat, majd megszabadultam a szemöldökömtől. Amikor ezzel végeztem, tüzetesen megvizsgáltam magam. Az arcom immár fiatalabb, nyíltabb volt. Így, hogy egy szál szőr sem volt rajtam, sem életkorom, sem nevem, sem nemem nem maradt. Sem múlt, sem jövő; csak a jelen pillanathoz kötődöm életem végéig.

Odamentem Zaman Baba szobájához, hogy utamra bocsásson. – Látom, utazásod már most megváltoztatott – mondta, amikor meglátta az új külsőmet. – Pedig még el sem kezdődött.

TIZENKETTEDIK SZABÁLY: A Szerelem egy nagy utazás, és minden utazó, aki nekivág ennek az útnak, ha akarja, ha nem, teljesen megváltozik. Nincs olyan, aki úgy megy végig ezen az úton, hogy ne változna meg.

Zaman Baba alig látható mosollyal magához hívott, majd egy bársonydobozt helyezett a kezembe. A dobozban három dolog volt: egy ezüstveretű tükör, egy hímzett selyemkendő és egy parányi kristályüvegcse.

– Ezek segítségedre lesznek majd az utazásod során. Használd őket, ha szükséges. Ha megrendül az önmagadba vetett hited, ez a tükör megmutatja majd a belső szépségedet. Ha folt esik a becsületeden, ez a selyemkendő emlékeztetni fog rá, hogy a legfontosabb dolog, a szíved, mégis tiszta. Az üvegcsében lévő balzsam pedig meggyógyítja majd mind a külső, látható, mind a belső, lelki sebeidet.

Egyenként megsimogattam minden tárgyat, majd bezártam a dobozt, és köszönetet mondtam Zaman Babának. Ezután már nem volt mit mondani.

Amikor a nap első sugarainál a madarak csivitelni kezdtek és az ágakon még harmatcseppek ültek, lóra szálltam. Az úti célom Konya volt. Átadtam magam annak a sorsnak, amelyet a hatalmas Allah jelölt ki számomra. Anélkül, hogy tudtam volna vagy tudni akartam volna, hogy mi fog történni, teljes erővel haladtam előre.

A TANÍTVÁNY

Bagdad, 1243. szeptember 30.

Anélkül hogy a következményekre gondoltam volna, elkötöttem az istállóból egy fekete lovat, és a tebrizi Semsz nyomába eredtem. Bár tőlem telhetően igyekeztem csökkenteni a köztünk lévő távolságot, nagyon nehéz volt úgy követnem, hogy ne vegyen észre. Bagdadba érve Semsz megpihent egy piacnál, és elment útravalót venni. Én pedig azt gondolván, hogy most vagy soha, a lova elé vetettem magam.

– Vörös hajú, sötét bőrű, tudatlan fiú, miért fekszel a földön? – kérdezte Semsz a lováról lehajolva. Egyszerre tűnt meglepettnek és vidámnak.

Térdre rogytam. Összekulcsolt kézzel könyörögtem, mint a koldusok: – Veled akarok menni! Te vagy az én hősöm. Engedd, hogy veled tartsak!

– Rendben van, de tudod, hogy hova megyek?

Megdöbbentem. Valójában erre egyáltalán nem gondoltam.

– Nem, de mit számít ez? A tanítványod szeretnék lenni! Tőled akarok tanulni!

– Feleslegesen jártatod a szádat. Sem mestert, sem tanítványt nem akarok. Egyedül járom az utam. És eszem ágában sincs bárkit is tanítani – válaszolta Semsz.

TIZENHARMADIK SZABÁLY: A világon több hadzsi, hodzsa és sejh van, mint ahány csillag az égen. Az igazi mester arra tanít, hogy a lelkedbe nézve, önmagadon átlépve felfedezd a benned rejlő szépségeket, és nem arra, hogy őt csodáld.

– Kérlek, engedd meg, hogy veled tartsak! – könyörögtem. – Minden híres utazó mellett volt valamiféle inas, aki segítette. Majd én leszek az inasod.

Semsz elgondolkodva megvakarta az állát. Egy pillanatig azt hittem, igazat ad nekem.

– Vörös Tanítvány, vajon elég erős vagy-e ahhoz, hogy elkísérj? – kérdezte váratlanul.

Vágyakozva, ügyesen talpra ugrottam, felegyenesedtem. – Persze hogy elég erős vagyok! Belülről fakad az erőm!

– Akkor rendben. Ha a tanítványom akarsz lenni, íme az első feladatod: Menj be a legközelebbi kocsmába, és vegyél egy korsó bort. Majd gyere vissza, és itt, ezen a helyen emeld a szádhoz, és kortyonként idd meg!

Tátva maradt a szám a csodálkozástól. Mivel már ilyen régóta főttem a szúfi úton, nem maradt olyan nehézség, bánat, gyötrelem, amit nem szenvedtem el. Azzal már megbarátkoztam, hogy naponta százszor kifényezzem a padlót a köpönyegemmel, hogy addig ónozzam a lábast és a serpenyőt a tűznél, amíg a füst miatt könnyezni nem kezdtem, hogy összegyűjtsem az egértetemeket a rozsdás egérfogókból, vagyis röviden: megbarátkoztam mindenféle merénylettel. Ahhoz már hozzászoktam, hogy azzal az indokkal, hogy szellemem megerősödjön, egy ültömben felvágjak száz hagymát, vagy hogy hatalmas üstökben vajas rizst és mézes gyümölcsbefőtteket készítsek. De hogy egy zsúfolt piactéren, mindenki szeme láttára bort igyak, igazság szerint, ennyire nem volt nyílt a szellemem! Összerezzentem.

– Azt már nem, soha! – mondtam. – Az apám eltörné a lábam, ha meghallaná! A családom azért küldött Zaman Baba kolostorába, hogy jó muszlim váljon belőlem, és nem azért, hogy hitetlenként letérjek az útról. Mit gondolna rólam eztán a világ? És mit szólnának a szomszédok, az ismerősök?

Semsz perzselő tekintettel végigmért. Pont mint azon az első éjjelen, amikor az ajtó mögül leselkedtem utána, most is megsemmisítően nézett rám.

Végül határozott felőlem, és meghúzta a lova kantárját. – Vörös fiú, nem lehetsz a tanítványom – mondta. – Túl sokat foglalkozol azzal, hogy mit gondolnak mások. De tudd, hogy minél jobban vágysz rá, hogy mások elfogadjanak és tiszteljenek, annál jobban fog majd bántani a kritikájuk és a pletykáik.

Szomorúan tudomásul vettem, hogy elszalasztottam a lehetőséget, hogy Semsz útitársa legyek. Egy utolsó erőfeszítéssel igyekeztem magamat mentegetni.

– Jó, de amikor azt mondtad, hogy menjek és vegyek bort, azt hittem, hogy hitem állhatatosságát teszed próbára. Honnan tudhattam volna, hogy így teszel próbára? Azt hittem, a hitem erősségét vizsgálod.

Semsz összevonta a szemöldökét. – Nem a mi dolgunk próbára tenni más emberek hitének szilárdságát. Ez Allah szerepének ellopása lenne. Nem tudod, hogy a szolga hitét megítélni nem a szolga dolga?

Elkeseredetten körülnéztem. Mérlegelnem kellett a dervis szavait, de nem tudtam, hogy a mérleg melyik serpenyőjére rakjam őket. Úgy össze voltam zavarodva, hogy lüktetett a halántékom. Mint aki nem kap levegőt, meglazítottam az ingem ujját és nyakát.

Semsz ugyanolyan méltóságteljesen folytatta: – Vörös Tanítvány, azt mondod, hogy a szúfi óceánnak akarod magad szentelni, de eszed ágában sincs ennek érdekében áldozatot hozni. Ez így nem megy! Valakinek a pénz, valakinek a hírnév és a dicsőség, valakinek a megbecsülés és a tekintély, valaki számára az érzékiség, a bujaság jelent csapdát! Ezen lelki utazás során az embernek legeslegelőször attól kell megszabadulnia, aminek ezen a világon a legnagyobb jelentőséget tulajdonítja.

A tebrizi Semsz ezeket mondta, majd lehajolt, és megsimogatta a lovát. Ezzel fejezte be a mondandóját: – Azt hiszem, jobb lenne, ha Bagdadban maradnál, és visszatérnél a szüleidhez. Keress egy jó nevű kézművest, és légy a segédje! Valami azt súgja nekem, hogy a jövőben nagyon sikeres kereskedő válik majd belőled. De ne légy telhetetlen! És most engedelmeddel folytatom az utamat.

Végül elbúcsúzott tőlem. Megsarkantyúzta a lovát, majd mint valami őrült szél vagy áradó folyó, lóhalálában távozott. Lova patái alatt tovatűnt a világ. Én is felpattantam a lovamra, és egészen Bagdad határáig követtem. A köztünk lévő távolság azonban egyre nőtt, mígnem Semsz aprócska ponttá vált a láthatáron.

Vártam. És Allah tudja, hogy még sokkal azután is, hogy az a szénfekete pont beolvadt a látóhatárba és mint egy csepp eltűnt, Semsz égető tekintetét magamon, szívem legmélyében éreztem.

ELLA

Boston, 2008. május 24.

A tavasz folyamán Ella volt az, aki Rubinsteinék hatalmas házában minden reggel elsőként kelt fel, ment a konyhába, és készítette el a reggelit. Úgy tartotta, hogy a reggeli a legfontosabb étkezés. Ezt az egyik női lapban olvasta. Egy kutatás szerint a kiadós reggelit fogyasztó családok – összehasonlítva azokkal a családokkal, melyek tagjai éhesen lépnek ki a kapun és kezdik a napjukat – sokkal harmonikusabbak és boldogabbak. Bármennyire meggyőzte is ez az összehasonlítás, Ella még soha nem élt át a magazinban említett kedélyes hangulatú reggeliket. Az otthonukban lezajló reggelik cseppet sem voltak ilyen harmonikusak. Sőt mindenki mást kedvelt, ezért senki nem ette ugyanazt az ételt. Míg az egyikük (Jeannette) lekváros pirítóst választott, a másik (Avi) mézes kukoricapelyhet kanalazott, megint másik (David) jól megsült tükörtojást akart, a negyedik (Orly) pedig kitartott amellett, hogy semmit ne egyen. Ennek ellenére Ella fontosnak tartotta a reggelit. Minden reggel mindenkinek elkészítette reggelijét. Úgy gondolta, így a gyerekeinek nem kell az iskolában nassolniuk, és anyaként felettébb büszke volt erre.

Ma reggel azonban, miután Ella belépett a konyhába, ahelyett hogy kávét készített, narancsot facsart és kenyeret pirított volna, mint mindig, elhaladt a konyhaasztal mellett, majd bekapcsolta a laptopját. Amint megnyitotta az e-mail fiókját, ragyogó mosoly ült ki az arcára. Megjött az e-mail, amit várt. Aziz Zahara válaszolt!

Kedves Ella!

Nagyon örülök, hogy a lányod és közted rendbe jöttek a dolgok. Én ma reggel korán elhagytam Momostenangót. Különös, hogy bár csak néhány napot töltöttem itt, mégis, amikor eljött a búcsú ideje, szomorúságot éreztem. Vajon tudok-e majd valaha közömbösen gondolni erre a guatemalai kis falura? Nem hiszem.

Ahányszor csak búcsút intek egy helynek, olyan, mintha otthagynék egy darabot magamból. De akár bejárjuk a világot, mint Marco Polo, akár a bölcsőtől a sírig ugyanabban a házban élünk, az élet mindannyiunk számára születések és halálok láncolatát jelenti. Kezdetek és végek. Egy pillanat megszületéséhez egy korábbi pillanatnak véget kell érnie. Aminthogy egy új „én”-ért a régi „én”-nek el kell enyésznie.

Mielőtt eljöttem Momostenangóból, meditáltam, elmélkedtem. Rád gondoltam, újdonsült bostoni barátom! Hiszek abban, hogy minden embert más-más színekből álló burok, aura övez. Szememet lehunyva igyekeztem kitalálni a te színeidet. Meleg sárga, félénk narancsszín és diszkrét fémes lila. Ezek lehetnek a te színeid. Nagyon szépek külön-külön, és együtt is.

Utolsó guatemalai állomásom egy Chajul nevű kis falu volt. A házak vályogból készültek, a gyerekek szeme hatalmas és fekete. A tekintetük idősebb náluk. Minden házban különböző korú nők szövik a szőnyegeket. Vettem neked egyet az egyik anyókától. Megkértem az idős asszonyt, hogy segítsen kiválasztani az ajándékot egy bostoni hölgy számára. Rövid gondolkodás után a házában lévő nagy kupacból kihúzott egy darabot. Esküszöm, hogy több mint ötvenféle különböző színű és mintájú szőnyeget raktározott ott, de a szőnyeg, amelyet az idős nő számodra választott, csak három színből állt: sárga, narancssárga és lila. Különös véletlen, ugye, már ha létezik olyan dolog a világban, hogy „véletlen”…

Gondoltál már arra, hogy az sem lehet véletlen, hogy mi találkoztunk a virtuális világban?

Szeretettel,
Aziz

Utóirat: ha akarod, a szőnyegedet el tudom küldeni postán, vagy magammal hozom aznap, amikor majd Bostonban együtt kávézunk…

Ella elpirult, miután elolvasta az üzenetet. Milyen szépen írt Aziz! Melegen és őszintén, amilyen ő maga. Lehunyta a szemét, elképzelte a testét övező színköröket. Érdekes, hogy a képzeletében kirajzolódó Ella nem felnőtt volt, hanem hétéves.

Olyan kellemetlen emlékek elevenedtek meg, amelyekről azt hitte, hogy már régen elfelejtette őket. Visszaemlékezett a gyermekkorára, a keserűségére, a magányára… Eszébe jutott az anyja, amint pisztáciazöld fodros köpenyében, kezében egy kerek, a közepén lyukas tortatállal, arcán hamuszínű maszkkal, sápadtan, végtelenül bánatosan állt a konyha ajtajában… Ella fedezte fel az apja élettelen testét. A plafonról fényes szívek, gömbök, dobozok lógtak, minden fényesen ragyogott. Karácsony volt. És mintha csak az újévi dekorációban szeretne elvegyülni, középen egy test himbálózott. Az apja felakasztotta magát!

Ella egész ifjúságában az anyját okolta apja öngyilkosságáért, és még fiatal lányként megfogadta magának, hogy nem fogja elkövetni anyja hibáit. Ha megházasodik, férjét mindig boldoggá fogja tenni. Az ő házassága egy életre szól majd, nem olyan rövid életű lesz, mint a szüleié. Talán emiatt, vagyis pusztán azért, hogy az ő házassága más legyen, nem egy kereszténnyel akart összeházasodni, ahogy az anyja, hanem egy azonos hitűhöz, egy zsidóhoz akart hozzámenni. Davidet választotta társának.

Hosszú időbe telt, míg Ella és az anyja között rendeződtek a dolgok. Valójában egészen a közelmúltig gyűlölte az anyját, csak néhány évvel ezelőtt tudott fátylat borítani a múltra. Belefáradt a haragba. Súlyos teher volt a múltra haragudni.

– Anya! Hahó!

– …

– Föld keresi Anyát! Föld szólítja Anyát! Föld hívja Anyát! Anya, válaszolj!

– …

Ella, aki a konyhában elmerengve ült, hirtelen összerezzent. Hátrafordulva négy csodálkozó szempárt pillantott meg: ott sorakozott Orly, Avi, Jeannette és David. Mind a négyen egyszerre akartak reggelizni. Most egymás mellett álltak, és őt nézték, mintha egy furcsa teremtményt tanulmányoznának. Az arckifejezésükből ítélve már jó ideje állhattak ott, igyekezve magukra vonni Ella figyelmét.

– Mami, mi van veled? Két órája szólongatunk, és mintha meg sem hallanád! – mondta Orly.

David, Ella tekintetét kerülve, megkérdezte: – Hogy feledkezhettél bele így a számítógépbe? – motyogta.

Ella odanézett, ahova férje pillantása irányult. A monitoron Aziz Z. Zahara e-mailje állt megnyitva. Villámgyorsan becsukta a laptopját.

– A kiadó miatt sokat kell olvasnom – mondta Ella. – Időben át kell adnom a beszámolómat. Tudod, ezen a regényen dolgozom.

Avi meglehetősen komolyan közbeszólt: – De nem is a beszámolót írod! Láttam! Az e-mailjeidet olvastad.

Ella rákvörös lett. Miért élvezik a kamasz gyerekek ennyire, hogy a felnőttek hibáira, hiányosságaira rámutassanak? A többi családtag mintha elveszítette volna a téma iránti érdeklődését. Most mindenki megfordult, és az üres pultot nézte. Orly kíváncsian az anyjára nézett, és megkérdezte azt, ami mindenki fejében motoszkált: – Anya, ma nem csináltál nekünk reggelit?! Nem hiszem el!

Az elhangzottak észhez térítették Ellát. Most rajta volt a sor, hogy körbenézzen. Se a kávé nem gőzölgött, sem a tükörtojás nem várakozott a tűzhelyen. A kenyérpirító üres volt. Tényleg, mi történt, hogy a minden reggel automatikusan reggelit készítő nő ma reggel elfelejtett reggelit csinálni?

Ella abban a pillanatban rádöbbent, hogy Azizon járt az esze. Mit nem adott volna érte, hogy e pillanatban ne a nagy luxusházban, hanem Guatemalában legyen…

Második fejezet

VÍZ

Az élet folyékony, képlékeny
és változó dolgai…

RUMI

Konya, 1244. október 15.

Azon az éjjelen csodálatosan ragyogott a hold. A szemkápráztató égitest óriási gyöngyszemként hintázott felettünk. Felkeltem, kimásztam az ágyból. Kinéztem az ablakon, és a holdfényben úszó udvart bámultam. Ez a páratlan szépség a szemet és a lelket is táplálja. De hiába bűvölt el pompájával a hold, mégis remegett a kezem és a lelkem. Ezen az éjjelen is rémülten riadtam fel álmomból.

– Uram, sápadtnak tűnsz. Csak nem ugyanazt az álmot láttad már megint? – suttogta Kerra. – Hozzak egy pohár vizet?

– Te csak ne aggódj miattam! Feküdj vissza! – feleltem.

Ugyan mit is tehetne? Egyikünk sem tehet semmit. Vajon az álmunk lehet-e független a sorsunktól? Márpedig a sorsunk felől nem mi döntünk. Gyanítom, hogy nem véletlenül látom újra meg újra ugyanazt az álmot. Negyven napja ezt álmodom, és bizonyára ki fog derülni, hogy mi az oka. Előbb-utóbb meg fogom tudni, mit jelent az, amit látok. Bár minden éjjel másként kezdődik, a vége mindig ugyanaz. Olyan, mintha álmom egy hatalmas épület lenne, amelybe mindig egy másik kapun keresztül lépnék be.

Ez alkalommal egy perzsaszőnyegekkel borított, ismerősnek tűnő szobában olvasgattam a földön elhelyezett könyvállványomnál. Egy dervis ült velem szemben. Magas és vékony termetű volt, arcát vastag lepel takarta. Kezében ötágú gyertyatartót fogott. Világított nekem, hogy kényelmesen tudjak olvasni. Kis idő elteltével tekintetemet a dervisre emeltem. Olvasás közben megakadtam egy kifejezésen: Hazine-i Gayb.{24} Amikor épp megfogalmaztam volna magamnak, hogy mit takarhat ez a kifejezés, rémülettel vegyes csodálattal rádöbbentem valamire. Az általam gyertyatartónak vélt dolog valójában a dervis jobb keze volt. Öt gyertya helyett az öt kinyújtott ujja égett. A dervis úgy világított nekem, hogy meggyújtotta önmagát.

Kapkodva néztem víz után, de egy csepp nem sok, annyit sem találtam. Sehol egy kancsó, sehol egy ibrik. Lerántottam a köpenyemet, és a lángokra vetettem. Amikor felemeltem, csak egy füstölgő gyertyatartót találtam alatta. A dervisnek nyoma veszett.

Az álom további része minden éjjel azonos volt: Otthonomban szobáról szobára járva keresem a dervist. Minden szegletet átfésülök. Aztán kimegyek az udvarra, amely leginkább egy sárga rózsatengerre emlékeztet. Hiába kiáltok erre is, arra is, a keresett személy köddé vált.

– Kérlek, drága lelki társam, ne menj el! Hol vagy? – könyörögtem neki.

Borzongva a kúthoz megyek, mintha baljós hangot hallottam volna. A mélyben kavargó sötét vizet bámulom. Eleinte semmit sem látok. Később a hold mindent megvilágít erős fényével, az egész udvar fényárban úszik. Ekkor megpillantok valamit. A kút fenekén fekete szempár ragyog. Az élettelen szemek rám szegeződnek, búcsúznak a földi élettől.

– Siessetek! Segítség! Meggyilkolták! – üvöltötte egy hang. Talán én magam kiabáltam ezt. A fájdalomtól annyira elváltozott a hangom, hogy nem ismertem rá.

Jajveszékelni kezdtem, elkeseredetten kiáltoztam. Csak akkor nyugodtam meg végül, amikor feleségem felült az ágyban, és szorosan átölelt. Összeért az arcunk. A feleségem gyengéden suttogva megkérdezte tőlem:

– Uram, jól vagy? Csak nem ugyanazt az álmot láttad már megint?

Ugyanazon az éjjelen, miután Kerra visszaaludt, kimentem az udvarra. Minden mozdulatlan volt. Megborzongtam, amikor megláttam a kutat, mégis elindultam feléje. Odaérve leültem mellé. Az enyhe fuvallattól zizegtek a falevelek.

Ilyen pillanatokban megmagyarázhatatlan bánat tölti el lelkemet, amelynek nem ismerem az okát. Pedig derűs az életem, jól megy a sorom, rendezettek az életkörülményeim. A Teremtőm három olyan értékkel ajándékozott meg, amelyet én mindennél fontosabbnak tartok. A tudás és a műveltség mellé megkaptam tőle azt a képességet, hogy mások számára meg tudjam mutatni a helyes utat.

Harminchét éves koromig Isten sokkalta többet adott nekem, mint amennyire vágytam. A Tudás és a Megismerés Istene – akinek karja elér a prófétákig, szent életű emberekig és tudósokig – bőkezűen osztotta nekem a javakat. Megboldogult apám kézen fogva vezetett, a kor leghíresebb tanárai oktattak. Rengeteget olvastam, és igyekeztem még jobban tudatosítani magamban a vezérelvemet, miszerint „Az olvasás, az igyekezet és mások felvilágosítása a szolgák Isten iránti kötelessége”.

Tanítómesterem, Szejjid Burhaneddin gyakran mondogatta nekem, hogy kedves szolgája lehetek Allahnak, ha arra a nemes feladatra vállalkoztam, hogy Isten üzenetét eljuttassam az emberekhez, illetve segítsek az embereknek, hogy meg tudják különböztetni a jót a rossztól. „Adj hálát, Dzseláleddin, nem mindenkinek adatik ez meg!”

Évekig szolgáltam egy medreszében nevelőként. Több tucat iszlám jogtudóssal értekeztem a teológiáról, a fikihek és hádiszok{25} terén elmélyítettem ismereteimet. Hetente prédikáltam a város legnagyobb mecsetjében. Annyira sok tanítvány került ki a kezem alól, hogy már nem is emlékszem mindnek a nevére. Büszkeséggel és örömmel tölt el, ha az emberek odajönnek hozzám, és azt mondják, hogy szavaim a sebesen áradó, magának utat törő vízhez hasonlóan utat mutatnak számukra, illetve elismerően szólnak a tudásomról és a tehetségemről. Hálával tartozom Allahnak, amiért szerető család, tisztelet, régi barátok, hűséges követők és belőlem táplálkozó tanítványok vesznek körül. Világéletemben ismeretlen volt előttem a szegénység és nélkülözés.

Amikor elveszítettem az első feleségemet, egy világ omlott össze bennem. De Allahnak hála, Kerra oldalán ismét megízleltem a szeretetet és az örömet. Mindkét fiam boldog családi fészekben nevelkedett. Ennek ellenére a mai napig elcsodálkozom azon, mennyire különböznek egymástól. Mintha ugyanabba a földbe elvetettek volna két egyforma vetőmagot, melyeket ugyanaz a nap sütött és ugyanaz a víz öntözött. Mégis azt látjuk, hogy két teljesen különböző növény kelt ki. Büszke vagyok mindkettőre, akárcsak a mostohalányomra. Drága Kimjácskám annyira különleges, okos, jószívű és kedves! A közéletben is és otthonom bensőséges légkörében is boldog vagyok. Akkor hát miért érzek mégis valami megmagyarázhatatlan űrt magamban? Ez az üresség napról napra nő. Ez a hiányérzet titkos féregként rágja a lelkemet: titokban, csendben, elszántan és kitartóan. Bárhová megyek, velem tart a bennem tátongó űr is.

Ha ennyire teljes egy ember élete, érezheti-e magát mégis hiányosnak? És lehet-e bánatos, miközben boldog? Miért van az, hogy miközben sikert sikerre halmozva, fokról fokra magasabbra emelkedem a társadalmi ranglétrán, és a nappalaim ennyire fényesek, tartalmasak és tökéletesek, minden éjjel lázasan keresek valakit álmomban?

Mintha olyan titkot hordoznék, amely nem mások előtt rejtett, hanem elsősorban előttem. Ha egy nap véletlenül megtalálom az álmomban megjelenő dervist, tőle fogom megtudni ezt a titkot.

És mi van, ha nem bírom majd elviselni az igazságot? Mi van, ha túl nagy teher lesz a vállamon?

Milyen különös! Én, Dzseláleddin azt hittem, hogy nem ismerem a félelmet és az aggodalmat.

SEMSZ

Konya, 1244. október 16.

Van egy mélyen megrögzött szokásom, amelyet minden alkalommal felelevenítek, amikor megérkezem egy városhoz. Mielőtt belépek a város kapuján, egy kis időre megállok, és magamban köszöntöm az összes ottani lakost. Mindenekelőtt üdvözletemet küldöm valamennyi szentnek, aki abban a városban élt vagy él, legyen az híres vagy ismeretlen. Bebocsátást kérek tőlük. Ennyi sok éven át egyetlen városba, községbe vagy faluba sem léptem be anélkül, hogy ne kértem volna rá engedélyt a szentektől. Mindegy, hogy a várost zömében muszlimok, keresztények, zsidók vagy zoroasztriánus hívők lakják. Mindenütt akadnak olyanok, akik felülemelkednek a vallási, felekezeti és testi különbözőségeken. A barátság az egész emberiség iránytűje.

Amikor távolról megpillantottam Konya városát, szokásomhoz híven cselekedtem. Ezt követően azonban furcsa dolog történt. A város szentjei a megszokottól eltérően nem viszonozták köszönésemet, hanem mélyen hallgattak, mint a sír. Arra gondolva, hogy talán nem hallották a köszönésemet, megismételtem, ezúttal hangosabban. De ismét néma csenddel viszonozták. Ekkor megértettem, hogy Konya városának szentjei hallottak ugyan engem, de valamilyen ismeretlen oknál fogva nem láttak szívesen a városban.

Szavaimat a szél szárnyára raktam, hogy repítse szét mind a négy irányban: – Hé, Konya szentjei, miért nem adtok bebocsátást ennek az utasnak?

Kis idő elteltével a következő választ hozta a szél: – Hé, dervis, kapsz bebocsátást, de tudnod kell, hogy ez a város két egymással gyökeresen ellentétes dolgot tartogat a számodra! Nincs középút. Vagy romlatlan szerelemmel, vagy tömény gyűlölettel fogsz találkozni. Jól gondold meg, hogy döntesz!

– Ha csak ez a baj, nincs miért aggódni – feleltem. – Ha tiszta szerelem van, az már elegendő.

Amint ezt meghallották Konya szentjei, egyöntetűen engedélyt adtak rá, hogy belépjek a városba, és áldást kértek rám. Én azonban nem akartam azonnal bemenni. Leültem egy öreg tölgyfa alá az egyik dombon. Amíg lovam a gyér füvet legelte, én a közeli várost szemléltem. Konya minaretjei úgy csillogtak a napban, mint a törött üvegdarabkák. Olykor kutyák ugatása, szamarak ordítása, gyerekek kacagása, torkuk szakadtából üvöltő kereskedők kiáltozása ütötte meg a fülemet – egy nyüzsgő város megszokott zajai. A zárt ajtók, rácsos ablakok mögött vajon mi történt, milyen történeteket írtak? Nemsokára egy számomra teljesen ismeretlen helyre fogok belépni. Bár volt bennem némi feszültség, eszembe jutott a negyven szabály egyike:

TIZENNEGYEDIK SZABÁLY: Ahelyett, hogy ellenállnál az új dolgoknak, amelyeket az Úr helyezett eléd, add át magadat az Ő akaratának. Hagyd, hogy az élet magával sodorjon! Ne rágódj amiatt, hogy felborult a megszokott rend körülötted, feje tetejére állt az egész életed. Honnét tudod, hogy nem lesz-e jobb az élet fejjel lefelé?

Gondolataimba merültem, és egyszerre csak arra lettem figyelmes, hogy egy barátságos hang megszólít: – Isten hozott, dervis!

Amikor megfordultam, egy kétkerekű kordén ülő, lógó bajszú, olajos bőrű, nagydarab, napbarnított fiatal falusit láttam. A szekeret húzó ökör nagyon öreg és sovány volt. Szemmel láthatóan közel járt már élete végéhez.

– Adjon Isten! – viszonoztam.

– Miért ücsörögsz itt egymagadban? Ha belefáradtál a lovaglásba, pattanj fel a szekeremre! Elviszlek Konyáig.

Elmosolyodtam, és így szóltam: – Már ne haragudj, de ha gyalog megyek, akkor is előbb odaérek, mint az ökröd.

– Ne becsüld le az ökrömet – mondta a falusi, aki nyilvánvalóan megsértődött. – Öreg és sovány ugyan, de ő a leghűségesebb társam.

A szavak súlya alatt összegörnyedtem. Azonnal felpattantam a helyemről, és meghajoltam a falusi előtt. Én, aki porszem vagyok Isten végtelen nagy teremtett világában, még ha tréfából is, hogyan vethetnék meg, hogyan nézhetnék le egy másik élőlényt, legyen az ember vagy állat? Hibát követtem el, összetörtem egy másik ember szívét, ezért elnézést kellett kérnem.

– Elnézést kérek tőled és az ökrödtől is – mondtam. – Vétkeztem, bocsáss meg!

A falusi tátott szájjal bámult engem. Arcán döbbenet tükröződött. Egy ideig értetlenül nézett, mintha azt akarná megfejteni, hogy gúnyolódom-e. – Ezelőtt soha senki nem tett ilyet – dünnyögte. Szerényen és barátságosan elmosolyodott.

– Azt akarod mondani, hogy senki nem kért még elnézést az ökrödtől?

– Hát, igen, ez is igaz. Én azonban nem erre céloztam. Igazából senki nem kért még bocsánatot tőlem. Általában fordítva szokott ez történni. Mindig én vagyok az, aki elnézést kér. Még ha nem én vagyok is a hibás, akkor is mindig én kérek elnézést.

Ezt hallván elszomorodtam. – Fiatalember, a Korán azt írja, hogy Isten az embert a legszebb módon teremtette meg. Az ember hatalmas, értékes. Nem elnyomott és nem elesett. Allah kilencvenkilenc jelzője között sem szerepel az a szó, hogy elesett. Ráadásul van egy szabály, ami pont erről szól – mondtam.

– Miféle szabály? – kérdezte, miközben a fejét vakargatta.

TIZENÖTÖDIK SZABÁLY: Allah minden pillanatban azzal foglalatoskodik, hogy valamennyiünket teljesebbé tegyen kívülről-belülről. Mindannyian befejezetlen műalkotások vagyunk. Minden azért történik velünk, azért érnek csapások, hogy leküzdjük a hiányosságainkat. A Teremtő egyenként foglalkozik velünk, hiányosságainkat egyenként veszi sorra. Az a cél, hogy az emberiség a tökéletesség felé haladjon.

A falusi pislogott. – Csak nem azért jöttél te is, hogy meghallgasd a prédikációt? – szegezte nekem a kérdést. – Ha így van, akkor jobban tennéd, ha igyekeznél. A mai nap állítólag minden korábbinál zsúfoltabb lesz. Ugye milyen nagyszerű az a szónok, aki érkezik hozzánk?

Amikor ráeszméltem, hogy kiről is van szó, majdnem elállt a lélegzetem. – Mondd csak, miért érdekel téged ennyire Rumi prédikációja?

A falusi egy darabig hallgatott, tekintete a távolba révedt. Olyan volt, mint aki egyszerre figyel mindenre, illetve semmire sem. Majd ezt felelte:

– A mi falunk számtalan csapást átvészelt már. Előbb jött az éhínség, aztán a mongolok támadása. Mindent felégettek, leromboltak, elraboltak. A városokban még szörnyűbb dolgokat műveltek. Bevették Erzurumot, Sivast, Kayserit. A férfiakat lemészárolták, a nőket elvitték. Én viszont sem szeretteimet, sem házamat, sem vagyonomat nem veszítettem el. A szívem mélyén azonban mégis úgy éreztem, mintha valami fontos dolog hiányozna az életemből. Búskomorság költözött belém. Nem tudnám elmagyarázni, hogy miért, de azóta mindig bánatos vagyok.

– És mi köze van ennek Rumihoz? – tettem fel a kérdést.

A falusi komoly hangon ezt dünnyögte: – Az a hír járja, hogy ha néhányszor meghallgatom Mevlána efendi prédikációját, elmúlik a szomorúságom.

Szerintem nincs abban semmi kivetnivaló, ha bánatos az ember. Míg a képmutatás és a színlelés boldoggá teszi az embert, az igazság ismerete komorrá és bánatossá tesz minket. Általában komolyabbak és higgadtabbak azok az emberek, akiknek több tudás van a birtokában. Ezt azonban nem tartottam fontosnak megosztani vele. Ehelyett azt mondtam neki:

– Gyere, menjünk együtt Konyáig! Majd mesélsz nekem Rumiról az úton, rendben?

Lovam kötőszárát a szekérhez kötöttem, és odaültem a falusi mellé. Meglepetten konstatáltam, hogy az öreg ökröt nem zavarta, hogy megnőtt a terhe. Egyenletes ütemben baktatott, lassan, lomhán, mint azelőtt. A falusi kenyérrel és kecskesajttal kínált. Falatozás közben jóízűen beszélgettünk. Ilyen körülmények között léptem át Konya városának határát a város szentjeinek óvó tekintetétől kísérve, ragyogó indigókék éggel a fejem felett.

Amikor leugrottam a szekérről, így búcsúztam: – Vigyázz magadra, barátom!

– Feltétlenül gyere el a prédikációra! – kötötte a lelkemre a falusi.

Integettem neki, és azt feleltem: – Most nem, majd máskor…

Bár már türelmetlenül vártam, hogy meghallgathassam Mevlána pénteki szentbeszédét és láthassam őt magát, volt egy dolog, amit előbb el akartam intézni. Meg kellett ismernem a várost, hogy megtudjam, hogyan vélekedik Konya népe erről a fennkölt szónokról.

Ezt meg kellett tudnom ahhoz, hogy teljes egészében összeállhasson a kép.

KOLDUS HASZÁN

Konya, 1244. október 18.

Életem vég nélküli szenvedés. Mindörökre megrekedtem élet és halál között, örökre az Arafban{26} vagyok. Ezt teszi a lepra az emberrel: élve eltemet, meg sem várva a halált. Az anyák ujjal mutogatnak rám az utcán, velem ijesztgetve gyermekeiket. A neveletlen kölykök kővel dobálnak és kigúnyolnak. A kereskedők elkergetnek, elzavarnak üzleteik bejáratától, nehogy szerencsétlenséget hozzak rájuk. A várandós nők elfordítják a fejüket, mert attól rettegnek, hogy ha rám néznek, beteg csecsemőjük fog születni. Egy dologgal azonban egyikük sincs tisztában. Miközben ők mindent megtesznek annak érdekében, hogy ne kelljen látniuk minket, leprásokat, valójában mi leprások vagyunk azok, akik el akarjuk kerülni őket és a szánakozó, bántó tekintetüket.

A lepra valódi kínszenvedés. A betegség mindennap újabb darabot rág ki testünkből és lelkünkből. Előbb a bőrünk változik meg: besötétedik, lilás árnyalatúvá változik, és megvastagszik, akár a juhbőr. Záptojásszínű, különböző méretű kelések fakadnak a vállunkon, térdünkön, karunkon, arcunkon. Ebben a stádiumában szűnni nem akaró égő, viszkető érzéstől szenvedünk. Aztán nem tudni, mi okból, de a fájdalom enyhül, majd megszűnik, és minden tagunk zsibbadni kezd. Közben megnőnek, megduzzadnak a kelések, és olyanok lesznek, mint a felfúvódott hólyagok. Kezünk inkább mancsra emlékeztet, és arcunk úgy eltorzul, hogy már fel sem lehet minket ismerni.

Én már ebbe az előrehaladott állapotba jutottam, nem tudom becsukni a szemem. Akaratomon kívül ontja a könnyeket, számból folyamatosan ömlik a nyál. Nem tudom visszatartani. Kezeimről hat köröm már leesett, a hetedik is lehullóban. Milyen különös, hogy a hajam még nem hullott ki! Szerencsésnek érezhetem magamat.

Azt hallottam, hogy a nyugat-európaiak kitiltják a városból a leprásokat, a városfalakon kívülre száműzik őket. A város kapuit gondosan bereteszelik, nehogy vissza találjanak jönni. Konyában más a helyzet. Itt csengőt hordunk magunkon. Ezzel a feltétellel mindaddig, amíg figyelmeztetjük a városnépet a közeledtünkre, szabadon járhatunk-kelhetünk a városon belül. Szerencsére még azt is megengedik, hogy kolduljunk. Különben éhen halnánk. Ha leprás vagy, két módon maradhatsz életben: az egyik, ha másoktól kéregetsz, a másik, ha másokért imádkozol. Mindkettőtől jól lehet lakni.

A városlakók valamiért azt hiszik, hogy a mi imáink üdvösebbek, és Allah rólunk külön gondoskodik. Micsoda butaság! Ha így lenne, hogyan lehetnénk ilyen helyzetben! Márpedig ez a meggyőződésük. Még ha irtóznak is tőlünk, arra kérnek, hogy imádkozzunk értük. Minket, leprásokat hívnak, hogy imádkozzunk a betegeikért, a nyomorékokért, az idősekért, a bajban levőkért. Cserébe pénzt és élelmet adnak, lemossák a hátunkat. Ó, ha megérthetném az embereket! Azok, akik úgy bánnak velünk az utcán, mint a kivert kutyákkal, a mi imáinktól remélnek gyógyulást, ha súlyos betegséggel vagy a halállal szembesülnek. A társadalomban fikarcnyi megbecsülésünk sincs, ám azoknál a házaknál, ahol ott leselkedik a halál szelleme, valódi szultánok vagyunk!

Valahányszor nekifogok imádkozni, lehajtom a fejem, és értelmetlen hangokat makogok arabul nagy átéléssel, úgy teszek, mintha könyörögnék. Mi mást tehetnék? Nincs más választásom az alakoskodáson kívül, mivel nem hiszem, hogy Allah hallana bennünket, leprásokat. Hiszen nem történt velem egyetlen olyan dolog sem, amely ennek az ellenkezőjére utalt volna.

Bár kevesebb a hasznom belőle, mégis jobban szeretek koldulni, mint pénzért cserébe imádkozni. Kéregetés közben legalább senkit sem kell becsapnom. A péntek a legjövedelmezőbb nap. Kivéve természetesen a ramadán{27} havát, mert ha eljön az áldott ramadán ideje, a kéregetők táborának keresete ugyancsak megszaporodik. Különösen a ramadán utolsó napjára igaz ez, amikor minden kéregető zsebe megtelik. Aznap még a legjavíthatatlanabb fösvények, a legzsugoribb emberek is azért versengenek, hogy adakozhassanak. Iparkodnak, hogy még a ramadán vége előtt valami üdvös cselekedetet hajtsanak végre, abban reménykedve, hogy ilyen módon megbocsáttatik majd minden bűnük. Élelmet vagy aprópénzt nyomnak a markunkba, még ha nem is nagy összeget. Legalább van egy alkalom minden évben, amikor az emberek nem menekülnek a koldusoktól. Sőt, épp ellenkezőleg, kimennek az utcára, és minden sarkon kéregetőt fürkésznek. Annál elégedettebbek, minél elesettebb és nyomorultabb kinézetű koldusra bukkannak. Annál jobban megnyugszik a lelkiismeretük. Buzgó igyekezettel akarják bebizonyítani, mennyire bőkezűek és segítőkészek, és ha csak egy napra is, de levetkőzik a velünk szemben érzett undorukat.

A mai is meglehetősen nagy hasznot hozó napnak ígérkezik. Hiszen Mevlána fel fog menni a szószékre, hogy imádkozzon és prédikáljon. A dzsámi jó ideje megtelt, egyre tömöttebbek a sorok. Azok, akiknek nem jutott hely belül, az udvaron sorakoztak fel. Ha Mevlána valahol igét hirdet, odasereglik köré valamennyi koldus és zsebtolvaj, akár a szorgos mézelő méhek. Most is itt vannak mind. Hozzám hasonlóan készenlétben várakoznak és figyelnek.

Leültem a dzsámi bejáratával szemben, hátamat egy jávorfának támasztottam. Az eső friss illatába a távoli kertek édes-fanyar illata vegyült. Kitettem magam elé a kéregetőtálkámat. Más koldusokkal ellentétben én nem kiabálva, óbégatva és rimánkodva kéregetek. Még csak nem is beszélek olyankor. Pusztán kirakom magam elé a kéregetőtálkámat, és türelmesen várok. Ha van előnye a leprának, akkor ez bizonyára oda sorolható. Nincs szükség rá, hogy jajgassak, nyögjek, könyörögjek vagy könnyeket hullassak, nem kell elmagyaráznom, mennyire szerencsétlen és nyomorult vagyok. Elég, ha egyszer megmutatom az arcomat, ez felér több tucat szóval.

Ma is ezt tettem.

Nem telt bele sok idő, és néhány aprópénz pottyant a tálkámba. Mind csorba rézpénz. Bár lett volna egyetlen aranyérme is közötte! Mindegy, hogy nap, oroszlán vagy félhold szerepel rajta. Amióta Alaaddin Kejkubád enyhített a pénzforgalmi törvényeken, az aleppói uraságok aranyérméje, a Fatimidák dinárja, a bagdadi kalifa rézpénze, sőt az olasz forint is érvényes fizetőeszköznek minősül. Ha egyszer Konya vezetői elfogadják ezeket, pont a koldusok ne fogadnák el?

Az érmékkel együtt néhány száraz falevél hullott az ölembe. A felettem magasodó juharfa elhullajtotta vöröses-sárgás leveleit. A fuvallat hatására halmokban hulltak a levelek kis tálkámba. Eszembe jutott, milyen sok közös vonás lelhető fel a juharfa között és énközöttem! Vajon nem hasonlít-e az ősszel lombját hullató fa és a mindennap valamijét elvesztő leprás?

Én is csupasz fa vagyok. Bőröm, végtagjaim, arcom sorra elrothadnak és leesnek. Mindennap újabb testrészemet veszítem el. Sajnos a fával ellentétben én nem fogom visszakapni azt, amit elveszítettem. Számomra nincsen rügyfakasztó tavasz. Amit ma elveszítek, azt örökre elveszítem.

Amikor valaki pénzt dob a tálkámba, gyorsan, kapkodva, szinte lopva teszi, hogy véletlenül se találkozzon a tekintetünk. Miért nem néznek a koldus szemébe az emberek, amikor pénzt adnak neki? Mintha attól félnének, hogy ha belenéznek a szemünkbe, valami betegség vagy átok szállna rájuk. A közösség szemében veszélyesebbek vagyunk a rablóknál, a börtöntöltelékeknél, sőt még a gyilkosoknál is. Még ha nem fogadják is be ezeket a súlyos hibát elkövetett embereket, legalább nem nézik őket levegőnek. De ha rólam van szó, vagy a hozzám hasonlókról, minket észre sem vesznek. Ha ránk néznek, nem látnak mást a halálon kívül. És nem akarják elfogadni, hogy a halál ennyire közeli és csúnya lehet. Ezért kerülik a tekintetünket. Ezért van az, hogy még amikor odajönnek hozzánk pénzt adni, akkor is úgy tesznek, mintha nem léteznénk.

Miközben ezeken elmélkedtem a fa tövében ülve, valahol hátul hangos kiáltások hallatszottak. Hallottam, amint valaki azt üvöltötte: – Jön! Jön!

Természetesen Rumi jött. Méghozzá hogyan! Hófehér lovon! Borostyánkőszínű kaftánját aranylemezek és igazgyöngyök díszítették. Tanítómesterei, hívei, követői csoportokban követték, ő pedig elöl haladt büszkén, bölcsekhez és nemesekhez illő méltósággal. Micsoda vonzerő, magabiztosság és tekintély volt a bevonulásában! Nem is tudósra, hanem sokkal inkább egy uralkodóra emlékeztetett: a szél, a tűz, a víz és a föld ura volt ő! Még a lova is peckesen és büszkén lépegetett, mintha tisztában lett volna azzal, milyen nagy tisztelet övezi a gazdáját.

A tálkámban levő érméket gyorsan a zsebembe rejtettem. A fejemet takaró rongyot szorosan megkötöttem úgy, hogy arcom egyik fele kilátsszék, és beléptem a mecsetbe. Odabent akkora tömeg és telt sorok fogadtak, hogy nemhogy szabad helyet nem találtam, még levegőt is alig kaptam. De a lepráslét másik előnye, hogy még a legzsúfoltabb helyeken is könnyen találok magamnak szabad helyet! Elvégre senki nem akar mellettem ülni. Aki meglát, hátralép, és sietve odébbáll. Ennek köszönhetően találtam magamnak egy kis szegletet, és ott lerogytam a földre.

Nem sokkal később elkezdődött a szertartás.

– Mélyen tisztelt egybegyűltek – kezdte Rumi, akinek hangja hol csengőn, hol búgva rezegtette meg a levegőt. – Időről időre mindnyájan aggályoskodunk, elesettnek és szerencsétlennek érezzük magunkat. Egy parányi pontocska vagyunk a hatalmas világegyetemben. Fizikai korlátaink nyilvánvalóak, értelmi képességünk, akaratunk, elménk határai közismertek. Ha csupán ezt vesszük figyelembe, néhányan közületek feltehetik a kérdést: – Istenre kérdem, mi értelme van a földi létnek? Ugyan mit érek én a hatalmas földkerekségen? A mai prédikációmban erre a kérdésre akarok választ adni.

A legelső sorban Rumi két fia ült. A nagyobbik fiú, Veled Szultán – akiről azt tartják, hogy hajszálra a megboldogult édesanyja –, valamint testvére, Alaaddin, akinek hatalmas szempillája, mandulavágású szeme, magas homloka volt, és rezzenéstelen arccal, gyanakodva fürkészte a környezetét. Nyilvánvalóan mindkettő büszke volt az édesapjára.

Mevlána egy kis szünetet tartott, majd folytatta a beszédét: – Ádám fiait, Éva lányait olyan nagy tudással tisztelték meg, amellyel sem a hegyek, sem az egek nem kelhetnek versenyre. Ezért szerepel az a Koránban, hogy: „Ezt az örökséget az egeknek, a földnek és a hegyeknek ajánlottam, ám ők nem merték magukra vállalni, megijedtek tőle, ezért aztán az emberre testáltam.” Az ember, aki ilyen becses méltóságot és rangot, ilyen fontos részt kapott, miért célozna meg silányabbat, mint amit Isten kívánt a számára? Miért törekedne lefelé? Miért tapossa a sarat, ha egyszer vezér?

Rumi tagoltan és érthetően beszélt. A sokat olvasott emberek magabiztosságával válogatta meg szavait. Habozás nélkül beszélt, és az egyszer már használt hasonlatokat nem sűrűn ismételte meg.

Azt mondta, hogy Isten nem a hétrétű ég tetején trónol. Isten ott lakozik mindnyájunk közelében, a barátunk. Azt is mondta, hogy valójában az összes szenvedés, kudarc és megpróbáltatás, amelyen keresztülmegyünk, közelebb visz minket a Teremtőhöz.

– Nézzétek csak meg a kezeteket! Ujjaink minduntalan mozgásban vannak. Megfogunk, majd elengedünk dolgokat. Hol kiengedjük, hol összezárjuk az ujjainkat. Miután ökölbe szorítjuk a kezünket, feltétlenül ki is nyitjuk. Ha nem így lenne, olyanok lennénk, mint a bénák. Ilyen a létezésünk is. Vannak pillanatok, amikor kinyílik a jövőnk, és van, amikor bezárul. Hol szorongunk, hol fellélegzünk. Ez az ellentmondásosnak hangzó állapot a létezésünk alapja. Figyeljétek meg a repülő madarakat! Nézzétek meg, hogy mozog a szárnyuk, egyszer felfelé, egyszer lefelé. Egyszer bánatos, másszor boldog. Ilyen az élet. Egybehangzó, harmonikus, kiegyensúlyozott.

Első hallásra tetszettek az elhangzottak. Ezek szerint az öröm és a bánat egymással összefüggött, egymáshoz kapcsolódott, mint a madarak szárnya. Jókedvre derültem, ahogy ezt végiggondoltam. De rögtön ezután egy másik kérdés kavargott az agyamban. Ugyan mit tudott Mevlána a nélkülözésről, szenvedésről, bánatról vagy aggódásról? Tehetős ember fiaként látta meg a napvilágot. Apja felmenői hetedíziglen köztiszteletnek örvendő emberek voltak. Gazdagságban és jómódban élt, nem ismerte a nélkülözést. Bizonyára elkeserítette első felesége halála, de véleményem szerint ezenkívül nem történt vele semmi szomorú dolog. A sors a tenyerén hordozta, előkelő társadalmi osztályban nevelkedett, a legjobb tudósok tanították, szeretet, kényeztetés és tisztelet övezte mindenkoron. Honnét veszi a bátorságot, hogy a szenvedés erényéről prédikáljon nekem, egy leprásnak? Haragra gerjedtem, keserű lett a szám íze. Nem bírtam nyelni.

Csalódottan rádöbbentem, milyen nagy szakadék választ el Rumitól. Vajon miért szerette jobban Isten a különbözőségeket a hasonlatosságoknál, a káoszt a harmóniánál, az igazságtalanságot az igazságnál? Mértéktelenség és túlzás. Az egyik véglet vagy a másik. Nekem szegénység és nélkülözés, éhezés, nyomor és kárhozat jutott osztályrészül. Mevlánának viszont jólét, tudás, boldogság, egészség és siker. Miközben én elrejtem az arcomat, hogy ne kavarjam fel mások gyomrát, ő kiáll, és úgy ragyog, mint egy felbecsülhetetlen értékű drágakő.

Kíváncsi vagyok, hogy ha Mevlána az én helyemben lenne, mit tenne, hogyan élne. Vajon eszébe jutott-e már valaha, hogy még egy hozzá hasonló kiváltságos szellemi vezető is elbukhat egy nap? Vajon tudja-e, milyen az, ha valakit kirekesztenek, megvetnek, kitagadnak, lenéznek vagy alaptalanul rágalmaznak? Ízlelte-e akár egy nap erejéig is mások nyelvének a mérgét? Ha az én életemet kapja, vajon akkor is ilyen hatalmassá tudott volna válni? Minden felmerülő kérdéssel egyre féltékenyebb lettem rá. Mígnem végül a Mevlána iránt érzett rajongás felett az ellene táplált harag győzedelmeskedett a szívemben.

Nem bírtam nyugton maradni, felálltam, lökdösődve átverekedve magamat a tömegen, és távoztam. A körülöttem levők rosszallóan, meglepetten néztek rám. Senki nem értette, hogy miért megy ki egy ember a hallgatóság soraiból, amikor mindenki azért epekedett, hogy eljöhessen a dzsámiba a prédikációra.

SEMSZ

Konya, 1244. október 18.

Szállást kellett találnom ebben a városban.

Miután a falusi kitett a város központjában, első dolgom az volt, hogy szállás után nézzek. A szemrevételezett fogadók közül a Şekerci Han pont nekem valónak tűnt. A fogadós megmutatott négy szobát. Azt választottam, amelyik a legkevésbé volt bebútorozva. A szobában a következők voltak: egy gyékényből font fekhely, egy kissé megpenészedett takaró, egy majdnem tövig égett kanócú mécses, egy párnaként szolgáló, napon szárított tégla, valamint szép kilátás. Az erkélyről be lehetett látni a környező dombok lankájáig terjedő város egészét.

Így történt, hogy egy nap alatt áttértem a letelepedett életmódra, felhagyva az évek óta tartó vándorléttel. Miután elfoglaltam a szobámat, elindultam, hogy felfedezzem Konya utcáit. Minden lépésemnél egy másik nyelvvel, másik vallással, másik szokással találkoztam. Cigány muzsikusokba, arab utazókba, keresztény zarándokokba, zsidó kereskedőkbe, buddhista papokba, francia trubadúrokba, kínai artistákba, hindu kígyóbűvölőkbe, zoroasztriánus mágusokba és görög filozófusokba botlottam. A rabszolgapiacokon hófehér bőrű cselédeket, valamint az átélt erőszaktól megnémult, tagbaszakadt fekete háremagákat,{28} csoportosan várakozó nomád berbereket, kristálygömbös jósokat és tűznyelő mutatványosokat láttam. Az utcákon Jeruzsálembe tartó zarándokokat, az utolsó keresztes hadjárat szökevény, csavargó katonáit láttam. Az utca népe genovai, illetve francia nyelven, görögül, perzsául, törökül, kurdul, arabul, örményül, szírül, héberül és még számtalan olyan nyelven beszélt, amelyet nem tudtam azonosítani. A végtelen sok különbözőség ellenére volt valami közös ezekben az emberekben: a befejezetlenségük. Olyan műalkotás volt mind, amelynek a megmunkálása még nem fejeződött be.

Konya városa a bábeli zűrzavarra emlékeztetett. Minden szüntelenül változott, széthullott, megoldódott, elromlott, megújult, ismétlődött, megvilágosodott, túláradt, életre kelt és elmúlt. Valódi káosz elevenedett meg a szemem előtt. Micsoda sietség, micsoda loholás! Mindenkinek volt valami gondja. Senki nem orvosolta a másik baját. Néztem a sok-sok embert anélkül, hogy különbséget tettem volna köztük. Távol voltam a gondjaiktól, ám közel a szívükhöz.

TIZENHATODIK SZABÁLY: Mivel Isten tökéletes, könnyű szeretni. Ami sokkal nehezebb, a halandó embert minden hibájával és erényével együtt szeretni. Ne feledd, hogy az ember csak azt ismerheti, amit képes szeretni. Ha nem öleljük át, ha nem tanuljuk meg szeretni Isten teremtményeit, akkor Őt sem tudjuk igazán szeretni és megismerni.

Sorra végigjártam a szűk utcácskákat, ahol kicsi és homályos üzletekben – idős és fiatal – mindenféle korú kereskedő naphosszat dolgozott. Minden sarkon akadt valaki, aki Mevlánáról beszélt. Kíváncsi lettem rá, hogy vajon milyen lehet az, ha valakit ennyire szeretnek. Milyen lehet ennyire híresnek lenni? Miként befolyásolja az ember személyiségét az, ha mások mindig a tenyerükön hordozzák? Miközben ezeken a kérdéseken elmélkedtem, rádöbbentem, hogy nem a dzsámi felé haladok, ahol Rumi beszédet mond majd, hanem pont az ellenkező irányba. Környezetem egészen megváltozott. A város északi része felé haladva házak helyett romokat, kertek és szántóföldek helyett parlagon heverő területeket találtam. Hangosan veszekedő, verekedő szegény, apátlan-anyátlan, magukra hagyott kisgyerekeket láttam az utcákon. Nemcsak a házak és az emberek, a szagok is megváltoztak: egyre szúrósabbá váltak. Egyre többször éreztem fűszer-, zsír-, fokhagymaszagot. Végül bementem egy szűk utcába, ahol három szag uralkodott: mósusz, izzadság és bujaság. Vagyis elérkeztem Konya városának rossz hírű negyedéhez.

Macskaköves járda szegélyezte a meredek utcát, amelynek az elején egy összetákolt ház állott. Sárral tapasztott tetejét nádvesszők tartották össze. A ház előtt néhány nő beszélgetett. Amikor észrevettek, elhallgattak, és gyanakodva méregettek. Idegesség és ugyanakkor kacérság tükröződött az arcukon. A nőktől nem messze egy kert látszott. A rózsáskertben észveszejtően szép rózsák nyíltak. Tudni akartam, ki a gazdája ennek a kertnek.

Alighogy odaértem a kerthez, nagy robajjal kinyílt a ház ajtaja, és kiperdült rajta egy marcona nő. Magas, nagydarab és mogorva volt. Többsoros nyakláncot viselt, hasa kidagadt. Ahogy hunyorgott, mogyoróbarna szeme szinte elveszett a húsos arcában, csak két vékonyka csík látszott a helyén. Húsos és telt ajka, kerek arca volt. Közvetlenül a felső ajka felett fekete szőrszálak éktelenkedtek. Rájöttem, hogy ez az ember kétneműként jött a világra. Egy hermafroditával találtam magam szembe.

– Hát te meg ki vagy? Mit akarsz? – kérdezte a hermafrodita gyanakvással. Arca akár az apály-dagály. A kiáradó, majd apadó vízhez hasonlóan hol férfivá, hol nővé változott.

Bemutatkoztam. Nem felelt rá semmit. Megkérdeztem a nevét, de úgy tett, mintha nem hallotta volna.

A hermafrodita egyik kezével hadonászott, mintha legyet hessegetett volna, majd közölte: – Ez a környék nem neked való.

– És miért nem? – kérdeztem.

– Talán nem látod, hogy ez egy bordélyház?! Hiszen ti dervisek szüntelenül Isten nevét ismétlitek, és úgy menekültök fejvesztve a lányok és nők elől, mintha valami rémet látnátok! Mi járatban vagy errefelé? Hallgass ide, én figyelmeztettelek. És még azt hiszik rólam, hogy mivel bordélyházat üzemeltetek, nincsen becsületem, csak az élvezeteknek élek! Pedig minden évben adok alamizsnát a szegényeknek, és ramadánkor bezárom a kapumat. Most pedig megmentelek a bűntől. Kerülj el minket nagy ívben! Ez a város legfertelmesebb, legmocskosabb része. Ne gyere erre a környékre!

– Szerintem a mocsok belül van, nem kívül – ellenkeztem. – Ez szerepel az egyik szabályban.

– Miféle szabályról beszélsz, te ember? – kérdezett vissza.

TIZENHETEDIK SZABÁLY: A valódi szenny nem kívül, hanem belül, nem a ruhánkon, hanem a szívünkben található. Minden más folt – tűnjék bármennyire makacsnak is – mosással kitisztítható, vízzel lemosható. Az egyetlen szennyeződés, amelyet nem lehet mosással eltávolítani, a szívünkbe végérvényesen beleivódott irigység és gonoszság.

A hermafrodita azonban úgy tett, mint aki meg sem hallotta, és a következőket mondta: – Ti dervisek teljesen megőrültetek! Nálunk mindenféle vendég megfordul, de dervis az soha! Ha még sokáig lézengsz ezen a környéken, Allah felégeti, felperzseli ezt a házat. Megátkoz minket, mert megrontottunk egy szent embert. Romba dönti otthonunkat. Éppen ezért szedd a lábad, és takarodj!

Nevettem. – Honnét veszed ezt a sok marhaságot? Szerinted Allah egy haragos, büntető atya, aki az égből szemlél minket? Úgy gondolod, hogy minden egyes vétkezésünk alkalmával tüzes köveket és kígyókat zúdít ránk? Micsoda istenkép ez?!

A hermafrodita, aki a bordélyház tulajdonosa volt, megsodorta drótszerű bajszát. Olyan dühösen nézett rám, mintha meg akarna verni.

– Ne félj, nem azért jöttem, hogy a bordélyházat megnézzem – feleltem. – Megigézett ez a rózsáskert, azt akartam közelebbről látni.

– Vagy úgy? – vont vállat a hermafrodita. – Az egyik lány műve. A ribanc ragaszkodott hozzá, hogy ültessünk rózsát, én pedig nem elleneztem. Ezt a kertet Sivatag Rózsája gondozza.

A közelben ácsorgó prostituáltak között levő fiatal nőre bökött. Keskeny állkapcsa, gyöngyházkagyló árnyalatú hibátlan bőre, kifejező, ugyanakkor bánatos őzikeszeme volt. Szépsége valósággal megbabonázta az embert. Amikor ránéztem, megéreztem, hogy valami nagy változáson megy keresztül.

Lehajoltam, és olyan halkan, hogy a hermafroditán kívül más ne hallhassa, a fülébe súgtam: – Ez a szegény lány tiszta lelkűnek tűnik. Eljön majd a nap, amikor lelki utazásra fog felkerekedni. Örökre elhagyja majd ezt a fertőt. Ne próbálj az útjába állni, ha eljön az a nap!

A hermafrodita elhúzódott tőlem, ingerülten végigmért, majd kifakadt: – A pokolba veled! Az ördög tépje ki a nyelved! Mit képzelsz magadról! Ezek a lányok az én kurváim. Én döntöm el, melyikkel hogyan bánok, megértetted? Itt én parancsolok. Tűnés innét! Többé ne kerülj a szemem elé, különben szólok a Sakálfejűnek!

– Ő meg kicsoda? – kérdeztem.

A hermafrodita vészjóslóan meglóbálta a kezét, majd ezeket mondta: – Maga a szerencsétlenség, méghozzá nem is akármilyen! Hidd el, jobb, ha nem ismered meg.

– Mindegy is, hogy kicsoda – feleltem hanyagul. – Most megyek, de lehet, hogy később még visszajövök. Ne lepődj meg, ha máskor is látsz majd errefelé. Nem azok közé a dervisek közé tartozom, akik egész életüket az imaszőnyegen töltik imagyöngy-morzsolgatással. Az olyanok csak felszínesen olvassák a Koránt. Én viszont a Koránt a maga teljességében olvasom: minden búzakalászban, hangyában, felhőben. Én a lélegző Koránt olvasom.

– Ezt meg hogy érted? Úgy olvasol az emberekben, mintha könyvek volnának? – csodálkozott a bordélyház tulajdonosa, majd hangosan kacagott. – Ne beszélj hülyeségeket!

– Alapvetően minden ember egy nyitott könyv, amely arra vár, hogy elolvassák. Mindannyian két lábon járó, lélegző könyvek vagyunk, csak tisztában kell lennünk önmagunkkal – feleltem. – Lehetsz kurva vagy szűz, lehetsz megvetett vagy megbecsült, az istenkeresés vágya ott lapul mindannyiunk szíve mélyén. Születésünk pillanatától fogva magunkban hordozzuk az Isten iránti szerelem képességét. Bennünk rejlik, és arra vár, hogy felfedezzük. Ez maga az egyik szabály.

Ez alkalommal nem kérdezte meg, milyen szabályokról beszélek, így hát folytattam:

TIZENNYOLCADIK SZABÁLY: Az ember magában rejti az egész világmindenséget a maga összes rétegével és bonyolultságával. Az ördög nem egy rajtunk kívül álló félelmetes teremtmény, amely arra vár, hogy elcsábítson minket, hanem egy belső hang. Magadban keresd az ördögöt, ne önmagadon kívül, ne másokban! És ne feledd, hogy aki tisztában van önmagával, az ismeri az Urat. Az, aki nem másokkal van elfoglalva, csak önmagával foglalkozik, végül jutalomként megismerheti a Teremtőt.

A hermafrodita ezúttal keresztbe fonta a karját, előrehajolt, és hunyorogva, fenyegetően végigmért tetőtől talpig.

– A bolond dervis, aki azt vette a fejébe, hogy kurváknak prédikáljon! – mondta dörgő hangon. – Nem tudom, hogy ki vagy, mi vagy, mit keresel Konyában, de jól vigyázz! Nem engedem, hogy ezen a környéken bárkit is megfertőzz a gondolataiddal, ezt vésd jól az eszedbe! Ne gyere a bordélyházam közelébe! Ha nem fogadod meg a tanácsomat, esküszöm, hogy szólok a Sakálfejűnek, és ő majd kivágja azt a csípős nyelvedet, én pedig megsózom, és jóízűen elfogyasztom!

ELLA

Boston, 2008. május 28.

Ezen a reggelen Ella a szokásosnál is rezignáltabban ébredt. Nem csak szomorúság rejlett a közönyében. Sokkal inkább kedvetlenség, érzéketlenség és unalom uralta a lelkivilágát. Mintha olyan küszöbhöz közeledett volna, amelyet soha nem akart átlépni. Valami megváltozott az életében. Ezt érezte, és várta is. Előkerült egy lista, amely az elhatározásait tartalmazta, és amelyet nemrégiben ő maga írt össze kávéfőzés közben a konyhában, majd később elrakott egy fiókba. Kíváncsian elolvasta, hogy mi áll a listában. Pirossal megjelölte azokat a döntéseket, amelyeket megvalósított.

Tíz dolog, amelyet feltétlenül meg kell tennem, mielőtt betöltöm a negyvenet:

1. Ezentúl életed legyen menetrendszerűbb, jobban oszd be az időd, vegyél magadnak egy új zsebnaptárat! (Kipipálva.)

2. Kezdj el fogyókúrázni, ne fogyassz több zsírt, cukrot, lisztet, sót, szedj ásványi anyagot tartalmazó tablettákat és antioxidánsokat! (Kipipálva.)

3. Harcolj a ráncok ellen! Használj alfa-hidroxil tartalmú termékeket, valamint a L’Oréal új krémjét! (Kipipálva.)

4. Cseréld le a fotelek huzatát, vegyél új dísznövényeket a nappaliba, frissítsd a párnákat! (Kipipálva.)

5. Tekintsd át az életedet! (Folyamatban.)

6. Ne egyél több húst! Minden héten állíts össze egy egészséges menüt, törődj a testeddel úgy, ahogyan megérdemli! (Folyamatban.)

7. Vedd meg Rumi könyveit, naponta legalább két versét olvasd el! (Kipipálva.)

8. Vidd el gyermekeidet egy Broadway-musicalre! (Kipipálva.)

9. Írj egy receptkönyvet! (Folyamatban.)

10. Tárd ki szíved kapuját a szerelemre!!!

Ella egy kis ideig mozdulatlanul állt, szeme megakadt a lista utolsó pontján. Vajon mire gondolt, amikor ezt írta? Mi járt a fejében?

– Bizonyára A szerelem törvényé-nek a hatása – dünnyögte magában. Aziz Zahara regénye miatt az utóbbi időben gyakran gondolt a szerelemre.

Kedves Aziz,

Ma van a születésnapom! Úgy érzem, újabb mérföldkőhöz érkeztem. Amikor az ember betölti a negyvenet, a maga teljes valóságában megérti, hogy öregszik.

Ez különösen ránk, nőkre igaz. Bár az Amerikában kapható női magazinok azt sulykolják, hogy lényegesen megnőtt az emberek életkora, és a régi harmincéves kor ma a negyven. (És állítólag a régi negyvenes ma a hatvanas.) De kit akarunk becsapni? A negyven az negyven, és kész. Most mindenből még több van a birtokomban: bölcsebb, érettebb lettem, és több az empátiám. Arcomon több a ránc, hajamba több ősz szál vegyül. Csalódottabb vagyok és fáradtabb.

Eddig mindig örültem a születésnapomnak, de ma reggel valamiért sajgó szívvel ébredtem. Arra gondoltam, hogy minden napom egyformán telik, és ez így is marad örökre. Beleborzongtam ennek a gondolatába.

Valóban szeretném, hogy megváltozzon az életem? Rádöbbentem, hogy akár „igen”-nel, akár „nem”-mel válaszolok erre a kérdésre, mindkét eshetőségtől rettegek.

Remélem, derűsebb vagy, mint én,
barátod,
Ella

Utóirat: Ne haragudj, egy kissé szomorúra sikerült a levelem. Mostanában túl sokat foglalkozom önmagammal, talán a regényed hatására. Vagy egész egyszerűen a korral járó depressziótól szenvedek.

Kedves Ella,

Isten éltessen születésnapod alkalmából! Mind a férfiak, mind a nők számára a legszebb életkor a negyven. Szerintem a negyvenes számnak mágikus ereje van.

Nem véletlenül tartott negyven napig a bibliai özönvíz. Mindent elöntött a víz, ugyanakkor ez a mindenható pusztítás eltakarította az összes szennyet, és megteremtette annak a feltételét, hogy új élet kezdődhessen. Az iszlám misztikában a negyvenes szám azt az időtartamot jelenti, amely szükséges ahhoz, hogy magasabb (szellemi) szintre juthassunk. A lélek ébredését jelképezi. A tudatnak négy alapvető állapota létezik. Mindegyiken belül tíz fokozat található, amely összesen negyvenet tesz ki. Jézus negyven nap negyven éjjel böjtölt a sivatagban. Mohamed próféta negyvenéves korában hallotta meg Isten hívó szavát. Buddha negyven napig meditált a hársfa alatt. És természetesen nem szabad megfeledkeznünk Semsz negyven aranyszabályáról sem.

Az ember előtt valami új kihívás jelenik meg negyvenéves korában. Szerintem csodálatos életkorhoz érkeztél! Sose fájjon a fejed az öregedés miatt! A negyven olyan áldott szám, amely mellett eltörpülnek a ráncaid és a hajadba vegyülő ősz szálak.

Kérlek, vigyázz magadra,
Aziz

A SIVATAG RÓZSÁJA NEVŰ PROSTITUÁLT

Konya, 1244. október 18.

Már hosszú évek óta ezen a tévúton járok, egy dolgot azonban nem értek. Hogy lehet az, hogy bár az emberek lépten-nyomon azt hangoztatják, hogy ellenzik a prostitúciót és sajnálják a prostituáltakat, mégsem tudnak megbocsátani egy testét áruba bocsátó nőnek, nem tudnak megkegyelmezni neki, hogy tiszta lappal új életet kezdhessen. „Ha már egyszer belesüllyedtél a fertőbe, maradj is ott mindörökre!” – ez az emberek véleménye rólunk. Nem tudom, miért van ez így. Csak azt az egyet tudom, hogy a világon számtalan ember mások nyomorúságában leli örömét. Ha elesik valaki, a többiek nem drukkolnak neki, hogy ismét talpra álljon. Az embereket nem izgatja, ha egy szerencsétlen embertársuk távozik az élők sorából. De nem érdekel, ki mit gondol rólam. Elhatároztam, hogy nemsokára itt hagyom ezt a kuplerájt. Elmegyek innen.

Reggel óta szörnyen türelmetlen vagyok. Annyira áhítoztam Mevlána beszédére, hogy másra nem is tudtam gondolni. Ha odaálltam volna a főnök elé, hogy elkéredzkedjem, tudom, kicsúfolt volna. „Ugyan mióta járnak a prostituáltak a dzsámiba szentbeszédeket hallgatni?” – mondta volna. Valahányszor gúnyolódik, hangos kacagásban tör ki, és ebbe egészen belelilul az arca.

Emiatt úgy döntöttem, hogy nem mondok igazat. Láttam, hogy a főnökünk gondolkodóba esik, miután távozott a magas termetű, kopasz dervis, aki azt tudakolta, kinek a keze munkáját dicséri a rózsáskert. Rendszerint megértőbben viselkedett másokkal szemben, amikor ilyen gondterhelt volt. Odaléptem hozzá, azt gondolván, hogy ennél nem is lehetne alkalmasabb pillanat.

– Van egy-két elintéznivalóm a piacon. Ha megengedné, elmennék – mondtam.

Hitt nekem. Elvégre már kilenc éve dolgoztam nála, és kitartó szorgalmammal a bizalmába férkőztem valamelyest.

– Egy feltétellel – felelte a főnök. – Szezám is veled megy.

Ez nem számított akadálynak, mivel szerettem Szezámot. Egy hatéves gyermek szellemi szintjén álló, tiszta szívű, daliás ifjú volt. Végtelenül becsületes és megbízható, nem ismerte a ravaszkodást. Senki nem tudta a valódi nevét, talán még ő maga sem. Szezámnak hívtuk, mivel rettenetesen szerette a helvát{29}. Valahányszor a bordélyházból az utcára lépett egy prostituált, Szezám néma árnyékként követte. Keresve sem találhattam volna nála jobb testőrt.

Elindultunk a kertek között vezető, kanyargós, poros úton. Amikor odaértünk az első útelágazáshoz, megkértem Szezámot, hogy várjon egy kicsit. Bebújtam egy fenyőfa mögé, és előhúztam a korábban odarejtett, férfiruhával teli zsákot.

Sajnos nehezebb volt átöltözni férfiruhába, mint gondoltam. Mindenekelőtt hosszú sálakat tekertem a mellemre, hogy leszorítsam. Ezt követően barna bugyogót, gyapjúmellényt, gesztenyeszínű hosszú köpönyeget öltöttem magamra. Turbánt csavartam a fejemre, és végül, hogy arab kereskedőnek higgyenek, arcom felét eltakartam úgy, ahogyan a beduinok szokták.

Visszamentem Szezámhoz. Elkerekedett a szeme, egészen elhűlt, amikor meglátott.

– Gyerünk, mehetünk! – unszoltam az ingujját ráncigálva. Ő azonban tapodtat sem mozdult. Fellibbentettem az arckendőmet. – Én vagyok az, nem ismersz meg?!

Szezám nem akart hinni a szemének, ujjongva felkiáltott: – Te vagy az, Sivatag Rózsája? Miért vettél magadra ilyen ruhákat?

– Pszt! Tudsz titkot tartani?

Szezám igenlően bólogatott.

– Rendben van – suttogtam. – Ne mondd el senkinek, különösen a főnöknek ne szólj egy szót se az egészről! Most nem a piacra megyünk, hanem a dzsámiba.

Szezám alsó ajka megremegett. – De arról volt szó, hogy a piacra megyünk – durcáskodott kisgyerek módjára.

– Rendben van, oda is el fogunk menni, de nem most, hanem később. Először elmegyünk a dzsámiba, hogy meghallgassuk Mevlánát.

Szezám rémülten rám nézett.

– Kérlek, ez nagyon fontos a számomra! – rimánkodtam. – Ha benne vagy, és nem mondod el senkinek, veszek neked egy óriási darab helvát.

– Helvát! – ismételte meg Szezám, és alighogy meghallotta ezt a szót, hangosan cuppantott egyet a nyelvével, mintha valami finom ízt érzett volna. Ilyen édes álmodozás közepette elindultunk a dzsámi felé, ahol Mevlána fog prédikálni.

Egy Nicea melletti kis faluban születtem. Anyám mindig azt mondogatta, hogy jó helyen jöttem a világra, de rosszkor.

Nehéz idők jártak akkoriban, nem lehetett tudni, mit hoz a holnap. Évről évre változott a politikai helyzet. Rettegtünk, mert az a hír járta, hogy a keresztesek visszatérnek. Hallottuk, milyen szörnyűségeket követtek el Konstantinápolyban. Kifosztották a nyaralókat, vidéki birtokokat, és a templomokban található összes ikonosztázt összetörték a legapróbbtól a legnagyobbig. Aztán mindenki a szeldzsukok támadásairól beszélt. Még éppen csak elült a szeldzsuk sereg okozta riadalom, kezdődött is a vad mongolok támadása. Olyan volt, mintha folyamatosan változna az ellenség neve és fajtája, ugyanakkor a rettegés, hogy elpusztítanak minket, nem szűnt meg. Örök volt, akár az Ida-hegy csúcsát borító hótakaró.

Szüleim pékmesterként dolgoztak. Jó keresztények, hívő emberek voltak. Gyerekkorom legrégebbi emléke a frissen sült kenyér illata. Nem számítottunk gazdagnak. Már egészen kicsi koromban tisztában voltam ezzel a ténnyel. Ugyanakkor azt is tudtam, hogy szegények sem vagyunk. Az üzletbe betérő szerencsétlen koldusok irigy tekintetéből tudtam, milyen a helyzetünk. Elalvás előtt minden este letérdelve imádkoztam. Hálát adtam az Istennek, amiért nem kellett éheznünk aznap. Úgy beszéltem hozzá, mint egy baráthoz. Akkoriban ugyanis az Úr a barátom volt.

Amikor hétéves lettem, anyám teherbe esett. Visszagondolva bizonyára számtalan vetélése lehetett azt megelőzően, de akkoriban egyáltalán nem értettem ezekhez a dolgokhoz. Annyira naiv voltam, hogy ha megkérdezte volna tőlem valaki, hogyan születnek a csecsemők, azt a választ adtam volna, hogy az Úr lágy tésztából gyúrja őket.

Az anyám hasában levő kelt tészta hatalmasnak tűnt. Nem telt bele sok idő, és akkorára nőtt a hasa, hogy majd felbukott tőle. Annyira megnőtt, hogy már járni sem bírt. A falu bábája azt mondta, hogy anyám teste elvizesedett. Én azonban nem értettem, hogy mire céloz. Ugyan mi rossz lehetett abban, ha valaki „elvizesedik”.

Csakhogy egy dolgot sem anyám, sem a bába nem tudott: anyám méhében nem egy, hanem három magzatot hordott. Ráadásul mindhárom fiú volt. Testvéreim civakodtak anyám méhében. Nem sokkal a szülés előtt az egyik magzat megfojtotta a másikat a köldökzsinórral. A megfojtott magzat pedig mintha bosszút akart volna állni, elzárta a kijáratot. Így aztán az összes csecsemő bent rekedt, egy sem tudott kibújni. Anyám négy napon keresztül próbálta megszülni a testvéreimet. Éjjel-nappal hallottuk a jajgatását, mígnem a végén teljesen elnémult.

A bába látván, hogy anyámat nem tudta megmenteni, a testvéreim életéért küzdött. Ollót ragadott, felvágta anyám hasát, ám csak egy gyermeket sikerült megmentenie. Így született meg az öcsém. Apám az öcsémet okolta mindenért, és már születése pillanatától fogva mostohán bánt vele. Még a keresztelőjén sem vett részt.

Anyám halála után apám mogorva, durva emberré változott. Semmi öröm nem maradt az életemben. A sütödében egyik pillanatról a másikra minden rosszra fordult. Attól féltem, hogy egy nap olyanokká válunk, mint a hozzánk betérő koldusok. Elkezdtem kenyércipókat dugdosni az ágyam alá. Ott kiszáradtak, megpenészedtek. A legtöbbet azonban testvérem szenvedett. Én legalább korábban megízleltem a szeretetet és a törődést. Testvérem mindezekből sohasem részesült. Egészen belebetegedtem, amiért ennyire mostohán bántak vele. Ugyanakkor szerencsésnek éreztem magam, amiért nem én vagyok apám gyűlöletének tárgya. Ó, bár felkaroltam volna a testvéremet! Akkor minden másként történik. És ma nem lennék itt Konyában, egy bordélyházban. Milyen különös is az élet!

Egy évre rá apám újból megnősült. Testvérem életében csak annyi változott, hogy míg azelőtt csupán apám bánt vele mostohán, most már a mostohaanyám is bántotta. Minden adandó alkalommal elszökött otthonról. Minden alkalommal úgy tért vissza, hogy közben rémes barátokra és még szörnyűbb szokásokra tett szert. Egyszer úgy elverte az apám, hogy csak csodával határos módon maradt életben. Attól a naptól fogva testvérem rohamosan változott. Tekintetében megjelent a kegyetlenség. Azt sejtettem, hogy valami motoszkál az agyában, arról azonban fogalmam sem volt, milyen szörnyű tettekre készült. Bár tudtam volna! Bárcsak meg tudtam volna akadályozni ezt a tragédiát!

Nem telt bele sok idő, holtan találtuk apámat és mostohaanyámat. Valaki patkánymérget kevert a kenyér tésztájába, amit megettek. Amint felröppent a hír, mindenki egyből a testvéremre gyanakodott. Amint megkezdődött a nyomozás, kihallgatás, a testvérem kereket oldott. Soha többé nem láttam. Hirtelen egy szál egyedül maradtam ezen a világon. Nem bírtam az otthonunkban maradni, mert mindenről anyám jutott az eszembe. A sütödében pláne nem. Végül úgy döntöttem, hogy elmegyek az egyetlen még élő közeli rokonomhoz, a nagynénémhez. Ő vénlány volt, és Konstantinápolyban élt. Otthagytam a pékséget és a házat, és felkerekedtem. Tizenhárom éves voltam.

Felszálltam egy utasszállító kordéra, amely Konstantinápolyba tartott. Én voltam a legfiatalabb utas a szekéren. Alig néhány órája mentünk, amikor útonállók támadtak meg minket. Mindenünket elkobozták: a táskáinkat, bőröndjeinket, sapkáinkat, csizmáinkat, öveinket, ékszereinket, sőt még a kocsis kolbászát is. Mivel semmim nem volt, csendben, szótlanul meghúztam magam az egyik sarokban. Nem gondoltam volna, hogy bántalmazni fognak.

Amikor már épp távozni készültek, a bandavezér odafordult felém, és ezt kérdezte: – Mondd, széplány, te szűz vagy?

Szégyenemben elpirultam. Nem válaszoltam egy ilyen illetlen kérdésre. A férfi viszont éppen ilyen válaszra számított.

A bandavezér felkiáltott: – Gyerünk, indulás! Vezessétek el az összes lovat! És ezt a lányt is hozzátok el!

Én sírva, zokogva ellenkeztem, de egyik utas sem sietett a segítségemre. A banditák egy rengeteg erdőbe vittek. Akkor tudtam meg, hogy az erdő közepén áll a falujuk. Rengeteg nőt és gyermeket láttam ott. Mindenütt kacsák, libák, kecskék lézengtek, és disznók dagonyáztak nagy lustán. Az ember azt hitte volna, hogy ez a világ legkedvesebb faluja, ha történetesen nem banditák élnek benne.

Nem telt bele sok idő, és megtudtam, miért kérdezte meg tőlem a banditák vezére, hogy szűz vagyok-e. Kiderült, hogy az útonállóknak van egy vezetője. Elkapta a tífuszt, és teljesen legyengült. Már hosszú ideje nyomta az ágyat, számtalan orvosságot kipróbált, ám hiába, egyik sem használt. Aztán valaki egy csodagyógymódot suttogott a fülébe:

– Ha lefekszel egy szűzzel, átragad rá a betegséged, és te meggyógyulsz, kutya bajod nem marad. Ebben rejlik a te gyógyulásod titka.

Sok olyan dolog történt az életemben, amelyre nem szívesen emlékszem vissza. Az erdőben töltött napjaim is ezek közé tartoznak. A mai napig csak a fenyőkre gondolok, ha felidézem az erdőt. Nem maradtam a falubeli asszonyokkal, hanem a fák között üldögéltem egymagam, és sírtam. Az ott élő nők a banditák feleségei, illetve lányai voltak. Ezenkívül akadtak olyan céda nők is, akik önszántukból jöttek. Sehogyan sem fért a fejembe, miért jöttek ide. Én eltökéltem magamban, hogy az első adandó alkalommal megszököm.

Olykor láttam lovas kocsikat az erdőn áthaladni. A legtöbb előkelő származású emberek szekere volt. Nem tudtam megfejteni, ezeket miért nem fosztják ki. Később rájöttem, hogy a gazdáik lefizették az útonállókat, mielőtt behajtottak az erdőbe. Így aztán biztonságban átkelhettek ezen a területen. Miután megtudtam, hogyan működnek a dolgok, kiagyaltam egy tervet. Leintettem egy kocsit, amelyik a nagyvárosba tartott, és könyörögtem a gazdájának, hogy vegyen fel. Bár tudta, hogy nincsen pénzem, nagyon magas viteldíjat szabott. Én más módon fizettem ki.

Miután megérkeztem Konstantinápolyba, és eltöltöttem ott néhány napot, megértettem, hogy az erdei prostituáltak miért választották inkább azt a helyet. A város pocsékabb volt az erdőnél. Nem láttam értelmét, hogy felkeressem a nagynénémet. Egy tisztességes asszony, mint ő, úgysem akart volna elszállásolni egy magamfajta romlott nőszemélyt. Egyedül maradtam. A város rövid idő alatt megölte a lelkemet. Egészen másfajta világba kerültem: az erőszak, a harc, a nemi erőszak, a zsarnokság és betegségek világába. Többször is teherbe estem. Sok magzatot elhajtottam. Rémes állapotba került a testem, megszűnt a menstruációm. Fiatalon meddővé váltam.

A nagyváros utcáin olyan dolgoknak voltam szemtanúja, amelyeket nem lehet szavakkal leírni. A városból való távozásom után katonákkal, mutatványosokkal, színészekkel, kuruzslókkal, cigányokkal utaztam. Mindet kiszolgáltam kénye-kedve szerint. Aztán rám talált egy Sakálfejű nevű zsarnok, fogott és elhozott ebbe a konyai bordélyházba.

A hermafrodita főnököt mindaddig nem érdekelte, hogy honnét jöttem, amíg a hasznára voltam. Nagyon megörült, amikor megtudta, hogy nem lehet gyermekem, és egy gonddal kevesebbet jelentek a számára. A meddőségemre utalva a „Sivatag” becenevet adta nekem. De minden bizonnyal túlságosan száraznak találhatta ezt a nevet, mivel egy díszítő elemet biggyesztett mellé: Rózsa. Így lettem Sivatag Rózsája.

Rá sem hederítettem. Nem sértődtem meg. Szerettem a rózsákat. Ugyan mi veszítenivalóm lett volna?

Az jutott az eszembe, hogy a hitetlen ember is egy titokzatos rózsakerthez hasonló. Régebben a kertben járkálva magamba szívtam a bódító illatokat, de egy szép nap a kerten kívül találtam magamat. Kiűztek a paradicsomból. Ó, mennyire vágyom rá, hogy Isten még egyszer keblére öleljen! Bár oda tudnék fordulni hozzá, ahogyan gyermekkoromban. Ezzel a vággyal a szívemben egyre csak kerülgetem ezt a kertet, egy kaput keresve, amin beléphetnék.

De sehol nem találom.

Végre odaértünk a dzsámihoz Szezámmal. Nem akartam hinni a szememnek. A legkülönbözőbb felekezetek és mesterségek képviselői zsúfolásig megtöltötték a termet. Még a nők számára fenntartott elkülönített részt is ellepték a férfiak. Hogyan találhattam volna helyet ott, ahol még egy tűt sem lehet leejteni? Már majdnem feladtam, és visszafordultam, amikor észrevettem, hogy az előttem levő sorban egy koldus felkel a helyéről, és nagy sebbel-lobbal elindul a dzsámi kijárata felé. Villámgyorsan elfoglaltam a helyét. Szezám pedig kint várakozott.

Így történt, hogy egy férfiakkal zsúfolásig megtelt dzsámiban találtam magam. Tele voltam feszültséggel. Vajon mit tettek volna, ha megtudják, hogy ott ül közöttük egy férfiruhába bújt nő? És még csak el sem akartam képzelni, milyen reakciót váltana ki belőlük, ha mindezek mellett még azt is megtudnák, hogy prostituált vagyok! Én azonban azért jöttem el, hogy Mevlánát meghallgassam. Szükségem volt egy hangra, amely utat mutat nekem. Minden aggályomat és félelmemet elhessegettem, és minden idegszálammal a prédikációt hallgattam.

Rumi rendkívül érthetően és tagoltan beszélt. Azt mondta: – A magasságos Isten azért teremtette a szomorúságot, hogy felismerjük ellentétét, a boldogságot. Nem véletlenül nevezik ezt a világot a Gonosz és az Ármány Világának és egyúttal a Lét és Létezés Világának. Itt minden az ellentéte tükrében válik láthatóvá. Egyedül az Úrnak nincsen ellentéte. Emiatt ő mindörökre titok marad.

A szentbeszéd alatt Mevlána hangja úgy zengett és harsogott, mint egy csobogó hegyi patak.

– Lent a föld, fent az ég. A világon mindenütt így van ez: ínség és bőség, háború és béke. Minden tárgynak van ellentétpárja. Ne feledjétek, Isten semmit sem teremtett véletlenül. Minden elemnek megvan a maga szerepe ebben az isteni rendben.

Világossá vált előttem, hogy ezen a világon semmi sem véletlenszerű vagy felesleges. Minden valami célt szolgál. Édesanyám terhessége, három testvérem ádáz küzdelme az anyaméhben, testvérem magánya, sőt apám és mostohaanyám meggyilkolása, az erdőben megélt borzalmas napok, a kiszolgáltatottságom Konstantinápoly utcáin… mind együtt és külön-külön alkotta az én történetemet. Minden nehézség hátterében más-más titkok és okok rejlettek. Bár nem tudtam megmagyarázni, de szívemben éreztem.

Ezen a délutánon Rumit hallgatva a zsúfolásig megtelt dzsámiban egyfajta nyugalom és jó érzés szállt meg. Olyan meleg érzés töltött el, mint amilyen meleg az anyám által sütött friss kenyér volt.

KOLDUS HASZÁN

Konya, 1244. október 18.

Milyen könnyen beszél a magabiztos és éhséget nem ismerő Mevlána a szenvedés erényéről. Ne arról prédikáljon az ember, amit nem ismer, hanem arról, amit ismer. Nem bírtam tovább, felálltam, és zsörtölődve távoztam a dzsámiból. Visszamentem a juharfához, és leültem a tövébe. Bambán bámészkodtam, mivel nem számítottam rá, hogy bárki is dobna pénzt a tálkámba a prédikáció vége és a tömeg feloszlása előtt. Már majdnem elszenderedtem, amikor feltűnt nekem egy illető, akit azelőtt soha nem láttam. Tetőtől talpig feketébe öltözött, arcán semmi szőrzet, kezében egy hosszú bot, egyik fülében ezüst fülbevaló. Annyira szokatlan volt a külseje, hogy nem tudtam levenni róla a szememet.

A dervis körülnézett, és észrevett. Megszoktam már, hogy nem vesznek rólam tudomást az emberek. Arra számítottam, hogy ő is elfordítja majd a fejét. A dervis azonban jobb kezét a szívéhez érintve üdvözölt, mintha mindig is barátok lettünk volna. Megdöbbentem. Akaratlanul is körülnéztem, hogy megbizonyosodjak róla, vajon nem másnak köszönt-e. De rajtam és a juharfán kívül más nem volt ott. Ekkor végre megértettem, hogy engem illetett az üdvözlet. Kezemet a szívemhez emeltem, és viszonoztam a köszönést.

Nagy lassan, lomhán odaballagott hozzám. Meghajtottam a fejem. Bizonyára rézpénzt vagy száraz kenyeret dob majd a tálkámba. A dervis azonban mellém térdelt, és a szemembe nézve ezt mondta:

– Szelámunálejkum,{30} testvér!

– Alejkumszelám, dervis! – feleltem. Idegennek és rekedtesnek tűnt saját hangom. Rádöbbentem, hogy már hosszú ideje senkivel nem beszélgettem. Majdhogynem el is felejtettem, milyen a hangom.

Bemutatkozott. Azt mondta, hogy tebrizi Semsznek hívják. Megkérdezte, mi a nevem.

Nevettem: – Ugyan mit számít, hogy van-e nevem vagy sem?

A dervis ellenkezett: – Minden embernek van neve. Istennek pedig számtalan sok neve van, de mi ezek közül csak kilencvenkilencet ismerünk. Gondold csak meg, ha ennyire sok neve van Istennek, hogy élhetne névtelenül egy ember, akibe Ő lehelt életet?

Nem tudtam, mit feleljek erre a kérdésre. Meg sem kíséreltem, hanem színt vallottam: – Annak idején volt anyám és feleségem. Haszánnak szólítottak.

Semsz bólogatva kijelentette: – Akkor én is Haszánnak foglak szólítani.

Ezt követően olyan dolgot tett, amelyre egyáltalán nem számítottam. Előhúzott egy ezüsttükröt a mellzsebéből, és odanyújtotta nekem. – Vedd el! – mondta. – Bagdadban kaptam egy áldott személytől. Legyen a tiéd. Ha netán elfelejtenéd, hogy ki is vagy, nézz bele, és meglátod az isteni szépséget.

– Tükröt adsz egy leprás embernek? – kérdeztem döbbenettel. – Annak ellenére, hogy ilyen csúf vagyok…

Nem tudtuk folytatni a társalgást, mert valami nagy lárma hallatszott mögöttünk. Először arra gondoltam, hogy elkaptak egy zsebtolvajt a dzsámiban. A kiabálás, ordítozás azonban nőttön-nőtt. Nyilvánvalóan valami komolyabb dolog történt. Egy zsebtolvaj miatt nem csaptak volna ekkora lármát.

Nem telt bele sok idő, megtudtuk a hangzavar okát. Egy férfiruhába bújt nő bemerészkedett a dzsámiba. Ráadásul nem egy erkölcsös nő, hanem egy közönséges utcalány. Elkapták. Láttuk, hogy egy tucat férfi lökdösi ki a dzsámiból. Mögöttük a dühös tömeg ezt ordította:

– Korbácsoljátok meg ezt a szélhámost! Korbácsoljátok meg a kurvát!

A felbőszült köznép kitódult az utcára. Láttam közöttük egy férfiruhát viselő fiatal nőt, aki halálsápadt volt a félelemtől; mandulavágású szemében rémület tükröződött. Eddigi életem során számtalan lincselésnek voltam már tanúja. Minden alkalommal megdöbbentem. Miért van az, hogy az emberek egyenként félénkek, fegyelmezettek és szelídek, de amint tömeget alkotnak, tüstént megváltoznak, és eldurvulnak, sőt könyörtelenné válnak? A külön-külön a hangyának sem ártó emberek – legyen szó bár kézművesről, kiskereskedőről, mozgóárusról, ácsról – csoportba verődve megvadulnak. Szokványos dolognak számított az, hogy köztereken valakit nyilvánosan megvertek. Az esemény végén többnyire vér folyt. A holttestet pedig elrettentésként közszemlére tették a téren.

– Szerencsétlen nő – mondtam a dervisnek, de amint megfordultam, a dervisnek hűlt helyét találtam, csak a szél fújt.

Azt láttam, hogy a dervis széllé változott, és távozott. Úgy, mint a kilőtt nyílvessző! Hihetetlen gyorsasággal és elszántsággal közelített a tömeghez! Azonnal utánaeredtem, de hogyan is érhettem volna utol!

Amikor Semsz a menetelő tömeghez ért, botját az ég felé emelve torkaszakadtából felüvöltött, hogy álljanak meg.

A tömeg hullámzani kezdett. Egy pillanatra megálltak, nem lökdösték a nőt. Az útjukat elálló, feketébe öltözött őrült embert nézték.

– Szégyelljétek magatokat! Mit műveltek?! – ordította Semsz, és botjának vasbevonatú részét a földhöz ütötte. – Harminc férfi esik neki egyetlen nőnek! Hát igazságos ez?!

Egy kerek arcú, nagydarab férfi nyomban előresietett, és így szólt: – De hiszen ez a nő nem érdemli meg az igazságos bánásmódot! Az igazság csak annak jár, aki megérdemli.

Viselkedéséből ítélve ez az ember lehetett a csoport hangadója. Ahogy odaértem hozzá, felismertem: Bajbarsz volt, a városi őrség tagja. Konya összes koldusának meggyűlt vele a baja.

– Ez a nő férfiruhát öltött magára, hogy becsapja a gyülekezetet. A szégyentelen titokban besurrant a dzsámiba, és elvegyült a muszlimok között – folytatta Bajbarsz.

– Azt akarod mondani, hogy azért büntessük meg ezt a halandót, mert eljött a dzsámiba, hogy meghallgassa a prédikációt? – kérdezte Semsz. – Kérdem én tőletek, mióta számít bűnnek, ha valaki eljön a pénteki imára?

Egy pillanatra elnémult a tömeg.

Egy másik illető, akinek haragjában majd kigyulladt az arca, ezt üvöltötte hátulról: – De hiszen a nők számára nem előírás, hogy eljöjjenek a pénteki imára! Ne jöjjenek, és kész! Ráadásul ez a nő nem tisztességes asszony, hanem prostituált! Az ég szerelmére, mi keresnivalója a dzsámiban?!

Ezután a hátsó sorban néhányan fejvesztve ezt skandálták: – Mocskos ribanc!

Egy felhevült ifjú előrecsörtetett, és teljes erejével belecsimpaszkodott a nő turbánjába. Ahogy a turbán kioldódott, fürtökben omlott le a nő hosszú, fényes, lenszőke aranyhaja. Mindenki lélegzet-visszafojtva figyelt. Az utcalány fiatalsága és szépsége mindenkit megigézett.

Semsz bizonyára megérezte a tömegen eluralkodó bizonytalanságot, mert így szólt: – Döntsétek el, testvéreim! Megvetitek ezt a nőt, vagy szépnek látjátok?

Eközben kézen fogta az utcalányt, és magához húzta. Ezzel a csellel kimentette a nőt a tömegből. A fiatal nő a dervis mögé bújt, mint egy kislány, aki anyja szoknyája mögött remél menedéket.

Bajbarsz elindult Semsz felé, és hangosan így szólt: – Nagy hibát követsz el, dervis! Idegen vagy ebben a városban, nem ismered a mi szokásainkat. Ne szólj bele a dolgunkba!

Egy másik illető pedig azt mondta: – Egyébként is, miféle dervis vagy te? Nincs jobb dolgod, mint hogy prostituáltakat védelmezz?

A tebrizi Semsz egy ideig csendben várt, mintha elgondolkodna az elhangzottakon. Arcán nyoma sem volt haragnak. Higgadt és eltökélt volt:

– Hogyan vettétek észre ezt a nőt? Vajon belépve a dzsámiba azonnal alaposan körülnéztek, megnézitek, hogy ki ül a jobb, illetve a bal oldalatokon? Az igazi hívő még azt sem veszi észre, ha a mellette ülő meztelen. Aki teljes szívéből Istenhez fohászkodik, minden másról megfeledkezik. Ti ma tulajdonképpen nem ezt a nőt lepleztétek le, hanem önmagatokat! Azáltal, hogy fülön csíptétek, rávilágítottatok arra, hogy máshol járnak a gondolataitok! Most menjetek szépen vissza a dzsámiba! Remélem, ez alkalommal méltóképpen fogtok részt venni a szertartáson.

A nagy utcán különös csend lett úrrá! A járdán kavargó porfelhőkön kívül senki és semmi nem mozdult.

Végül a tebrizi Semsz a magasba emelte a botját, és meglóbálta, majd így noszogatta a tömeget: – Gyerünk, mindenki menjen szépen vissza meghallgatni Mevlánát!

Nem hittem a szememnek. Mindenki kővé dermedten állt. Senki nem ment vissza, de a tömeg nagy része hátrált néhány lépést. Az emberek zöme tanácstalanul nézett körbe. Ekkor a prostituált előbújt rejtekhelyéről, a dervis háta mögül. Riadt vadnyúlhoz hasonlóan futni kezdett, hosszú szőke haja lobogott utána. Egy szempillantás alatt eltűnt a legközelebbi mellékutcában.

Ketten üldözőbe vették. A tebrizi Semsz azonban annyira váratlanul lendítette meg sétabotját a két illető lába felé, hogy mindketten elestek. A körülöttük levők nevetésben törtek ki. Én is csatlakoztam hozzájuk.

Mire a döbbenettől elhűlt két ember feltápászkodott, a prostituáltat már rég szem elől vesztették. A dervis bizonyára úgy érezhette, hogy eleget tett a kötelességének, mert odébbállt.

RÉSZEGES SZULEJMÁN

Konya, 1244. október 18.

Elnehezült fejjel, karomban kellemes zsibbadással behunytam a szemem. Már majdnem álomba szenderültem, amikor odakintről hangos lármára lettem figyelmes. Felpattantam, majd kiugrott a szívem.

– Mi az már? – kiáltottam. – Csak nem a mongolok támadtak ránk?

Hangos kacagást, nevetést hallottam. Ahogy körülnéztem, láttam, hogy a többi vendég szórakozik velem. Ezek az agyalágyultak!

– Ne félj, részeges Szulejmán! – kiabálta a borozó tulajdonosa, Hrisztosz. – Ez a zaj az utcáról jön. Mevlána befejezte a beszédét, és most jön vissza. Követik a hívei.

Odaballagtam az ablakhoz, és kinéztem. Csakugyan úgy volt, ahogy mondta. Mevlána tanítványai, hívei és vallási követői hosszú sorokban haladtak az utcán. A tömeg kellős közepén ott feszített a lován Rumi.

Kitártam az ablakot, és kihajolva a tömeget szemléltem. A tömeg csigalassan haladt. Annyira közel mentek el, hogy ha kinyújtottam volna a karomat, megérinthetem valamelyikük fejét. Hirtelen gonosz ötletem támadt. Kicserélem néhány ember turbánját anélkül, hogy észrevennék!

Futva elhoztam Hrisztosz fából készült hátvakaróját. Egyik kezemmel az ablakba kapaszkodtam, másikkal pedig kilógattam a fából faragott hátvakarót. Kihajoltam, amennyire csak tudtam, és amikor épp el akartam emelni valakinek a fejfedőjét, a tömegből valaki váratlanul felnézett, és észrevett.

– Szelámunalejkum! – köszöntem szemtelenül.

– A kocsmából üdvözölsz engem?! Szégyen-gyalázat, muszlim létedre! Szégyelld magad! – ordította az ember. – Vajon nem tudod, hogy a bor az ördög műve?

Épp készültem kinyitni a számat, hogy feleljek valamit, amikor valami kemény tárgy elrepült a fejem felett, szinte súrolva engem, és mögöttem leesett. Megrémültem, amikor felfogtam, hogy mi történt. Valaki megdobott egy kővel. Ha nem hajolok el az utolsó pillanatban, betört volna a fejem. A nyitott ablakon keresztül berepülő kő engem súrolva a közvetlenül mögöttem ülő iráni szőnyegkereskedő asztalára esett hangos koppanással. A kereskedő annyira mámoros állapotban volt, hogy nem értette, mi történik körülötte. Kezébe vette a követ, és azt vizsgálta.

Hrisztosz aggódva megszólalt: – Szulejmán! Gyorsan csukd be az ablakot, és menj vissza a helyedre!

– Láttad, hogy mi történt? – kérdeztem reszketve a félelemtől. Visszamentem az asztalomhoz. – Valaki megdobott egy kővel. Meg is halhattam volna!

Hrisztosz felvonta az egyik szemöldökét, és így szólt: – Már megbocsáss, de ugyan mire számítottál? Nem tudtad, hogy egyesek nem örülnek, ha muszlim embert látnak a kocsmában? Te meg részegen, teljesen elázva, alkoholszagot árasztva kiállsz a kirakatba! Ugyan mi mást vártál volna?

– Mindegy, ez az én dolgom. Másnak mi köze hozzá? – dünnyögtem. – Én is ember vagyok.

Hrisztosz megütögette a hátamat: – Ne vegyél mindent magadra, Szulejmán!

– De igen! Épp ezért lett elegem a vallási fanatikusokból! Annyira biztosak benne, hogy Isten az ő pártjukon áll, hogy mindenki mást megvetnek.

Hrisztosz nem szólt. Ő is vallásos ember volt, ugyanakkor ügyes fogadós, aki képes volt lehűteni részeg vendégeit. Kisvártatva egy kancsó vörösbort tett le elém. Az egyik sarokból leste, amint meghúzom a flaskát. Odakint süvített a szél. Egy pillanatra mind némán figyeltük a hangot, mintha próbálnánk megfejteni.

– Nem értem, miért számít bűnnek a borivás – morogtam magamban. – Ha egyszer a földön elítélendő az italozás, akkor miért megengedett a paradicsomban? Ha egyszer megengedett dolog a paradicsomban, akkor itt miért tiltott?

Hrisztosz a szemét forgatta, majd így szólt: – Jaj, ne kezdd már megint! Muszáj ilyen sokat kérdezned?

– Persze hogy muszáj. Ha nem gondolkodnánk és nem fogalmaznánk meg kérdéseket, semmiben nem különböznénk az uborkától vagy a káposztától! Azért kaptuk a Teremtőtől az eszünket, hogy gondolkodjunk vele.

– Szulejmán barátom, néha aggódom érted.

– Te csak ne aggódj miattam! – nyugtattam meg.

Hrisztosz azonban nem zárta le a témát, hanem így folytatta: – Már régóta ismerjük egymást. Nemcsak a vendégem vagy, hanem a barátom is. Derék ember vagy, soha nem láttam, hogy bárkivel rosszat tettél volna. A nyelved azonban nagyon fel van vágva. Emiatt aggódom. Konyában olyan sokféle ember van. Egyesek nem nézik jó szemmel, ha muszlim ember alkoholt fogyaszt. Vigyázz magadra, ha a nép között jársz-kelsz! Figyelj rá, hogy mit mondasz! Fékezd a nyelved!

Akaratlanul is vigyorogtam, majd így szóltam: – Gyere, és koronázzuk meg e szavakat egy Hajjam-féle négysorossal!

Mielőtt Hrisztosz bármit felelhetett volna, a szomszédos asztalnál ülő iráni kereskedő, aki fültanúja volt a beszélgetésünknek, odaszólt nekünk: – Éljen! Kérünk egy négysorost Hajjamtól!

A többi vendég is fellelkesült, és tapsolni kezdett. Nem bírtam magammal, felmásztam az egyik asztalra, és szavalni kezdtem:

Nem jókedvből iszunk mi

Sem azért, hogy szembeszegüljünk a vallással vagy a jó modorral

Az iráni kereskedő örömteli hangon felkiáltott: – Így igaz. Ez az, amit nem tudtunk megfogalmazni. Pontosan ez a lényeg.

Egy pillanatra meg akarunk feledkezni önmagunkról

Ezért iszunk egyre, ezért részegedünk le.

Én már régóta iszom. Mit tegyek? Ilyen a természetem. Azt az egyet tudom biztosan, hogy az alkohol mindenkire más hatással van, mindenkiből mást hoz ki. Van, aki minden este részegre issza magát, mégsem árt még a légynek sem. Csak mámoros állapotban énekel, és a végén elszunnyad. Más egy csepp szeszes italtól is szörnyeteggé változik, mindenkivel kötözködik, mindenkire rátámad. Vagyis a dolog lényege nem az italban, hanem bennünk rejlik.

Ha sokat iszom, fogy az eszem. Ha nem iszom, elillan a jókedvem

Részegség és józanság közötti állapotban a legjobb élni.

Tapsvihar tört ki. Még Hrisztosz sem tudott ellenállni, együtt tapsolt a többiekkel. Konya zsidók lakta negyedében, egy keresztény borozójában mi, a legkülönbözőbb vallású és természetű alkoholisták ujjongva emeltük magasba a poharunkat. Ha csak egy pillanatra is, de megszűnt közöttünk mindenféle különbözőség. Valamennyien – minden hibánk és hiányosságunk ellenére – nemcsak szavakban, hanem a szívünk mélyén úgy éreztük, hogy Isten megbocsát nekünk, sőt jobban szeret minket önmagunknál.

ELLA

Boston, 2008. május 31.

„Figyeljen oda az apró részletekre! Amikor hazaér a férje, nézze meg a kabátját, ingét! Ha idegen parfümöt érez vagy sminkfoltot talál rajta, joggal gyanakodhat” – szerepel az Amit a férjezett nőknek feltétlenül tudniuk kell című internetes honlapon. „Különösen a rúzsfoltokra érdemes odafigyelni!”

Május utolsó napján Ella Rubinstein egy kis szünetet tartott A szerelem törvénye olvasásában, és az interneten keresgélve egy honlapra bukkant. Most az ott található teszt kérdéseire válaszolt, amelynek ez volt a címe: „Hogyan tudhatja meg tíz kérdésből, hogy megcsalja-e Önt a férje?” A kérdések meglehetősen egyszerűek és idejétmúltak voltak. Mégis késztetést érzett, hogy megválaszolja őket. Bár a férfi-nő kapcsolatokról szóló tesztek általában végtelenül középszerű és hitvány dolgok voltak, Ella megtanulta, hogy helyenként maga az élet is legalább ilyen egyszerű tud lenni. A tapasztalat legalábbis ezt mutatta.

A teszt végén össze kellett adnia a pontokat, hogy megtudja az eredményt. Ő azonban nem ezt tette, hanem félbehagyta. Bár lelkesen válaszolt a kérdésekre, azt azért mégsem akarta más szájából – főként pedig nem egy honlapról – megtudni, hogy a férje megcsalja! Ahogyan Daviddel sem akart erről beszélni. Mindeddig azt sem kérdezte meg tőle, hogy hol töltötte azt az éjszakát, amikor nem jött haza. Mostanában napjainak legnagyobb része azzal telt, hogy A szerelem törvényé-t jegyzetelgette. Különös módon lekötötte ez az elvont mű, amelynek vajmi kevés köze volt a valós életéhez. Elvonult egy sarokba, és úgy olvasta Zahara regényét. Megnyugtatta a regény. Olyankor nem gondolt a saját problémáira, hanem békét, nyugalmat és elégedettséget érzett.

A mindennapi élete szüntelen ismétlődésekből állt. A gyerekek előtt úgy tettek Daviddel, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, akaratlanul is színleltek. Ha azonban történetesen kettesben maradtak, akkor a kettejük közötti szakadék hamar nyilvánvalóvá vált. Ella néha azon kapta Davidet, hogy figyelmesen, sőt rajongással nézi őt. Mintha azt próbálná megérteni, hogyan lehetséges, hogy egy nő nem kérdezi meg a férjétől, hol töltötte az éjszakát.

Pedig valójában Ella egyetlen okból nem tett fel kérdéseket Davidnek: nem tudta, hogy mit kezdjen a válaszokkal! Mi szüksége egy olyan információra, amivel nem tud mit kezdeni? Minél kevesebbet tudsz arról, amit nem szeretnél tudni, annál kevésbé fog fájni a szíved. Annál kevésbé fogsz vérezni. Ebből a szemszögből nézve nem is olyan rossz dolog a tudatlanság.

Ezt a mesterséges nyugalmat csak egy tavalyi esemény tudta megzavarni. Ella egyik reggel véletlenül észrevett egy szállodai pecséttel ellátott borítékot az aznapi levelek között. Kinyitotta, és meglepő információra bukkant. Az egyik környékbeli szálloda személyzeti igazgatója azt tudakolta David Rubinsteintől, elégedett volt-e a szállással, és egy elégedettségi szintet vizsgáló kérdőívet küldött mellékelten. Ella odatette a borítékot férje asztalára, mintha mi sem történt volna. Amikor David este elolvasta a levelet, Ella az egyik sarokból figyelte. Nem tett fel egyetlen kérdést sem, és nem is kommentálta.

– Már csak ez hiányzott! Mintha nem lenne épp elég dolgom – fortyant fel David, azzal félretette a levelet. Bizonyára szükségesnek tartotta, hogy megmagyarázza a dolgot, mivel sietve hozzátette: – Tavaly ebben a szállodában rendeztük meg a fogorvosok konferenciáját. Ezek szerint a résztvevőket felvették a vendégek listájára.

Ella elhitte, mivel hinni akart. Egyik énje – amelyik félt az állóvizek felkavarásától – azonnal elfogadta ezt a magyarázatot. A másik énjét viszont ez a válasz nem elégítette ki, gyanakvás maradt benne. Végül győzött a kíváncsisága, és kikereste a telefonkönyvből a szálloda telefonszámát. Felhívta a recepciót, és megtudta tőlük azt, amit eleve sejtett. Sem abban az évben, sem az azelőttiben nem rendeztek semmiféle fogorvosi konferenciát abban a szállodában.

A megcsalás ténye kisebbségi komplexust és bűntudatot ébresztett Ellában. Lelke mélyén haragudott önmagára. Nem volt már sem fiatal, sem szép. Az utolsó hat évben rengeteg kilót felszedett, elhanyagolta magát. Hónapról hónapra veszített a vonzerejéből, egyre jobban megkopott a fénye. A heti egy főzőtanfolyami alkalom ugyancsak megnehezítette a túlsúlytól való szabadulást. Persze rengeteg olyan nő járt a tanfolyamra, aki sokkal jobban főzött nála és többet is evett, mégsem volt elhízva, de ez más téma.

Valahányszor visszagondolt a gyerekkorára és a fiatalságára, azzal szembesült, hogy sohasem lázadt. Ilyen volt a természete: lágy és szelíd. Még kamasz lány korának legszeleburdibb napjaiban sem szívott el egy szál cigarettát titokban a barátnőivel, és nem dobták ki szórakozóhelyekről részegeskedés miatt. Mindig a megfelelő férfiakba lett szerelmes, nem volt olyan kapcsolata, amelyet később megbánt volna. Nem kellett „másnapi pirulát” bevennie, amelyet rendszerint azok szednek be, akik egy szenvedélyes szeretkezés után másnap riadtan ébrednek. Őt nem érték olyan megrázkódtatások és balesetek, amelyek a vele egykorúak szinte mindegyikével megtörténtek. Soha nem volt dührohama, nem gyúlt haragra, nem szedett antidepresszánsokat. Amióta az eszét tudta, mindig szófogadó volt. Soha nem hazudott az anyjának, illetve a tanárainak, és egyszer sem lógott az órákról. Amikor a gimnázium végén sok barátnője speciális klinikákat keresett fel egy nem kívánt terhesség megszakítása miatt, vagy hogy örökbe adja a csecsemőjét, ő távolról szemlélte ezeket a tragédiákat, mintha ismeretterjesztő filmet nézett volna. Olyan volt ez a számára, mintha az etiópok éhezését nézné a televízióban. Sajnálta őket a történtek miatt. Pedig néha ő maga is szeretett volna valami kalandot, de mindig arra a következtetésre jutott, hogy ő egészen más világban él, mint a kortársai.

Soha nem ment őrült bulikba. Fiatal lány kora óta péntek esténként jobban szeretett könyvet olvasni a fotelben kényelmesen, semmint kimenni, és elvegyülni az emberek között.

A környékbeli anyák rendre ezt kérdezték a lányaiktól: – Miért nem tudsz olyan lenni, mint Ella? Látod, hogy ő milyen rendes és szófogadó. Soha nem került még bajba.

Amíg az anyák csodálták Ellát, a korosztálya ki nem állhatta. Mafla tehénnek tartották, aki csak falja a könyveket, és nem ért a szórakozáshoz. Ebből kifolyólag soha nem volt népszerű az osztálytársai körében. Sőt egy alkalommal az egyikük odaállt elé, és a következőt mondta:

– Tudod, mi a te bajod? Annyira komolyan veszed az életet, hogy megöregedett a lelked.

Volt, hogy évekig nem változtatott semmit a frizuráján: hosszú, egyenes mézszőke haja volt. Legtöbbször vagy szorosan összekontyolta, vagy copfba fonta. A sminkje rendszerint diszkrét volt. Nem szeretett kihívóan megjelenni. Csak halvány pirosas-barnás rúzst, illetve világoszöld szemceruzát használt (és összehasonlítva a nagylányával, nemhogy hangsúlyozta volna a szemét, épp ellenkezőleg, elrejtette). Ella amúgy sem tudott két szimmetrikus vonalat húzni a szemceruzával. Az egyik szemét véletlenül mindig vastagabban húzta ki.

Meg volt győződve róla, hogy valamit valahol mindig elront. Vagy túl hevesen szólt rá a környezetében levőkre (ahogyan Jeannette házassági tervei kapcsán), vagy túlzottan passzív és elnéző volt (például férje félrelépéseit illetően). Ella egyik énje őrülten beleszólt mások dolgába, felügyelte őket, másik énje viszont passzív és szelíd volt. Mintha ő maga sem tudta volna, mikor melyik énje tör a felszínre.

Ezenkívül volt még egy harmadik Ella is. Ez az énje csendben figyelt mindent a sarokból, várta, hogy eljöjjön az ő ideje. Ez a harmadik Ella most fészkelődni kezdett, elő akart bújni a rejtekhelyéről. Így figyelmeztette: – Ha így folytatod, egy nap összeomlik a rendszer, amit felépítettél.

Percek kérdése volt. Ezt ő maga is tudta.

Ella, miközben ezeken töprengett május utolsó napján, olyasvalamit tett, amit már régóta nem: imádkozott.

– Uram, tudom, régóta nem kopogtattam már az ajtódon. Abban sem vagyok biztos, hogy meghallgatod-e a kérésemet. Látod, milyen helyzetben vagyok. Kezd elmenni az életkedvem. Vagy adj nekem valódi szerelmet, hogy megszabaduljak ettől a kíntól, csömörtől, vagy tegyél olyan érzéketlenné, hogy ne törődjek azzal, hogy életemben nincsen szerelem. – Megállt. Nyelt egyet, és halkan hozzátette: – Csak arra kérlek, akárhogyan döntesz is, ne késlekedj! Tudod, már betöltöttem a negyvenet. Nem számítok fiatalnak. Ez az utolsó lehetőség a számomra. Vagy a szerelemre taníts meg, vagy arra, hogy ne bánkódjak a hiánya miatt.

A SIVATAG RÓZSÁJA NEVŰ PROSTITUÁLT

Konya, 1244. október 18.

Úgy kidobtak a dzsámiból, hogy a földet sem érte a lábam. Amint kiszabadultam a kezeik közül, futottam, rohantam végig a szűk utcákon. Féltem hátranézni. Végül odaértem a zsúfolt piacra, a földre roskadtam egy fal mögött, és kifulladtan ziháltam. Csak ekkor mertem megfordulni és hátranézni. Meglepő módon senki sem eredt utánam. Fellélegeztem. Egyedül szegény Szezám követett. Az ő lépteit hallottam. Amikor végre utolért, hullámzott a mellkasa, kimerülten rogyott térdre. Csodálkozó tekintettel nézett. Nyilvánvalóan nem fogta fel, hogy valójában mi történt, és miért menekültem őrülten utcáról utcára.

Olyan hirtelen történt mindez, hogy csak most állt bennem össze a kép. A dzsámiban ültem, és teljes odaadással hallgattam a prédikációt. Mevlána minden szava akár egy drágakő. Annyira belefeledkeztem a beszédébe, hogy nem is vettem észre, amint a mellettem ülő fiatalember rálépett az arcomat eltakaró lepel szélére. Még mielőtt felfoghattam volna, mi történik, lehullott a kendőm, leesett a turbánom, és láthatóvá vált az arcom. Villámgyorsan felugrottam, remélve, hogy senkinek nem tűnt fel. De amikor felemeltem a fejemet, észrevettem, hogy valaki mereven bámul az első sorból. Hűvös kék szem, fagyos tekintet szegeződött rám. Egy kemény arcél rajzolódott ki előttem. Azon nyomban felismertem. Nem is lehetett eltéveszteni. Bajbarsz volt.

Bajbarsz azok közé a bajkeverő vendégek közé tartozott, akikkel egyik lány sem akart érintkezni. Nem tudom, miért, de vannak férfiak, akik bár nem bírják megállni, hogy kurvákhoz járjanak, mégis gyűlölik a magunkfajtát. Bajbarsz is ezek közé tartozott. Egyfolytában pajzán vicceket mesélt, káromkodott, szitkozódott, kötekedett, gyorsan haragra lobbant. Egyszer úgy megverte az egyik lányt, hogy még a pénzimádó hermafrodita főnök sem tudta szó nélkül hagyni, és elkergette a következőképpen:

– Takarodj! Meg ne lássalak itt még egyszer!

Bajbarsz azonban újra eljött. Legalábbis néhány hónapon keresztül még visszajárt. Aztán ismeretlen ok miatt nem tért be hozzánk. Többé nem találkoztam vele. Most viszont láttam, amint ott ül a dzsámiban. A hívőkre jellemző körszakállt növesztett, de tekintete a régi volt. Szemében most is láttam azt a vad fényt. Elkaptam a tekintetemet, csakhogy már késő volt. Felismert.

Bajbarsz súgott valamit a mellette ülő ember fülébe. Aztán mindketten hátrafordultak, és fagyos tekintettel végigmértek. Közben intettek egy harmadik személynek, majd egy negyediknek… Ez így ment tovább, mígnem az abban a sorban ülő férfiak sorra mind megfordultak, és engem bámultak. Kigyúlt az arcom, szívem majd kiugrott a helyéből, de nem bírtam megmozdulni. Gyermeki naivsággal azt reméltem, hogy ha egy helyben maradok és becsukom a szemem, magától rendeződik az ügy.

Csakhogy amikor felnyitottam a szemem, látom ám, hogy Bajbarsz kettészelve a tömeget közelít felém! Hiába akartam elindulni a kijárat felé, lehetetlen volt megszabadulnom az óriási tömegtől. Bajbarsz egy ugrással mellettem termett. Annyira közel jött hozzám, hogy éreztem a leheletét. Megragadott a karomnál fogva, majd ezt kiáltotta:

– Te k…a, mit keres itt egy hozzád hasonló céda? Nem szégyelled magad?! Hát nincs benned semmi szégyenérzet?!

Közben odaértek a barátai is. Egyik dühösebb volt, mint a másik. Goromba és kötekedő természetű emberek voltak. Gyűlöletet szívtak be, és gyűlöletet lélegeztek ki. Körülvettek, bekerítettek, és csak úgy zúdították a szitkokat a fejemre, megfeledkezve arról, hogy a mecsetben vagyunk. Mindenki odafordult, és kíváncsian nézett minket. Néhányan rosszalló megjegyzéseket tettek ugyan, de senki nem avatkozott be. Minden erőm elhagyott, reszkettem a rémülettől. Lökdösődve kitoloncoltak a dzsámiból. Abban bíztam, hogy odakint Szezám majd a segítségemre siet. Arra gondoltam, hogy valahogy majd csak kiszabadulok a kezük közül, de nem így történt. Alighogy kiléptünk az utcára, a tömeg még jobban felbőszült, még hevesebben és vadabbul estek nekem.

Rémülten döbbentem rá, hogy a dzsámiban az imám és a gyülekezet iránti tiszteletből nem emelték fel nagyon a hangjukat. Az utcán azonban senki nem állt az útjukba. Életem során talán adódtak ennél megrázóbb pillanatok is, de egyik sem kavart fel ennyire. Hosszú évek után merült fel bennem, hogy le kellene térnem erről a tévútról, és ekkor tettem meg az első lépést Isten felé. Hogy miként reagált erre Ő? Hát úgy, hogy erőszakkal, durván kikergetett a házából!

– Bár soha ne mentem volna el a dzsámiba! – szidtam most magamat hangosan. – Igazuk van. Mit keres egy magamfajta egy ilyen szent helyiségben? Semmi keresnivalóm sem a dzsámiban, sem a templomban!

– Ne beszélj így! – mondta egy hang.

Nem hittem a szememnek, amikor megfordultam. Ő volt az. Az a kopasz, szakáll nélküli dervis! Tüstént felpattantam, hogy kezet csókoljak neki, de megakadályozott.

– Ugyan hagyd ezt! Nem engedem, hogy mások kezet csókoljanak nekem – jelentette ki határozottan, mégis higgadtan.

– Magának köszönhetem az életem – suttogtam.

– Semmivel nem tartozol nekem – mondta vállrántva. – Csak Allahnak tartozunk. Tudod, hogy mit mond ő a Koránban? „Adjatok nekem valami szép ajándékot!” Belegondoltál-e valaha, hogy a hatalmas Isten miért kér ajándékot a szolgáitól?

Bambán néztem rá.

– Hinni annyit jelent, mint adni neki valami szép ajándékot. Ha őszinte szívvel adod, Ő többszörösen visszafizeti neked.

A dervis ezt követően bemutatkozott. Tebrizi Semsznek hívták. Fekete szemét rám szegezte, és olyan furcsa dolgokat mondott, amilyeneket még soha életemben nem hallottam.

– Vannak emberek, akik ragyogó aurával születnek. Káprázatosan csillog az aurájuk, idővel azonban megfakul, elsötétül. Te is közéjük tartozol. Valaha varázslatos, ezüstösen ragyogó, fényes aura övezett téged. Sárga és rózsaszín pöttyök díszítették helyenként. Most viszont fakó barna sáv övezi a testedet. Nem sajnálod? Nem hiányoznak az eredeti színeid? Nem szeretnél visszatalálni önmagadhoz?

Tátott szájjal bámultam. Egészen belefeledkeztem a mondandójába.

– Aurád azért veszítette el a ragyogását, mert elhitetted magaddal, hogy rossz és mocskos vagy.

Az ajkamba haraptam. – De az vagyok… mocskos vagyok… – mondtam szelíden. – Vagy talán nem mondták el, hogy ki vagyok? Nem tudod, hogy mivel keresem a pénzem?

Semsz válasz helyett a távolba révedt, majd így szólt: – Hadd meséljek el egy történetet!

Azzal már bele is fogott a mesélésbe.

Történt egyszer, hogy egy prostituált az utcán kidobott kutyát látott. Szerencsétlen állat annyira szomjazott a tűző napon, hogy nyelve a szájpadlásához tapadt. Az utcalány tüstént levette a cipőjét, és rákötve a kendőjét vizet húzott a legközelebbi kútból. Megitatta a kutyát, majd folytatta az útját.

Másnap egy nagy tudású szúfival találkozott. Amint a szúfi meglátta a nőt, megragadta a kezét, és tisztelettel megcsókolta. A prostituált meglepődött, elszégyellte magát. Hiszen soha életében nem csókoltak neki kezet! Megkérdezte a szúfit, miért tette. A szúfi azt felelte: – Tegnap szívedből megszántad azt a szerencsétlen szomjazó kutyát. Az Úr abban a minutumban megbocsátotta minden bűnödet. Most tisztább vagy a hónál.

Nagyot sóhajtottam. Megértettem, mit akart mondani a tebrizi Semsz, de valahogyan mégsem tudtam elhinni.

– Szép a történeted, de biztos vagyok benne, hogy még ha Konya összes éhező kutyáját megetetném, az sem lenne elég, hogy jóvátegyem a bűneimet.

– Ezt te nem tudhatod – felelte Semsz. – Azt egyedül Allah tudja. Egyébként miből gondolod, hogy azok az emberek, akik ma kidobtak a dzsámiból, közelebb vannak Őhozzá, mint te?

– Még ha én lennék is hozzá közelebb, hogyan magyaráznád ezt el azoknak az embereknek? – kérdeztem életuntan.

A dervis azonban a fejét csóválta: – Nem. Nem ez a világ rendje. Ha valakinek el kell magyaráznia nekik, az csakis te lehetsz.

– Ezt meg hogy érted? Azt hiszed, hogy meghallgatnának! Azok az emberek gyűlölnek. Talán nem láttad, hogy hajszál híján megöltek?

– Márpedig igenis meghallgatnak! – mondta Semsz eltökélten. – Hiszen nem létezik olyan teremtmény, hogy „ők”, ahogyan az „én”-nek nevezett teremtmény sem létezik. Ezt az egyet soha ne feledd: a földkerekségen minden összefügg mindennel: ember, állat, növény, egyházközösség… Nem száz vagy ezer különböző és különálló lény, hanem mindannyian Egyek vagyunk.

Nem értettem, mit akar ezzel mondani. Vártam, hogy bővebben kifejtse. Ő azonban lelkesen folytatta.

– Az egyik szabály így szól:

TIZENKILENCEDIK SZABÁLY: Ha azt várod, hogy mások tiszteljenek, szeressenek, törődjenek veled, előbb neked kell magadat tisztelned és szeretned. Aki nem szereti önmagát, azt mások sem tudják szeretni. Ha elégedett vagy önmagaddal, akkor annak is tudsz örülni, ha tüskét kapsz az élettől. Ez ugyanis azt jelenti, hogy hamarosan rózsát fog küldeni.

Csak álltam, és nem tudtam megszólalni. Nehezemre esett felfogni az elhangzottakat, de megnyugtatott, amit hallottam, eltávolított az anyagias szemléletű világtól.

– Megszidhatsz-e másokat azért, mert nem bántak veled jól, ha te magad sem tartod rá magad méltónak? – szegezte nekem a kérdést Semsz.

Visszagondoltam azokra a férfiakra, akikkel eddigi életem során együtt voltam. Felidéztem a szagukat, lélegzetüket, szemölcsös kezüket, nyögéseiket az aktus közben. Olyan furcsa átváltozásoknak voltam a szemtanúja életem során! Láttam, miként vadulnak meg az ágyban erkölcsös családok gyermekei, és azt is láttam, hogy mennyire szép és finom valójában szörnyetegnek tűnő férfiak lelke!

Annak idején akadt egy verekedős vadállat vendégem. Az volt a szokása, hogy szeretkezés közben az arcomra köpött, és minden alkalommal azt ordította, hogy „Te mocskos! Te büdös kurva!”

Most viszont itt áll velem szemben egy feketébe öltözött dervis, és azt mondja, hogy olyan tiszta vagyok, akár a hegyi források vize. Komolytalannak tűnt. Amikor azonban nevetni akartam, gombócot éreztem a torkomban. Nemhogy nevetni, még nyelni sem tudtam.

Semsz szelíden mosolygott, mintha a gondolataimban olvasott volna.

– A múlt egy örvény, amely észrevétlenül lehúz – mondta. Pedig számodra csak a jelen pillanat fontos. A lényeg, hogy a jelenben éljünk.

Ezután csuhája belső zsebéből előhúzott egy selyem zsebkendőt, és odanyújtotta nekem.

– Fogadd el! – mondta. – Egy áldott embertől kaptam Bagdadban. Akkor még nem tudtam, hogy ez téged illet. Tartsd tisztán ezt a zsebkendőt! Ha kételyeid támadnak, ez majd emlékeztet a belső tisztaságodra.

Miután befejezte a mondandóját, Semsz megragadta a sétabotját, és indulni készült.

– Minél előbb hagyd ott azt a bordélyházat! Soha többé ne menj vissza! Főnixmadár létedre mi keresnivalód van a szemétdombon? Gyerünk, indulj! Ne nézz vissza!

– Ugyan hová mehetnék? Nincsen szállásom, különben is, azonnal megtalálnának. Csúnyán végzik azok a lányok, akik elszöknek a bordélyházból.

– Mi nem ismerhetjük a végzetünket – jegyezte meg Semsz.

Felesleges időtöltés azon rágódnod, vajon hová vezet az út. Neked csupán az a feladatod, hogy megtedd az első lépést. A többi úgyis jön magától.

Bólogattam. Nem kellett megkérdeznem, nyilvánvalóan ez is Semsz szabályai közé tartozott.

RÉSZEGES SZULEJMÁN

Konya, 1244. október 18.

Egy hörpintésre megittam a boromat az utolsó cseppig, és éjféltájban távoztam a borozóból. Hrisztosz kikísért egészen a kapuig, majd búcsúzáskor szigorúan figyelmeztetett:

– Aztán, Szulejmán, el ne felejtsd, amiket mondtam! Fékezd a nyelved! Tartsd a szád!

Bólogattam, és örültem a szívem mélyén. Szép dolog, ha az embernek vannak aggódó barátai. Szerencsésnek tartottam magam. Csakhogy amint kiléptem a sötét utcára, addig nem érzett tompa fáradtság áradt szét a testemben. Bárcsak lett volna nálam egy kancsó bor! Egy kortyocskától biztosan erőre kaptam volna.

Ahogy mentem, a sarum hangosan csattogott a járdán, és közben eszembe jutott, micsoda nagy felhajtás közepette haladt el az utcán Mevlána. Rosszulesett, megbántott, hogy a nagy hitszónok hívei rám támadtak. Nem is ismertek engem! Megszóltak pusztán azért, mert a borozóban ittam. Az egész világon az dühít a legjobban, amikor valaki fitogtatja a felsőbbrendűségét. Mindenki törődjön a maga bűneivel, hiszen mindenki magáért felel! Bár meg tudnám érteni, mit képzeltek ezek magukról! Eddigi életem során mindig az erkölcsös életvitelű emberektől kaptam. Az ilyen alakok annyiszor belém kötöttek, megszóltak már, hogy borsózik a hátam, ha csak rájuk gondolok.

Ezek a gondolatok kavarogtak a fejemben, amikor befordultam a sarkon. Bementem egy mellékutcába. Itt még sötétebb volt a kétoldalt sorakozó gigantikus fák miatt. Ráadásul hirtelen még a hold is egy felhő mögé bújt. Ekkor aztán koromsötétség vett körül. Más körülmények között hamarabb észrevettem volna a két közelgő őrt.

– Szelámunalejkum! – köszöntem, amint megpillantottam őket.

Az őrök azonban nem viszonozták a köszönésemet. Ehelyett azt tudakolták, hogy mi keresnivalóm az utcán ilyen kései órán.

– Semmi, izé, éppen hazafelé tartok – feleltem dadogva.

Egymással szemben álltunk és vártunk. Fagyos csend támadt, a távolban vonító kutyákon kívül egy pisszenést sem lehetett hallani. Ekkor az egyikük egy lépéssel közelebb jött hozzám, és beleszagolt a levegőbe:

– Pfuj! Milyen büdös van! – mondta eltúlozva, szarkasztikusan.

A másik azonnal rákontrázott: – Tényleg. Milyen büdös borszag van!

Úgy döntöttem, hogy tréfával elütöm a vita élét: – Cseppet se aggódjanak! Ez a szag nem valódi. Mivel a valódi bor bűnös dolog és csak a metaforikus bor megengedett, a szag is, amelyet éreznek, bizonyára csak szimbolikus.

A fiatalabbik őrnek cseppet sem volt ínyére a válaszom. Felhorkant: – Mit hülyéskedsz, te pokolravaló?

Ebben a pillanatban előtűnt a hold a felhő mögül, és mindnyájunkat megfürdetett a fényében. Most már jobban szemügyre tudtam venni az őrt. Kerek arca, hegyes álla, hűvös kék szeme és karvalycsőrszerű orra volt. Akár jóképűnek is nevezhettem volna, ha nem kancsal kissé és durcás a tekintete.

Az őr ismét megkérdezte: – Ilyen késő éjjel mit lézengsz az utcán? Honnét jössz, hová mész?

– Hogy honnét jövünk, és hová megyünk? – ismételtem meg, mint egy papagáj. – Fiam, ezek komoly kérdések. Ha tudnám rájuk a választ, a bölcsek között ülnék.

Az őr felvonta a szemöldökét: – Szórakozol velem, te aljas gazember?!

Mielőtt felfoghattam volna, mi történik valójában, korbácsot vett a kezébe, és megcsattogtatta a levegőben.

Akaratlanul is nevettem. A fiatalember kereste, mibe köthet bele! Annyira teátrálisak voltak a mozdulatai, mintha színielőadást tartott volna a drága. Egyszerre csak éreztem, hogy megremegek: a mellkasomon csattant az ostor. Annyira váratlanul ért ez az ütés, hogy elveszítettem az egyensúlyomat, és a földre zuhantam.

– Hát, így jár az, aki nem ért a jó szóból… – mondta a fiatal őr, azzal átvette az ostort a másik kezébe. – Nem tudod, hogy az italozás bűnnek számít?

Valami langyos, sós ízt éreztem a számban. Rájöttem, hogy a saját véremet kóstolgatom. Be kellett volna fognom a számat, hogy ne fajuljon el a dolog, de sértette a büszkeségemet, hogy olyan fiatalember ver meg, aki a fiam lehetne. Nem bírtam a nyelvemmel.

– Ha magadfélék jutnak a paradicsomba, akkor az sem baj, ha én nem oda jutok – jegyeztem meg. – Elfogyasztom az italom, vállalom a büntetésem, jobb így.

– Te korhely! – üvöltötte a fiatalabbik őr, majd ütlegelni kezdett a korbáccsal. Hiába takartam el kezemmel az arcom, nem volt sok haszna. Minden csapásnál fojtott sikoly hagyta el a számat. Aztán váratlanul eszembe jutott egy régi játékos dalocska. Dúdolni kezdtem:

Jaj, kedvesem, drága szívem, tiéd vagyok én,

Te vagy a bor, én a serleg, tölts ki teljesen.

Ahogy énekeltem, az őr egyre nagyobb haragra gerjedt. Egyre hevesebben ütött az ostorral. Én pedig halálfélelmemben egyre hangosabban énekeltem. Ördögi körnek tűnt a dolog. Én üvöltöttem, ő pedig káromkodott. Ő káromkodott, én pedig üvöltöttem. Azt hittem, hogy majd elfárad, de nem fáradt el. Mekkora indulat tud felgyülemleni egy emberben!

Végül elnémultam. Fénycsík suhant el a szemem előtt, majd minden elsötétült. Mintha a másik őr hangját hallottam volna:

– Bajbarsz, elég! Te ember, állj már meg!

A korbácsütések egyszerre csak abbamaradtak. Mondani akartam valamit. Azt hittem, hogy enyém lesz majd az utolsó szó, de nem bírtam beszélni, mert a szám tele volt vérrel. Felkavarodott a gyomrom, lehánytam önmagamat.

– Nézz magadra! Micsoda szégyen! Egyszerűen szánalmas az állapotod – mondta Bajbarsz. – Magadnak kerested a bajt!

Végeztek velem, hátat fordítottak. Hallottam a távolodó lépteiket.

Nem tudom, mennyi ideig hevertem ott a földön. Lehetett tíz perc vagy akár több óra is. Az idő olyanná vált, mint egy vékony ködréteg. A hold ismét a felhők közé rejtőzött, mintha nem akart volna látni ebben a szánalmas állapotomban. Testem és tudatom valahol az élet és halál határmezsgyéjén lebegett. Közben elmúlt a tagjaimban érzett zsibbadtság: minden porcikámba éles fájdalom nyilallt. Olyan voltam, akár egy megsebzett vad. Tehetetlenül nyöszörögtem.

Jóval később hallottam, amint valaki közeledik. Először kővé dermedtem félelmemben. Mi van, ha rabló vagy valami bajkeverő? Aztán nevethetnékem támadt. Majd pont a banditáktól fogok rettegni, minekutána már megkaptam a magamét a rend őreitől!

Szikár termetű dervis tűnt fel az árnyak közül. Odajött hozzám, köszönt, majd felsegített. Bemutatkozott: tebrizi Semsznek hívják. A nevemet tudakolta.

– Konyai részeges Szulejmán, szolgálatára! Megtisztel.

Semsz letörölgette a vért az arcomról. – Megsebesültél – suttogta. – Testileg és lelkileg. Kívül és belül.

Köpönyege zsebéből előhúzott egy kristályüveget. – Kend a sebeidre ezt az orvosságot! – mondta. – Egy áldott jó embertől kaptam ajándékba Bagdadban. Legyen a tied! Lelki sérülésed súlyosabb a külsőnél.

– Kö-szö-nöm – dadogtam meghatottan. – Az illető, aki megkorbácsolt, azt mondta, hogy felesleges vagyok ezen a világon.

Miközben ezt mondtam, megremegett a hangom, majdnem elsírtam magam. Szégyelltem a gyengeségemet.

– Helytelenül beszélt – mondta Semsz. – Minden ember pótolhatatlan és nélkülözhetetlen. Senki sem felesleges vagy mellőzhető. Erről szól az egyik szabály.

Megkérdeztem, miféle szabályról beszél. Ő pedig ezt felelte:

HUSZONEGYEDIK SZABÁLY: Különbözőek vagyunk. Ha Isten azt akarta volna, hogy mind egyformák legyünk, kétségtelenül egyformának teremtett volna bennünket. Aki nem tartja tiszteletben a különbözőségeket, és a saját igazát kéri számon másokon, az nem fogadja el Isten alkotását.

– Mind szép és jó, amit mondasz – böktem ki nagy nehezen –, de én mindenben kételkedem. Még Istenben is.

A tebrizi Semsz erőtlenül elmosolyodott. – De hiszen a kételkedés nem rossz dolog. Ha kételkedsz, akkor élsz. Akkor keresel valamit.

Ezután olyan élénken folytatta mondandóját, mintha egy könyvből olvasott volna fel: – Szulejmán, az emberek nem egy nap alatt válnak hívővé. Sokan azt hiszik magukról, hogy hívők, aztán valami váratlan dolog hatására elbizonytalanodnak, meginognak. Aztán ismét erőt gyűjtenek, megerősödik a hitük, majd ismét belegurulnak a kételkedés gödrébe. Ez így zajlik egy ideig. Egy bizonyos szint eléréséig hol ide, hol oda vetődünk. Hol hívők, hol istentelenek, hol pedig kétkedők, hol szent életűek, hol pokolravalók vagyunk. Csak így vagyunk képesek fejlődni. Minden lépéssel közelebb jutunk Istenhez. Kétkedés nélkül nincs igazi hit.

– Ha Hrisztosz meghallaná, hogy miket beszélsz, aggódna érted. Óva intene téged, hogy vigyázz a nyelvedre – mondtam. – Engem mindig ezzel az intelemmel lát el: NE mondjak akármit akárkinek!

A tebrizi Semsz nevetett. – Neki is igaza van – jegyezte meg. Aztán hirtelen elindult: – Gyere, hadd vigyelek haza! Bekötözöm a sebeidet, aztán aludnod kell.

Belém karolt, és segített feltápászkodnom. Én azonban nem bírtam menni. Erre föl a dervis szó nélkül a hátára vett. Szúrta az orromat a saját szagom. Elszégyelltem magam.

– Ne cipelj engem, büdös vagyok, mint egy dög – mondtam.

– Ne aggódj! Te csak mutasd az utat!

Így történt, hogy a tebrizi Semsz, nem törődve a testemet beborító vérrel, húggyal és hányással, vitt engem a hátán Konya szűk utcácskáin. Mélyen alvó házak, üzletek, viskók mellett haladtunk el. A kerítések mögött kutyák ugattak.

– Van valami, amit mindig is szerettem volna tudni – kezdtem. – A szúfik a valódi vagy a jelképes bort dicsérik verseikben?

Semsz szeretetteljesen elmosolyodott, mintha egy gyerekkel beszélne: – Szent életű Szulejmán! Hát erre vagy kíváncsi! Mit számít ez? – válaszolta.

Eközben végre megérkeztünk az otthonomhoz. Óvatosan leeresztett a hátáról, majd így szólt:

HUSZONKETTEDIK SZABÁLY: Ha egy igazhívő belép egy borozóba, az számára imahely lesz. Ha azonban egy alkoholista lép ugyanebbe a helyiségbe, akkor ő borozónak látja. Bármit teszünk is életünk során, szándékunk minősíti a tettünket, és nem a külső vagy a felirat.

Miután Semsz hazavitt, elnyúltam az ágyamon hason fekve egy hosszú és kimerítő éjszaka után. Nem bírtam aludni, annyira sajogtak a sebeim, mégis valami ismeretlen nyugalom és megnyugvás áradt szét a bensőmben.

Minden porcikám sajgott, de különös módon már nem fájt annyira a szívem.

ELLA

Boston, 2008. június 3.

Nem számított ilyesmire. Június első napjaiban olyan dolgok történtek vele, amikre egyáltalán nem volt felkészülve. Különösen arra nem számított, hogy Árnyék nevű kutyáját holtan találja a konyhában. Ella elveszítette azt a lényt, aki hosszú ideje a legjobb barátja volt otthonában, és bár lelke mélyén tudta, hogy kutyája megöregedett, eljárt felette az idő, nagyon felkavarta az eset. Ezt követően Orly iskolaigazgatójától kapott egy levelet. Az állt benne, hogy a lánya kamaszkori krízisen megy keresztül, és tanácsos lenne felkeresnie egy pszichológust. Az osztályában mindenki tudja róla. Ella erős bűntudatot érzett a levelet olvasva. Hogyan kerülhette el a figyelmét, hogy a gyermeke válságos helyzetben van? Miért kellett ennyi idő, hogy észrevegye a szeme előtt zajló dolgokat? Ha a bűntudat nem volt is új jelenség Ella számára, az anyaságával kapcsolatosan felmerülő kételyek újnak számítottak.

Az elmúlt időszakban Ella naponta levelezett Aziz Z. Zaharával. Előfordult olyan is, hogy napi két, három, sőt néha öt üzenetet is írtak egymásnak. Mindent megírt Aziznak, ami eszébe jutott, vagy ami elszomorította. Ő pedig nem késlekedett a válasszal. Ella számára talány volt, hogyan tudott Aziz mindig internetközelben maradni, amikor annyit utazott, ráadásul a világ legfélreesőbb helyeire ment. Anélkül, hogy észrevette volna, Aziz szavainak a rabjává vált.

Minden adandó alkalommal megnézte az elektronikus leveleit. Reggel, amint felébredt, reggeli után, a reggeli sétát követően, ebédfőzés közben, mielőtt elment hazulról, sőt még amikor az utcán vásárolt, akkor is betért internetkávézókba, hogy megnézze az üzeneteit. Akkor is, amikor kedvenc sorozatát nézte, amikor paradicsomot vagdalt a Nemzetközi Szakács Klubban, amikor a szomszédjaival telefonált, vagy amikor az ikrektől kikérdezte a leckét, mindvégig ott volt mellette a laptopja, és az elektronikus postaládája megnyitva. Ha épp nem jött új levél Aziztól, a régieket olvasta újra. Valahányszor új levél érkezett, olyan izgatott lett, mint egy ifjú szerelmes. Tisztában volt azzal, hogy ez a levelezés több holmi ártatlan barátságnál.

Ahogy egyre gyakoribbá váltak a levélváltásaik, Ella érezte, hogy egyre távolabb kerül a régi rezignált énjétől. Az addigi szürkés-fakó élete élénk színűre változott: fényes, csillogó, már-már kihívó lila színben pompázott. Óvakodott ettől a színtől. Ugyanakkor tudta, hogy nem lehet ellenállni a csábításának.

Aziz nem üres üzeneteket írt. Aziz szerint nem különbözött a növényektől az, akit nem a szíve irányít, aki nem engedi át magát a szerelem érzésének. Nem azért írt, hogy szaporítsa a szót. Üzeneteiben mindig törekedett valamire. Alapvető dolgokról írt: élet és halál, vallás és filozófia és szerelem kérdéséről. Noha Ellára egyáltalán nem volt jellemző, hogy ilyen komoly témákban véleményt mondjon, Aziz előtt kitárulkozott.

Ha volt is a kapcsolatban valami rejtett flörtölés – márpedig volt –, Ella úgy gondolta, hogy teljesen ártalmatlan. Ugyan mi kivetnivaló lett volna abban, hogy a virtuális világnak nevezett végtelen lehetőségek labirintusának két különböző szegletéből elcsavarják egymás fejét? Így legalább vissza tudta szerezni az önbecsülését, amely házassága során csorbát szenvedett. Másrészt talán Aziz büszkeségének is hízelgett, hogy képes felkelteni egy középkorú, férjezett, családos amerikai nő érdeklődését. Ritkaságszámba menő férfi volt. Nem azok közé a férfiak közé tartozott, akik színlelni kezdtek, amint nyilvánvalóvá vált számukra, hogy egy nő érdeklődést mutat irántuk.

Ellát furdalta a lelkiismeret, amiért családos nő létére egy idegen férfival levelez egész álló nap, és bizalmas viszony alakult ki közöttük. Csakhogy ez a kapcsolat úgysem csaphat át szexualitásba soha. Mindig plátói vonzalom marad.

Bocsánatos bűnnek számított. Bocsánatos félrelépésnek.

ELLA

Boston, 2008. június 5.

A legutolsó leveledben ezt írtad: Azt hisszük, hogy okos döntéseket hozva, terveket szőve irányíthatjuk életünk folyását. Pedig valójában befolyásolhatja-e a hal az óceánt, amelyben úszik? Ez csak hamis elvárásokhoz vezet, és bánatot szül.

Az én életem viszont azzal telt, hogy mindent megterveztem, és listákat készítgettem, Aziz. Nekem kell kielégítenem a családom legkülönbözőbb szükségleteit. Mindent megtervezek a legapróbb részletéig. Ha bárkitől, aki ismer engem, megkérdezed, azt fogják mondani: szigorú anya vagyok. Nem szeretem, ha megszegik az általam lefektetett szabályokat (az én szabályaim természetesen nem olyan vonzók, mint Semszéi). Egyszer megharagudott rám a nagylányom, és azt mondta, hogy gerillataktikát alkalmazok velük szemben. Ahelyett, hogy leülnék, és őszintén elbeszélgetnék velük, és totális háborút vívnánk, én az „életükbe való beszivárgás” taktikáját alkalmazom.

Tudod, van egy dal, amiben ezt éneklik: „Que sera, sera.” Emlékszel? „Bárhogy lesz, úgy lesz.” Ez nem az én dalom. Sohasem tudom elengedni magam. Te vallásos ember vagy, de én nem. Valójában minden héten megünnepeljük a sabbatot, de ez nem annyira vallási, inkább kulturális esemény számunkra. Az egyetemi éveim alatt egy időben felkeltette az érdeklődésemet a keleti miszticizmus, behatóan tanulmányoztam a buddhizmust és a taoizmust. Olyannyira, hogy egy barátnőmmel még el is utaztunk Indiába, sőt azt tervezgettük, hogy asramokban lakunk majd. Életemnek ezen szakasza azonban nem tartott sokáig. Akkoriban úgy gondoltam, hogy bármennyire nagyszerűek is a misztikus tanok, nem elégítik ki a modern ember szükségleteit.

Remélem, nem bántalak meg téged azzal, hogy hűvösen kezelem a vallás témáját. Azért írom mindezt, mert mindig őszinte akarok lenni veled. Vedd ezt vallomásnak!

A téged ismeretlenül is hiányoló,
Ella

Kedves Gerilla Ella,

Amszterdamból úton Malaviba kaptam meg az üzenetedet. Azért megyek, hogy lefényképezzek egy olyan falut, ahol elterjedt az AIDS, és a gyermekek kétharmada árván marad. Ha minden jól megy, négy nap múlva ismét otthon leszek. Reménykedhetem ebben? Igen. Befolyásolhatom? Nem.

Csak annyit tehetek, hogy fogom a laptopomat, igyekszem jó internetkapcsolatot találni, és tenni a dolgom remélve, hogy megélem a következő napot. A többi dologra nincsen ráhatásom, de neked sincs.

A szúfik „ötödik elemnek” nevezik az általunk nem befolyásolható dolgok halmazát. A tűz, víz, levegő és szél mellett ez az ötödik elem – az űr – formálja a világunkat. Egy olyan dimenzió, amelyet nem lehet megmagyarázni, nem lehet ellenőrizni, és ennélfogva nem lehet rá alkalmazni a gerillataktikát. Még ha mi, emberek nem tudjuk is pontosan felfogni ezt az elemet, érezzük a jelenlétét.

Említetted, hogy nem vagy képes megadni magad. Ha ezen azt értetted, hogy nem tudod teljes mértékben kiiktatni az akaratodat, leküzdeni az ellenállásodat, magadba fojtani a véleményedet, akkor ezzel én is egyetértek. Én megadáson azt értem, hogy tiszteletben kell tartani az ötödik elemet.

Amikor megismertem a miszticizmust, Isten színe előtt fogadalmat tettem. Megesküdtem rá, hogy nem térek le a helyes útról, leküzdöm az egómat, és ezentúl csak és kizárólag Őt fogom szolgálni. Tudomásul vettem, hogy a személyes korlátaimon túl vannak még dolgok. Egyszóval, hittem Őbenne. A hit a szerelemhez hasonló: nem kér bizonyítékot, nem vár logikus magyarázatra. Vagy van, vagy nincs.

Vallásos embernek tartasz, pedig nem vagyok az. Más az, ha valaki hívő, és más, ha vallásos. A két fogalom közötti különbség talán soha nem éleződött ki annyira, mint manapság. A modern világban egyre inkább zsákutcába kerülünk. Olyan rendszert alakítottunk ki, amelynek a vallástól, az államtól és a társadalomtól független „intelligens egyén” áll a középpontjában. Másrészt az emberiség továbbra is szomjazza a szellemi javakat. Tudni akarjuk, mi van az értelem határain túl. Hosszú idő után végre kezdünk beletörődni, hogy az emberi értelemnek vannak korlátai.

Ma, akárcsak a modern kor előtt, robbanásszerűen megnőtt az érdeklődés a szellemiség iránt. Ebben a rohanó és száguldó világban egyre több ember próbál teret engedni a lelkiségnek. A lelkiség iránti fogékonyság azonban nem új keletű „hobbi”. Ez olyan dolog, amelyet csak akkor érthetünk meg, ha életünkben és személyiségünkben alapvető változások következnek be.

Írtad, hogy szeretsz főzni. A tebrizi Semsz egy óriási üsthöz hasonlította a világot, amelyben fontos étel készül. Minden, amit teszünk, érzünk, kimondunk, sőt gondolunk, alapanyagként belekerül ebbe az üstbe. Fel kell tennünk magunknak a kérdést, hogy mit tettünk hozzá ehhez az egyetemes ételhez. Sérelmeket, haragvást, bosszút és erőszakot? Vagy szerelmet, hitet és harmóniát?

Mi a helyzet veled, kedves Ella? Milyen hozzávalókat dobsz az emberiségnek nevezett levesbe? Valahányszor eszembe jutsz, óriási mosollyá változik az, amit beledobtam az üstbe. Már most hiányollak, noha még nem is ismerlek…

Szeretettel,
Aziz

Harmadik fejezet

SZÉL

Az élet tovatűnő, elillanó
és változó dolgai…

A FANATIKUS

Konya, 1244. október 19.

Riadtan ültem fel az ágyamban, kutyaugatásra lettem figyelmes. Bizonyára megorrontották, hogy valahol a közelben betörő ólálkodik vagy egy részeg lődörög. A becsületes emberek már nem is alhatnak békésen. Minden utcasarkon egy őrült tékozló, megállíthatatlan a züllés. Korábban nem ilyen volt Konya. Alig néhány éve biztonságos és tisztességes városnak számított. A morális válság semmiben nem különbözik a sártól és a mocsártól. Amint a széléhez érsz vagy belelépsz, rád ragad, elnyel. Ez a nyavalya nem tesz különbséget gazdag és szegény, fiatal és idős között, mindenkit magával ragad. Egyszerre csak arra eszmélsz, hogy akár a széllel terjedő tűzvész, mindent beborít. Ilyen a városunk mai erkölcsi állapota… Ha nem tanítanék a medreszében, legtöbbször ki sem mozdulnék otthonról.

Rossz kort élünk, de szerencsére nincs anarchia, vannak, akik vigyáznak a rendre. Egyesek éjt nappallá téve őrködnek a rend felett a közösségi érdeket az egyéni érdek fölé helyezve. Például Bajbarsz, az unokaöcsém! A feleségem és én büszkék vagyunk rá. Bajbarsz és a többi városőr késő éjszakánként járőröznek, hogy a bűnözők ne randalírozhassanak az utcákon, és mi nyugodtan alhassunk.

Évekkel ezelőtt, amikor bátyámnak lejárt az ideje, és a túlvilágra távozott, én lettem Bajbarsz gyámja. Úgy neveltem, mintha saját fiam lett volna. Lobbanékony természetű, igazi kemény dió. Hat hónappal ezelőtt elszegődött városi őrnek. A híresztelések szerint csak azért kapott munkát, mert én a medreszében dolgozom. Szemenszedett hazugság! Bajbarsz bátorsága és megfontoltsága révén alkalmas rá, hogy megfelelően ellássa ezt a feladatot. Kiváló katona válhatott volna belőle, ha akarja. Bár égett a vágytól, hogy hitünk ellenségeivel harcolhasson – elsősorban a Jeruzsálembe tartó keresztesekkel –, feleségem és én elleneztük, hogy elmenjen. Azt akartuk, hogy itt maradjon, megnősüljön, családot alapítson. Már bőven eljött az ideje, hogy megházasodjon.

– Fiam, te bátor és erős vagy, mindent elérsz, amit csak a fejedbe veszel; szükségünk van rád – marasztaltam. – Ha csak arra vágysz, hogy harcolj, azt ebben a városban is megteheted, bőven találsz rá alkalmat.

Valóban így is van. Ma reggel így szóltam a feleségemhez: – Nehéz időket élünk. Minden züllésnek és hanyatlásnak indult.

Naponta értesülünk a világ különböző részein történt katasztrófákról. Ez nem véletlen. Annak, hogy a mongolok olyan fényes győzelmeket tudtak aratni, hogy a keresztények annyira sokat tudtak tenni az ügyükért, és az iszlám ellenségei falvak és városok egész sorát le tudták rombolni, az áll a hátterében, hogy egyesek letértek Allah útjáról! Azok miatt történhetett mindez, akik bár muszlimnak mondják magukat, valójában mégsem tartják be az iszlám törvényeit! Ahol elromlanak az erkölcsök, ott minden pusztulásra van ítélve. A mongolokat a bűneink miatt küldte ránk Isten, hogy így vezekeljünk. Ha Isten nem küldte volna ránk a mongolokat, akkor helyette földrengéssel, éhínséggel vagy özönvízzel sújtott volna minket. Vajon mennyi csapást kell még elszenvednünk, hogy a bűnösök, okulva mindebből, megbánást tanúsítsanak? Már csak az hiányzik, hogy tüzes ménkő hulljon az égből! Ha így folytatódik, még ez is bekövetkezhet. Ha Szodoma és Gomora bűnös életű lakóinak példáját követjük, mind egy szálig el fogunk tűnni a föld színéről.

Milyen szörnyű példával járnak elöl ezek az individualista és lánglelkű szúfik! Muszlimokhoz méltatlan sületlenségeket beszélnek, és közben a vallásról, hitről prédikálnak. Mélységesen felháborítanak! Ostoba gondolataiknak Próféta Urunk szent nevének említésével kívánnak érvényt szerezni. A gutaütés kerülget. Azt állítják, hogy Mohamed próféta egy csata után így szólt a néphez:

– Véghezvittük a kis dzsihádot, mostantól a nagy dzsihád a célunk!

A szúfik pedig azt mondják ebből kiindulva, hogy az egyetlen létező ellenségünk a saját egónk, éppen ezért senkivel ne veszekedjünk! Talán egyeseknek tetszenek ezek a mézesmázos szavak, de mi hasznát vesszük akkor, amikor hitetlenek és istentagadók serege ellen kell élet-halál harcot vívnunk?

A szúfik alaposan eltúlozzák, amikor azt állítják, hogy az Istenhez vezető úton négy kapun kell áthaladni. Ez a négy kapu a saría, a tudás, a szúfi út és az igazság. Lépcsőfokonként lehet feljebb jutni. Egyesek még azt is hozzáteszik, hogy a saría csupán egy állomás a többi között. Azt kérem én tőlük, mondják meg, hogy minek az állomása.

Arcátlan módon azt állítják, hogy az első kapu szabályai nem vonatkoznak arra, aki odaér a negyedik kapuhoz, az igazság mesterének nem kell tartania magát a saría, vagyis az iszlám törvény alapvető kívánalmaihoz. Álljunk meg egy szóra! Azt képzelik, hogy ők már eljutottak az isteni szintre! Micsoda elbizakodottság! Számukra fontosabb alkoholt fogyasztani, táncolni, zenélni, verset írni, festeni, mint betartani a vallási előírásokat. Egyfolytában csak azt prédikálják, hogy mivel az iszlámban nincsenek méltóságok, mindenkinek joga van hozzá, hogy maga találja meg Allahot. Bár ártalmatlannak, sőt naivnak tűnhetnek ezek a néphez intézett cikornyás szavak, én jól tudom, hogy mögöttük alattomos és gonosz szándék húzódik. Azt sugallják, hogy „Ne hallgassatok a vallási elöljárókra! Semmi szükség rájuk!” Tulajdonképpen velünk van bajuk.

Ha a szúfikat kérdezed, azt fogják mondani, hogy az áldott Szent Korán telis-tele van különleges szimbólumokkal, jelekkel és jelszavakkal. A Korán minden versét betűnként átszámolják a számértékük szerint, és rejtett jelentéseket keresnek bennük. Szerintük minden egyes szónak van egy nyilvánvaló és egy elvont jelentése. Emiatt nagyon figyelmesen, több szinten vizsgálják a Korán-verseket. Tudatlanok! Felesleges kutakodni! Allah egyetlen parancsát sem rejtette el! Világosan felsorolja őket. A szúfi hívők annyira beleőrültek ebbe a rejtett útmutatás- és kódolt üzenetkeresésbe, hogy már azt sem képesek megérteni, amit Allah szó szerint üzen.

Néhány szúfinak szent meggyőződése, hogy „az ember egy beszélő Korán”. Szégyen-gyalázat! Miféle beszéd ez! Nyílt istenkáromlás! A vándordervisek ráadásul nemcsak bolondok, hanem szabadosak is. A kalenderi, hajdari, dzsamii, dzsavlaki{31} dervisek… Számtalan nevük van, sokfélék. Véleményem szerint ők a legborzasztóbbak. Ugyan mi haszna lehet bármely közösségnek egy gyökértelen emberből? Az ördög lecsap arra, akinek nincsenek kötődései, az egész világot otthonának tekinti, és ide-oda hánykolódik, mint egy száraz falevél a szélben.

Ha már itt tartunk, a filozófusok sem különbek a szúfiknál. Azt hiszik magukról, hogy azzal a korlátolt agyukkal képesek megfejteni a végtelen világegyetemet. Az ég szerelmére, bölcs bagolynak képzelik magukat! A szúfik és a filozófusok pont olyanok, mint a must- és a bozaárusok{32}. Van egy történetem is ezzel kapcsolatban.

Egyszer egy filozófus az utcán szembetalálkozott egy dervissel. Pillanatok alatt összebarátkoztak. Napokig beszélgettek. Az egyik elkezdte a mondatot, a másik befejezte.

Végül aztán, amikor elbúcsúztak, a körülöttük levők megkérdezték, hogy miről beszélgettek ilyen szenvedélyesen. A filozófus ezt válaszolta:

– Beszélgettünk, és közben rájöttem, hogy ő eleve mindent lát, amit én tudok.

A szúfi pedig ezt felelte:

– Beszélgettünk, és közben rájöttem, hogy ő eleve mindent tud, amit én látok.

Vagyis a tudatlan szúfi azt hiszi, hogy lát, a tudatlan filozófus pedig azt hiszi, hogy tud. Pedig valójában emez sem tud semmit, és a másik sem lát semmit. Miért nem ismerik be, hogy mi, emberek egyszerű, korlátolt és halandó lények vagyunk, akiknek bizonyos dolgok meghaladják a képességét? Az embernek nevezett teremtmény ha megfeszül, sem képes akármire. Még egy lépést sem tud megtenni. Minden úgy lesz, ahogy Allah a sorsunkban megírta. Ennyi az egész. Nekünk nem az a feladatunk, hogy bíráljuk a Teremtő parancsolatait, és főleg nem az, hogy megpróbáljuk megérteni, hanem hogy betűről betűre betartsuk!

Amint megjön Bajbarsz, ezt majd mind megbeszéljük vele. Nálunk rendszeressé váltak ezek a baráti beszélgetések. Minden éjjel, amikor fáradtan és kimerülten hazaér az őrségváltásból, leülünk a tűzhely elé. Bajbarsz kenyeret aprít a levesbe, amit a feleségem főzött, és közben a fennálló helyzetről és a közállapotokról beszélgetünk. Jó étvágya van, hiszen fiatalember. Jó erőben kell lennie. Egy ilyen fiatal, bátor és becsületes embernek rengeteg sok tennivalója akad egy ilyen romlott erkölcsű városban.

Legyen szó hitetlenekről vagy romlott erkölcsűekről, számtalan embert kell móresre tanítania. Rengeteget!

SEMSZ

Konya, 1244. október 29.

Egy jéghideg éjjelen a Şekerci han tetőteraszán üldögéltem. Már nem sok idő választott el attól, hogy megismerkedjem Mevlánával. Meditáltam. Arról elmélkedtem, hogy szívünkben hálát és örömöt kellene éreznünk azért, hogy Allah a saját képére formálva megteremtette ezt a csodálatos világot, amelyben őt kereshetjük mindenütt és őt láthatjuk mindenben. Az emberek azonban sajnos nagyon ritkán éreztek efféle hálát.

Felidéztem azokat az embereket, akikkel eddig Konyában megismerkedtem: Koldus Haszán, Részeges Szulejmán és a Sivatag Rózsájának nevezett prostituált. Ezek a megvetett és elnyomott emberek egy elég általános problémától szenvedtek: a kirekesztettségtől. A közösségen kívül rekedtek, a társadalom peremén élnek. Az elefántcsonttornyaikban élő tudósok látószögén kívül esnek ezek az emberek. Kíváncsi vagyok rá, hogy vajon Mevlána milyen viszonyban van velük. Ha Mevlána még nem karolta fel a társadalom elesett rétegeit, szívesen segítenék neki ebben. Szeretném a közvetítő szerepét betölteni közte és az elesettek között.

A város nagy sokára álomba szenderült. Elérkezett az óra, amikor még az alvó állatok is ügyelnek arra, hogy ne zavarják az uralkodó csendet. Leírhatatlan szomorúsággal és egyben leírhatatlan boldogsággal tölti el az embert, ha hallhatja, hogyan alszik egy város. Vajon mi minden történik a zárt ajtók mögött? Azon is eltöprengek, hogy ha más utat követtem volna eddigi életem során, miféle dolgok történnek meg velem. Én azonban tudom, hogy nem én választottam ezt az utat magamnak. Az út választott ki engem.

Egy vándordervis megérkezett egy városba. Az ottaniak bizalmatlanok voltak az idegenekkel szemben. – Takarodj! – kiáltották a dervisnek. – Egyikünk sem ismer téged!

A dervis higgadtan azt felelte: – Az a lényeg, hogy én ismerem önmagamat. Higgyétek el, sokkal rosszabb lenne, ha fordítva lenne, vagyis ha ti ismernétek engem, én viszont nem ismerném önmagam.

Nem számít, ha Konya népe nem ismer engem. Minden rendben van, hiszen én ismerem önmagamat. Aki ismeri önmagát, az ismeri Őt.

HUSZONHARMADIK SZABÁLY: Életünk olyan, mint egy színes játék. Egyesek annyira komolyan veszik ezt a játékot, hogy sírnak, és valósággal belebetegszenek. Mások alighogy kézbe veszik, összetörik és elhajítják. Vagy túlzottan sokra tartjuk, vagy nem becsüljük eléggé.

Óvakodj a túlzásoktól! A szúfi nem esik egyik végletből a másikba. A szúfi mindvégig középen marad, a középutat választja…

Holnap reggel a többiekkel együtt én is elmegyek az Ulu dzsámiba, hogy meghallgassam Rumit. Lehet, hogy valóban olyan tehetséges szónok, mint mondják róla, de végső soron minden szónok szavainak súlyát azzal mérik le, hogy mit értett meg belőle a hallgatóközönség. Prédikáció közben azt hallja az ember, amit hallani akar. Pedig valójában a fül számára kellemetlen szavak hordoznak kegyelmet. Véleményem szerint Mevlána prédikációi egy csalánnal, bogánccsal és bozótokkal teli elhanyagolt kert. Az oda betévedő vándorok mind szemgyönyörködtető virágokat keresnek, a többi növényt észre sem veszik. Nagyon kevesen vannak, akik kedvelik a szúrós, ijesztő kinézetű növényeket. Holott számtalan betegségre ezekből a növényekből készítenek gyógyírt.

Ilyen a szerelem kertje is! Nevezhetjük-e szerelemnek, ha csak a kellemeset és könnyűt gyűjtjük egy csokorba, és ott hagyjuk a nehézségeket? Nincs annál könnyebb, mint a szépet szeretni, a csúnyát meg ellökni magunktól. A kérdés az, hogy képesek vagyunk-e a jót és a rosszat is szeretni egyaránt, nem téve különbséget köztük. Abban nincsen semmi pláne, ha hálálkodunk a nekünk tetsző dolgokért! Erre még Belh{33} kutyái is képesek. Ha csontot dobsz eléjük, örülnek, hálásan csóválják a farkukat. Az ember kétségkívül többre képes ennél. Van ennél magasabb szint is! Van még egy szint: egy olyan dimenzió, ahol minden jelző elveszti a jelentőségét!

Holnap látni fogom Rumit.

Ó, Mevlána! A szavak, betűk, értelmezés világának mestere! Ó, a világ ismerője!

Megismersz majd, ha rám nézel?

Láss meg engem!

Láss meg engem!

RUMI

Konya, 1244. október 30.

Amíg élek, nem felejtem el azt a napot, amelyen megismerkedtem a tebrizi Semsszel. A muszlim naptár ötödik hónapjának vége felé történt. Hűvös, már-már fagyos szellő fújdogált. Azt süvöltötte, azt újságolta a szél, hogy az ősz lassan tovatűnik minden pompájával együtt.

A dzsámi, mint mindig, zsúfolásig megtelt. Tömött sorok alakultak ki. Valahányszor ennyi emberhez kell szólnom, nem gondolok a hallgatóközönségre, ugyanakkor nem is feledkezem meg róla. Valahol a kettő között egy hajszálvékony mezsgyén mozgok. Ez csak egyféleképpen lehetséges: úgy tekinteni a hallgatóságra, mintha nem több száz emberből állna, hanem egyetlen személy lenne! Minden héten több százan jönnek el, hogy meghallgassanak, én viszont mindig egy emberhez szólok. Úgy beszélek, mintha csak egy ember figyelne oda a mondandómra, és csak ő hallana meg engem.

A prédikáció végén kimentem a dzsámiból. Láttam, hogy feldíszítették a lovamat. Sörényébe aranyszálakat fontak, ezüstcsengettyűket aggattak rá. Szerettem a csengettyűk alig hallható csilingelését hallgatni lovam lépte nyomán, de olyan sokan gyűltek oda, annyira ellepték az utat, hogy lehetetlen volt gyorsan haladni! Elöl én a tanítványaimmal, mögöttünk a nagy tömeg, lépésben, nagy lomhán ballagtunk az összetákolt viskók, bódészerű üzletek között.

Micsoda lárma vett körül! Micsoda hangzavar támadt! Egymásba vegyült az út mentén felsorakozott emberek üdvrivalgása, az útszéli írnokok, bértollnokok könyörgése, a kisgyerekek nyafogása és szüleik dorgálása, a mozgóárusok kiáltozása, valamint a koldusok hangos kéregetése. Legtöbbjük arra várt, hogy imádkozzam értük. Egy részük pedig csupán meg akart érinteni, vagy érezni akarta a közelségemet. Egyesek ennél nagyobb elvárással jöttek: akadt olyan, aki halálos betegségben szenvedett, és tőlem remélte a gyógyulást, illetve olyan, aki arra kért, hogy szabadítsam meg a rontástól. Ez rettentően elkeserített engem. Vajon nem látták-e, hogy nem vagyok próféta, hogy kegyet gyakoroljak, és csodadoktor sem vagyok, hogy gyógyítsak?

Ezeken töprengve lassan haladtam előre. Amikor befordultunk a sarkon, és a Şekerci han közelébe értünk, láttam, amint egy dervis izzó tekintetét rám szegezve elindul felém a tömegben. Nagyon elszántnak tűnt. Mintha valami távoli dologra koncentrált volna. Teljesen más volt, mint a körülötte levők. Kirítt a környezetéből. Magányos volt. Mintha nemcsak ebben a pillanatban, hanem egész élete során magányos lett volna. Jobban szemügyre vettem, és feltűnt, hogy nincs haja, szakálla, szemöldöke. Ennél már nem is lehetett nyíltabb egy ember tekintete, mégis titokzatosnak tűnt. Nem lehetett olvasni a gondolataiban.

Engem azonban elsősorban nem is a külseje nyűgözött le. Konya városában gyakran megfordulnak vándordervisek. Számos és sokféle dervis megfordult már itt Allahot keresve. Sok olyat láttam már, akinek a karján szemkápráztató tetoválások díszelegtek, fülében és orrában több karika csüngött, nyakában tülök és kürt lógott. Éppen ezért, amikor először megpillantottam ezt a dervist, nem is annyira az öltözete szúrt szemet. A tekintete fogott meg.

Élesebb volt a nézése a pengénél. Széttárt karjait a magasba emelte, és így állt az utca közepén. Mintha nem is csak engem és a mögöttem haladó konvojt akarta volna megállítani, hanem magát az idő folyását. Hirtelen megborzongtam. Olyan érzésem támadt, mintha meghalt volna egy részem. A lovam nyugtalan lett, és ideges nyerítésbe kezdett. Próbáltam megnyugtatni, de mindhiába. Felágaskodott, és kis híján engem is levetett a hátáról.

Ebben a pillanatban a dervis lovamra szegezte a tekintetét, és odajött hozzám. Súgott valamit a ló fülébe. A ló menten megnyugodott, leereszkedett a földre. Széles orrlyukán át nagyokat fújtatott. A minket körülvevő tömeg lélegzet-visszafojtva figyelte a történéseket. Sutyorgásra lettem figyelmes:

– Ez egy varázsló. Megbabonázta a lovat!

A dervis viszont látszólag nem törődött a körülötte levőkkel. Rám nézett, szeme sejtelmesen csillogott.

– Ó, te világ bölcse, Rumi, keleten és nyugaton páratlan Mevlána! Szép dolgokat hallottam rólad. Engedelmeddel, azért jöttem el ilyen messzire, hogy megkérdezzek tőled valamit.

– Tessék! – feleltem szelíden.

– Akkor először is szállj le a lovadról, ereszkedj le, hogy egy szinten legyünk!

Eme szavak hallatán úgy megdöbbentem, hogy szóhoz sem jutottam. A mellettem levők is meglepődtek. Eddig senki nem mert így beszélni velem.

Elvörösödtem. Valami fojtogatót, sőt dühöt éreztem, de uralkodtam érzéseimen, és leszálltam a lóról. A dervis közben már rég hátat fordított, és távolodott.

Utánasiettem, és megállítottam. – Hé, állj meg! Hallani akarom a kérdésedet!

A dervis azon nyomban megállt, megfordult, és akkor először elmosolyodott: – Szerinted melyik az előrébb való kettejük közül: Mohamed próféta vagy a szúfi Bajezid-i Bisztámi?

– Miféle kérdés ez! – tiltakoztam. – Hogyan is lehetne egy napon említeni az utolsó prófétát, Allah hírnökét – béke vele – és egy szúfit?

Kíváncsiskodó tömeg gyűlt körénk, de a dervis szemmel láthatóan rá sem hederített a bámészkodókra. Ugyanazzal az arckifejezéssel hozzátette:

– Gondold csak végig! Vajon Próféta Urunk nem azt mondta-e, hogy nem ismerte Urunkat kellőképpen, és így nem tudta méltón tisztelni. Ezzel szemben Bajezid-i Bisztámi azt mondta, hogy „Én magamat tisztelem, mert nagy az én dicsőségem. Allahot hordom a szerzetesi ruhámban.” Míg egyikük Allahhoz képest parányinak érzi magát, a másik magában hordozza Allahot. Szerinted melyik érdemel nagyobb tiszteletet?

Elállt a lélegzetem, nagyot nyeltem. Az első hallásra értelmetlennek tűnő kérdés most hirtelen értelmet nyert. Mint amikor felemelnek egy leplet, és különös találós kérdés kerül elő alóla. A dervis arcán átsuhant egy bizonytalan mosoly. Ekkor már tudtam, hogy a velem szemben álló ember nem akárki. Őszinte szándék vezérelte. Azt akarta, hogy gondoljak végig egy olyan kérdést, amelyről korábban nem elmélkedtem.

– Megértettem, hogy mire célzol – mondtam. – Összehasonlítom a két mondást, és megpróbálom bebizonyítani, hogy bár Bisztámi szavai meggyőzőbbnek hangzanak, Próféta Urunk mondása mégis magasztosabb.

– Csupa fül vagyok, hallgatlak – felelte a dervis.

– Az isteni szerelem olyan, akár a tenger. Minden ember a saját felekezetének megfelelően merít a vizéből. Mindenki a tálkája méretének megfelelő mennyiségű vizet merít. Az edény lehet hordó, vödör, puttony vagy kulacs nagyságú.

Beszédem közben a dervis arckifejezése megváltozott. Lassan ellágyult a tekintete, és szemében baráti csillogás gyúlt: mint aki saját gondolatait hallja vissza más szájából.

– Bisztámi edénye sokkal kisebb volt, mint Próféta Urunké. Ő csak egy kortyot ivott, és azzal megelégedett. Beérte annyival. Annyitól megrészegedett, boldog volt. Milyen szép, hogy rátalált Isten létezésének bizonyítékára! Csakhogy aki megreked azon a szinten, az nem megy tovább az úton. És ami Próféta Urunkat illeti, ő Allah szerető szolgája, és nem telik meg egykönnyen az edénye. Ezért ezt mondja Allah a Koránban: „Vajon nem tártuk-e ki a szíved, és nem lett-e nagyobb?” Miután megnőtt a szíve, vagyis nagyobb lett az edénye, állandó szomjúságot érzett. Nem véletlenül mondja, hogy „nem tiszteltelek téged méltóképpen”. Pedig valójában senki sem ismerte Allahot annyira, mint ő.

A dervis szelíden, magabiztosan mosolygott. Fejet hajtva köszönt. Aztán kezét a szívére tette tiszteletet adván, és egy ideig úgy maradt. Nem emlékszem, mennyi ideig álltunk úgy, de az égbolt már vörösödni kezdett. A körülöttünk levő tömeg türelmetlenül fészkelődött, hangos zúgolódás támadt. Előbb kíváncsian figyelték a kettőnk közti történéseket, majd egyre jobban megdöbbentek. Végül azonban a döbbenet méltatlankodásba csapott át. Eddig soha nem láttak engem mások előtt meghajolni. Nem tetszett a tanítványaimnak, hogy meghajoltam egy közönséges vándordervis előtt.

A dervis megérezhette a nép ellenszenvét, mert suttogva így szólt: – Jobb lesz, ha elmegyek. Nem akarlak elrabolni a híveidtől!

Nem értettem, hogy finom szemrehányás vagy burkolt gúnyolódás rejlik-e szavai mögött. De azonnal tiltakoztam:

– Várj! – kiáltottam utána. – Ne menj el! Maradj még!

Megfordult, és figyelmesen fürkészte az arcomat. Tekintete egy pillanatra elkomorult. Ajkát erősen összeszorította, mintha mondani akart volna valamit, csak nem jönne ki hang a torkán. Ekkor, a nagy csend közepette megértettem azt a rejtett és néma kérdést, amit a dervis valójában meg akart kérdezni tőlem:

– És mi a helyzet veled, te nagy tudós? Mekkora a te edénykéd?

Tettem egy lépést a dervis felé. Annyira közel voltam hozzá, hogy észrevettem a fekete szemében kigyúló őrült szikrákat. Egyszerre furcsa érzés kerített a hatalmába. Mintha átéltem volna már ezt a pillanatot valamikor korábban. Nem is egyszer, hanem talán tíz vagy húsz alkalommal. Kusza emlékfoszlányok keltek életre az agyamban. Egy magas, vékony férfi, akinek lepel takarja az arcát, és lángolnak az ujjai… Ekkor rádöbbentem a valóságra: az előttem álló dervis nem más, mint az álmaimban megjelenő férfi!

Tudtam, hogy megtaláltam a lelki társamat, az istenemet. Reszketett a térdem az izgalomtól. Repestem örömömben, mégis egész életemben sohasem éreztem ennyire tökéletlen és gondterhelt boldogságot.

Bár örültem, beleborzongtam, és rémület lett úrrá rajtam.

ELLA

Boston, 2008. június 8.

Aziz és Ella levelezése felélénkült, ahogy a tavasz nyárba fordult. Ella maga is meglepődött ezen a váratlan fejleményen, amelyet titokként őrzött. Nem értette, hogyan tudnak egymásnak annyi mindenről írni, mikor egymás szöges ellentétei voltak. Még abban sem volt biztos, hogy meg tudja válaszolni, mi a közös kettejükben.

Ella szemében Aziz Z. Zahara egy kirakós játéknak tűnt, amelyet a sok-sok apró darabból próbált kirakni. Minden tőle kapott e-mailből megtudott róla valami újabb információt: egy újabb darab került a helyére. A kép egésze még mindig nagy talány volt a számára, mindenesetre már ebben a fázisban rengeteget megtudott A szerelem törvénye című regény szerzőjéről.

Tudta például, hogy Aziz profi fotós. Tudni szerette volna, hogy vajon foglalkozásából adódóan utazott ennyit, vagy azért választotta ezt a szakmát, mert szeretett utazni. Aziz vándorlelkű volt. Számára nem volt különbség aközött, hogy elmenjen a világ legeldugottabb részébe, vagy hogy sétáljon egyet a közeli parkban. A legmostohább utazásoktól sem rettent vissza. Tántoríthatatlan utazó volt, akár az egész világot a hátán cipelő teknősbéka…

Akárhová ment is, mindenütt otthon érezte magát. Legyen az Szibéria, Sanghaj, Kalkutta vagy Casablanca… Csak egy hátizsákot és egy nejt{34} vitt magával. Olyan eldugott helyeken éltek barátai, amelyeket Ella nem is talált volna meg a térképen. Mindenütt megfordult már. Az utazástól való rettegés, az érzéketlen és mogorva határőrök, vízumszerzés a működésképtelen bürokrácia útvesztőiben, az ivóvízben található paraziták, az ételmérgezések, gyomorpanaszok, a zsebtolvajoktól való félelem, vagyis mindaz, ami a turisták rémálmának számított, Aziz számára csupán jelentéktelen részleteknek tűntek. Ella különbséget tett „biztonságos európai országok”, illetve „ezeken kívül eső veszélyes területek” között. Aziz számára ugyanazt jelentette észak, dél, kelet és nyugat.

Ella élete egy álló vizű tóra, Azizé pedig inkább egy sebes sodrású folyamra emlékeztetett. Ella minden lépéstől félt, ő száguldott. Ella ezerszer is meggondolta minden lépését, Aziz viszont előbb lépett, és csak aztán gondolkodott; már ha egyáltalán gondolkodott. Aziz élénk, színes egyéniség volt tele ideálokkal és szenvedélyekkel. Számtalan neve létezett, és minden névnek hosszú története volt.

Ella önmagát a következő módon jellemezte: liberális, nyitott gondolkodású, demokrata, udvarias, művelt, zsidó, „de nem vallási, hanem kulturális értelemben”, vegetáriánusjelölt, aki elhatározta, hogy egy nap teljesen felhagy a húsevéssel. Mindent és mindenkit két kategóriába sorolt: „azok, amiket és akiket szeretek”, és „azok, amiket és akiket gyűlölök”.

Nem volt ateista a szó szoros értelmében. Olykor családjával együtt betartott bizonyos vallási előírásokat. Inkább arról volt szó, hogy Ella nem igazán szívelte a vallást és a vallásos embereket. Úgy gondolta, hogy akárcsak régen, a legborzasztóbb és legvéresebb harcokat napjainkban is a vallás jegyében vívják. Ugyan mit profitálhat az emberiség a vallásokból? Ezek inkább csak egymás ellen uszították a különböző fajokat. Ki nem állhatta a fanatikusokat, tekintet nélkül a vallási hovatartozásukra. És (még ha nem vallotta is be Aziznak) az iszlámon belüli fanatizmust veszélyesebbnek tartotta a katolikusok vagy zsidók körében megtalálható radikális irányzatoknál. Az összes istenhit hasonlított egymásra, de az iszlám valamiért merevebbnek, zártabbnak tűnt a többinél. Egyszóval Ella Rubinstein messziről sajnálta a muszlim nőket, akiket mind egy kalap alá vett, és szerencsésnek tartotta magát, amiért nem közéjük született.

Aziz pedig nagyon is komolyan vette a vallást és a hitet. Fejlett volt az intellektusa. Amennyire csak tudott, távol maradt a napi politikától. Semmit sem gyűlölt a világon. A „gyűlölet” szót kitörölte a személyes szótárából. Mivel nem volt vegetáriánus, előszeretettel fogyasztott húst. Bevallása szerint a jól megsütött kebabot soha nem tudná visszautasítani.

Skót származású volt. Az 1970-es évek közepén még eltökélt ateista volt, de mára áttért a muszlim hitre. Tréfásan azt mondta, hogy „Kerim Abdüldzsabbar után, Juszuf Iszlám előtt”. Attól a naptól kezdve a legkülönbözőbb nemzetiségű, vallású és kultúrájú misztikusokkal osztotta meg a sorsát és a kenyerét. Amióta csak az eszét tudta, pacifista volt, elítélte az erőszakot. Meggyőződése szerint a világon zajló konfliktusok és háborúk hátterében nem vallási konfliktusok, hanem kommunikációs, „nyelvi” problémák állnak. Az emberek folyamatosan félreértik egymást, téves ítéletet alkotnak egymásról. „Hibás fordításokkal” élünk. Egy ilyen világban ugyan mi értelme makacsul síkraszállni bármely dologért? Még a legszilárdabb meggyőződéseink is származhatnak egy egyszerű félreértésből. Az életben egyébként sem szükséges, hogy bármely témában következetesek és merevek legyünk. Élni ugyanis annyit jelent, mint szüntelenül változni.

Aziz és Ella különböző időzónákban, idősíkokban éltek. Mind konkrét, mind elvont értelemben. Ella számára az idő a jövőt jelentette. Napjának figyelemre méltó részét az elkövetkezendő évekkel, hónapokkal, napokkal, sőt pillanatokkal kapcsolatos tervek szövögetésével töltötte. Ebben még olyan apró-cseprő dolgok is helyet kaptak, mint a bevásárlás, a mosogatógép megjavíttatása. Mindent a legapróbb részletig megtervezett. Gondosan összeállított listákat és noteszt hordott magával a táskájában.

Aziz számára viszont az idő a jelen pillanatot jelentette. A jelenen kívül minden más csak ámítás volt. Mégpedig azért, mert úgy gondolta, hogy a szerelemnek nincsenek jövővel kapcsolatos tervei, illetve múlttal kapcsolatos emlékei. A szerelem csak itt és most létezik.

„Szúfi vagyok. Az idő fia. A jelen gyermeke”, írta egy alkalommal.

Ella ezt írta a válaszában: „Olyan furcsa mindaz, amit írtál, egy olyan nő számára, aki szüntelenül a múltat boncolgatja, és a jövő minden apró részletét megtervezi.”

ALAADDIN

Konya, 1244. december 10.

Nem voltam ott azon a napon, amikor apám szembetalálkozott azzal a furcsa kinézetű, kopasz dervissel. Vadászni mentem néhány barátommal, és csak másnap értem haza. Konyába érve arra lettem figyelmes, hogy az egész város arról pletykál, hogy apám megismerkedett egy dervissel. Mindenki ugyanazt kérdezgeti:

– Ki ez az ismeretlen? Hogy lehet, hogy egy Mevlána szintű nagy tudós szóba állt vele, leereszkedett hozzá?

Gyerekkorom óta megszoktam már, hogy mindenki fejet hajt apám előtt. Az azonban meg sem fordult a fejemben, hogy egy szép napon majd apám is hasonló módon fejezi ki a tiszteletét másvalaki iránt. Apám csak uralkodók és fővezérek előtt ereszkedik térdre, ennél alacsonyabb rangú méltóságok előtt soha. Emiatt nem adtam hitelt a híreszteléseknek. De amint hazaértem, Kerra megerősítette a híreket. Kénytelen voltam elhinni, mivel még soha életemben nem fordult elő, hogy mostohaanyám hazudott vagy valamit eltúlzott volna. Ezek szerint apám a piacon mindenki szeme láttára kezet csókolt egy toprongyos dervisnek. Sőt Kerra elmondása alapján ez a tebrizi Semsz nevű hívatlan vendég ezentúl nálunk fog lakni.

Ki volt ez az idegen, aki egyszerre csak ott termett apám előtt, mint aki az égből pottyant oda? Saját szememmel akartam látni. Megkérdeztem Kerrától: – Miért nem mutatkozik előttünk ez az ember?

– Pszt! Halkabban! – csitított Kerra ijedten. – Apád bevette magát a könyvtárba a dervissel.

Hallatszott ugyan a duruzsolásuk, de nem lehetett kivenni a szavukat. Abba az irányba indultam, de Kerra váratlanul elállta az utamat:

– Jobban tennéd, ha várnál, Alaaddin! Megkértek, hogy ne zavarjuk őket.

Egész álló nap nem jöttek elő a könyvtárból. Az azt követő napon sem, és a későbbieken sem. Miről tudtak ennyit beszélni? Ugyan milyen közös témája lehetett apámnak és egy hétköznapi dervisnek?

Eltelt egy hét, majd még egy. Kerra minden reggel elkészítette a reggelijüket, és letette az ajtajuk elé egy tálcán. Hiába készített napról napra finomabbnál finomabb ételeket, apám és Semsz egy szelet búzakenyéren és egy pohár kecsketejen kívül minden mást visszautasított.

Felborult a megszokott otthoni rend. Napról napra idegesebb és feszültebb lettem. Éreztem, hogy undok vagyok, mégsem tudtam uralkodni magamon. A nap legkülönbözőbb órájában a könyvtárhoz mentem, és a kulcslyukon át leskelődtem. Ha váratlanul kinyitják az ajtót, rajtakaptak volna, amint térdepelve hallgatózom. Engem azonban cseppet sem érdekelt. Kitartóan mindennap meglestem őket, de nem sokat láttam. A függönyöket csak félig húzták el, ezért félhomály volt odabent. Leszámítva néhány elkapott szót, csak vég nélküli suttogást hallottam. Mivel semmit sem láthattam vagy hallhattam, fantáziálni kezdtem.

Egyszer Kerra elcsípett, amint fülemet az ajtóra tapasztva hallgatóztam, de nem szólt rám, és nem is szidott meg. Őt is legalább annyira furdalta a kíváncsiság, mint engem. Mit nem adott volna, hogy megtudja, mi folyik odabent! A nők természetüktől fogva kíváncsiak. Nem tehetnek róla.

Egy másik alkalommal azonban a bátyám is rajtakapott. Ő ekképpen dorgált meg:

– Nincs jogod mások után leskelődni, és legfőképpen a saját apáddal nem illik ilyet tenni.

Megrántottam a vállam. – Az nem bánt téged, hogy apánk éjjel-nappal egy idegennel van, és hanyagolja a családját, csak az fáj, hogy én hallgatózom? Már több mint egy hónapja nem láttuk apánkat. Téged nem bánt, hogy így félredobott minket?

– Senki nem dobott el senkit! – ellenkezett a bátyám. – Apánk a tebrizi Semsz személyében rátalált arra a barátra, lelki társra, útitársra, aki után évek óta áhítozott. Ahelyett, hogy nyivákolsz, mint egy kisgyerek, örülnöd kellene ennek. Ha igazán szeretünk valakit, akkor azt akarjuk, hogy boldog legyen.

Nesze! Éppen ilyen naiv szavak illenek a bátyámhoz! Azt szeretné, ha minden békés és mindenki boldog lenne! Kisgyerekkorától fogva ilyen. Ő apám szeme fénye, szófogadó és tökéletes fiú, én pedig neveletlen, rakoncátlan és érthetetlen vagyok. Talán mindenkinek van egy neki szánt szerepe ezen a világon. Ha elkelt már az összes előkelő szerep, vállalnod kell a neked szánt részt, akár tetszik, akár nem. Bátyámnak jutott osztályrészül a trónörökös szerep. Ő volt apám szeme fénye. Nekem csupán egy mellékszerep jutott!

Negyven nappal azután, hogy apám Semsszel együtt bezárkózott a könyvtárba, furcsa dolog történt. Megint csak az ajtónál térdepelve füleltem, amikor meghallottam a dervist:

– Itt az idő, hogy elhagyjuk a szobát, Mevlána! Mindennap megbeszéltünk egyet a NYÍLTSZÍVŰ ÉS VÁNDORLELKŰ SZÚFIK NEGYVEN SZABÁLYA közül. Ma átvettük az utolsó szabályt is, így jó lenne visszatérnünk az emberek közé. Családod bizonyára már aggódik érted.

Apám sietve mentegetőzni kezdett: – Emiatt ne fájjon a fejed! Feleségem és fiaim is elég okosak ahhoz, hogy ne aggódjanak miattam.

– Ami a feleségedet illeti, azt nem tudom, de két fiad olyan, mint a tűz és víz – mondta Semsz. – A szent hádisz azt írja, hogy: „A fiú az apa jövője.” De vajon melyik fiú? A nagyfiad a te nyomdokodban jár, de a kisebbik teljesen más hajóban evez. A féltékenység, gyanakvás és kritika befeketítette a lelkét.

Alighogy meghallottam ezeket, elöntött a düh. Milyen pimasz ez a dervis! Honnét veszi a bátorságot, hogy ilyeneket mondjon rólam, amikor még nem is ismer?

Épp csak átfutottak agyamon ezek a kérdések, amikor Semsz folytatta a mondandóját odabent, mintha válaszolt volna: – A kisebbik fiad azt hiszi, hogy nem ismerem, pedig jól ismerem. Hiszen figyeltem az elmúlt negyven napban, amikor fülét az ajtóra tapasztva minket hallgatott.

Borsózott a hátam. Gondolkodás nélkül szélesre tártam az ajtót, és nagy dirrel-durral bementem a szobába. Apám szeme elkerekedett a döbbenettől. Nem telt bele egy perc, döbbenete haraggá változott. – Alaaddin, mit művelsz?! Micsoda szemtelenség ez, fiam! Elment az eszed?! – ordította. – Hogy merészelsz háborgatni minket?!

Elengedtem a fülem mellett a sok kérdést, és mutatóujjammal Semsz felé hadonásztam. Nem állt szándékomban kiabálni, de szinte reszkettem a dühtől, és nem bírtam uralkodni a hangomon: – Ahelyett, hogy engem szidsz, előbb megkérdezhetnéd ettől a fickótól, hogy honnét veszi a bátorságot, hogy így beszéljen rólam!

Apám egy árva szót sem szólt. Csak egy nagyot sóhajtott: mintha a létezésem malomkőként nehezedne a vállára. Csak állt, és nézett engem kifejezéstelen arccal.

– Drága apuskám, Kerrának már nagyon hiányzol. És a tanítványaidnak is. Hogy vagy képes ennyi időt áldozni erre a toprongyos dervisre, és hátat fordítani a szeretteidnek?

Alighogy kiejtettem a számon ezeket a szavakat, tüstént megbántam. Csakhogy már késő volt. Apám arckifejezése teljesen megváltozott: szemében bánat és szomorúság tükröződött. Még soha nem nézett így rám.

– Alaaddin, azonnal takarodj a szobából! – mondta. – Elment az eszed. Menj, és keress magadnak egy csendes sarkot! Ott ülj le, és gondold végig, milyen hibát követtél el! Addig fel ne állj, amíg őszintén meg nem bántad a bűnödet! Addig ne gyere vissza hozzám, amíg be nem látod, milyen durva voltál!

– De apa…

– Gyerünk, indulás! – ismételte apám ez alkalommal még határozottabb és keményebb hangon.

Kezem-lábam reszketett, amikor elindultam ki a szobából. Izzadt a tenyerem, remegett a térdem.

Ekkor végérvényesen megvilágosodott a számomra valami. A tebrizi Semsz miatt feje tetejére állt az életünk. Ezután már semmi nem volt olyan, mint azelőtt. Anyámat hosszú évekkel azelőtt, szinte még gyerekként vesztettem el. Most pedig a második nagy veszteséget kellett elszenvednem. Vajon lehet az ember apja egyszerre élő is meg halott is? Nem hittem volna, de ezek szerint lehetséges.

RUMI

Konya, 1244 decembere

Olyan kihalt volt minden: a hatalmas utcák, a felhőtlen égbolt, és egész Konya. Amikor szembejött velem a tebrizi Semsz, és feltette nekem azt a kérdést, olyan volt – ha csak egy pillanatra is –, mintha minden és mindenki eltűnt volna. Csak ő és én maradtunk ebben a városban: a kérdező és a válaszadó.

– Azt mondd meg, hogy Bisztámi vagy Próféta Urunk-e az előrébb való?

Könnyű ezt a kérdést elhessegetni vagy ellökni magunktól. Könnyű erőszakosan elnémítani a velünk szemben állót. Ugyanakkor nehéz felfogni és megválaszolni a kérdést.

Az emberi élet végtelen kaland és utazás. Bölcsőnktől a sírunkig úton vagyunk, szüntelenül utazunk. Előttünk hét különböző szint, hét lépcsőfok. A tudók az út mentén található minden állomást elneveztek. Egónknak sorra át kell jutnia ezeken, és végül le kell vetkőznünk az egyéniségünket, hogy az út végén egyesülhessünk az Úrral. Az ember hazugságban, gyanakvásban és tökéletlenül él. Mindaddig nem jut el az igazsághoz, amíg meg nem mássza ezt a hét lépcsőfokot.

Az első lépcsőfok neve: Nefsz-i Emmare, Romlott Egó. A nyers, kiműveletlen és rendre másokat hibáztató egó szintje. Sajnos rengetegen életük végéig ebben a stádiumban rekednek. Nem tudnak szabadulni a szorításából. Ezen a szinten élnek azok a beképzelt és felfuvalkodott énképpel bíró emberek, akik csak a világias dolgokra tudnak gondolni, akik mindenáron ragaszkodnak a pénzhez, hatalomhoz és ranghoz. Azonnal felismerni azokat, akik itt horgonyoztak le. Mindig másokat okolnak, kritizálnak, piszkálnak. Lételemük a pletykálás és mások rágalmazása. Önmagukban soha nem találnak kivetnivalót, másokat hibáztatnak. A gyanakvás, kétkedés és kevélység világában élnek. Könnyen felismerhetők. Önmagunkból kell kiindulnunk. Emberek vagyunk, és az emberi nem esendő, ennélfogva nincs olyan közülünk, aki ne esne bele a Nefsz-i Emmare csapdájába. Az a fontos, hogy minél előbb kimásszunk ebből a gödörből.

Amikor az ember felismeri ezt, és elhatározza, hogy kijavítja a hibáit, rossz szokásait, hiányosságait, akkor belső utazásra kerekedik fel. Akkortól nem a külvilágot figyeli, hanem befelé fordul. Szép lassan, lépésről lépésre eljut a második szintre. Ez a szint bizonyos értelemben az előző szöges ellentéte. Itt az ember ahelyett, hogy szüntelenül másokat hibáztatna, állandóan önmagát okolja. Minden történés kapcsán önmagát boncolgatja, kritikus önmagával szemben. Ennek az állomásnak az a mottója, hogy „Szép a világ, én meg csúnya vagyok”. Ebben a fázisban az egónk Nefsz-i Levvame lesz, vagyis az Önvádló, illetve Önostorozó Egó.

A harmadik szinten az ember érettebbé válik, kiforrottabb lesz. Eljut a Nefsz-i Mülhime szintjére. Ezen a ponton az ember egója – az Ihletett Egó – minden látott dologból és mindenkiből ihletet merít. Elkezdi kapiskálni, milyen felszabadító érzés az, amikor átadjuk magunkat egy felsőbb hatalomnak, levetkőzzük a személyiségünket. Ekkor belép a Bölcsesség Városába. Még ha időről időre unalmasnak és stagnálónak érezzük is ezt a szintet, többnyire teret nyit és távlatokat teremt, ezért örömet szerez a szívnek. Ugyanakkor vonzereje magában rejti a legnagyobb veszélyt. Azok az emberek, akik eljutnak erre a szintre, többnyire nem akarnak továbblépni. Azt hiszik, hogy az út végéhez értek. Pedig valójában még hosszú és viszontagságos út áll előttük.

Mivel ez a hely harmonikus és vonzó, sokan nem mutatnak rá hajlandóságot, hogy továbbmenjenek. Ezért a harmadik állomás, bármennyire hasonlít is az édenkertre, csapda azok számára, akik előtt Isten a cél.

Akinek sikerül ezen a szinten túljutnia, az átkelve a Bölcsesség Városán, megérkezik a Nefsz-i Mutmaine szintjére. Az egó ekkor már cseppet sem hasonlít korábbi önmagára, teljesen megváltozik. Innen az elnevezés is: Nyugodt Egó. Az ember itt már sokkal magasabb rendű tudattal rendelkezik. Kíváncsisága kielégült, kiteljesedett a szeretete. Már nem fut a pénz, hatalom, hírnév, dicsőség és vagyon után. Másokkal jól kijön, és szívét mindig nyugalom és béke tölti el, nem csak az imaszőnyegen történő imádkozás közben. Szüntelenül imádkozik. Nem töri össze mások szívét, nem él vissza az erejével és nem nézi mások hibáját, sokkal inkább elfedi őket. A vagyonát és tulajdonát Allahnak ajánlja fel.

Ezen túl található az Egység Városa. Az utolsó három szintet a tökély szintjének nevezik. Csak nagyon kevesen jutnak el erre a szintre. Akik viszont eljutnak ide, azok mindig boldogok, szelídek és hálásak, akármi történjen is velük. Az utolsó három szint közül az első a Nefsz-i Razije, az Elégedett Egó. Akik eljutnak ide, azok már nem törődnek a világi dolgokkal.

A következő színtér a Nefsz-i Mazrije. Ezt az állomást Kellemes, Megnyerő Egónak is nevezik, mivel Allah elégedett ezzel a szinttel. Aki eléri ezt a szintet, az mások számára világítótoronyként mutatja az utat. Annak világít, akinek csak akar ez a valódi sarkcsillag. Világít, akár egy örökmécses. Néha még arra is képes, hogy másokat meggyógyítson. Viselkedése mentes a szélsőségektől és túlzásoktól. Soha nem lép fel radikális módon, hanem épp ellenkezőleg: összehozza a más véleményen levőket, kibékíti az ellenségeket, megenyhíti a feszült légkört. Olyan, akár a legszeszélyesebb éghajlaton fúvó enyhe szellő.

A hetedik, vagyis az utolsó szinten az illető eléri a Nefsz-i Kamilét, a Tökéletes Egót. Itt szertefoszlik az önálló énkép. Erről a szintről azonban nem sokat tudunk, mivel nincs, aki elmesélhetné.

Könnyű felsorolni az Isteni Igazsághoz vezető út egyes állomásait, de annál nehezebb megtenni ezt az utat. Mintha nem lenne eleve elég göröngyös ez az út, nem lehet egyenes vonal mentén haladni előre. Az első állomástól az utolsóig vezető út nem egyenes, hanem kanyargós. Ráadásul nincs rá garancia, hogy az, aki feljut egy felsőbb szintre, ott is marad. Sőt vannak, akik azt hiszik, hogy már kiforrtak, megértek, megtették ezt az utat, és közben bucskáznak a mélybe. A korábbi és későbbi generációk, a régi és jövendő emberek közül csak nagyon kevés, évezredenként legfeljebb egy juthat el a legfelső szintre.

Amikor tehát Semsz feltette nekem azt a Mohamed prófétával és Szúfi Bisztámival kapcsolatos kérdést, nem egyszerű összehasonlítást várt tőlem. Ezzel azt is meg akarta tudakolni tőlem, hogy készen állok-e arra, hogy teljesen megsemmisítsem az egómat és feloldódjak Istenben.

Beszélgetésre invitált, arra késztetett, hogy színt valljak. Első kérdésében egy második kérdés rejlett.

Azt kérdezte tőlem: – Mondd, te, hatalmas prédikátor, a hét szint közül melyikben vagy? Elégedett vagy a helyzeteddel? Mondd, mekkora a szíved?!

Elég nagy-e a szíved hozzá, hogy végigmenj ezen az úton?

KERRA

Konya, 1244 decembere

Mostanság annyira kedvetlen, annyira gyámoltalan vagyok. Miközben Mevlána és Semsz éjjel-nappal sutyorogva beszélgetnek a könyvtárban, engem egyre jobban betemet a némaság. Ó, bárcsak kiművelt lennék olyan területeken, mint a fikih, hádisz, filozófia, történelem és logika! Vannak pillanatok, amikor legszívesebben fellázadnék az ellen, hogy nőnek születtem. Ha valaki lányként születik erre a világra, akkor állandóan a házimunkákra tanítgatják: hogyan kell sütni-főzni, takarítani, a szennyes ruhákat kisúrolni, vizet hordani a patakról, megfoltozni a régi zoknikat, a tejet lefölözve túrót készíteni, tésztát gyúrni… Sorra mindet megtanulod. Egyes nők mindezek mellett vagy mindezek helyett azt is megtanulják, hogyan lehet testükkel a férfiak eszét venni. De ennyiben kimerül a tudományuk. Akárhogyan van is, a nők mindig szolgálnak. Senki nem ad könyvet a nők kezébe. Pedig rettentően szeretném, ha Mevlána velem is elbeszélgetne, engem is felvilágosítana, ahogyan Semszet ma.

Házasságunk első évében történt. Akkoriban szokásommá vált, hogy minden szabad időmet férjem könyvtárában töltsem. Törökülésben leültem Mevlána féltve őrzött könyvei, kéziratai közé, és miközben magamba szívtam a lapok poros, penészes szagát, próbáltam elképzelni, miféle titkokat rejtenek. Mevlána nagyon nagy becsben tartja a könyveit. Könyvtárában értékesebbnél értékesebb kéziratok sorakoznak. A legtöbb megboldogult édesapjáról maradt rá. Kedvenc könyvét, a Ma’arif-ot teljes egészében kívülről fújja. Sokszor éjszakákon át virraszt, hajnalig olvassa, pedig bizonyára elolvasta már minden egyes szavát. Vajon az ember képes-e őszinte kíváncsisággal újra és újra elolvasni egy olyan könyvet, amelynek már ismeri a végét?

– Ha több zsák aranyat adnának nekem, akkor sem cserélném el apám könyveinek még egy lapját sem – mondja Mevlána. – Ezek a felbecsülhetetlen értékű könyvek az apámról maradtak rám, és ha eljön az idő, majd a fiaimra hagyom őket.

Sajnos, egyszer régen fájdalmas tapasztalat árán sikerült megtudnom, hogy Mevlána számára mennyire értékesek a könyvei. Még egy éve sem voltunk házasok. Egyedül voltam otthon. Támadt egy ötletem: rongyot és vödröt ragadtam, majd nagy elszántsággal bevetettem magam a könyvtárba. Azzal akartam meglepni férjemet, hogy egyesével letisztogatom a könyveit. Az összes könyvet lerámoltam a polcokról. Egy bársonyruhát rózsavízbe mártottam, majd alaposan letörölgettem mindnek a borítóját.

Az itteni babonák szerint létezik egy neveletlen dzsinn, amelyik előszeretettel veszi be magát a könyvek lapja közé, és tönkreteszi őket. Úgy hívják, hogy Kebikecs! Ezt a dzsinnt úgy lehet elűzni, ha minden könyv elejébe beleírunk egy figyelmeztetést. Hé, Kebikecs! Óvakodj ettől a könyvtől! Nem neked valók ezek a lapok! Én pedig megmosolyogtam ezeket az írásokat, miközben törölgettem a könyveket.

Azon a délutánon a könyvtárban található összes könyvről letöröltem a port. Takarítás közben Imam Gazali Ihja Ulum al-Din című könyvét lapozgattam, és próbáltam megfejteni. Tudtam írni-olvasni, de ez önmagában vajmi kevés ahhoz, hogy az ember megértse a könyvek világát! Fogalmam sincs, mennyi idő telhetett el, miközben így foglalatoskodtam. Bizonyára alaposan belefeledkezhettem. Hirtelen fagyos hang ütötte meg a fülemet.

– Mit csinálsz itt, asszony?

Megfordultam, és szembe találtam magam Mevlánával. Vajon mikor érhetett haza? Nem hallottam a lépteinek neszét.

– Isten hozott, uram! – üdvözöltem, ő azonban meg sem mukkant.

Olyan furcsa volt az arckifejezése, hogy egy pillanatra az az érzésem támadt, mintha nem is a saját férjemre, hanem egy idegenre néznék. Nyolcévnyi házasságunk alatt csupán akkor az egyszer szólt hozzám durván.

– Csak takarítottam – feleltem halkan. – Azt hittem, örülsz majd neki.

– De nem örülök – mondta Mevlána. – Nem kételkedem benne, hogy jó szándék vezérelt téged, de kérlek, ne nyúlj a könyveimhez! Ha szükséges, majd én magam megtisztogatom őket. Azt kérem tőled, hogy ne gyere ebbe a szobába, és senki mást se engedj be ide!

Attól a naptól fogva soha többet nem nyúltam férjem könyveihez. Még akkor sem mentem be a könyvtárba, amikor senki nem volt otthon. Megértettem, hogy a könyvek ajtaja előttem zárva van. Ezek szerint nemcsak Kebikecsnek, hanem nekem is óvakodnom kellett férjem könyveitől. Nem nekem valók voltak azok az oldalak!

Jóllehet bántott, már jó ideje belém ivódott ez a szabály. Sőt meg is feledkeztem róla. Egészen addig, amíg a tebrizi Semsz el nem jött hozzánk. Amikor ő és Mevlána bezárkóztak a könyvtárba negyven napra, a régi emlékek viharos gyorsasággal felszínre törtek. Ezek szerint a számomra tiltott szoba ajtaja Semsz számára sarkig kitárul. Rosszulesett nekem. Valahol a lelkem mélyén felszakadt egy seb, amelynek még a létezéséről sem tudtam.

KIMJA

Konya, 1244 decembere

Engem tizenkét éves koromban örökbe fogadtak. Vér szerinti szüleim egyszerű falusi emberek voltak, akik napkeltétől napnyugtáig a szántóföldeken és a szőlősben dolgoztak, és idejekorán megöregedtek. Egy kicsi, egyszobás házban éltünk. Húgom és én egy ágyban aludtunk a szoba egyik sarkában. Ott aludtak mellettünk halott testvéreink szellemei. Öt olyan csecsemő, akik sorban hétköznapi betegségekbe haltak bele. Odahaza rajtam kívül más nem látta a kísértetüket. Valahányszor belekezdtem, hogy elmeséljem a mieinknek, miket csinálnak azok a parányi lények, húgom majd meghalt félelmében, anyám pedig sírva fakadt. Próbáltam elmagyarázni nekik, de hiába! Pedig nem volt miért aggódni, sem szomorkodni. Ugyanis egyik apró kísértet sem tűnt boldogtalannak vagy ijesztőnek. Ezt azonban sehogyan sem tudtam megosztani a családommal.

Az egyik nap egy bölcs öregember jött a falunkba. Fáradt, meglehetősen kimerült és éhes volt. Összenőtt a haja és a szakálla, csupa ránc volt az arca a sok hunyorgástól. Apám meghívta hozzánk szerencsétlent, hogy szusszanjon egyet és kipihenje az út fáradalmait. Azon az éjszakán körülültük a tüzet. A tudós elbűvölő történeteket mesélt nekünk messzi-messzi vidékekről. Miközben monoton hangon mesélt, behunytam a szemem, és képzeletben vele együtt bejártam az arab sivatagokat, az Észak-Afrikában található beduin sátrakat, a türkizkék vizű Földközi-tengert. Elképzeltem azt a tájat, amelyről a bölcs épp mesélt, és odarepültem. Az egyik tengerparton egy hatalmas tengeri csigát találtam, és zsebre vágtam. Épp csak elindultam, hogy végigsétáljak a part mentén, amikor hirtelen szúrós, büdös szag csapta meg az orromat. Meg kellett állnom. Kinyitottam a szememet.

A földön hevertem. Akkor eszméltem rá, hogy elájultam. Ezek szerint csak álmodtam. Ott állt körülöttem az egész család, és aggódva néztek. Anyám egyik kezével a fejemet fogta, másik kezével egy félbevágott hagymát tartott az orromhoz kitartóan, hogy szagoljam.

Húgom ujjongva összecsapta a tenyerét: – Magához tért! Éljen! Visszajött Kimja!

Anyám mélyet sóhajtott: – Hála néked, uram!

Ezután odafordult a bölcshöz, és elmagyarázta neki: – Kimjácska már kisgyerekkora óta szenved ettől. Lépten-nyomon elájul teljesen váratlanul.

A bölcs nem szólt egy szót sem, csak figyelmesen megnézett, mintha a gondolataimban akart volna olvasni. Másnap kora reggel mindegyiküknek köszönetet mondott, majd egyesével elbúcsúzott tőlünk. Felállt, indulni készült. Mielőtt azonban elment, odavonta magához apámat, és a következőt mondta neki: – A lányod kivételes gyermek. Allah hatalmas tehetséggel áldotta meg. Kár lenne elvesztegetni egy ilyen becses ajándékot. Kimját feltétlenül taníttassátok!

Anyám kihallgatta ezeket a szavakat, majd tüstént közbeszólt: – Egy lánynak minek kéne iskolába járni?

A tudós nem törődött ezzel az ellenvetéssel, és így folytatta: – Allah nem veti meg a gyermeketeket azért, mert lány. Az Úr tehetséggel áldotta meg. Vagy talán ti jobban tudjátok ezt Allahnál? Ha semmiképpen sem akarjátok beiskolázni a lányotokat, adjátok egy tudós mellé.

Anyám csóválta a fejét, mintha azt akarta volna mondani ezzel, hogy erről szó sem lehet. Apám azonban elbizonytalanodott. Szemmel láthatóan elgondolkodott a bölcs ember szaván. Tisztelte a tanult embereket, a tudományokat és a természettudományt. Engem pedig rettentően szeretett.

– De senkit nem ismerek az iszlám jogtudósok közül. Honnét kerítsek ilyen személyt? – kérdezte.

Ekkor a bölcs egy olyan ajánlatot tett, amely egész későbbi életemet meghatározta. Azt mondta: – Konya városban él egy nagyszerű ember. Mevlána Dzseláleddin Ruminak hívják. Ő talán elvállalja, hogy felneveli a lányodat. Vidd el a lányod hozzá! Nem bánod meg!

Amint elment a bölcs, anyám kétségbeesetten széttárta a karját, és panaszáradatot zúdított apámra: – Állapotos vagyok. Kimjának segítenie kell nekem. A lányoknak amúgy sincs szükségük könyvekre! Ki hallott már ilyet?! Maradjon itthon, és tanulja meg, hogyan kell gyermeket nevelni!

Ó, bárcsak más okból ellenezte volna anyám, hogy elmenjek! Ha arra hivatkozott volna, hogy nem tudja elviselni a hiányomat, vagy akár átmenetileg sem képes a lányától megválni, akkor talán nem ragad el ennyire a hév, és a falumban maradok. Csakhogy ezek egyikét sem említette. Kizárólag azért ellenezte a távozásomat, mert akkor nem lesz segítsége a háznál. Ez a tény egyre jobban meggyőzött arról, hogy mennem kell. Közben apám elhatározta, hogy közösen felkeressük azt a híres személyt, akit a bölcs említett.

Így aztán nem telt bele sok idő, és apámmal együtt útra keltünk Konyába. Annak a medreszének a kapujában vártunk Mevlánára, ahol tanított. Aznap láttam először nevelőapámat. Kilépett a kapun, mögötte a tanítványai. Azt sem tudtam, hova legyek lányos zavaromban. Nem mertem a szemébe nézni. Tekintetemet a kezére szegeztem. Kecses keze, hosszú és vékony ujjai voltak. Keze nem is tudóséra, inkább egy művész kezére emlékeztetett.

Apám odaállt Mevlána elé, és rám mutatott. – Nagyságos uram, a lányom, Kimja különleges gyerek. Apja és anyja azonban egyszerű emberek. Nem tudjuk méltó módon felnevelni. Úgy hallottam, hogy ebben a tartományban maga a legokosabb ember. Elvállalná Kimját tanítványának?

Szemem sarkából rásandítottam Mevlánára. Nem látszott meglepettnek. Bizonyára gyakran kapott ilyen felkéréseket. Amíg apámmal beszélgetett, elsétáltam a hátsó kertbe. Egy marék gyereket láttam ott, de egyetlen lány sem volt köztük. A medresze kizárólag fiúk részére volt fenntartva. De elállt a lélegzetem, amikor visszafele jövet megpillantottam a fiatalasszonyt, aki egyedül álldogált a sarkon. Tetszetős, szép nő volt. Arca kerek és fényes, akár a hold. Bőre hófehér, mintha márványból faragták volna. Integettem neki. A nő meglepetten nézett. Egy pillanatnyi habozás után visszaintegetett nekem. Odamentem hozzá.

– Szervusz, kicsi lány! Hát látsz engem? – kérdezte.

Ahogy bólogattam, a nő örömmel elmosolyodott: – Ez nagyszerű! Rajtad kívül senki nem lát engem.

A nővel együtt tértem vissza apámékhoz. Azt hittem, hogy abbahagyják a beszélgetést, amikor meglátják a velem levő idegent, de nem így történt. A nőnek igaza volt: rajtam kívül senki nem látta.

– Gyere csak ide szépen, Kimja! – mondta Mevlána. – Apád elmondása szerint magadtól megtanultál írni-olvasni. Állítólag különleges tehetséggel vagy megáldva, és nagyon szeretsz olvasni. Mondd csak, mit szeretsz a könyvekben?

Gombócot éreztem a torkomban, megbénult a nyelvem. Nem tudtam válaszolni.

– Gyerünk, Kimja! Meséld csak el a nagyságos úrnak! – biztatott apám. Aggódott, nehogy csalódást okozzon Mevlánának.

Jól akartam megválaszolni a kérdést. Azt akartam, hogy apám büszke legyen rám, de egyszerűen nem tudtam megszólalni. Ha a mellettem levő fiatalasszony nem lép közbe, talán soha nem jutottam volna szóhoz. Üres kézzel tértünk volna vissza a faluba.

A fiatalasszony gyengéden kézen fogott, és így szólt: – Rajta, édes lányom, meséld el Mevlánának! Ígérem, minden rendben lesz.

Ettől megjött a bátorságom. Mevlánához fordulva ezeket mondtam: – Uram, számomra megtiszteltetés, ha a tanítványa lehetek. Nem futamodom meg a nehézségek elől, szeretek olvasni. Szomjazom a tudást. Biztosíthatom felőle, hogy jó növendék válik belőlem.

Mevlánának felragyogott a szeme:

– Ez nagyon jó – mondta, majd nagyot sóhajtott. Talán valami kellemetlen dolog juthatott az eszébe.

– Csakhogy te lány vagy. Hiába ülünk le és tanulunk éjjel-nappal, hiába teszünk meg nagy távolságokat a tudás útján, előbb-utóbb férjhez mész, gyermekeket szülsz. Kárba vész annyi év munkája.

Erre nem tudtam mit felelni. Kedvemet szegték. Apám is csalódottnak tűnt, a saruját bámulta, csendben várakozott. Ekkor a fiatalasszony még egyszer a segítségemre sietett.

– Mondd azt Mevlánának, hogy a felesége mindig is arra vágyott, hogy legyen egy kislánya. Allah most elküldött téged. Ha egy lánygyermeket tanít, azzal nagy örömet szerez a feleségének.

Mevlána nevetett, amikor a kislány szó szerint tolmácsolta ezt az üzenetet.

– Látom, beugrottál hozzánk, és beszéltél a nejemmel. Lányom, Kerra nem szól bele az én tanításom rendjébe.

Ekkor a fiatalasszony fejét csóválva a következőket súgta Kimja fülébe: – Mondd, hogy nem a második feleségére, Kerrára céloztál! Te Gevherre gondoltál, aki fiainak az anyja.

– Nem Kerra asszonyra, hanem Gevher asszonyra utaltam – mondtam, ügyelve arra, hogy helyesen ejtsem ki a nevüket. – A fiúk édesanyjára gondoltam.

Mevlána elkomolyodott, arcáról elmúlt a mosoly.

– Gevher meghalt, gyermekem – mondta. – Honnét ismered megboldogult feleségemet? Csak nem csúfolódsz?

Apám aggódva közbelépett: – Uram, nem akar ő semmi rosszat. Kimja tisztelettudó lány. Tiszteli és szereti a nála idősebbeket.

Beláttam, hogy el kell mondanom az igazságot. – Itt van mellettem a megboldogult felesége. Fogja a kezemet, így bátorít engem. Szeme sötétbarna, arca szeplős. Hosszú sárga ruhát visel…

A fiatalasszony a papucsára bökött, hogy arról is tegyek említést. – Azt akarja, hogy a papucsáról is beszéljek. Fényes narancssárga selyemből készült, apró piros virágok vannak ráhímezve. Nagyon szép.

Mevlánának könnybe lábadt a szeme. – Azt a papucsot Damaszkuszban vettem Gevhernek. Nagyon szerette a drága lelkem…

E szavak után a hatalmas tudós hallgatásba burkolózott. Méltóságteljes, merengő és távolságtartó lett az arckifejezése. Amikor ismét megszólalt, udvarias és barátságos volt. Hangjában nyoma sem volt már szomorúságnak.

– Most már értem, miért tartja mindenki tehetségesnek a lányodat – mondta Mevlána apámnak. – Menjünk! Ne ácsorogjunk itt tovább! Menjünk el hozzám! Megebédelünk együtt, és közben megbeszéljük Kimja jövőjét. Biztos vagyok benne, hogy nagyon jó tanítvány válik belőle, és sok fiút lepipál majd.

Mielőtt útra keltünk, Mevlána kedvesen megkérdezte: – Gyermekem, ezeket Gevhernek is elmondanád?

– Semmi szükség rá, uram. Hallotta, amit mondott – feleltem. – Azt mondta nekem, hogy most mennie kell, de mindig szeretettel figyeli magát onnét, ahová megy.

Mevlána teljes szívéből mosolygott. Apám is. Elpárolgott az imént közénk férkőző feszültség. Abban a pillanatban tudtam, hogy a Mevlánával való megismerkedésemnek nagyon nagy hatása lesz az életemre. Köztem és anyám között soha nem volt jó viszony, de most mintha Allah két apát is küldött volna nekem, hogy betöltse szívemben az anyahiányt: egy valódi apát és egy fogadott apát.

Így zajlott a Mevlánánál tett látogatás nyolc évvel ezelőtt. Amikor odakerültem hozzá, tudásra éhes, zárkózott, félénk gyermek voltam. Hamar megbarátkoztam az új családommal. Idővel Kerrát jobban megszerettem, mint saját anyámat: mindig kedves és gyengéd volt. Mevlána fiai kitárták a szívüket. Különösen a nagyobbik fiú vált valódi bátyámmá. Alaaddin máshogyan szeretett engem. Akkor is éreztem, amikor semmit sem mondott. Én viszont kizárólag bátyként tekintek rá.

Végül is igaza lett annak a bölcsnek, aki a falunkban járt. Akármennyire hiányzott is apám és a testvérem, soha nem bántam meg, hogy eljöttem Konyába, és beléptem Mevlána családjába. Egyetlenegyszer sem szorongtam új otthonomban.

Egészen addig, amíg a tebrizi Semsz be nem lépett az életünkbe. Az ő eljövetele után többé semmi nem volt már a régi, és nem is lehetett az.

ELLA

Boston, 2008. június 9.

Soha nem szeretett egyedül lenni. Az utóbbi időben viszont – talán életében először – minden alkalmat kihasznált, hogy egyedül maradhasson otthon. Minden adandó alkalommal A szerelem törvényé-n dolgozott: a regényről írt lektori vélemény utolsó simításait végezte. Telefonált Michelle-nek, és kért egy hét haladékot. Ha egy kicsit jobban igyekszik, be tudta volna fejezni a munkát, de nem akart sietni. Zahara regénye alkalmat adott arra, hogy visszavonuljon, elmerüljön a saját gondolataiban. Így egyrészt kibújt a családi kötelék terhei alól, másrészt megmenekült a régóta lappangó házastársi veszekedések elől. Ezen a héten először hagyta ki a Nemzetközi Szakács Klubot. Nyomasztotta, hogy tizenöt hasonló életvitelű nővel együtt főzőcskézzen, amikor kilátástalanná vált az élete.

Eközben Ella féltve őrizte magában az Azizzal való levelezést. Milyen különös! Az utóbbi időben rengeteg titka lett. Például Aziz nem tudott arról, hogy Ella elemzést készít a regényéről. A kiadó nem tudott róla, hogy Ella folyamatos levelezésben áll annak a regénynek a szerzőjével, akinek a könyvét véleményeznie kell. Másrészt sem a férje, sem a gyerekei nem vették észre, hogy amikor arra hivatkozik, hogy egyedül szeretne maradni, tulajdonképpen a könyvet bújja, illetve az sem tűnt fel nekik, hogy bensőséges viszonyba került az íróval. Néhány hét leforgása alatt híre sem maradt annak az unalmas, monoton életvitelű nőnek. Ella egészen más nővé változott, aki kibúvókat, kifogásokat keresett, és rengeteg titkot őrzött magában. Az volt a legfurcsább az egészben, hogy őt egyáltalán nem zavarta ez a változás! Különös nyugalmat érzett. Higgadtan várta, hogy valami fontos dolog történjen. Nem panaszkodott az új lelkiállapotára. Épp ellenkezőleg: hosszú ideje először érezte, hogy újra bizsereg a szíve.

Egy idő múlva már nem elégítette ki az elektronikus levelezés. Elkezdték egymást telefonon hívogatni. Olyannyira, hogy a hétórás időeltolódás ellenére szinte naponta beszéltek telefonon. Ella hangja lágy és törékeny volt, amikor Azizzal beszélt. Jóízűen kacagott, mint aki nem tud betelni a nevetéssel. Egy olyan nő próbakacagásai voltak ezek, aki soha nem tudta ellazítani magát, soha nem tudta elengedni a füle mellett mások megjegyzéseit, örökösen elfojtotta és elnyomta a vágyait.

Mindeközben Elláéknál egyszerre több dolog is történt. Avi megbukott matematikából, ezért különórákra kellett járnia. Orlyt pszichológus kezelte a táplálkozási problémái miatt. Hónapok óta aznap tudott először megenni egy fél omlettet. Bár az étel elfogyasztása után rögtön kiszámolta, hogy hány kalóriát vett magához, csodával határos módon nem támadt lelkiismeret-furdalása, és nem büntette magát koplalással. Jeannette mindenkit összezavart azzal a bejelentésével, hogy szakítottak Scott-tal. A kíváncsiskodóknak azt válaszolta, hogy szüksége van egy kis egyedüllétre. Ellának azonban cseppet sem tűnt úgy, mintha a lánya egyedül lett volna. Azelőtt ilyesmiért bírálta, megszidta volna a lányát. Ellát korábban soha nem foglalkoztatta ennyire a kapcsolatteremtés és a szakítás irama. Vajon ilyen lenne az Azizhoz való közeledése is: ma van, holnap nincs? Ha véget ér a könyvvel kapcsolatos munkája, vajon ez a kapcsolat is elmúlik magától? Ettől nagyon félt.

A gyerekekkel való kapcsolatában gondosan vigyázott arra, hogy megőrizze a tekintélyét. Az Azizzal folytatott levelezése során egy dolgot megtanult: minél kevésbé követelőzik és erőszakoskodik, minél higgadtabb és nyugodtabb a viselkedése, annál jobban megnyílnak majd a gyermekei iránta.

Korábban a család középpontjának képzelte magát. Azt hitte, ha nem ellenőriz mindenkit, leomlik az egész építmény. Ő volt a kovász. Egy központi erő, amely az egész családot és az otthon minden tartozékát összetartja! Most viszont felhagyott a kovászszereppel, és higgadt, türelmes megfigyelő vált belőle. Teltek-múltak a napok, semleges szemlélőként nézte az eseményeket. Amióta nem siránkozott olyan dolgok miatt, amelyeket nem tudott befolyásolni, egészen más nő vált belőle. Méltóságteljesebb, önállóbb, tapintatosabb, érzékenyebb.

David észrevette, hogy van valami furcsa a felesége viselkedésében. Vajon ezért vágyott rá, hogy több időt tölthessen vele? Mostanában korán jött haza. Ella úgy sejtette, hogy egy ideje nem találkozott más nőkkel.

– Drágám, jól vagy? Minden rendben? – kérdezte David napjában többször is.

Ella minden alkalommal ugyanazon a hangon azt felelte mosolyogva: – A legnagyobb rendben.

Azáltal, hogy félrevonult és egy saját világot teremtett magának, leomlott a fényes máz, amely ragyogóbbnak és sikeresebbnek mutatta házasságukat, mint amilyen valójában volt.

Amióta felhagyott az alakoskodással, mindkettejük hiányosságait, hibáját a maga teljes meztelenségében látta. Nem színlelt többé. Egy belső hang azt súgta neki, hogy ez Davidnek is imponál.

Nem sok közös témájuk maradt. A házastársak reggel és este a gyerekekkel együtt a konyhaasztalnál ülve váltottak néhány szót egymással, ennyi. Aztán elhallgattak, mintha beletörődnének a pőre valóságba. Néha rajtakapta a férjét, amint őt figyeli. Mintha David arra várt volna, hogy a felesége megkérdezzen tőle valamit. Az is lehet, hogy ha Ella felhozta volna a témát, a férje mindent beismer. Talán hajlott rá, hogy elmesélje az összes addigi flörtjét, félrelépését. Mintha csak erre várt volna, azt az egyszerű kérdést várta, hogy megoldódjon a nyelve. Ella azonban semmit sem kérdezett.

Azelőtt nem feszegette a kényes kérdéseket; hogy ne ártson a házasságuknak, inkább úgy tett, mint aki nem vesz róluk tudomást, szemet hunyt felettük. Most viszont minden mozdulata arra utalt, hogy mindenről tud, mégsem érdekli. Férjét talán ez az új Ella ijesztette meg. Ez a hűvös, távolságtartó viselkedés, illetve ez a nemtörődömség. Ella azelőtt soha nem érezte magát ennyire erősnek. Pedig nemrégiben, talán alig egy hónappal ezelőtt milyen másként érzett! Akkor repesett volna a boldogságtól, ha David akár egy kis lépést tesz a házasságuk helyrehozatala érdekében. Most azonban egészen más lett a helyzet. Hogyan jutott el ebbe az állapotba? Hogyan döbbent rá a keserű valóságra a háromgyermekes édesanya, hogyan tudott szembesülni önmagával?

Ha csakugyan annyira boldogtalan volt, mint ahogyan beismerte a Jeannette-tel való telefonálás során, miért nem viselkedett úgy, ahogyan a boldogtalan nők szoktak? Miért nem zárkózott be a fürdőszobába sírni? Miért nem könnyezett a konyhában főzés közben? Miért nem menekült el otthonról hosszú sétákra? Miért nem tört-zúzott a rátörő dührohamok miatt?

Különös nyugalom szállta meg Ellát. Minden reggel az arcát fürkészte a tükörben, a változás jelét kereste önmagán. Egyfelől semmi nem változott meg az életében. Ugyanaz a család vette körül, ő is ugyanaz az ember volt. Másfelől semmi nem volt a régi. Tudta, hogy nagy változás van folyamatban.

KERRA

Konya, 1245. május 5.

A tebrizi Semsz érkezése óta már hatszor volt telihold. Ez idő alatt a férjem a holdhoz hasonlóan napról napra változott egy kicsit, és egyre jobban eltávolodott tőlem és a fiaitól. Más emberré vált. Először azt hittem, hogy ez csak múló szeszély, és előbb-utóbb egymásra unnak, de nem így történt. Épp ellenkezőleg, minden nappal még jobban összecsiszolódtak. Amikor együtt voltak, vagy különös némaságba burkolóztak, vagy suttogva beszéltek. Nem értem, hogyan tudnak ilyen hosszan hallgatni, illetve honnét találnak annyi témát. A beszélgetéseik után Mevlána egészen megváltozik: olyan távolinak és gondterheltnek tűnik, mintha csak a teste lenne itt, miközben ő maga máshol jár.

Az övéké egy kétszemélyes világ. Mellettük nincs hely egy harmadik számára. Minden szóra egyszerre és ugyanúgy reagálnak. Egyszerre lesznek bánatosak és szomorúak, egyszerre hallgatnak el. Lelkük kölcsönös harmóniában van. Lelki közösség alakult ki kettejük között. Vannak napok, amikor olyan nyugodtak, mint a szélben ringó bölcső: nem esznek, nem isznak. Olykor pedig a túláradó folyókhoz hasonlóan megállás nélkül beszélnek, olvasnak, sétálnak. Idegen ember lett a férfi, aki már nyolc éve a házastársam, és akinek a gyermekeit sajátjaimként neveltem, akinek gyermeket szülök majd. Csak akkor érzem magam közel hozzá, amikor mélyen alszik. Éjszakánként legtöbbször ébren fekszem mellette, és hallgatom a szuszogását. Csak ezekben a meghitt pillanatokban érzem magam a feleségének. Ilyenkor azzal vigasztalom magam, hogy újból életre kel majd a régi kapcsolatunk.

Folyamatosan reménykedtem, igyekeztem elhitetni magammal, hogy minden rendbe jön. Semsz minden bizonnyal távozik majd egy nap. Elvégre vándordervis. Mevlána pedig itt marad velem. Ő ehhez a városhoz tartozik, ide kötik a tanítványai és a hívei. Egyet kell csak tenni: türelmesen várni. Valahányszor elfogy a türelmem, felidézem a régi napokat, amikor Rumi minden helyzetben mellettem állt.

Amikor kitudódott a házassági szándékunk, egyesek áskálódtak ellenem: – Kerra régen keresztény volt. Görög származású. Még ha felvette is az igaz hitet, hogyan bízhatsz meg benne? Idegen, nem közülünk való. Iszlám jogtudós vagy, nem méltó hozzád, hogy ilyen nőt vegyél el. Neked olyan feleséget kell választanod, aki születésétől fogva muszlim, és muszlimként nevelkedett.

Mevlána azonban nem törődött velük. Sem akkor, sem később. Emiatt örök hálával tartozom neki.

Anatólia egy hatalmas olvasztótégely, amelyben különböző vallások, hitek, szokások, mesék keverednek. Miért ne tudnánk együtt élni, ha ugyanazokat az ételeket fogyasztjuk, ugyanazokra a dallamokra perdülünk táncra, ugyanazokban a babonákban hiszünk, és éjjel ugyanazt az álmot látjuk mind? Ismerek olyan muszlim kisbabákat, akiknek a Jézus nevet adták, és tudok olyan keresztény csecsemőkről, akiket muszlim anyák szoptatnak. Anatólia olyan átlátható és lendületes, mint a víz. Itt minden történet egybefolyik. Ha létezik egyáltalán választóvonal a kereszténység és a muszlim vallás között, akkor nem hinném, hogy ez átjárhatatlan határ lenne, ahogyan mindkét tábor fanatikus hívői állítják.

Mindenki azt feltételezi rólam, hogy felnézek a tudósokra, mivel egy híres tudós felesége vagyok. Ez azonban cseppet sem igaz. A vallástudósok lehetnek ugyan nagyon okosak, de vajon a hitet ésszel kell-e értelmezni, vagy szívvel átélni? A hodzsák néha olyan bonyolultan fogalmaznak, hogy nem tudom követni a gondolatmenetüket. A muszlim vallástudósok becsmérlik a keresztényeket, mivel ők elfogadják a Szentháromságot. A keresztény teológusok pedig a muszlimokat szapulják, amiért azt állítják, hogy a Korán tökéletes. Úgy beszélnek, mintha a két vallás olyan távol állna egymástól, mintha köszönőviszonyban sem lennének egymással. Míg a vallástudorok egymással csatároznak, az Anatóliában élő közönséges keresztényeknek és egyszerű muszlimoknak számtalan közös vonásuk van. Mind ugyanannak a földnek vagyunk a gyermekei. Ugyanaz az ég ragyog felettünk…

Állítólag a keresztséget felvevő muszlimok számára a Szentháromság elfogadása a legnehezebb. A kereszténységből muszlim hitre áttérők számára pedig a Szentháromság tanának elvetése. Nekem személy szerint nem esett nehezemre elhinni, hogy Jézus nem Isten fia, hanem a szolgája. Mit is mond Jézus a Koránban? Én kétségkívül Isten szolgája vagyok. Odaadta nekem a könyvet, és prófétát csinált belőlem. Amikor áttértem a muszlim hitre, ezt még a kezdet kezdetén elfogadtam. Számomra az okozott inkább nehézséget, hogy elfelejtsem Szűz Máriát. Ezt senkinek sem mondtam el, még Mevlánának sem. Néha hiányzik Szűz Mária szeretetteljes, szelíd barna szeme. Tekintete mindig nyugalmat árasztott. Anyáskodó, gondoskodó, könyörületes, jóságos, bársonyos tekintetű Szűz Mária…

Amióta a tebrizi Semsz eljött hozzánk, óriási nagy zavar támadt a fejemben, és a Szűzanya még soha nem hiányzott ennyire. Alig bírom leküzdeni a bennem levő vágyat, hogy imádkozzak hozzá. Ilyenkor gyötör, kínoz, valósággal felemészt a bűntudat. Vajon kitérek az új hitemből azáltal, hogy Máriára gondolok? Ezt szívesen megkérdezném Mevlánától, de hogyan tegyek fel neki egy ilyen fontos kérdést, amikor alig látjuk egymást?

Senki nem tudja ezt a titkomat. Még Szafije sem, akivel egyébként minden más titkomat megosztom. Úgysem értené meg. Ó, bárcsak el tudnám mondani a férjemnek, hogy mi kínoz! De hogyan? Attól félek, csak még jobban eltávolodna tőlem. Mevlána régen a mindenem volt. Most pedig nem több egy árnyéknál.

Nem tudtam, de idővel megtapasztaltam. Előfordulhat, hogy az ember egy fedél alatt él valakivel, egy ágyban alszik vele, ám mégis szenved a hiányától. Ezek szerint az ember nem csak az után sóvároghat, aki távol van tőle. A közvetlen közelében levők után is epekedhet.

Megeshet, hogy férjed, akivel egy párnára hajtjátok le a fejeteket, egyik napról a másikra idegenné válhat.

SEMSZ

Konya, 1245. június 12.

Mennyi félelem, aggodalom és tilalom…! Vannak emberek, akik minden ramadánt végigböjtölnek, minden ünnepkor hennás áldozati bárányt vágnak, hogy bűneik megbocsátassanak, elzarándokolnak Mekkába a Kába kőhöz, napi ötször imádkoznak kelet felé fordulva, ám szívükben nem lakozik sem szeretet, sem könyörület. Akkor mire fel ez a nagy igyekezet? Hiszen nincs hit szeretet nélkül! Lehet-e úgy imádkozni üres szavakat dörmögve, hogy közben nem szeretünk, és mások sem szeretnek minket? Szeretet nélkül az „imádkozás” csak üres frázis, kilenc betű egymás mellett. Üres belsőt rejt a héj. Az ember szerelemmel kell hogy imádkozzon. Úgy, hogy közben érzi az ereiben lüktető szerelmet Allah és embertársai iránt!

Az emberek úgy képzelik, hogy a Teremtő az égen, valahol odafent lakozik. Egyesek Mekkában, Medinában keresik Őt! Vagy a kerületi dzsámiban! Vajon Allah befér egy terembe? Micsoda ostobaság! Ő kizárólag egyetlen helyen tartózkodik: a szerelmesek szívében.

Éppen ezért mondotta vala: „Sem az ég, sem a föld nem képes befogadni engem. Csak és kizárólag a bennem hívő szolgáim szívében férek el.”

Jaj annak az ostobának, aki alkudozni próbál Allahhal! Ha mindenféle gonosz szándék lakozik tebenned, fűről-fáról pletykálkodsz, másoknak vermet ásol, befeketíted mások feleségének és lányának a becsületét, ha álmodozol, ahelyett hogy dolgoznál, és amint kilépsz a mecsetből, megfeledkezel az imádról, nehogy azt hidd, hogy ezt el lehet intézni annyival, hogy levágsz két birkát, vagy bemagolsz négy imát! Ne fáradozz azzal feleslegesen, hogy megmosakodj ima előtt! Ha nem tudod megtisztítani a szívedet, akkor neked véged! Az én Uram nem kereskedő, hogy alkudozzon a magadfajtákkal! Az én Uram nem boltos, hogy a könyvelőfüzet egyik lapján a bűnöket, másikon a jótéteményeket vegye lajstromba! Nincs mérleg az egyik kezében, hogy mérlegeljen, sem toll a másikban, hogy mindent feljegyezzen… Az én Uram nem végez semmiféle számításokat. Ő a csodálatos szépség, a kiapadhatatlan fény, a végtelen jóság és könyörület.

Minek imádjak bálványokat vagy istenségeket? Az én Uram mindig él. A neve Haj, az Örökké Élő. Minek éljek szankciók, tilalmak, gyanakvás és elszámolások közepette? Az enyém egy szerető és szeretett Úr. A neve Vedud, a Dicséretreméltó. Hogyan tudnék másokról pletykálni, ha hitem szerint Allah mindig mindent hall? A neve Rakib, az Őrző. Egészen addig fogom Őt tánccal és énekszóval dicsőíteni, amíg le nem szakadt a lábam, és ki nem fulladtam. Körbe-körbe fogok forogni a saját tengelyem körül. Ő lelket lehelt belénk a saját lelkéből, én pedig minden lélegzetemmel Őt fogom dicsérni. Lerombolom az egómat, amely végül parányi porszemmé zsugorodik, megsemmisül az isteni szerelemben, és csupán aprócska pont lesz az Ő általa teremtett csodálatos világban. Szenvedéllyel és ragaszkodással fordulok Feléje. És nem csupán azért mondok majd hálát, amit megadott nekem, hanem azért is, amitől megfosztott. Ugyanis egyedül Ő tudja, hogy számomra mi üdvös.

HUSZONNEGYEDIK SZABÁLY: Minekutána az ember a legnemesebb teremtmény, vagyis a legelőkelőbb élőlény az egész földkerekségen, és mivel ő Isten földi helytartója, minden lépésekor ügyelnie kell rá, hogy ehhez méltó módon viselkedjen. Az embernek emelt fővel, magabiztos tekintettel, határozottan kell betöltenie ezt a helytartói szerepet még akkor is, ha netán elszegényedik, megrágalmazzák, börtönbe kerül, vagy akár fogságba esik.

A saría azt mondja ki, hogy: „A tied a tied, az enyém az enyém.” Ezzel szemben a szúfik azt mondják, hogy: „A tied a tied, és az enyém is a tied.” A tudás, vagyis a marifet szerint: „Nincsen sem enyém, sem tied.” Míg az igazság, a hakikat azt mondja, hogy: „Sem te, sem én nem létezünk.”

A fanatikusok ahelyett, hogy feloldódnának az isten iránti szerelemben és hadat üzennének az egójuknak, szüntelenül másokkal hadakoznak, és apáról fiúra hagyományozzák a rettegést és a félelmet. Ha pesszimizmus homályosítja el a szemüvegünk lencséjét, akkor persze hogy mindenütt kellemetlen dolgokat látunk. Aki ilyen szemüvegen keresztül szemléli a világot, az Allah haragjának jeleként fogja értelmezni a földrengéseket, aszályokat, illetve más természeti katasztrófákat. Pedig Allah világosan kinyilatkoztatta, hogy: „A bennem lakozó könyörületesség erősebb a haragomnál.” Ennek ellenére a fanatikusok egyfolytában csak azt várják, hogy az Úr álljon bosszút mindenért. Életük vég nélküli harc és viszály, és az ellenségeskedésük komor fellegként borul rájuk.

Nem látják az erdőt a fától. Leragadnak egy-egy Korán-versnél. Az egyes részeket az egész fényében kell értelmezni. És az egész a lényegben rejlik.

A fanatikusok ahelyett, hogy a Szent Korán egészét és lényegét hangsúlyoznák, kiragadnak egy-két verset. Azokat a parancsolatokat favorizálják, amelyek közel állnak az ő harcias lelkületükhöz. Állandóan hosszasan prédikálnak:

– Az ítélet napján a hajszálnál is vékonyabb, kardnál is élesebb Szirat hídján kell majd átkelnie mindenkinek. A bűnös életűek nem tudnak majd átkelni a hídon, hanem lezuhannak a pokol bugyraiba, és szörnyek fogják őket kínozni örökkön-örökké. Az erényes életűek viszont átjutnak a híd túloldalára, és datolyákkal és hurikkal fogják őket megjutalmazni.

Összesen ennyit fognak fel az ítélet napjáról. Egyrészről rettegnek a pokoltól, másrészt jutalmat várnak a paradicsomban. Közben megfeledkeznek arról, hogy a lényeg az Isten iránti szerelem!

HUSZONÖTÖDIK SZABÁLY: A mennyországot és a pokolt ne a jövőben keresd! Mindkettő a jelenben található. Valahányszor viszonzást nem várva, feltétlenül és önzetlenül szeretünk valakit, tulajdonképpen a mennyekben járunk. És valahányszor veszekszünk, gyűlölködünk, irigykedünk vagy bosszút táplálunk mások iránt, bucskázunk alá egyenesen a pokol fenekére.

Van-e annál szörnyűbb kín, mint amikor valaki egy múltban elkövetett bűn miatt bűnhődik szüntelen, és ez a kín mardossa lelkét minden pillanatban? Kérj meg egy ilyen embert, hogy mesélje el neked, milyen is a pokol! És létezik-e annál nagyobb boldogság, mint amikor valaki az emberiség javát szolgálja, és ahelyett, hogy összetörné mások szívét, szíveket gyógyít és láncszemet alkot egy végtelen szeretetláncban, és ujjbegyével kitapintja a világegyetem titkait? Kérj meg egy ilyen embert, mesélje el, milyen a mennyország!

Miért foglalkozol annyit a halál utáni állapottal? A szerelmet csakis a jelen pillanatban tudjuk a maga teljes valóságában átélni vagy át nem élni. A szerelmeseket sem a pokolban való szenvedéstől való félelem, sem a mennyországi jutalom elnyerése nem motiválja. Ők egy végtelen tengerben úsznak. A szúfik szeretik Allahot, önzetlenül. Fenntartások és elvárások nélkül…

Ó, a szerelem! A szerelem előtt, a szerelem után… A szerelem a földkerekség legősibb, legidőtállóbb hagyománya. A szerelmest kirekesztik, de ő nem tud másokat kirekeszteni. A szerelmest megbántják, de ő még egy hangyának sem tud ártani. Mindezt megérted, ha szerelmes leszel. Lelked bársonytarsollyá változik, benne egy ezüstgombolyag. Ilyen finom lélekkel senkit sem tudsz megbántani. Bekerülsz a valaha élt és jelenleg élő szerelmesek sorába. Ne félj! Amikor feloldódsz a szerelemben, megszűnnek a külső jegyek, elpárolognak az agy által gyártott kategóriák. Attól a ponttól fogva nem létezik „Én”. Az egész lényed megsemmisül. Ott nincsen sem saría, sem tarikat, sem marifet, azaz törvény, szúfi út és tudás. Csak és kizárólag a hakikat létezik, vagyis az igazság…

Tegnap, amikor ezekről a kérdésekről elmélkedtünk Mevlánával, egyszerre csak lehunyta a szemét, és a következő sorok hagyták el drága ajkát:

Nem vagyok én sem keresztény,

Sem zsidó, sem zoroasztriánus, sem muszlim

Sem keleti, sem nyugati.

Félretettem a kettős mércét,

Megláttam, hogy a két világ valójában egy.

És még azt mondja Mevlána, hogy belőle nem válik költő, és hogy amúgy sem rajong a versekért! Pedig egy költő veszett el benne. Méghozzá milyen zseniális költő! Nemsokára kirepül a fészkéből. A kettős mércét már rég sutba vágta. Egynek, teljes egésznek látja azt, amit más többnek.

Mevlánának igaza van: ő se nem keleti, se nem nyugati. Egy egészen más világból jön, egy egészen más talajból táplálkozik, amelyet úgy hívnak, hogy: A szerelem birodalma.

ELLA

Boston, 2008. június 12.

Sikerült befejeznie. Elolvasta A szerelem törvényé-t. A könyvet is elolvasta, és a kiadói véleményt is megírta. Ella rettentően szerette volna megosztani a regénnyel kapcsolatos gondolatait Azizzal, ám visszafogta magát, mondván, hogy ez nem tartozik szorosan a munkához. Nem szabad összekeverni a munkát és a szerelmet! Előbb a kapott feladattal kellett végeznie. Még azt sem árulta el Aziznak, hogy a könyvesboltban minden Rumival kapcsolatos könyvet megvett, és esténként elalvás előtt mindig olvas egy kicsit a Mesznevi-ből. Élesen elkülönítette az íróval való érintkezését a regénnyel kapcsolatos munkájától. Június tizenkettedikén azonban olyan dolog történt, aminek hatására elfeledkezett a munka és az érzelmei közé felállított válaszfalról.

Ella Rubinstein addig a napig nem tudta, hogyan néz ki Aziz. Honnét is tudhatta volna? Egyetlen fényképet sem látott róla. Aziz nem tette fel saját képét a honlapján található fényképei közé. Ella eleinte különös élvezetet talált abban, hogy nem tudja, hogy néz ki az, akivel levelezget. Nem számított a stílusa, a külseje. Nem akarta látni Aziz fényképét, és a saját képét sem akarta elküldeni neki. Így jobb volt, legalábbis titokzatosabb. Idővel azonban felerősödött a kíváncsisága. Szerette volna egy archoz kötni az Aziztól kapott leveleket. Azt is szokatlannak találta, hogy Aziz mindeddig nem kért tőle fényképet. Manapság, amikor minden a látványról és a külsőségekről szól, hogyan is volna lehetséges másokkal barátkozni anélkül, hogy tudnánk, hogy néz ki a másik?

Végül Ella egy szép napon fogta magát, és hirtelen elhatározással küldött magáról egy régi fényképet Aziznak. A fotón a verandán ült, mellette kedves kutyája, Árnyék. A képen Ella vékony bíborszínű ruhát viselt, és mosolygott. Mosolya keserédes volt. Ujjai szorosan rátapadtak kutyája nyakörvére, mintha erőt merítene belőle. Felette foltozott tarisznyához hasonló égbolt: szürkés, lilás és bíbor színben pompázott. Nem tartozott a kedvenc képei közé, de volt valami misztikus a hangulatában. Ella legalábbis így érezte. Csatolta a fotót az e-mailhez, és elküldte. Így akarta Aziz tudomására hozni, hogy szeretne kérni tőle egy fotót.

Nem telt bele sok idő, és megérkezett a fénykép. Ella ekkor látta először, hogyan is fest Aziz Z. Zahara.

Úgy tűnt, mintha a Távol-Keleten készült volna a fénykép: tucatnyi gyermek szerepelt rajta, mind fekete hajú, ferde szemű és a legkülönbözőbb korú. És ott állt Aziz a gyereksereg közepén. Hosszú fekete lenvászon inget és fekete nadrágot viselt. Orra hosszú és vékony, arcvonásai erősek voltak, ám annál gyengédebb és szelídebb volt a tekintete. Kiálló arccsontja, magas homloka volt; hosszú, sötét haja fürtökben omlott a vállára. Moszatzöld szeméből sugárzott a magabiztosság. Jobb fülében fülbevaló, nyakláncán egy napkorong alakú medál lógott. A háttérben vakítóan csillogott egy ezüstös tó, és egy titokzatos lénynek – aki talán nem is volt jelen – megjelent az árnyéka az alsó sarokban.

Miközben Ella igyekezett mélyen magába szívni a fényképen látható férfi minden apró részletét, olyan érzése támadt, mintha ismerné valahonnét. Nagyon különös volt, de úgy érezte, mintha már ismernék egymást. Hirtelen leesett a tantusz, rájött, hogy kire emlékezteti. Hát persze! Aziz Z. Zahara félelmetesen hasonlított a tebrizi Semszre.

Aziz pontosan úgy nézett ki, mint a regényben szereplő tebrizi Semsz, mielőtt elindult Konya városába. Legalábbis az arca. Ellát furdalni kezdte a kíváncsiság: vajon Aziz Zahara könyvének főszereplőjét tudatosan alkotta magához hasonlatosnak? Elképzelhetőnek tartotta, hogy miként Isten is a saját képmására teremtette az embert, az író Aziz is a maga hasonlóságára akarta teremteni a szereplőket.

De volt egy másik lehetőség is: mi van akkor, ha a valódi tebrizi Semsz tényleg úgy nézett ki, ahogyan a regényben leírták? Ebben az esetben meglepően hasonlít egymásra ez a két férfi, akiket nyolcszáz év választ el egymástól. Vajon ez a testi hasonlóság az író tudtán és akaratán kívül adódott? Miközben Ella ezen a talányon tűnődött, valahogyan megsejtette, hogy a tebrizi Semsz és Aziz Z. Zahara között többről van szó, mint egy írói fogásról.

Ez a felfedezés két eltérő reakciót váltott ki Ellából. Először is elhatározta, hogy újból elolvassa A szerelem törvényé-t, de nem pusztán a történetre fókuszálva, hanem más szemmel, hogy megtalálja a tebrizi Semszben rejlő Azizt, vagyis a főszereplő bőrébe bújt szerzőt.

Másodsorban egyre jobban foglalkoztatta Aziz személyisége. Ki ez a férfi? Vajon mi az élettörténete? Egy korábbi levelében elárulta, hogy skót származású. Márpedig ha így van, miért használja az Aziz nevet? És mi volt a neve eredetileg? Jelent valamit a Zahara? És mit jelent az, hogy szúfi? Pontosan mit jelent a szúfizmus fogalma?

Még egy dolog rabul ejtette: a vágy!

Olyan réges-rég nem vágyott egyetlen férfira sem, és nem érezte magát nőnek, hogy szinte elfelejtette, milyen ez az érzés. Talán ezért tudott csak ilyen soká szembenézni önmagával. Most azonban ott állt előtte a valóság: erős, bizsergő, szabályokat nem ismerő vonzerő. Ahogy Ella a fényképet nézte, rádöbbent, hogy mennyire kívánja a képen szereplő férfit.

Az őt elöntő váratlan vágytól annyira zavarba jött, hogy villámgyorsan lecsukta a laptopját. Kiment a konyhából. Attól félt, ha nem ezt teszi, a fényképen levő férfi beszivárog az életébe, vagy ami még ennél is rosszabb, berántja őt a képbe.

VITÉZ BAJBARSZ

Konya, 1245. július 10.

Felborult a világ rendje! A szolgák uralkodnak, és az uralkodókból szolgák lettek! Nagybátyám, Jászin sejh azt mondja, hogy a világ egyre mélyebbre süllyed. Amióta véget ért a Boldogság Kora, az emberi civilizáció megállás nélkül hanyatlik. Tisztelem a nagybátyámat, adok a szavára, mindig meghallgatom. Ahol az ember él, ott mindenütt van háború és erőszak, és lesz is. Így volt ez már próféta urunk idején is! Vagy akkor talán nem volt ellenségeskedés?! A hadakozás és a háborúskodás az ember természetéből fakad. Vegyük példának okáért a természetet! Az oroszlán felfalja a szarvast, a tetemet pedig a keselyűk hordják szét, végül csak a lecsupaszított csontok maradnak. A természet kegyetlen. Nem ismer könyörületet. Mindig és mindenütt – levegőben, vízen és szárazföldön – a nagyobb megeszi a kisebbet, az erősebb elpusztítja a gyengét. Az életben maradásnak egyetlen törvénye van: Légy mindig ravaszabb és hatalmasabb az ellenfelednél! Ha azt akarod, hogy fejed a helyén maradjon, és továbbra is verjen a szíved, akkor harcolnod kell! Ennyire egyszerű.

És mi harcolunk. Manapság közülünk a legnaivabb is tudja, hogy nincs más választásunk. Amikor öt évvel ezelőtt Dzsingisz kán száz békekövetét mind egy szálig lemészárolták, óriási zűrzavar támadt. Dzsingisz kán iszonyatos haragra gerjedt, és hadat üzent az iszlámnak. Mai napig rejtély, miért ölték meg a követeket. Senki nem tudja. Egyesek azt állítják, hogy Dzsingisz kán maga ölte meg őket, ürügyet teremtve a támadásra. Én ezt nem tudom. Csak azt tudom, hogy a mongolok öt év alatt lerohanták Horaszán területét, és porig rombolták. Kő kövön nem maradt, még hírmondót sem hagytak maguk után. És mintha mindez nem lett volna elég, Kösedağnál legyőzték a szeldzsuk hadsereget, és a hatalmas szultánt sarc fizetésére kötelezték, hűbéresükké tették. A mongolok nem azért hagytak minket életben, mert szerettek, hanem mert számukra ez a helyzet volt az előnyösebb.

Amióta Káin megölte Ábelt, mindig is voltak háborúk. A mongolokéhoz hasonló vérszomjas hadsereget azonban még soha nem látott senki! Alaposan kitanulták a harcászat minden csínját-bínját: mindegyikük más-más célt szolgáló fegyvert használt, mindegyikük páncélt viselt, szekercével, buzogánnyal, karddal és lándzsával voltak felfegyverkezve. És olyan nyílvesszőjük volt, amely átütötte a pajzsot, áthatolt a védősáncokon, mérget szórt, és a legkeményebb csontot is képes volt átfúrni. Olyan fütyülős nyilakat csináltak, amelyek süvítő hangjának segítségével üzentek egyik táborból a másikba. Annyira fejlett volt a harcmodoruk, hogy mindenkit legyőztek, aki csak útjukba került. Még olyan ősi városok is romba dőltek, mint Bokhara. És nem csupán a mongolokkal gyűlt meg a bajunk. Egyik oldalról a keresztesek, másik oldalról Bizánc, és emellett ott van a szunnita–síita viszály. Mi a fenének kell békéről és nyugalomról beszélni, amikor minden irányból ellenségek vesznek körül?

Ezért idegesítenek engem szörnyen a Mevlánához hasonló alakok. Engem nem érdekel, hogy mennyien tisztelik és szeretik. Az én szememben egy gyáva alak. Lehet, hogy alapvetően jó tudós, de manapság a hitetlen Semsz nyomdokában halad. Mit tanácsol Rumi a fiataloknak akkor, amikor az iszlám ellenségei minden oldalról támadnak minket? Tétlenséget! Gyávaságot!

Ahol a baj, ott a gyógyír,

Ahol a szegénység, ott az áldás,

Ahol a probléma, ott a megoldás,

Ahol a hajó, ott a víz…

Így hogyan tudunk ellenállni, hogyan maradunk talpon? Mevlánának már kész a válasza rá: türelemmel. Lőjenek minket tarkón, vegyék ki szánkból az utolsó falatot?! Mevlána egyenesen azt tanácsolja, hogy adjuk meg magunkat. Nyomorult és engedelmes birkanyájat akar csinálni a muszlimokból. Azt mondja, hogy minden népnek saját sorsa van, és egyszer mindnek eljön a fénykora. Azt akarja, hogy várjuk meg, amíg eljön a mi időnk?

A „szerelem” mellett a kedvenc szavai a „türelem”, „harmónia”, „béke”, „tolerancia”, „belenyugvás”… Csupa mézesmázos, édes, ártalmatlan szó! Ha rajta múlna, mind otthon várnánk, hogy megérkezzen az ellenség, és lemészároljon. Biztos vagyok benne, hogy akkor előbújna az odújából, és végignézve a romhalmazon ezt mondaná: „Mit tegyünk, ez volt megírva a sorsunkban, adjunk hálát érte.” Hallottam egy pletykát. Az a hír járja, hogy nagyon furcsa dolgokat mondott a múltkoriban. Azt mondta, hogy romboljuk le a dzsámikat és a medreszéket! Ez meg miféle beszéd?

Rumi még gyerekkorában szüleivel együtt menekült el Afganisztánból és telepedett le Anatóliában, ugyanis akkoriban a befolyásos gazdagokat meghívta a szeldzsuk szultán a birodalmába. Rumi apja is közéjük tartozott. Tehetősek, jómódúak voltak, tejben-vajban fürödtek. Ilyen körülmények között menekültek el az Afganisztánban eluralkodó káosz elől, és találtak menedékre Anatólia barátságos kertjében. Egy ilyen múlttal rendelkező embernek könnyű azt mondania, hogy lássunk mindent szépnek, mi ebben a pláne?!

Alig egy napja hallottam, amint a tebrizi Semsz egy történetet mesélt a piacon egybegyűlteknek. Azt mondta, hogy a Próféta utódja, Ali próféta egy nap egy hitetlennel harcolt. Amikor Ali már majdnem a férfi szívébe döfte a kardját, az istentagadó felemelte a fejét, és gyűlölettel arcon köpte. Ali azonnal leengedte a kardját, nagyot sóhajtott, majd elment. A hitetlen megdöbbent. Ali után futott, és így kiáltott:

– Várj egy kicsit! Miért kegyelmeztél meg nekem?

– Mert rettentően haragszom rád – felelte Ali.

A hitetlen csodálkozva kérdezte: – Akkor hát miért nem ölsz meg?

– Megsértetted a becsületemet, amikor arcon köptél. Szörnyen felbosszantottál. Vérig sértettél becsületemben, amiért bosszút akartam állni. Ha megöltelek volna, akkor az indulat kerekedett volna felül bennem. Ez hiba lett volna.

Ezért Ali szabadon engedte a férfit. A hitetlen annyira meghatódott ezen, hogy attól a naptól fogva Ali szolgálatába szegődött. Idővel saját akaratából és önszántából muszlim lett.

A tebrizi Semsz ilyen történeteket szeret mesélni. Mégis, mit üzen ezekkel a cikornyás szavakkal? Hagyjátok, hogy a hitetlenek, istentagadók, bajkeverők hadd győzzenek le benneteket, és köpjenek arcon! Ti csak mindig maradjatok alul, legyetek alázatosak! Hagyjátok, hadd tegyék tönkre a családotokat!

Még mit nem! Sem a hitetlenek, sem mások nem köphetnek engem arcon.

ELLA

Boston, 2008. június 13.

Kedves Aziz!

Talán furcsának találod majd ezt a kérdést, mégis fel kell tennem: Aziz, csak nem te vagy Semsz? Ugye te is benne vagy a regényedben szereplő karakterben?

Szeretettel,
Ella

Kedves Ella!

Annak idején azt mondta nekem Számed Baba, hogy ezen a világon nem csak egy tebrizi Semsz élt. Ráadásul nem is egyszer, hanem több százszor. Minden évszázadban újra és újra megjelennek. De mi haszna, ha nincsenek Rumik, akik meglátnák Semszet, és felismernék a benne rejlő értéket? Éppen ezért a Rumikat keresd!

Az üzenetedet olvasva ez a régi intelem jutott az eszembe.

Baráti szeretettel,
Aziz

Kedves Aziz!

Ki az a Számed Baba?

Szeretettel,
Ella

Kedves Ella!

Ez egy hosszú történet. Tényleg akarod tudni?

Örök szeretettel,
Aziz

Kedves Aziz!

Rád nem sajnálom az időt… Meséld csak el!

Vágyakozva,
Ella

RUMI

Konya, 1245. augusztus 2.

Hiánytalan, teljes életet élsz. Vagy legalábbis azt képzeled. Kialakulnak bizonyos szokásaid, amelyeket szüntelenül ismételsz. Azt hiszed, ezek után is úgy folyik majd az életed, ahogyan eddig. Aztán, amikor egyáltalán nem számítasz rá, megjelenik egy idegen. Nem hasonlít a környezetedben élőkre. Kezded magadat ennek az új szereplőnek a szemével látni, mert ő olyan bűvös tükör, amely nem a létezőt, hanem a hiányosságokat mutatja. Rádöbbensz, hogy eddig nem volt teljes az életed, és valami ismeretlen után vágyódsz. A valósággal fájdalmas szembesülnöd. Az a személy, aki fellebbenti a fátylat a hiányosságaidról, lehet egy szent, egy mester, egy barát, egy bajtárs, házastárs, sőt néha egy kisgyerek is. A lényeg, hogy megtaláld azt a lelket, amely kiegészíti a tied. Mindegyik próféta ugyanazt a tanácsot adja: Keresd meg azt az embert, aki tükröt tart eléd! Számomra Semsz ez a tükör.

Az ember hosszú évek fáradságos munkája során kialakítja a saját szókészletét. Minden számára fontos dolgot elnevez: igazság, boldogság, szépség, becsület, tisztelet, hűség… Az élet fontos fordulópontjainál előveszi a szótárát. Senki nem kérdőjelezi meg egykönnyen a korábban kialakított fogalmakat. Csakhogy egy nap beállít ez az ismeretlen, és sutba vágja a te becses szótáradat, és kijelenti, hogy újból meg kell határoznod a számodra eddig megkérdőjelezhetetlen fogalmakat. – Itt az idő, hogy felülírd minden korábbi tudásod!

Ezt tette velem Semsz. Eltörölt mindent, amiben biztos voltam. Újból diákot csinált belőlem, a tanárból. Ha az ember nagyon szeret valakit, azt akarja, hogy a családja, a barátai, a legközelebbi hozzátartozói is osztozzanak a boldogságában, és szeressék. Arra vágyik, hogy megértsék, mit érez. Ha ez nem következik be, csodálkozik, csalódik, megsértődik.

Mit tegyek, hogy a családom az én szememmel lássa Semszet? Hogyan mondjam el az elmondhatatlant? Semsz az én Könyörületes Tengerem, a Kegyelmes Napom. A mi barátságunk olyan mély, mint a Korán negyedik szintű olvasata: vagy benne vagy nyakig, és teljesen magával ragad, vagy kívülálló vagy, és nem tudod, mihez hasonlít. Nem lehet ésszel felérni, csak megélni.

Sajnos a legtöbben hallomás alapján cselekszenek és ítélnek el másokat. Szerintük Semsz csak egy lázadó dervis. Forrófejű, szertelen, kiszámíthatatlan, hőzöngő alak. Azok, akik a hazugsághoz, csaláshoz és ámításhoz vannak szokva, nehezen méltányolják Semsz szókimondását. Miközben mások udvariasságot színlelnek, Semsz csak azért is őszinte. Szemtől szemben elmondja, amit akar. Soha nem hallottam pletykálni. Az én szememben Semsz az a talizmán, amely a földkerekség egészét irányítja. Semsz szíve egy óriási, végtelen karavánszeráj, amely mindenkit befogad. Szegény utazók szállnak meg a szobáiban. Senkit sem rekeszt ki.

Én Semszben találtam meg a lelki társamat. Az életben csak egyszer adatik meg az ilyen találkozás. Harminchét év alatt egyszer! Mindenki azt tudakolja tőlem, hogy miért szeretem Semszet ennyire. Mit is válaszolhatnék erre? Aki ezt kérdezi, az úgysem érti meg. Aki pedig érti, az nem tesz fel ilyen kérdéseket.

Eszembe jutott Harun al-Rasid kalifa története. A kalifa hallotta, hogy Medzsnún őrülten szereti Lejlát, és kíváncsi lett Lejlára.

Azt gondolta magában: – Ha ennyire megbabonázta Medzsnúnt, akkor bizonyára nagyon szép nő lehet, aki százszor szebb és bájosabb a többi nőnél. – Nőttön-nőtt a kíváncsisága, és minden aljas trükköt bevetett, hogy legalább egyszer láthassa Lejlát.

Végül megtalálták Lejlát, és a kalifa palotájába hozatták. Felékesítették, felcicomázták, és a színe elé vitték. Amikor Lejla elhúzta a fátylát, Harun al-Rasid nagyot csalódott. Senki ne gondolja, hogy Lejla csúnya, nyomorék vagy öreg lett volna. Csak nem volt rendkívüli vonzereje. Ő is földi halandó volt számos hiányossággal, akárcsak a többi nő.

A kalifa nem leplezte a csalódását: – Hát őt hívják Lejlának? Vajon mit látott benne Medzsnún? Hiszen csak egy közönséges nő. Semmiben nem különbözik a többitől.

Lejla ezt hallván nevetett: – Igen, én Lejla vagyok, de te nem vagy Medzsnún – felelte. – Csak akkor tudnád megfejteni a szerelemnek nevezett titkot, ha képes lennél Medzsnún szemével látni engem.

Vajon megértheti-e a családod, a barátaid, a tanítványaid, amit Harun al-Rasid kalifa sem ért fel ésszel? Hogyan magyarázzam el azoknak, akiknek nincsen szemük a látásra, hogy milyen különleges ember Semsz? Hogyan tudnám megértetni velük: ahhoz, hogy a tebrizi Semszet láthassák, félre kell tenniük az előítéleteiket, és Medzsnún szemével kell nézniük?

A szerelem csak üres frázis annak, aki nem szerelmes. Ostoba fecsegés, sületlenség, amelyet csak az ért meg, aki szerelmes. Aki viszont szerelmes, az nem tudja elmagyarázni. Akkor mégis hogyan lehet szavakba önteni a szerelmet?

Régen a következő nevekkel illettek: „Szívek bűvölője”, „Szavak ismerője”, „Szónoklatok mestere”, „Betűk ura”, „Az értelem tengerének kapitánya”. Milyen különös, hogy én, aki azelőtt olyan könnyen elmondtam vagy leírtam a gondolataimat, és rendszeresen tartottam beszédeket, prédikáltam, mostanában egyáltalán nem hiszek a szavakban!

KIMJA

Konya, 1245. augusztus 17.

Már olyan rég nem tanulmányoztuk, nem olvastuk együtt a Koránt, hogy hiányzott Mevlána efendi. Úgy érzem, elhanyagol, mégsem haragszom rá. Talán azért, mert annyira szeretem Rumit, hogy nem tudnék rá megharagudni, vagy talán azért, mert tudom, milyen vonzereje, kisugárzása, karizmája van a tebrizi Semsznek. Azt hiszem, én is azok közé tartozom, akiket magával ragadott.

Rumi úgy követte Semszet, ahogy a napraforgó követi a nap járását. Társalgásuk mindig olyan mély és annyira elragadtatott, hogy a kívülállók feleslegesnek érzik magukat a társaságukban. A ház lakói nem örültek mindannyian ennek a helyzetnek. Legfőképpen Alaaddin! Hányszor rajtakaptam, amint haragosan nézett Semszre! Kerra is elégedetlen, de nem nyitja ki a száját, nem panaszkodik. Én meg nem tudom megkérdezni tőle, hogy mi a baja. Olyan ez az állapot, mint a vihar előtti csend. Milyen különös! Semsz, aki a fő feszültségforrás, zavartalanul él közöttünk, mintha mi sem történt volna. Vagy nem érzi az általa keltett nyugtalanságot, vagy egyszerűen nem törődik vele.

Az egyik énem haragszik Semszre. Nem tudom megbocsátani neki, hogy elrabolta tőlünk Mevlánát. Másik énemet viszont megigézte. Olyan szívesen megismerném közelebbről is. Egy ideje ilyen ellentmondásos érzések kavarognak bennem. Ma azonban sajnálatos módon lelepleztem magam.

A kora délutáni ima után levettem a polcról a Koránt. Elhatároztam, hogy egyedül fogom tanulmányozni. Régen – mielőtt Semsz betoppant hozzánk – Mevlánával heti háromszor-négyszer tanultunk együtt. A Korán-verseket a kinyilatkoztatás sorrendjének megfelelően elemeztük. Most, hogy nincs tanítómesterem, és a feje tetejére állt az életünk, nem tartottam fontosnak a sorrend betartását. Ezért aztán találomra felcsaptam egy oldalt, és az ujjammal ráböktem a lapra. Elolvastam az ujjamhoz legközelebb eső verset. Pechemre a Nisza szúrára{35} esett a választásom. Milyen különös, hogy ebből a hatalmas könyvből épp az engem foglalkoztató részt sikerült kiválasztanom! A Nisza szúra könyörtelen volt a nőkkel szemben, ezért sehogyan sem tudtam megemészteni. Amikor másodszorra olvastam a szúrát, az jutott eszembe, hogy segítséget kérek Mester apámtól. Bár Mevlána nem adott nekem órákat mostanában, ez még nem jelentette azt, hogy nem kérdezhetnék tőle. Így aztán hónom alatt a Koránnal elindultam a szobájába.

Mevlána nem volt a szobájában. Semsz ült az ő helyén. Kezében imagyöngy, azt morzsolgatta. Az ablak mellett foglalt helyet. A lemenő nap sugarai arcát nyaldosták. Olyan igéző és titokzatos volt abban a fényben, hogy nem bírtam állni a tekintetét.

– Izé… elnézést – mondtam dadogva az izgalomtól –, a Mestert kerestem. Majd később visszajövök.

– Állj csak meg! Minek sietsz! Ülj le egy kicsit! – mondta Semsz. – Látom, kérdezni akarsz valamit. Talán segítségedre lehetek.

Megosztottam vele a gondomat, nem találtam ebben semmi kivetnivalót. – Nem tudom értelmezni az egyik Korán-részt – mondtam félénken.

Semsz dünnyögve válaszolt, mintha magában beszélt volna: – Kimja, a Korán olyan, mint az újdonsült menyasszony. Aki el akarja olvasni, annak óvatosan kell hozzá közelednie, különben örökre bezárul, és soha többé nem lebbenti fel a fátylát.

Miközben azon törtem a fejem, hogy vajon mit akart mondani ezzel, Semsz váratlanul megkérdezte: – Mondd csak, melyik vers okozott gondot?

– A Nisza szúra – feleltem lassan. – Tartalmaz néhány kitételt, amely sehogyan sem fér a fejembe. Egy helyütt például az szerepel, hogy a férfiak előrébb valók a nőknél. Sőt azt írja, hogy a férj megverheti a feleségét…

– Tényleg? Nézzenek oda!

Semsz annyira teátrálisan reagált erre, hogy nem tudtam eldönteni, komolyan gondolja-e vagy csak gúnyolódik. Egy darabig némán álltunk egymással szemben. Majd a tebrizi Semsz elkezdett fejből idézni egy részt:

A férfiak feljebb valók a nőknél, mert Allah őket felsőbbrendűnek teremtette. A férfiak ugyanis javaikat a nőkre áldozzák. Éppen ezért a jóravaló asszonyok engedelmesek. Férjük távolléte esetén is vigyáznak azokra a dolgokra, amelyeket Allah parancsba foglalt. És ami az önfejű asszonyokat illeti, először intsétek meg őket, majd hagyjátok őket magukra a hitvesi ágyban. Ha még ekkor sem fogadnak szót, akkor lássátok el a bajukat! Ha már engedelmesek, akkor ne keressetek ürügyet arra, hogy bánthassátok őket. Allah hatalmas és magasságos.{36}

Miután Semsz befejezte a vers citálását, kinyitotta a szemét, és rám nézett. Ajkára halovány mosoly ült ki, majd elölről kezdte:

A férfiak gondoskodnak a nőkről, és vigyáznak rájuk. Azért, mert Allah az emberek egy csoportját felsőbbrendűnek teremtette. A férfiak jócskán feláldoztak a javaikból. A tiszta erkölcsű és jóravaló asszonyok tisztelettudóak. Ahogyan Allah óvja őket, ők is úgy őrzik tisztességüket. A hűtlen és szemérmetlen nőket először figyelmeztessétek, aztán hagyjátok őket magukra a hitvesi ágyban, végül kergessétek el őket otthonról, küldjétek el őket máshová! Ha ezt követően tiszteletteljesen viselkednek, akkor ne tegyetek ellenük semmi mást. Allah nagyon nagy, hatalma végtelen.

– Mit gondolsz, Kimja? Van különbség a kettő között? – kérdezte Semsz.

– Igen, van – feleltem. – Ugyanannak a versnek két különböző értelmezését mondtad el. Nagyon eltér a lényegük. Az első felhatalmazza a nős férfiakat arra, hogy megverjék a feleségüket. A második azt mondja ki, hogy ha a feleség megbocsáthatatlan bűnt követ el, távolodjanak el tőle, vagy távolítsák el őt! Elég nagy különbség van a kettő között. Miért van ez így?

– Hogy miért van ez így? Hogyhogy miért? – ismételgette Semsz, majd váratlanul témát váltott. – Mondd csak, Kimja, úsztál már valaha folyóban?

Szemem előtt megelevenedett a gyermekkorom és a Torosz-hegység jéghideg vizű folyói. Ó, hányszor úsztunk húgommal délután a hegyi patakban vidáman kacagva, önfeledten! Könnybe lábadt a szemem. Elfordítottam az arcomat, nem akartam, hogy Semsz lássa a gyengeségemet.

– Távolról nézve az ember azt hiszi, hogy egy folyóban csak egyetlen áramlat van – mondta Semsz. – De amint megmártózol a vízben, rájössz, hogy egynél több van. A folyóban számos áramlat rejlik külön-külön, mégis harmóniában.

Ezeket mondta a tebrizi Semsz, majd odajött hozzám, és az arcomat az államnál fogva maga felé fordította, arra kényszerítve, hogy belenézzek a mély, koromfekete, érzelemmel teli szemébe. Úgy éreztem, menten megáll a szívem, alig kaptam levegőt.

– A Korán egy csobogó folyó – felelte. – Távolról úgy tűnik, mintha egyetlen áramlat lenne, de a benne úszók tudják, hogy valójában négy különböző folyam. Kimja, gondolj a különböző halfajtákra! Egyes halak a sekélyben élnek, mások a mélyben. Mi emberek is ilyenek vagyunk. Természetünknek, felfogásunknak megfelelően ilyen vagy olyan szinten tartózkodunk.

– Azt hiszem, nem értem egészen pontosan – mondtam, bár már kapiskáltam a dolgot.

– A Korán elsődleges jelentése elégséges azok számára, akik a part közelében szeretnek lubickolni. Sajnos, az emberek többsége ebbe a csoportba tartozik. Az egyes részleteket szó szerint értik. Vannak, akik a Nisza szúráját elolvasva azt a következtetést vonják le, hogy a férfiakat felsőbbrendűnek teremtették, mint a nőket. Azt hallják ki belőle, amit akarnak.

– És mi a helyzet a többi áramlattal? – tört fel belőlem a kérdés.

Semsz rövid időre elhallgatott. Tekintetem akaratlanul a szájára tévedt. Ajka formás és rózsaszín volt. Szája akár egy hívogató, titkokkal teli kert.

– Ezenkívül van még három folyam. A második mélyebb az elsőnél, de nem sokkal. Ahogy gyarapszik az ember tudása, egyre jobban odafigyel a könyvre. Ehhez azonban el kell mélyedni a szövegben. Nosza, ugorj fejest!

Őt hallgatván üresnek, ugyanakkor mégis egyre teljesebbnek éreztem magam.

– És mi történik, ha az ember fejest ugrik, beleveti magát? – tettem fel a kérdést.

– A harmadik folyam a mélyebb rétegnek felel meg. Ha a szívedre hallgatva olvasod a Nisza szúráját, rá fogsz jönni, hogy valójában nem is a férfiakról és a nőkről szól, hanem a férfiasságról és a nőiességről. A miszticizmusban a rossz és az örök a férfias és a nőies tulajdonságoknak felel meg. És mindannyian – téged és magamat is beleértve – magunkban hordozzuk a férfias és nőies tulajdonságokat, más-más arányokban. Amikor mindkettőt keblünkre öleljük, akkor megbékélünk, és kiteljesedünk.

– Ezek szerint van bennem férfiasság?

– Természetesen. Nőiesség és férfiasság is van benned.

Nem bírtam ki nevetés nélkül. – És mi a helyzet Mevlána efendivel?

Semsz arca felragyogott, majd így szólt: – Minden férfiban van legalább egy szikrányi nőiesség, és minden nőben van legalább egy csipetnyi férfiasság.

– És mi a helyzet a feleségük felett basáskodó férjekkel? – kérdeztem. – Már hogy lenne nőiesség az ilyen kemény legényekben!?

Semsz kacsintott, mintha valami titkot akarna megosztani velem, majd így szólt: – Kiváltképp bennük van, drága Kimjácskám! A férfias férfiak a legdurvábbak.

Alig bírtam megállni, hogy el ne kezdjek vihogni. Ajkamba haraptam, visszafogtam magam. Hevesebben vert a szívem Semsz közelében. Fura egy ember: hangjában csodálatos magabiztosság, keze kecses, hosszú és vékony, tekintetéből sugárzik az életerő, akár a napból. Egyszerre érzem magam fiatalnak mellette, ugyanakkor felébred a gondoskodó énem is. Védeni, oltalmazni akartam, bár pontosan nem tudtam, hogyan és kitől is kell őt megvédenem.

Semsz a vállamra tette a kezét. Olyan közel állt hozzám, hogy arcomon éreztem meleg leheletét. Tekintete egészen különös volt: mintha álmodott volna. Finoman hozzáért az arcomhoz. Ujjbegyét olyan forrónak éreztem, mint egy égő gyertya lángját. Majd elállt a lélegzetem. Ekkor lejjebb csúsztatta az ujját, és megérintette az alsó ajkamat. Megszédültem, behunytam a szemem, remegtem az izgalomtól. Semsz pedig elhúzta a kezét, amint hozzáért az ajkamhoz.

– Most már jobban tennéd, ha elmennél, Kimja – mondta halkan. Nevemet nagyon bánatosan ejtette ki.

Futva távoztam. Még mindig szédültem, és égett az arcom.

Csak akkor gondoltam bele, hogy vajon milyen lett volna, ha Semsz megcsókol, amikor már a szobámban a fekhelyemen ültem a falnak támaszkodva, és a plafont bámultam. Annyira el voltam varázsolva, hogy elfelejtettem megkérdezni, hogyan lehet eljutni a Korán mélyebb tartalmáig, a negyedik áramlatig.

Mit rejthet ez a réteg? Hogyan juthat el az ember ilyen mélységekbe? És mi történik azokkal, akik ilyen mélyre merülnek? Vajon vissza tudnak jönni onnét valaha?

VELED SZULTÁN

Konya, 1245. szeptember 4.

Aggasztott öcsém állapota, noha Alaaddin világéletében ilyen türelmetlen, szeleburdi és sértődékeny volt. Gyerekkorában is hamar haragra gerjedt. Az utóbbi időben állandóan ideges, pattanásig feszült. Egy pillanat alatt kijön a sodrából. Örökösen azt keresi, hogy mibe vagy kibe köthetne bele. A legjelentéktelenebb dolgokon is felhúzza magát. Annyira ijesztően ideges, hogy még az utcán játszadozó gyerekek is menten szétrebbennek, amint észreveszik. Alig tizenhét éves, de az örökös homlokráncolástól olyan mélyen barázdált a homloka, mint egy öregemberé. Ma reggel újabb ráncot fedeztem fel a szája mellett. Bizonyára annak tudható be, hogy egyfolytában lebiggyeszti az ajkát.

Épp teljes odaadással tanultam, apám írásait tisztáztam, amikor furcsa neszre lettem figyelmes. Alaaddin volt az! Alsó ajkát beharapva figyelte, hogy miket írok. Ki tudja, mióta lesett engem pisszenés nélkül a hátam mögül. Gondterheltnek tűnő arckifejezéssel megkérdezte, hogy mit csinálok.

– Lemásolom apám egyik régi könyvecskéjét – feleltem neki. – Le akarom tisztázni, illetve másolni valamennyi beszédét.

Alaaddin kissé cinikusan rám nézett, majd így szólt: – Mi értelme? Hát, nem látod, hogy apánk már nem tart órákat, sem szentbeszédeket. Már a medreszében sem tanít. Felhagyott minden foglalatosságával. Feleslegesen fáradozol.

– Ez csak átmeneti állapot – vágtam közbe. – Ha eljön az ideje, biztosan újból ad majd órákat.

– Ne áltasd magad! Nem veszed észre, hogy apánk Semszen kívül senkire nem szakít időt? Ez a férfi még azt meri állítani magáról, hogy vándordervis, és közben gyökeret eresztett a házunkban.

Alaaddin gúnyosan mosolygott, és arra várt, hogy én is csatlakozom hozzá. Amikor látta, hogy én nem nyitom ki a számat, idegesen járkálni kezdett a szobában.

– Különböző híresztelések kaptak szárnyra. Az egész világ száját nem foghatod be, nem kötözheted össze, mint egy zsákot – folytatta. – Mindenki ugyanazt kérdezi: Hogyan lehetséges, hogy egy toprongyos dervis az ujja köré csavar egy hatalmas tudóst? Ez alaposan megtépázta apánk tekintélyét. Ha nem szedi magát össze mihamarább, egyetlen tanítványa sem lesz. Senki nem akar majd tőle tanulni. És hozzáteszem, hogy joggal.

Ránéztem a testvéremre. Ugyan még csak pelyhedzett a bajsza, de a mozdulatai, a gesztusai, a beszédstílusa mind-mind férfiasságáról tanúskodtak. Mennyire megváltozott az elmúlt évben! Tudtam, hogy van egy titkos szerelme, aki rabul ejtette a szívét, de nem mertem megkérdezni tőle, hogy ki ez az illető. Legközelebbi barátait megkérdeztem, de tőlük sem tudtam meg semmit.

– Alaaddin, tudom, hogy nem kedveled Semszet. De ő vendég a háznál, és tisztelnünk kell. Amúgy meg minek is törődsz te azzal, hogy mások mit beszélnek? Semmi értelme elefántot csinálni a bolhából.

Alighogy kiejtettem ezeket a szavakat, tüstént megbántam. Túl kioktató hangnemben szóltam hozzá. Csakhogy már késő volt. Alaaddin lángra lobbant, mint a szalma.

– Szóval elefántot csinálok a bolhából? – mondta Alaaddin. – Bolhának nevezed azt a szörnyű csapást, ami velünk történt?! Hogyan lehetsz ennyire vak?!

Újabb lapot vettem a kezembe, és végigsimítottam bársonyos felületét. Boldoggá tett a gondolat, hogy apám szavait lemásolva megnyújthatom az életüket. Az emberek akár egy évszázad múlva is okulhatnak majd apám szavaiból. Büszkeséggel töltött el, hogy részese lehettem annak, hogy ez a bölcsesség nemzedékről nemzedékre hagyományozódjék.

Alaaddin csendben állt mellettem; kiábrándultan és bánatosan nézett. Egy pillanatra megláttam benne az apahiánytól szenvedő kisgyereket. Rádöbbentem, hogy Alaaddin valójában nem is Semszre haragszik, hanem apánkra.

Alaaddin azért haragudott az apánkra, mert szerinte nem oltalmazta őt eléggé, és sehogyan sem tudta megemészteni azt a tényt, hogy apánk, bár óriási tekintélynek örvendett, mégis tehetetlenül állt, amikor anyánkat fiatalon elragadta a halál.

– Azt beszélik, hogy Semsz megbabonázta apánkat – dünnyögte Alaaddin. – Azt híresztelik, hogy Semszet az asszaszinok küldték.

– Még hogy az asszaszinok! – csattantam fel. – És te elhiszed ezt a sok ostobaságot?!

Az asszaszinok híres és hírhedt társaságáról az a hír járta, hogy mérhetetlen mennyiségű kábítószert vesznek magukhoz, majd gyilkosságokat követnek el. Befolyásos személyeket szemeltek ki áldozatul, hogy riadalmat keltsenek. Áldozataikat szemrebbenés nélkül lemészárolták. Még attól sem rettentek vissza, hogy odalopakodjanak őméltósága Szeláháttin Ejjubi sátrához, és mérgezett édességet csempésszenek az ételei közé. A desszert mellé egy cédulát biggyesztettek, amelyen a következő szöveg szerepelt: „Rajtad a szemünk!” És Szeláháttin Ejjubi – a keresztesek ellen bátran harcoló, senkitől nem rettegő nagyszerű hadvezér, aki visszafoglalta Jeruzsálemet – nem mert szembeszállni az asszaszinokkal, behódolt nekik. Hogyan hihetik azt az emberek, hogy Semsznek köze van ehhez a félelmetes társasághoz?

Alaaddin vállára tettem a kezemet, és így szóltam: – Egyébként az asszaszinok már nem is olyanok, mint régen. Már jó ideje feloszlottak, csak a nevük maradt fent. Más kort élünk.

Alaaddin elgondolkodott a hallottakon, majd azt felelte: – Igen, de azt mondják, hogy Haszán Szabbah három hűséges vezére kereket oldott az üldözőik elől. Titokban kijöttek Alamud várából, és megesküdtek rá, hogy mindenhová pusztulást és bajt visznek magukkal. Az egyik közülük Konyába jött. Szerintem ő Semsz.

Kezdtem elveszíteni a türelmemet. – Gondold csak meg józanul! Tegyük fel, hogy Semsz egy asszaszin vezér. Mondd csak, akkor mi a fenének foglalkozik ennyit az apánkkal?

– Mert gyűlöli a befolyásos embereket, és szeret zavart kelteni. És apám befolyásos férfi, nem? Legalábbis valaha annak számított – ellenkezett Alaaddin. Annyira beleélte magát a képzeletbeli vádakba és intrikákba, hogy egészen kivörösödött.

Megértettem, hogy körültekintőbben kell viselkednem, amikor vele beszélgetek.

– Hallgass rám, testvér! Az emberek gondolkodás nélkül mindenkit a szájukra vesznek. Ne vedd komolyan az efféle pletykákat. Szabadítsd meg elmédet a gyanútól és a rosszindulattól! Nem veszed észre, hogy ezzel csak magadat mérgezed?

Alaaddin vérig sértve, haragosan hallgatott, nem szólt egy szót sem.

– Nem kell szeretned Semszet, de apánkra való tekintettel legalább mutass iránta némi tiszteletet – tettem hozzá.

Alaaddin figyelmesen, szemrehányóan nézett rám. Talán nem is csak Semszre vagy az apámra haragudott, hanem bennem is nagyot csalódott. Talán gyávának és gyengének tartott, amiért tiszteltem Semszet. Talán az járhatott a fejében, hogy bármit megteszek annak érdekében, hogy apám kedvében járjak. Talán csak képzelődtem, mégis majd meghasadt a szívem.

Mégsem tudtam haragudni rá. Elvégre a kistestvérem volt. Ha ránéztem, a mellékutcákban macskát kergető, pocsolyákba lépő és magát besározó, egész álló nap joghurtos kenyeret majszoló kisfiút láttam. Ez a pufók, korához képest kissé alacsony gyerek egy csepp könnyet sem hullajtott, amikor értesült anyja haláláról. A szomorú hír hallatán csak lehajtotta a fejét, és a lábbelijét bámulta, mintha szégyellné a saruját. Lebiggyesztette az ajkát, és úgy maradt mozdulatlanul. Ó, bárcsak tudott volna hangosan sírni és jajveszékelni! Ó, bárcsak ne fojtana mindent ennyire magába!

– Emlékszel, egyszer verekedtél a gyerekekkel az utcán? – kérdeztem. – Tudod, amikor sírva jöttél haza és vérzett az orrod. Mit is mondott neked akkor megboldogult anyánk?

Alaaddin arca felragyogott, de nem válaszolt.

– Anyám azt mondta, hogy ha haragszol valakire, akkor képzeletedben cseréld ki ennek az embernek a képét egy olyan emberére, akit szeretsz. Megpróbáltad már kicserélni Semsz arcát anyánkéra? Talán így találhatnál benne valami szeretnivalót.

Alaaddin arcára halovány mosoly ült ki, és egy darabig ott maradt. Elérzékenyültem. Megöleltem a testvéremet. Hosszú idő után először ő is erősen átölelt engem. Akkor azt hittem, hogy minden rendbe jön, és megbékél Semsszel. Azt hittem, hogy otthonunkat ismét a régi béke légköre fogja áthatni.

Mennyire naiv voltam! Ennél nagyobbat már nem is tévedhettem volna!

KERRA

Konya, 1245. október 22.

Csak Allah tudja, mi mindenről beszélgettek. Amikor a minap bementem hozzájuk, hogy megkínáljam őket halvával, annyira hevesen értekeztek, hogy észre sem vettek. Az én jelenlétemben Semsz általában semmit sem mondott, mintha a létezésem némaságra kötelezné. Akár ínycsiklandó lakomával, akár száraz kenyérrel kínáltam, mindig ugyanazzal az arckifejezéssel mondott köszönetet. Eleve keveset evett. Épp csak annyit, hogy ne lakjon jól. Ez alkalommal azonban lássanak csodát! Felcsillant a szeme, amikor megkóstolta a tányéron levő halvát.

– Milyen finom a halva, Kerra! Nagyon finomra sikerült. Hogyan készítetted? – kérdezte Semsz.

Nem tudom, mi történt velem abban a pillanatban. Ahelyett, hogy örültem volna a bókjának, mérges lettem.

– Minek kérdezed? Még ha elmondanám is, akkor sem tudnád utánam csinálni!

Semsz finoman bólogatott, mint aki igazat ad nekem. Vártam, hogy mondjon valamit, vagy kikérje magának. Ő azonban csak szótlanul várt.

Kis idő elteltével kimentem a szobából, magukra hagytam őket. Erről az esetről már teljesen megfeledkeztem. Ma reggel azonban olyasvalami történt, ami eszembe juttatta az egészet.

Éppen vajat köpültem egy fatálban a tűzhely mellett, amikor furcsa hangokra lettem figyelmes. Kiszaladtam az udvarra, és különös látvány tárult elém. Mindenütt könyvek hevertek feltornyozott kupacokban. Az embernek olyan érzése támadt, mintha bármelyik pillanatban összedőlhetnének. Több száz könyvet és kéziratot dobáltak szanaszéjjel, és megannyit a víztárolóba. A víz hatására kioldódott tinta kékesre színezte a víztároló vizét.

Semsz felemelt egy könyvet az előttem heverő kupacból, fellapozta, majd hirtelen mozdulattal a vízbe hajította. Láttam, hogy a Divanül Mutanabbi volt az. Alighogy feljött a könyv a felszínre, máris egy másikért nyúlt. Feridüddin Attar Esrarnamé-je volt a soron következő.

Kétségbeestem. Férjem kedvenc olvasmányait egyenként tönkretette! A Kamus-ul-A’lam című mű következett, amelyet Rumi az apjától örökölt. Tudván, hogy mennyire tisztelte Rumi az édesapját, és mekkora becsben tartotta ezt a régi kéziratot, sietve megfordultam, és a férjemre néztem.

Rumi azonban mozdulatlanul állt egy sarokban félrehúzódva. Bár egészen elsápadt és reszketett keze-lába, egy szót sem szólt. Ez sehogyan sem fért a fejembe. Nyoma veszett annak az embernek, aki egykor rám förmedt pusztán azért, mert letöröltem a port könyveiről, és egy olyan férfi lépett a helyébe, aki némán szemléli a sarokból, amint egy őrült megsemmisíti az egész könyvtárát. Szó nélkül hagyta! Cseppet sem volt igazságos. Ha Rumi nem akar ebbe beleszólni, akkor majd beszélek én helyette.

– Mit művelsz?! – kiáltottam rá Semszre. – Ezek a könyvek roppant értékesek. Hogy merészeled a vízbe hajítani őket? Elment az eszed?

Semsz nem felelt a kérdésemre, hanem Rumihoz fordulva így szólt: – Te is így vélekedsz erről?

Rumi lebiggyesztette az ajkát, bizonytalanul mosolygott, de tovább hallgatott.

– Szólalj már meg! Miért nem mondasz valamit?! – förmedtem a férjemre.

Mindezek után Rumi odajött hozzám, és erősen megszorította a kezemet. – Kérlek szépen, nyugodj meg, Kerra! Semszben vakon megbízom. Bizonyára oka van annak, amiért ezt teszi.

Semsz vetett rám egy pillantást. Nyugodtnak látszott, mint akinek erős az önmagába vetett hite. Felgyűrte köpönyegének az ujját, karját a vízbe dugta, és nekilátott a víztárolóban levő könyveket egyenként kiszedegetni. Majd elállt a lélegzetem a csodálkozástól: a kihalászott könyvek ugyanis egytől egyig szárazak voltak.

– Miféle varázslat ez? Csak tán nem fekete mágia? Hogyan csináltad? – kérdeztem tőle.

Ekkor Semsz rám nézett, és felettébb higgadtan ezt felelte: – Minek kérdezed? Még ha elmondanám is, akkor sem tudnád utánam csinálni!

Reszketve a dühtől otthagytam őket az udvaron, és berohantam a konyhába. Ez a hely volt a végső menedékem. És ott, a rengeteg edény és serpenyő, számtalan fűszerféleség között a földre rogyva sírtam, zokogtam.

RUMI

Konya, 1245 decembere

Ma reggel, alighogy megvirradt, útra keltünk Semsszel. Hol tisztásokon, legelőkön és völgyeken, hol források mentén lovagoltunk, és élveztük az arcunkat simogató lágy szellőt. A búzamezőkön felállított madárijesztők tisztelegtek, amint észrevettek bennünket. Az egyik parasztház előtt pedig vad táncot jártak a frissen kiteregetett ruhák.

Később Semsz erősen meghúzta a gyeplőt, és egy tölgyfára mutatott a távolban. Letelepedtünk annak a fának a tövében, és a bíborba öltözött eget bámultuk. Amikor a távolból felcsendült az imám imára hívó szava, Semsz leterítette a hirkáját{37}, és egymás mellett imádkoztunk. Az előírt imák után személyes fohászunkban nemcsak magunkért, hanem az egész emberiségért imádkoztunk.

HUSZONHATODIK SZABÁLY: A világegyetem szerves egység. Mindent és mindenkit láthatatlan szálak fűznek egymáshoz. Ne légy kegyetlen senkivel! Ne bánts másokat, főképpen olyanokat, akik nálad gyengébbek! Ne feledd, hogy a világ túlsó felén élő egyetlen ember szomorúsága az egész emberiségnek kedvét szegheti. És egyetlen ember boldogsága mindenkit jókedvre deríthet.

– Ez alá a fa alá ültem le, amikor Konyába jöttem – dünnyögte Semsz. – Megismerkedtem egy szegény falusi emberrel. Csodálattal beszélt rólad. Azt hallotta, hogy szentbeszédeid megvigasztalják a szomorúakat.

– A Szavak Mesterének hívtak – jegyeztem meg. – De hol vannak már azok a napok! Nincs már kedvem sem prédikálni, sem a tömegekhez szólni. Kifogytam a mondandóból.

– Te ismét a Szavak Mestere leszel! – mondta Semsz. – Egy különbséggel! Korábban csupán az eszedre hallgatva prédikáltál, ezután pedig a szíved fog dalolni.

Nem értettem, mire céloz, de nem is kérdeztem rá. A pirkadat, makulátlan narancs réteget hagyva az égbolton, eltörölte az éj nyomait. A velünk szemközti város ébredezett; a varjak megszállták a kerteket, a tüzek lobogtak, a kis és nagy gyerekek már megmosták arcukat, mindenki az új napra készülődött.

Semsz halkan így szólt: – Az emberek az egész földkerekségen a boldogságot és a kiteljesedést keresik, ám nincs eszmei útmutatójuk. Te majd segíteni fogsz nekik a szavaiddal, és mutatod az utat. Én pedig a szolgálatodra leszek ebben a nemes feladatban.

– Ne mondj ilyet! – szabadkoztam. – Te a barátom vagy.

Semsz mit sem törődve az ellenkezésemmel tovább folytatta: – Egyetlen dolog rettent el: a szerep, amelybe belebújtál. Híres és befolyásos személy vagy, hívekkel vagy körülvéve. De mennyire ismered az átlagos embereket? Lehetetlen megérteni a társadalmat úgy, ha nem ismered az elesetteket, a kirekesztetteket. A részegeket, a koldusokat, a tolvajokat, a prostituáltakat, a szerencsejátékosokat… a vigasztalhatatlanokat, a mellőzötteket, a megbélyegzetteket… Vajon képesek vagyunk-e szeretni Isten valamennyi teremtményét? Ez kemény próba, amelyet nagyon kevesek állnak ki.

Miközben beszélt, gyengéd szeretet ült ki az arcára, mint amikor egy apa beszél szeretetteljesen a fiához.

Igazat kellett adnom neki: – Igazad van. Világéletemben burokban éltem. Fogalmam sincs róla, hogyan élnek a társadalom lecsúszott rétegei.

Semsz lehajolt, felmarkolt egy marék földet, és szétmorzsolta a tenyerében. Majd egy földön heverő, törött ágért nyúlt. Felegyenesedett, és egy nagyobbacska kört kezdett rajzolni a tölgyfa köré. Amikor meglett a kör, kinyújtotta karját az ég felé, mintha arra várna, hogy egy láthatatlan kéz megmozgassa. Ezután Isten neveit mormolva forogni kezdett a körön belül. Először lassan, lomhán, finoman és óvatosan, majd önkívületben. Forgott, egyre csak forgott körbe-körbe emberfeletti méltósággal, mintha egyre gyorsuló dallamra táncolt volna. És vele táncolt az egész világegyetem, valamennyi csillag, sőt még a hold is. Nem bírtam a könnyeimmel, ahogy ezt a csodálatos táncot néztem. Hagytam, hogy ennek az eksztatikus pillanatnak a varázsa magával ragadja testemet-lelkemet.

Végül aztán Semsz lelassult, majd megállt. Zihálva lélegzett, és alig hallható hangon így szólt:

– Egy napon a Szerelem Költőjeként fognak emlegetni téged – mondta. – Keleten, nyugaton, északon és délen olyan emberek fognak ihletet és erőt meríteni a szavaidból, akik még csak nem is láttak téged.

Ezt nehéz volt elhinni. – Hogyan lehetséges ez? – kérdeztem.

– Nem tanítással, nem is prédikálással, hanem verseléssel.

– Verseléssel? – ismételtem el a szavait felcsattanva. – De hiszen én nem értek a verseléshez. Nem költő, hanem tudós vagyok. Nekem nem a művészet, hanem a tudomány és a műveltség a területem.

Semsz finoman lebiggyesztette az ajkát: – Barátom, te vagy a valaha élt költők egyik legnagyobbika.

Semmi kedvem nem volt vitatkozni. – Még ha igaz is, amit mondasz, minden feladatot közösen fogunk megoldani.

Erre Semsz elhallgatott. Kínos csend támadt. Levette rólam a szemét, és félrenézett. Amikor megkérdeztem, hogy mi a baj, végül nagy nehezen bevallotta:

– Szeretném, ha végig elkísérhetnélek ezen az úton, de nem tehetem. Az én időm véges. Nem maradhatok örökké melletted. El kell mennem. – Semsz összeszorította az ajkát, majd így folytatta: – Semmit sem tehetek ellene. Ezen nem tudok változtatni.

Váratlanul feltámadt a szél, lehűlt a levegő. Akkor ott – mintha ollóval vágták volna el – véget ért az ősz. A ragyogóan kék égből meleg eső kezdett szitálni. Akkor futott át agyamon először az a szomorú gondolat, hogy Semsz egy szép napon otthagy engem, és elmegy.

És ez a gondolat annyira lelombozott, hogy úgy éreztem, mázsás zsákok nehezednek a szívemre. Elfordítottam a fejem. Nem bírtam a szemébe nézni.

VELED SZULTÁN

Konya, 1245 decembere

Az üres beszéd elszomorít. Hogyan tudnak az emberek ennyire sokat fecsegni egy teljesen ismeretlen emberről? Milyen távol járnak az igazságtól! Nem látják, milyen erős lelki szálak fűzik apámat Semszhez? Nyilvánvalóan a Szent Koránt sem olvassák. Ha ugyanis olvasnák, akkor tudnák, hogy léteznek ehhez hasonló szellemi barátságok. Például a Mózes és Szent Hizir közötti bajtársi kötelék.

A Kehf szúrájában világosan le van írva: Mózes legendás vezető. Méltán viseli a törvényhozó jelzőt, és annyira kiváló, hogy egy nap akár még próféta is válhat belőle. Egy nap azonban ráébredt, hogy szüksége van egy lelki társra, aki felnyitja a szemét. Imádkozott, hogy rátaláljon erre az emberre. Miután imája végre meghallgatásra talált, társa nem más lett, mint a bajban levők és rászorulók segítségére siető Hizir.

Hizir így szólt Mózeshez: – Örökös útitársam! Azt mondod, szeretnél engem elkísérni minden utamon. Egy feltétellel jöhetsz velem: Ha nem kérdőjelezed meg egyetlen tettemet sem. Velem tudsz jönni anélkül, hogy kérdéseket tennél fel? Megbízol bennem?

– Természetesen – válaszolta Mózes. – Hadd menjek veled! Ígérem, semmit nem fogok kérdezni tőled.

Így aztán felkerekedtek, és városról városra jártak. Mózes számára azonban végig rejtély maradt, mit miért tesz Hizir. Látta, amint Hizir egy jó embernek elsüllyeszti a hajóját, egy becsületes családnak megöli a gyermekét, majd rossz emberekhez ment, és megjavította a házuk falát. Sem logika, sem ráció nem volt mindebben. Nem bírt tovább csendben maradni, és megkérdezte:

– Miért teszed mindezt? Egy mukkot sem értek az egészből.

– Mi lett az ígéreteddel, Mózes? Nem megmondtam, hogy ne kérdezz tőlem semmit! – válaszolta Hizir.

Folytatták útjukat. Mózes azonban minden alkalommal kérdezett, megszegve ezzel az ígéretét. Végül aztán Hizir megállt, és minden tettét sorra elmagyarázta. Ekkor Mózes megértette, hogy az ijesztőnek látszó dolgok mögött általunk nem ismert körülmények húzódnak, és minden rosszban van valami jó. A Hizirrel való utazása során megvilágosodott az elméje. Egy olyan szintbe nyert betekintést, amelyet másképpen nem lett volna képes meglátni.

Akárcsak ebben a tanmesében, a világon is vannak olyan mély barátságok, amelyek az igazság ismeretén alapszanak, és amelyet nem érthetnek meg a földi halandók. Semsz is ilyen helyet foglal el apám életében.

Az emberek sajnos nem úgy gondolkodnak, mint én. Ezt jól tudom, és éppen ezért aggódom. Sajnos Semsz a vesztébe rohan. Cseppet sem fáradozik azon, hogy kedvező kép alakuljon ki róla, sőt lépten-nyomon megsért valakit. Vannak napok, amikor kiül apám ajtaja elé, és minden betévedőt levizsgáztat. Az apámat látni kívánó rengeteg embert mind sorra kifaggatja.

– Miért akarod látni a hatalmas Mevlánát? – kérdi, majd a fejét csóválja, bármit mond is a másik fél. Aztán emígy folytatja: – Rendben van, és mit hoztál neki ajándékba?

Az érkezők azt sem tudják, mit feleljenek erre a kérdésre, csak hebegnek-habognak zavarukban. Semsz pedig haragosan elkergeti őket.

A látogatók egy része néhány nap elteltével visszatér drága ajándékkal a hónalja alatt. Mazsolával, atlasztakarókkal, selyemszőnyegekkel, birkákkal… Semsz azonban csak még haragosabb lesz a portékák láttán.

Egy nap jött egy férfi, aki sehogyan sem tudta lerázni a kapuban őrt álló Semszet, ezért haragosan rákiáltott:

– Most már aztán elég! Ki vagy te, hogy elkergetsz mindenkit Mevlána ajtaja elől? Mindenkitől megkérdezed, hogy mit hozott! És te? Te mit hoztál ajándékba Mevlána efendinek?

– Magamat – felelte Semsz felettébb higgadtan. – Én az egész életemet az ő útjának szentelem.

Az ember fülig vörösödött, amikor ezt meghallotta. Nem tudott rá mit felelni, valósággal megnémult. Aztán távozott, nem nézett se jobbra, se balra, csak elment.

Még ugyanazon a napon odamentem Semszhez, és megkérdeztem tőle: – Nem esik neked rosszul az, hogy ilyen sokan félreértenek? Tényleg nem zavar téged, hogy ellenségesen viszonyulnak hozzád?

Semsz értetlenül nézett rám, mint aki nem érti a kérdést.

– De hiszen nekem egyetlen ellenségem sincs – felelte megrántva a vállát. – Természetesen akadnak olyanok, akik bírálnak minket. Vannak vetélytársaink, és vannak, akik nem szeretnek, de Isten szerelmeseinek nincsenek ellenségei. Mi senki iránt nem táplálunk haragot, fiam.

HUSZONHETEDIK SZABÁLY: A világ olyan, mint egy nagy hegy. Azt visszhangozza, amit mondasz neki. Ha kedves szó hagyja el a szádat, akkor jó dolgokat fog visszhangozni. Ha átkokat szórsz, akkor szitkokat fog visszhangozni.

Éppen ezért, ha bárki rossz dolgokat mond rólad, te ne viszonozd, negyven nap negyven éjjelen át csak szép dolgokat mondj. A negyvenedik nap végére tapasztalni fogod, hogy minden megváltozott. Ha megváltozik a szíved, az egész világ megváltozik.

– De te vitatkozol, sőt veszekszel az emberekkel – vetettem a szemére.

Semsz elmosolyodott, majd így szólt: – Nem velük, hanem az egójukkal veszekszem.

– Rendben van, de emellett mindenfélét híresztelnek rólad. Sőt még olyanok is akadnak, akik azt állítják, hogy két férfi között nem lehet ilyen szoros barátság, és ha van, akkor olyan vonzalomról van szó, amelyet nem illik kiejteni a szánkon. Annyira haragszom rájuk, amiért ennyire gonoszak és rosszindulatúak…

Semsz némán felsóhajtott, majd elmesélt egy történetet.

Két vándor egyik városból a másikba tartott. Egy megáradt patak keresztezte útjukat. Amikor épp át akartak kelni a patakon, nem messze észrevettek egy félelemtől reszkető, nagyon fiatal, magányos nőt. Az egyik férfi azonnal a nő segítségére sietett. Hátára vette, úgy gázolt át a vízen. Aztán a folyam túloldalán a nőt letette a földre, és elköszönt tőle. A két vándor folytatta az útját.

Az eseményt követően azonban a másik vándor egész úton ki sem nyitotta a száját. Nagyon haragosnak tűnt. Egyre csak dúlt-fúlt magában. Néhány órás duzzogás után megtörte a csendet, és így szólt:

– Miért segítettél annak a nőnek? Ráadásul hozzá is értél! Elcsábíthatott volna! Micsoda dolog, hogy férfi és nő így érintkezik egymással! Szégyen és gyalázat! Nem méltó hozzánk az ilyen viselkedés!

A másik vándor, aki a hátán cipelte a nőt, türelmesen mosolygott: – Rendben van, barátom, de miután átvittem a nőt a patak túlsó partjára, én otthagytam. Akkor hát te miért hurcolod még most is magaddal?

– Egyesek ilyenek – szögezte le Semsz. – Saját félelmeiket, előítéletüket vetítik ki másokra, és meg is látják saját hibáikat másokban. Ez a legnagyobb teher. Teletömik az agyukat aggályokkal, és összeroppannak a terhe alatt. Mondd meg azoknak, akik nem képesek megérteni az apád között és köztem levő szoros köteléket, hogy előbb a saját elméjüket tisztítsák meg a rárakódott kosztól és a rozsdától!

ELLA

Boston, 2008. június 15.

Kedves Ella!

Az előző üzenetedben azt írtad, hogy miután kétszer elolvastad a regényemet, és láttad, milyen sok hasonlóság van köztem és Semsz között, kíváncsi lettél az életemre. Megkértél, hogy meséljem el neked, hogyan lettem szúfi.

Ella, nem szívesen beszélek a múltamról, mégis elmesélem neked…

Skóciában, egy Kinlochbervie nevű halászfaluban láttam meg a napvilágot. Szüleim a Craig Richardson nevet adták nekem. Gyermekkorom legmeghatározóbb élményei a halászhajók, a vízbe vetett hálók között zöld kígyókként himbálózó moszatszövevények, a part mentén gilisztákat csipegető szalonkák, a legváratlanabb helyen burjánzó vadvirágok, a tenger erős és sós illata, a buja zöld hegyek és a háború utáni Európában teljesen szokatlan nyugalom… Én ezek között nőttem fel.

Aztán nagy robajjal az egész világot felkavarta az 1960-as évek vihara: a diáklázadások, a repülőgép-eltérítések, a forradalmi kísérletek… Én mindentől távol a csendes fészkemben mit sem érzékeltem a változás szeléből, amely magával ragadta a korosztályomat. Apámnak volt egy antikváriuma, anyám pedig értékes gyapjat adó birkákat tenyésztett. Így aztán gyerekként betekintést nyerhettem a pásztorok magányába, illetve a könyvárusok zárkózott világába. Legtöbbször felmásztam egy fára, és onnét bámultam a tájat. Arról álmodoztam, hogy ott töltöm majd az egész életemet. Bár néha vágytam egy kis kalandra, illetve arra, hogy kimozduljak a faluból, mégis szerettem Kinlochbervie-t. Alapvetően elégedett voltam az életemmel. Ott születtem, és úgy gondoltam, hogy ott is halok meg. Isten viszont egészen más sorsot szánt nekem.

Húszéves koromban találkoztam két dologgal, amelytől teljesen megváltozott az életem. Az első egy professzionális fényképezőgép volt. Beiratkoztam egy fotóstanfolyamra. Akkor még nem is sejtettem, hogy ez a hobbinak indult elfoglaltság egy egész életemen át tartó szenvedéllyé növi ki magát. A második pedig, hogy megismertem egy nőt. Egy holland nőt, aki barátaival utazva bejárta Európát, és „véletlenül” betévedt a falunkba. Margot-nak hívták.

Nyolc évvel idősebb volt nálam, gyönyörű, magas, csinos és független. Bohém, idealista, radikális, entellektüel, biszexuális, balos, szabadságkedvelő, környezetbarát-anarchista, multikultúra-párti, a kisebbségek és az emberi jogok védelmezője, ökofeminista… A Margot-val kapcsolatban használt legtöbb jelzőnek még a jelentését sem tudtam akkoriban. Csak egy dolgot tudtam biztosan: olyan volt, mint egy ingaóra.

Egyik pillanatban végtelenül boldog és önfeledt, tettre kész, tele életerővel és tenni akarással. Aztán egyik percről a másikra elcsüggedt, kialudt szemében a fény. Lehetetlenség volt előre megmondani, milyen lesz a hangulata. Mindig is gyűlölte az általa „a burzsuj réteg kényelmének a kétszínűségé”-nek nevezett életformát. Mindenben kételkedett, mindent a legapróbb részletekbe menően megkérdőjelezett, kritikával illetett. Számomra talány, hogy ilyen félénk és óvatos létemre hogyan nem estem pánikba egy olyan őrült nő jelenlététől, mint amilyen Margot volt. Ezt a mai napig nem értem. De nem futamodtam meg. Sőt átengedtem magam Margot erős személyiségének, varázsának. Gondolkodás nélkül… Beleszerettem.

Margot-nak különös volt a kisugárzása. Tele volt forradalmi és építő ötletekkel, éles kritikával. Bátor, önálló és büszke volt, ugyanakkor olyan törékeny, mint egy kristályváza. Egy szempillantás alatt meg tudott sértődni egy bántó szótól. Megfogadtam magamban, hogy megvédem a külvilág durvaságaitól és a saját pusztító énjétől. Vajon ő is ugyanannyira szeretett engem? Nem hiszem, Ella. És azt sem hiszem, hogy hűséges tudott maradni hozzám. De tudom, hogy annyira szeretett engem, mint senki mást. Annyira szeretett, hogy ez még őt magát is meglepte. A maga módján, a képességei szerint, ahogyan tőle tellett…

Így történt, hogy követtem Margot-t Amszterdamba. Ott összeházasodtunk. Margot kissé lehiggadt. Életét a gazdasági vagy politikai okokból Európába menekülő bevándorlók megsegítésének szentelte. Egy olyan civil szervezetben dolgozott, amely a migránsok szükségleteinek kielégítését tűzte ki célul. A világ legzűrösebb zugaiból Hollandiába menekült családokat segítette. Tette ezt olyan jól, hogy számos indonéz, szomáliai, argentin, palesztin család az ő nevét adta a lányának.

Én viszont annyira „elfoglalt” és talán anyagias voltam, hogy nem értem rá ilyen idealista ügyekkel foglalkozni. Vállalatszervezési területen diplomát szerzett fiatalemberként a vállalati karrier lépcsőfokainak megmászásával voltam elfoglalva. Egy nemzetközi cégnél helyezkedtem el. Margot-t sem a beosztásom, sem a fizetésem nem érdekelte. Nekem viszont napról napra egyre fontosabbak lettek ezek. Erős akartam lenni. Erős és gazdag.

Mindent a legapróbb részletig elterveztem. Két éven belül lesz majd gyerekünk. Az általam elképzelt boldog családi tablón két lány kapott helyet. Biztos voltam benne, hogy fényes jövő áll előttünk. Elvégre a világ egyik legbiztonságosabb részén éltünk, és nem azon zűrzavaros országok egyikében, amelyekből csak úgy özönlöttek a menekültek Európába. Fiatalok és egészségesek voltunk. Fel sem merült bennem, hogy bármi rosszra fordulhat. Nehéz elhinni ezeket most, amikor e sorokat írom. Időközben ötvennégy éves lettem, Margot pedig nem él már.

Pedig ő volt az egészségesebb, és kétségtelenül az erősebb szívű, nem én. Ő jobban megérdemelte az életet. Kizárólag egészséges ételeket fogyasztott, rendszeresen tornázott, tartózkodott mindenféle káros szenvedélytől. Mindig karcsú és formás volt. A közöttünk lévő korkülönbség ellenére fiatalabbnak nézett ki nálam.

Váratlan módon halt meg. Egyik éjjel meglátogatott egy menedéket kérő orosz újságírót. Amikor hazafelé tartott, elromlott a kocsija az autópálya kellős közepén. És Margot, aki mindig gondosan betartotta a közlekedési szabályokat – és engem is mindig emlékeztetett rá –, ahelyett hogy felkapcsolta volna a fényszórókat, és ott helyben várt volna, meggondolatlanul kiszállt az autóból, hogy majd elsétál a legközelebbi faluba. Sötétbarna esőköpenyt, sötét színű nadrágot viselt. Szinte beleveszett az éj sötétjébe. Elütötte egy nagy sebességgel közeledő autó. Egy jugoszláv rendszámtáblájú lakókocsi. A sofőr még csak észre sem vette.

Komoly változáson mentem keresztül, miután elveszítettem az imádott feleségemet. Nem voltam már az a halászfaluban élő, naiv fiatalember, sem a karrierista üzletember. Előtört belőlem az eddig elnyomott és megfékezett állati ösztön.

Rohamosan megváltoztam, elcsúnyultam, visszataszítóvá váltam, és végül teljesen elzüllöttem. Ez az 1970-es évek elején történt. Életemnek ezt a szakaszát a szúfi szónak az SZ betűjével való megismerkedés időszakának nevezem.

Hát így történt. Remélem, nem untattalak, Ella. Kissé hosszúra sikeredett.

Szeretettel,
Aziz

A SIVATAG RÓZSÁJA NEVŰ PROSTITUÁLT

Konya, 1246 januárja

Megbüntettek, amiért bajba sodortam magamat. A hermafrodita főnök már sehová sem enged el. Én azonban nem szomorkodom emiatt. Jó ideje nem érzek már sem örömöt, sem bánatot. Csendesen telnek-múlnak a napok. A tükörben látott arc napról napra fakóbb, élettelenebb. Már nem fésülködöm, nem cicomázkodom, és az arcomat sem csipkedem, hogy pirosabb legyen. A többi lány kifogásolja a kinézetemet. Arra hivatkoznak, hogy elriasztom a vendégeket. Talán igazuk van, de én egyáltalán nem akarom, hogy bárki számára kívánatos legyek. Elegem van már abból, hogy tetszem a férfiaknak. Belefáradtam, tönkrementem belé. Ó, bárcsak senki ne találna vonzónak, és csendben elrothadhatnék egy félreeső sarokban…

Ezeken töprengtem, és nagyon meglepődtem, amikor egy nappal ezelőtt közölték velem, hogy az egyik vendég mindenáron látni kíván engem. Amikor lementem, hogy megnézzem, ki az, kíváncsiságom félelembe csapott át. A szóban forgó vendég Bajbarsz volt!

Én mentem elöl, ő pedig követett. Felmentünk a felső szinten található szűkös szobák egyikébe. Amint magunk maradtunk, kiszakadt belőlem a kérdés:

– De hát te városi őr lettél! Az a feladatod, hogy őrködj a közrend és a közerkölcs felett! Mi keresnivalód a bordélyházban?

– Nocsak, ki beszél! – vágta rá Bajbarsz cinikusan. – És mi keresnivalója volt egy magadfajta prostituáltnak aznap a dzsámiban? Az nem furcsa, amit te csináltál, csak az, hogy én itt járok?!

– Ne is említsd azt a napot! Miattad kis híján meglincseltek. Mindenkit rám uszítottál. De hiszen te is rendszeres látogatója voltál ennek a bordélyháznak! Micsoda képmutatás! – mondtam, majd sietve hozzátettem: – Azt, hogy ma életben vagyok, kizárólag Semsznek köszönhetem. Megmentette az életemet. Isten áldja őt ezerszer is!

– Ide figyelj, az én jelenlétemben ne emlegesd azt a semmirekellőt! Az egy istentelen fickó!

Tudtam, hogy nem szabad vitatkoznom egy Bajbarsz kaliberű féktelen emberrel, mégsem tudtam féket tenni a nyelvemre: – Biztosítalak afelől, hogy a tebrizi Semsz nem olyan gonosz, mint hiszed. Többször is eljött hozzám.

– Ugyan kinek válhat a javára egy olyan ember, akit egy prostituált védelmez? – mondta Bajbarsz disznó vigyorral. – Nahát! Nahát! Szóval így állunk! Egy dervis a bordélyházban! Vajon miért nem lepődöm meg ezen?

– Azt hiszed, hogy mindenki olyan gonosz, mint te, mivel magadból indulsz ki! Te mindig csak a rosszaságon töröd a fejed! Pedig a valóság egészen más – jegyeztem meg. – Semsz segít nekem. Arra biztat, hogy térjek le erről az útról. Azt mondja, hogy egyetlen ember szerencsétlensége, nyomorúsága is megérződik a városon. Életemben először vesz valaki emberszámba. Semsz nem azért nyújtotta ki felém a segítő kezét, hogy kihasználjon, hanem mert meglátta a bennem rejlő Istent.

– Mi a fenét keresne benned Isten? – vágta közbe Bajbarsz. – Ilyen késő este ne hozz ki a sodromból! A végén még bűnbe viszel!

– Még sohasem hallottalak rendesen beszélni – dünnyögtem.

Ezt azelőtt senkinek nem mondtam el, és valójában nem tudom, hogy most miért közöltem Bajbarsszal. Semsz az elmúlt hónapokban majdnem minden héten meglátogatott. El sem tudtam képzelni, hogyan sikerül észrevétlenül bejutnia, úgy, hogy senki – elsősorban a hermafrodita főnök – nem látja meg. Ha bárkinek elmesélem, bizonyára azt mondja, hogy fekete mágia van a dologban. Én azonban tudtam, hogy nem erről van szó. Semszet emberfeletti képességekkel áldotta meg az Isten. Képes volt átlátni a falakon, az ajtókon, illetve alkalomadtán láthatatlanná tudott válni. – Ha készen állsz, többet vissza se nézz! Menj, hagyd itt ezt a bordélyházat! – mondogatta nekem. Egész életemben csak édesanyám és Semsz mutatta meg nekem, hogyan lehet egy másik embert feltétlenül, viszonzást nem várva, őszintén szeretni. Már pusztán ezért hálával tartozom neki.

Arra intett, hogy semmilyen körülmények között ne csüggedjek. – Ne légy borúlátó, Sivatag Rózsája! Ha a miszticizmus útjára akarsz lépni, ha őszinte ez a vágyad, akkor jobb, ha tudod, hogy ezen az úton nincs helye a pesszimizmusnak. Ne érezd magad elesettnek! Az Úr jelzői között nem szerepel sem a tehetetlen, sem a borúlátó. Amikor rosszkedvem támadt, és azt mondogattam, hogy ez van megírva a sorsomban, és nem tehetek semmit sem, rendre emlékeztetett az egyik szabályra.

HUSZONNYOLCADIK SZABÁLY: A múlt egy ködfátyol, amely elhomályosítja az emlékezetünket. A jövő pedig egy valódi álomfüggöny. Nem ismerhetjük a jövőnket, és nem változtathatjuk meg a múltunkat. A szúfi mindig a jelen pillanatnak él.

Miközben ezeket meséltem, Bajbarsz feszülten figyelte minden mozdulatomat, minden rezdülésemet. Jobb szemével, a kancsallal keresztülnézett rajtam, nem rám, hanem egy mögöttem levő pontra fókuszált. Mintha lett volna valami a szobában, amit én nem látok, és azt követte. Féltem ettől az embertől.

Világossá vált számomra, hogy Bajbarsz gyűlöli Semszet. Hoztam egy korsó sört pusztán azért, hogy másra tereljem a szót. Gyorsan felhörpintette. A második és a harmadik sört is hasonló sebességgel öntötte magába. A negyedik sör után megoldódott a nyelve.

– Mondd csak, mi a te specialitásod? – kérdezte Bajbarsz elnyújtva a szavakat. – Állítólag az összes itteni kurvának van valami különleges tudása. Ezt mondják. Te mihez értesz? Csak nem a hastánchoz? Vagy az ágyban fogod megmutatni a különleges képességeidet?

– Nekem nincsen ilyen különleges tudásom – feleltem. – Ha szórakozásra vágysz, menj valaki máshoz! Én nem tudok a kedvedben járni. Tőlem ne remélj semmit!

Sőt azt hazudtam neki, hogy valami ismeretlen fertőző betegségben szenvedek. Ha a bordélyházat üzemeltető hermafrodita főnök hallotta volna, hogy ilyen ostobaságokat mondok egy vendégnek, bizonyára eltöri a kezem-lábam, de abban a pillanatban nem törődtem ezzel. Minden trükköt bevetettem, ami csak eszembe jutott annak érdekében, hogy Bajbarszot elijesszem, és elmenjen tőlem.

Ő azonban nem tágított. Bármit mondtam is, csak legyintgetett. Közölte, hogy mindez nem érdekli. Közben elővett egy juhbőrből készült kis erszényt. Kiszórt belőle valami vöröses-zöldes színű füvet, és marékszámra a szájába öntötte. Élvezettel rágni kezdte.

– Te is kérsz belőle? – kérdezte.

– Köszönöm, nem – válaszoltam fejemet ingatva. Nem tudtam, hogy mi az, amit rág. És azt sem tudtam, hogy idővel milyenné válnak azok, akik ennek a fűnek a rabjai lesznek.

Bajbarsz kaján vigyorral az arcán így szólt: – Mi az, kicsim? Nem is tudtam, hogy ilyen jól nevelt vagy! Ha tudnád, miről mondasz le! Ez valósággal a mennybe repíti az embert!

Elnyújtózott a matracon. Egy darabig meredten bámulta a plafonon levő pókhálókat. Majd váratlanul higgadtan és monoton hangon rémséges dolgokról kezdett mesélni. Arról, hogy mi mindent látott élete során a harcmezőkön.

– Dzsingisz kán meghalt. Szétporladt a teste, akár a faforgács. Szelleme azonban még most is ott lebeg a mongol hadsereg felett – mondta elfúló hangon. Azt is elmesélte, hogy a kán szelleme által fellelkesített mongol hadsereg rajtaütött karavánokon, falvakat ostromolt, minden útjába kerülőt lemészárolt. – De ha nem volnának a mongolok, lenne más helyettük. Mert mindenhol háború dúl, ahol csak emberek élnek. Azután a következő kérdést tette fel: – Egy hideg téli éjszakán, amikor több száz sebesült, halott hever a csatatéren, és egyeseknek már eltávozott a lelke, mások még haláltusát vívnak, különös lágyság árad szét. Megmagyarázhatatlan nyugalom lesz úrrá a tájon. Ismered ezt az érzést?

Beleborzongtam. Ugyan honnét ismerhettem volna? Nem feleltem.

– Ha valahol valami nagy katasztrófa történik, és rengeteg ember veszti életét egyszerre, akkor a tragédiát követően súlyos csend támad. Ez a csend a világ legtökéletesebb csendje – folytatta Bajbarsz. Úgy tűnt, mintha nem is annyira az italtól, hanem az elmondottaktól részegült volna meg.

Csak ennyit tudtam mondani rá: – Milyen szomorú!

Bajbarsz nevetett. – Hogy szomorú? Nincs ebben semmi szomorú, kicsim! Ilyen a világ! A nagy hal megeszi a kicsit, az erős a gyengét! Egyetlen módon lehet csak életben maradni: ha harcolunk – mondta. – Vagyis ez mit jelent? Nem engedheted, hogy kis hal legyél. A magadfajta nőnek egyetlen választása van: egy erős fickó kitartottja lesz. Akkor az a férfi majd megvéd téged.

Úgy tettem, mint aki nem érti, miről van szó. Se pró, se kontra nem szóltam semmit. Nem volt mit mondani. Megragadott a karomnál fogva, a földre rántott, és letépte rólam a ruhámat. Nyers, durva és kiéhezett volt. Hiába próbáltam megfékezni, az ópium és a sör hatására teljesen féktelenné vált. Szeme vérben úszott, hörgött. Ópium- és izzadságszagú volt, és csak úgy ontotta a szitokszavakat. Egyetlen erős, kíméletlen mozdulattal belém hatolt. Megpróbáltam oldalt csúszni, hogy enyhítsem a fájdalmam, de teljes súlyával rám nehezedett. Olyan erősen leszorított, hogy moccanni sem bírtam. Előre-hátra hintázott, mint egy báb, amelyet láthatatlan madzagokon rángatnak. Még a magömlése után sem hagyta abba. Nyilvánvalóan nem elégült ki, mert ugyanazzal a gyorsasággal hintázott tovább. Attól féltem, hogy ismét merevedése lesz, de váratlanul elfáradt, magától leállt. Még mindig rajtam feküdt. Mérhetetlen gyűlölettel nézett rám, mintha undort váltana ki belőle a testem, amely alig egy perccel korábban még vágyat ébresztett benne.

Végül oldalt gördült a matracon, és rám szólt, hogy menjek, és öltözzem fel.

Felkeltem. Miközben kapkodva öltöztem a sarokban, bekapott még egy kis ópiumot, és engem nézett.

– Eldöntöttem, hogy ezentúl nem fogsz más férfiakat kiszolgálni. A kitartott szeretőm leszel – mondta.

Gyakran előfordult, hogy a vendégek időről időre ilyen lehetetlen elképzelésekkel álltak elő, hogy kisajátítsanak egy-egy prostituáltat. Értettem hozzá, hogyan kell ügyes fondorlattal megoldani ilyen kényes kérdéseket. Ilyenkor megveregettem a férfiak hátát, és azt mondtam:

– Fantasztikus vagy, uram, szíves örömest dolgozom egyedül neked. Csakhogy akkor ruháznod kell engem, sokat kell költened, és mindenekelőtt a hermafrodita főnök kedvében kell járnod.

Most azonban nem akartam tovább hazudozni, mellébeszélni, becsapni másokat. Elegem lett ezekből a játszmákból.

– Nem lehet – feleltem. – Nem lehetek a szeretőd. Egyébként is hamarosan teljesen felhagyok ezzel a léttel. Itt hagyom a bordélyházat. Az istenhez való fohászkodásnak fogom szentelni az életemet.

Bajbarsz nyersen felkacagott. Mintha soha életében nem hallott volna ennél viccesebb dolgot. Annyira nevetett, hogy potyogtak a könnyei.

– Még hogy a fohászkodásnak szenteli, a ribanc! – mondta végül, amikor megszólalt. – Hová mész, kicsim? Ülj még le egy kicsit!

Tudtam, hogy semmi értelme Bajbarsszal vitatkozni, mégis visszaszóltam neki: – Megvetsz engem, de nincs is olyan nagy különbség kettőnk között. Mindketten bánjuk a múltban elkövetett hibáinkat. De te – hála a báty uradnak – városi őr lettél. Nekem viszont nem akadt pártfogóm. Ezért kerültem ide.

Bajbarsz arckifejezése teljesen megváltozott, megkeményedtek a vonásai. Az addig hűvös és távolságtartó tekintete megtelt haraggal. Felpattant a helyéről, és megragadta a hajamat.

– Miket beszélsz? Ez a hála, amiért rendesen bántam veled. Ribanc! Ki vagy te? Mit képzelsz magadról?! Hogyan mered hozzám hasonlítani magadat?!

Még ha mondani akartam is valamit, egy hirtelen ütéstől elnémultam, elállt a lélegzetem. Még fel sem fogtam a kapott pofon erejét, amikor a falnak vágott. Felháborodtam, de sem akkor, sem később nem szólaltam meg. Nem álltam ellen az ütéseknek.

Elvégre nem ez volt az első alkalom. Vendégeimtől korábban is kaptam már pofont, máskor is viselkedtek már erőszakosan, megalázóan, illetve éltek a testi erőszakkal.

Bajbarsz nagy erővel rugdosni kezdte a gyomromat és a bordáimat. Elterülve feküdtem a földön. Ekkor valami különös dolog történt. Nehéz elmondani, de mintha a lelkem különvált volna a testemtől. Ha más mondja, nem hiszem el. A lélek egy papírsárkányhoz hasonlít. Egy hosszúkás, színes, kecses és finom szerkezetű sárkányhoz. Lelkem súlytalanul lebegett a levegőben. Nahát, milyen szép dolog a szabadság! Mennyire könnyű, légies, határtalan… Micsoda kegy, ha valaki nincsen egy helyiségbe, egy címbe, egy testbe zárva!

Úsztam az égen. Akaratomtól függően hol északnak, hol délnek. Egy nyugalmas űrbe zuhantam, ahol értelmét vesztette az ellenállás és a harag. Céltalanul lebegtem. Nem kellett erőlködnöm. Lenyeltem a végtelent, eggyé váltam a végtelennel. A sárkány kiszállt az ablakon, és emelkedni kezdett. Frissen learatott borsóföldek felett szálltam, hallottam a falusi lányok dudorászását. Az esti szürkületben rámosolyogtam a tündérfényként pislákoló szentjánosbogarakra. Sebesen zuhantam, de nem lefelé, hanem felfelé. Olyan volt, mintha magába szippantott volna a határtalan égbolt.

Ha ilyen a halál, nincs mitől félni. Elszállt minden gondom, bajom, kételyem és aggodalmam. A föld és az ég titokzatos találkozási pontjánál jártam, semmi sem riaszthatott el. És hirtelen rádöbbentem egy hatalmas igazságra. Mind ez ideig csupán azért nem szöktem el a bordélyházból, mert féltem a hermafrodita főnöktől, illetve attól a drabális Sakálfejűtől. Hosszú éveken át szolgáltam őket alázattal, áruba bocsátva a testemet attól való félelmemben, hogy ha elszököm, megtalálnak, elfognak, megvernek vagy megölnek. Most viszont a Teremtő megmutatta nekem, hogy nem kell félnem, a lelkem sárkányként szárnyalhat. Küldött hozzám egy bajkeverő Bajbarszot, hogy megtanuljam, hogyan kell ezer Bajbarsszal elbánni.

Semmi értelme ijedten bujdokolni, meghunyászkodva rettegni, egy egész életet nyulakhoz hasonlóan üregekben bujkálva eltölteni, és a mögé a közhely mögé bújni, hogy: „Nem tehetek semmit. Ez van a sorsomban megírva.” Ha én, Sivatag Rózsája túlélem ezt, mindenképpen elmegyek innét. Méghozzá hátra sem nézve. A tebrizi Semsznek igaza volt. Kosz és szenny, mocsok és genny… akárminek nevezzük is, csak az ember lelkében létezik. Bennünk. Minden mást le lehet mosni, meg lehet tisztítani vízzel.

Becsuktam a szememet. Elképzeltem egy másik Ént. Másik énem patyolattiszta, bűnbánó, bűnbánásában következetes volt. Ugyanakkor nálam fiatalabb, bátrabb és szebb. Őszinte és derűlátó, ügyes és bátor, aki új életet kezdett, miután távozott a bordélyházból. Üde, ragyogó, tele hittel és reménnyel. Annyira valóságos és édes volt ennek még a képzelete is, hogy elmosolyodtam.

– Te meg min mosolyogsz?

Bajbarsz lekevert még egy pofont. Kétrét görnyedtem a fájdalomtól. Továbbra is mosolyogtam.

– Beteg vagy, te átkozott? Azt kérdeztem, min mosolyogsz? Csak nem rajtam nevetsz? – ömlöttek a kérdések és a szitkok Bajbarsz szájából.

– Nem rajtad mosolygok – mondtam erőlködve, amikor végre meg tudtam szólalni. – Megmentettél a halálfélelmemtől. Hála neked, végre ki fogok szabadulni ebből a bordélyházból. Köszönöm szépen…

Erre Bajbarsz kiguvadó szemmel, rémülten rám nézett. Egy pillanatra megdermedt.

– Bizonyára megőrült ez a nő… – dünnyögte. Hátrafelé araszolt, mint aki nem akar hinni a szemének. Reszkető kézzel kinyitotta az ajtót, és futva menekült le a lépcsőn. Távozott a bordélyházból, ott hagyva engem a földön, és ottfelejtve az ópiumrudacskáját, a bőrerszényét és a ruháit is.

KIMJA

Konya, 1246 januárja

Napokig, sőt hetekig vártam a megfelelő pillanatra. Állandóan lestem az alkalmat, hogy találkozhassak Semsszel, és négyszemközt beszélgethessek vele. Bár egy fedél alatt éltünk, mégsem futottunk össze, mivel én állandóan a hárem részben tartózkodtam. Ma reggel azonban Semsz váratlanul ott termett mellettem, amikor az udvaron a száraz leveleket sepregettem. Egyedül volt.

– Hogy megy, drága Kimja? – kérdezte vidáman és jókedvűen.

– Köszönöm, jól – feleltem félszegen mosolyogva, miközben megigazítottam a fejkendőmet.

Észrevettem, hogy Semsz tekintete réveteg. Úgy nézett ki, mint aki most ébred álmából. Vagy megint tett egy utazást a másik világban, amelyből nemrég tért vissza. Tudtam, hogy mostanában gyakran látogatott el a túlvilágra. Valahányszor eltávolodott a földtől, mindig meglátszott rajta. Ilyenkor elvarázsoltnak tűnt, és úgy megdermedt a tekintete, mintha üvegfal mögül nézne. Régóta figyelem Semsz minden mozdulatát és arcának rezdüléseit, észreveszem a lelkében lejátszódó legapróbb mozzanatokat. Ezt természetesen nem éreztettem vele.

Semsz hunyorogva felnézett az égre, majd így szólt: – Közeleg a vihar, Kimja. Úgy látom, hamarosan elromlik az idő.

Pontosan a fejünk felett – mintha kizárólag csak mifelettünk tették volna – fehér hópelyhek szállingóztak. Végtelenül bizonytalanul és csendesen érkezett az első hó abban az esztendőben. Elhatároztam, hogy megkérdezem azt, ami az oldalamat fúrja:

– A múltkoriban azt mondtad nekem, hogy mindenki a maga értelmi képességeinek megfelelően értelmezi a Koránt. Azóta vágyom rá, hogy megkérdezzem, mi a negyedik olvasati szint, de nem találtam rá megfelelő alkalmat.

Semsz szelíden odafordult hozzám. Annyira szuggesztíven nézett a szemembe, hogy valósággal beleremegtem. Enyhén ráncolta a homlokát, és fájdalmas kifejezéssel nézett, mintha éppen csókot készülne adni. Ha tudta volna, hogy mennyire vonzó volt ezekben a pillanatokban!

– A negyedik olvasatot lehetetlen szavakba önteni – felelte. – Van egy szint, ahol már nem elegendők a szavak. A szerelem birodalmába lépve feleslegessé válnak a szavak.

– Bárcsak egy napon én is eljutnék a szerelem birodalmába! – futott ki a számon. Fülig vörösödtem, alighogy meghallottam saját szavaimat. Igyekeztem sietve helyesbíteni: – Mármint az eszmei szerelemre céloztam! Az isteni szerelemre! Hogy még nagyobb odaadással olvashassam a Koránt.

Semsz elfordult, hogy ne lássam az arcára kiülő mosolyt. Ezután így szólt: – Biztos vagyok benne, hogy eljutsz oda, ha benne van a lényedben. A negyedik szintű olvasatnál fejest ugrasz az áramlatba, vízzé válsz, folyó leszel, és csobogva elfolysz, drága Kimjácskám!

Vettem egy nagy lélegzetet; mellkasom a fújtatóhoz hasonlóan megtelt, majd leeresztett. Egyedül Semsz tudott ennyire zavarba hozni, ennyire megmozgatni a bensőmet. Jelenlétében egyszerre éreztem magam úgy, mint egy fiatal lány, akinek mindent újra meg kell tanulnia a legelejéről, mint egy gyengéd anya és mint egy ifjú asszony, aki készen áll rá, hogy új életet hordozzon a méhében. Nővé váltam ilyenkor.

– Mit jelent az, hogy ha benne van a lényemben? – kérdeztem vissza. – Azt akarod mondani, hogy ha meg van írva a sorsomban?

– Így is fogalmazhatunk – mondta Semsz bólogatva.

– Én nem értem ezt a sorssal kapcsolatos dolgot – közöltem. Pedig valójában egészen mást akartam mondani. Ezt akartam tőle megkérdezni: – Vajon te részese vagy az én sorsomnak? Hadd tudjam meg, ha nem. Ne álmodozzak rólad feleslegesen!

– Nem tudom elmagyarázni, hogy mi a sors – felelte Semsz. – Azt azonban elmondhatom, hogy mi nem.

A sorsszerűség nem azt jelenti, hogy életünk minden apró részlete előre meg van írva. Éppen ezért ostobaság fejet hajtani, és egyre-másra azt hajtogatni, hogy „nem tehetek semmit, ez volt megírva a sorsomban”. Sorsunkban nem az út egésze, hanem csak egy része előre meghatározott. Adott az útvonal, de mi, utazók döntünk valamennyi kanyarnál és elágazásnál. Nem vagyunk az élet urai, de nem is vagyunk teljesen kiszolgáltatva neki. Erről szól a huszonkilencedik szabály.

Feltehetően nagyon értetlenül néztem, mivel Semsz további magyarázkodásba fogott. Sötét szeme ragyogott, amint ezeket mondta:

– Engedd meg, hogy elmeséljek egy történetet!

Egy szép napon egy nő megkérdezte egy dervistől, hogyan működik a sors. A dervis ezt felelte:

– Gyere velem, és járjunk utána együtt!

Mentek, mendegéltek, mígnem megláttak egy hatalmas, vonuló tömeget. A nép egy gyilkost hurcolt a térre, hogy felakasszák. A dervis megkérdezte a fiatal nőtől:

– Ezt az embert ki fogják végezni. Vajon hogy jutott idáig? Mi vezetett ehhez? Valaki pénzt adott ennek az embernek, ő pedig elment, és megvette a gyilkos fegyvert. Emiatt akasztják fel? Vagy azért kerül akasztófára, mert senki nem állította meg a bűn elkövetésének pillanatában? Vagy talán azért, mert elfogták a bűn elkövetése után? A kivégzésének oka szerinted a tette elkövetése előtt, alatt vagy után körvonalazódott?

– Összezavarsz – vágtam Semsz szavába. – A történetben szereplő embert azért akasztják fel, mert gyilkos, vagyis szörnyű bűnt követett el. Megfizet azért, amit tett. Ez a válaszom röviden. Más az üdvös cselekedet, és más az ördögi tett!

Semsz egyszerre csak lehalkította a hangját:

– Értem, amit mondasz – mondta fáradtan. – De az életben nem lehet mindent ilyen éles vonallal elválasztani egymástól. Mi van, ha nem minden annyira nyilvánvalóan fehér vagy fekete, jó vagy rossz? Mi van akkor, ha létezik egy olyan tudati szint, ahol ezek az egyeduralkodó fogalmak elvesztik a jelentőségüket?

– Az lehetetlen. Allah azt kívánja tőlünk, hogy legyünk a lehető leghatározottabbak ezekkel a kategóriákkal. Különben nem lenne bűn, sem vallásilag tiltott dolgok. Ha nem rémisztene a pokollal és nem biztatna a mennyországgal, az emberiség kitért volna a hitéből, és élhetetlenné vált volna a föld. Szükségünk van a tiltásra és a jutalmazásra egyaránt.

Erős szél fújt az arcunkba. A hópelyhek összevissza kavarogtak a levegőben. Semsz tett egy lépést felém, és megigazította a hátamra terített kendőt. Betakarta a vállamat. Annyira közel állt hozzám, hogy éreztem az illatát, mely a szantálfa, az ámbra és az eső utáni föld szagára emlékeztetett. Hasamban és mellemben megmozdult valami, lábam között bizsergést éreztem. Ilyen érzés lehet megkívánni egy férfit. Kissé szégyenkeztem, pedig valójában nem volt ebben semmi restellnivaló.

Semsz félig szeretetteljesen, félig tréfásan rám nézett, és a következőket mondta: – Az ész és a logika határai többnyire élesek. Ezzel szemben a szerelemben elmosódnak a határok.

Vajon az isteni szerelemről beszélt, vagy egy férfi és nő között kialakuló földi szerelemről? Lehet, hogy kettőnkre utalt? Egyáltalán létezik olyan, hogy „mi”?

Semsz mit sem sejtve a fejemben zakatoló kérdésekről, folytatta: – A bűnt és a vallás által tiltott dolgokat említetted. Vannak emberek, akik pusztán a pokoltól való félelmükben vagy a mennyországban remélt jutalomért imádkoznak. Jobb lenne, ha egyáltalán nem is imádkoznának! Minek áltatni magunkat? Még azt is számolják, hogy hány imát mondtak el. Velük ellentétben mi szüntelenül imádkozunk. Állandóan béke honol a lelkünkben. Mit ér a képmutató imádkozás? Ha rajtam múlna, fognék egy vödör vizet, és eloltanám a pokol tüzét, vagy felgyújtanám a mennyországot. Csak és kizárólag a szerelem maradjon meg. Minden más humbug!

– Jaj! Ne mondj ilyeneket hangosan! Az emberek előítéletesek. Félreértenének téged. És megbélyegeznének anélkül, hogy megpróbálnának megérteni – mondtam aggódva. – Egyeseket feldühíthetsz, irritálhatsz ezzel!

Semsz elmosolyodott. Megragadta a csuklómat, és megfogta a kezemet. Hagytam, hogy testének melegét átvegye az én testem. Hogy rabul ejtsen engem, hogy elbűvöljön. Lágy hangon így szólt:

– Kimja, talán nem azt mondja-e a Korán egy helyütt, hogy „Eltakartuk a szemüket, és bedugaszoltuk a fülüket”? Bármit mond is az ember, a süket fülek bűnösnek fogják hallani. Ugyan mit tehetek? Még azt is félreértik, ha a szerelemről beszélek.

– Pedig számomra minden szavad olyan, akár egy csepp méz! – mondtam váratlanul.

Ó, jaj! A nyelvembe haraptam. Nem akartam hinni a fülemnek. Hogyan mondhattam én ilyesmit?! Csak nem ment el az eszem teljesen? Bizonyára a kisördög bújt belém.

Sietve felkászálódtam. Sálamat szorosan magam köré tekertem, és anélkül, hogy Semsz szemébe néztem volna, ezt dünnyögtem:

– Izé… későre jár… Van egy kis dolgom a konyhában. Mennem kell.

A szégyenkezés és az izgalom tűzpirosra festette orcámat. Számban a kimondott és ki nem mondott szavak édeskés ízével, vadul kalimpáló szívvel siettem a házhoz. Alig távolodtam el Semsztől egy ugrásnyira, rádöbbentem, hogy átléptem egy bizonyos küszöböt. Attól a perctől fogva el kellett fogadnom az igazságot, amelyet a kezdet kezdetétől tudtam:

Én, Kimja, Mevlána örökbe fogadott lánya, tanítványa, nevelt gyermeke első pillanattól fogva fülig szerelmes voltam a tebrizi Semszbe.

SEMSZ

Konya, 1246 januárja

A fecsegők egy percre sem tudnak csendben maradni. Be nem áll a szájuk! Ilyen a természetük. Amióta megérkeztem Konyába, olyan sok pletyka született rólam, hogy már csak nevetek rajta. A rágalmazás súlyos bűn. Az emberek zöme azonban nem tudja ezt. Illetve tudja, csak megfeledkezik róla. Pedig Allah mások kibeszélését ahhoz hasonlítja, mint amikor valaki a „halott testvérének húsát eszi”. Létezik ennél borzalmasabb hasonlat? Még sincs elég visszatartó ereje. Az embert veszteség vagy csalódás éri, gyanakszik, nem tud lemondani a pletykálásról. Pedig egyetlen emberrel kapcsolatos egyetlen rossz szavunk vagy a vele kapcsolatos hazugság, becsmérlés és befeketítés körbejár, majd elkerülhetetlenül és többszörösen visszaszáll a terjesztőjére. Ráadásul olyankor, amikor az egyáltalán nem számít rá, és olyan helyről, ahonnét egyáltalán nem várja.

Milyen különös! Az emberek a rágalmazáson kívül az összes alapvető bűnt igyekszenek büntetéssel sújtani. Ütlegelik azt, aki iszik, és megkövezik azt, aki házasságtörést követ el. A csalás, az átverés, a lopás, az elcsábítás… az összes garázdaság és csínytevés büntetésével egyetért a társadalom, de a pletykálással valamiért nem törődnek. Pedig másokat rágalmazni – vagyis jelen nem levő személyről alaptalan dolgokat állítani, valótlanságokat mondani róla és megvádolni – nagyon súlyos bűn. Hát nem látják?

Egy nap valaki kifulladtan odafutott egy szúfihoz.

– Baba, láttad azokat a hitbuzgókat? Az utcán szolgák hada egymással versengve hordja a megrakott tálcákat!

Erre a szúfi nyugodtan azt felelte: – Mi közöm ehhez, fiam? Nem rám tartozik.

– De hiszen azokat a tálcákat a te házadhoz hordják! – mondta az illető.

A szúfi erre a következő választ adta: – Akkor pedig neked mi közöd hozzá?! Nem rád tartozik.

Sajnos ezen a világon mindenki a másik tálcáját lesi. Vajon a másiknak mennyi pénze, mekkora vagyona van? Mi közöd hozzá, ember! A magad dolgával törődj! Mindenki a saját dolgával foglalkozzon. Az pedig egyikünknek sem feladata, hogy megállapítsa, melyikünk jár a helyes úton.

A velem kapcsolatban felröppent pletykák hallatán kalapot emelek az emberek fantáziája előtt. Hihetetlen! A híresztelések szerint eltűnt az álnokságom, és kiveszett belőlem a nemeslelkűség is. Még olyanok is akadnak, akik azt hiszik, hogy az asszaszinok titkos irányítója vagyok. Az emberek egy része egyenesen azt állítja, hogy apám Alamut utolsó iszmailita vallású imámja volt, aki megtanította nekem a fekete mágiát. A híresztelések szerint olyan szörnyű varázslatokra vagyok képes, hogy akit megátkozok, menten szörnyethal. Állítólag Rumit is ennek segítségével láncoltam magamhoz. Azt beszélik, hogy minden reggel sündisznótüskéből, kígyóbőrből, denevérbendőből főzött levest etetek meg vele, és ennek köszönhetően érem el, hogy ne kételkedjen bennem.

A könyökömön jönnek ki az efféle handabandák. Már csak nevetni tudok rajtuk. Ugyan mi mást tehetnék? A szúfinak nem árt, ha háborog a környezete. Mit érdekli a kacsát, ha az egész világot elsodorja az özönvíz!

A környezetemben levők azonban aggódnak. Különösen Veled Szultán. Tetszik nekem ez a végtelenül bátor fiatalember. Biztos vagyok benne, hogy egy szép napon édesapja jobbkeze lesz. És ott van még Kimja. Ó, a drága Kimja! Tudom, hogy félt engem. De talán legjobban Rumit bántják a velem kapcsolatban felröppent pletykák. Neki is jócskán jut a rágalmazásokból, rossz szándékú megjegyzésekből. Én már megszoktam, hogy mocskolnak és befeketítenek. De vajon Mevlána? Szomorú vagyok, amikor látom, hogy szívére veszi a tudatlanok fecsegését. Olyan becsületes, olyan jó ember.

Bennem egyaránt megtalálható a jóság és a gonoszság. Én egy… könnyelmű ember vagyok. Ennélfogva könnyebb elviselnem mások gonoszságát. Mevlána viszont tiszta fény. Hogyan tudna beletörődni a tudatlanok rágalmazásába egy olyan értékes tudós, mint ő?

Próféta Urunk nem véletlenül parancsolta nekünk, hogy „három embert sajnáljatok a világon: a gazdagot, aki elveszítette a vagyonát, a köztiszteletben állót, aki elveszítette a tiszteletreméltóságát, és a tudóst, akit tudatlanok vesznek körül”.

Mindezek ellenére mégis arra gondolok, hogy hosszú távon Mevlána hasznot húz majd ezekből a rágalmazásokból. Még ha gyötri is az embert a rágalmazás, még ha nehéz is elviselnie, mégis segít neki abban, hogy érettebbé váljon. Mevlánát egész életében elismerés, tisztelet és rajongás övezte. Tudós, jogtudós és istenfélő vált belőle. Nem tudja, milyen érzés, ha valakit lenéznek, megvetnek, félreértenek, kritizálnak. Soha nem rekesztették ki. Önérzete soha nem sérült. De vajon le lehet-e élni egy életet anélkül, hogy ezeket átélnénk? Bármennyire fáj is az embernek, ha kipletykálják, mégis lelke épülését szolgálja.

HARMINCADIK SZABÁLY: A valódi szúfi még akkor sem mond egyetlen rossz szót senkiről, ha megvádolják, megfeddik, pletykálnak róla vagy rágalmazzák.

A szúfi nem veszi észre mások hibáit, hanem sokkal inkább elfedi azokat.

ELLA

Boston, 2008. június 17.

Kedves Ella!

Nehezemre esik megírni ezt a levelet, Ella, mert olyan időszakról szól, amelyre nem szívesen gondolok vissza. De mivel kíváncsi vagy rá, ott folytatom, ahol abbahagytam.

Margot halála után teljesen megváltozott az életem. Elveszítettem a célt és önmagamat. Felfedeztem viszont Amszterdam korábban nem ismert sötét oldalát. A hajnalig tartó partik megszállottja lettem. Olyan szórakozóhelyek törzsvendégévé váltam, ahol minden csak a testiségről és a bujaságról szólt. Denevérhez és bagolyhoz hasonló éjszakai állattá váltam. Rossz társaságba keveredtem, idegen ágyakban ébredtem. A testem kapálózott, de nem vettem róla tudomást. Néhány hónap leforgása alatt tizenhét kilót fogytam.

Kezdetben a heroint nem fecskendővel adtam be magamnak, hanem orron keresztül szívtam. Eleinte rosszul lettem tőle: minden alkalommal émelyegtem, és beteg lettem. Testem kivetett minden szert, amit beadtam. Ez talán jel volt, de nem voltam olyan állapotban, hogy észrevegyem. Aztán jött a többi: hasis, crack, acid, kokain és végül a fecskendő. Mindent kipróbáltam, ami a kezem ügyébe akadt, és minden alkalommal növeltem az adagot.

Amikor bedrogoztam, ragyogóbbnál ragyogóbb öngyilkossági terveket szőttem. Szókratészt utánozva még a bürököt{38} is kipróbáltam, de nem hatott rám. Az is lehet, hogy egy közönséges növény volt abban a zacskóban, amelyet egy lepukkant kínai étterem hátsó kijáratánál árultak méreg gyanánt. Lehet, hogy eladtak valami zöld teát, aztán kinevettek a hátam mögött.

Számtalanszor ébredtem ismeretlen helyen. Viharos életet éltem, rendszertelenek voltak a napjaim, csak a bennem tátongó űr maradt állandó. Nők karoltak fel, vigyáztak rám. Akadt közöttük nálam fiatalabb és sokkal idősebb, hajadon és férjnél levő. Náluk laktam, használtam az autójukat, a nyaralójukban pihentem, a főztjüket ettem, a férjük ruháját hordtam, a hitelkártyájukkal vásároltam, de cserébe nem adtam meg nekik azt, amit kértek tőlem, amit teljes mértékben megérdemeltek volna: a szeretetet. Senkit nem szerettem. És azt hittem, hogy ez valami érdem.

Az életmód, amit magam választottam, gyorsan megbosszulta magát. Sorra elveszítettem a munkámat, a barátaimat, és végül azt a világos házat, ahol Margot-val éltünk. Amikor beláttam, hogy nem tudom már fenntartani a korábbi életszínvonalamat, egy közösségi házba, amolyan kommunába költöztem. Több mint tizenöt hónapot töltöttem egy rotterdami szállón. Az épületben egyáltalán nem voltak ajtók, se kívül, se belül, sőt még a fürdőszobának sem volt ajtaja. Mindent megosztottunk egymással: a dalokat, a gitárokat, a könyveket, a zsebpénzt, a lemezeket, a kábítószereket, az ételt, az ágyunkat. Egyetlen dolog, a bánat kivételével. A bánat mindenkinek a sajátja volt.

Négy ilyen év után a szó szoros értelmében padlóra kerültem. Ha véletlenül összefutottam a régi barátaimmal az utcán, nem ismertek meg, annyira megváltoztam. Olyan voltam, mint egy árny. Egyik reggel borotválkozás közben nem bírtam levenni a szemem a tükörben látott képmásomról. Olyan sovány, beesett és szánalmat ébresztő arcot láttam, hogy sírtam, mint egy kisgyerek. Még aznap áttúrtam a kartondobozokat, amelyekben a Margot-tól maradt holmikat őriztem. Átnéztem a könyveket, ruhákat, albumokat, hajcsatokat, jegyzeteket, fényképeket. Mindenétől elbúcsúztam. Mindent dobozokba tettem, és szétosztottam a menekültcsaládok között, amelyeket ő annyira szeretett. Ez 1975-ben történt.

Akkor még jó fényképésznek számítottam. Szerencsés voltam, egy közismert lapnál sikerült alkalmi munkát szereznem. Nem telt bele egy hónap, elküldtek Észak-Afrikába, hogy készítsek képes beszámolót a beduinokról. Így aztán bőrönddel a kezemben, Margot egyik képével nekivágtam az útnak. Valójában magam elől menekültem.

Nem sokkal azután, hogy elindultam, megismerkedtem egy kedves és nagy tudású brit antropológussal a Szaharában. Egy nap furcsa dolgot mondott sakkozás közben.

– Láttam a fényképeidet, tehetséges vagy. Ráadásul senkitől sem félsz. Eddig még egyetlen nyugat-európai fényképész sem vállalkozott rá, hogy elmenjen az iszlám szent városaiba, és dokumentálja. Te képes vagy rá. Nagyon híressé válhatsz.

Fogalmam nem volt arról, hogy mire céloz. Ő pedig egyre csak beszélt. Elmesélte, hogy a szaúd-arábiaiaknak állítólag van egy olyan törvénye, miszerint a nem muszlimok számára tilos a belépés Mekkába és Medinába. Oda nem engednek be keresztényeket és zsidókat. Ha elkapnak, börtönbe csuknak, sőt még súlyosabb büntetést is kiszabhatnak rám.

Felkeltette az érdeklődésemet, amiket az antropológus mondott. Akkoriban minden olyasmire vágytam, amit tiltottak vagy veszélyt rejtett. Természetesen a pénz, dicsőség és a hírnév is vonzott. Olyan mohón csaptam le erre a lehetőségre, mint éhes farkas a bárányra.

Az antropológus elmondásából világosan kiderült, hogy ezt a tervemet önerőmből képtelen lennék megvalósítani. Segítségre volt szükségem. Ő azt javasolta, hogy:

– Barátkozz össze szúfikkal! Ha megkedvelnek, és látnak benned tüzet, biztosan segítenek majd.

Nem tudtam, hogy mi az a szúfi, kiket neveznek így, semmit sem tudtam róluk, de mindez nem számított. A fejembe vettem, hogy én leszek az első keresztény fotográfus, aki eljut Mekkába és Medinába! És ennek érdekében kész voltam bárkit felkeresni, aki ebben segíteni tud. A szúfik csak eszköz voltak a cél elérése érdekében. Tulajdonképpen akkoriban mindenki és minden eszköz volt számomra.

Olyan különös az élet, Ella! Képzeld, végül se Mekkába, se Medinába nem mentem el! Sem akkor, sem később. Még azután sem látogattam el oda, miután áttértem az iszlám hitre. Az élet egészen más helyekre vezetett. Minden fordulóban egyre jobban eltávolodtam a korábbi állapotomtól. Az utazás végén sehová nem jutottam el, hanem megváltoztam.

És ami a szúfizmust illeti… Honnan tudhattam volna, hogy egy nap „cél” lesz, ami eleinte még csak „eszköz” volt! Azt hittem, hogy saját célom érdekében felhasználom a szúfikat. Miután megismertem őket, többé nem létezett az a kategória, hogy „én”.

Életem ezután következő szakaszát a szúfi szóban található ú betűvel való ismerkedés idejeként tartom számon.

Isteni szerelemmel,
Aziz

A SIVATAG RÓZSÁJA NEVŰ PROSTITUÁLT

Konya, 1246 februárja

Konyában farkasordító hideg volt. Negyven éve nem volt olyan hideg, mint azon a napon, amikor megszöktem a bordélyházból. A szűk, kanyargós utcákat hó borította. A tetőkről lelógó jégcsapok olyan hegyesek és élesek voltak, mint a tőr. Szépségük veszedelmet rejtett. Délben olyan kemény fagy volt, hogy megfagytak a macskák odakint: tátott szájjal, zúzmarás bajusszal. Azt mesélték, hogy néhány düledező viskó összeomlott a hó súlya alatt. Konyában a macskák mellett a hajléktalanokat is sújtotta a zimankó. Az utcákon megfagyott holttestek hevertek. Úgy össze voltak gömbölyödve, mint a magzatok az anyaméhben. Arcukon fájdalmas mosoly, mintha tudnák, hogy sokkal barátságosabb és enyhébb éghajlatú helyre távoznak.

Délután, amikor a bordélyházban mindenki aludt, titokban kisurrantam a szobámból. Bőrönd helyett csak egy egyszerű batyut vittem magammal. Mindössze néhány ruhadarabot kötöttem bele. Ott hagytam a rengeteg díszes ruhámat és ékszeremet, amit azért vettem fel, hogy a különleges vendégek szeme megakadjon rajtam. A bordélyház tulajdonának a bordélyházban kell maradnia.

Már a lépcső felénél tartottam, amikor észrevettem a főbejáratnál ácsorgó nyomorult Manjolát. Ópiumfüggő volt, most is azt szopogatott. Manjola volt a legidősebb a bordélyházi lányok közül, egy ideje a klimax tüneteire panaszkodott. Hallottam, amint éjszakánként álmatlanul forgolódott az ágyában. Termékeny korszakának a végéhez közeledett. A fiatal lányok félig viccelődve gyakran mondták neki, hogy „irigyelünk téged. Neked már nem fáj a fejed sem a menstruáció, sem a teherbe esés, sem az abortusz miatt. Most már a hónap bármely napján azzal fekszel le, akivel csak akarsz.” De közben mindannyian pontosan tudtuk, hogy nincs annál szörnyűbb, mint amikor egy prostituált megöregszik. Az idős és beteg prostituált halottnak számít. Ők nem tudnak talpon maradni, nem tudnak az életbe kapaszkodni.

Amikor megláttam Manjolát a kapuban, tudtam, hogy két választás áll előttem: vagy visszamegyek a szobámba, és leteszek a szökésről, vagy továbbmegyek, és kilépek a kapun, vállalva a következményeit. Én a másodikat választottam.

– Szervusz, Manjola! Hogy vagy, nővér? Jobban vagy? – kérdeztem tőle.

Manjola arcán átsuhant valami fény, aztán amint meglátta kezemben a batyut, megfagyott az arca. Semmi értelme nem volt alakoskodni. A főnök még azt is megtiltotta, hogy a szobámat elhagyjam, nemhogy a bordélyházat. Ezt Manjola is tudta.

– Hová mész? – suttogta Manjola.

Nem válaszoltam a kérdésére. Most az ő kezében volt az életem: vagy utamat állja, és hangosan ordít, amíg mindenki oda nem csődült, vagy hagyja, hogy csendben, titokban távozzam.

– Menj vissza a szobádba, Sivatag Rózsája! – mondta Manjola. – A főnök utánad küldi a Sakálfejűt. Nem emlékszel, mi történt azzal a szerencsétlen lánnyal, aki három évvel ezelőtt próbált elszökni a bordélyházból? Milyen rettenetes dolgok történtek vele!

Többet nem mondott. Nem szerettünk a korábbi utcalányok tragikus sorsán csámcsogni. Amikor a régiekről beszéltünk, még a nevüket sem ejtettük ki. Legalább a sírjukban nyugodjanak békében. Viszontagságos életet éltek, legalább a túlvilágon élvezzék a békét.

– Tegyük fel, hogy sikerül elszöknöd. És mi lesz utána? Mit fogsz enni? Miből fogsz megélni? Éhen fogsz halni. Az égadta világon senki nem segít a magunkfajtának.

Manjola szemében aggodalmat láttam, de hirtelen furcsa érzés lett úrrá rajtam. Talán azért aggódott, hogy mi lesz, ha nem találnak meg, és nem az ellenkezőjén. Már nagyon régóta dolgozott itt. Elpazarolta az éveit, feláldozta az egész életét. Ha most fogom magam, elszököm innét, és sikerül új életet kezdenem, akkor olyan dolgot viszek véghez, amelyet ő soha életében nem mert volna megtenni. Bántotta az én szabadulásom. Irigykedett, ugyanakkor haragudott is rám, amiért vettem a bátorságot, hogy elszökjem. Ideges lettem. Ha nem visszhangzott volna a fejemben a tebrizi Semsz szava, talán visszafordulok.

– Manjola nővér, engedj, hadd menjek! – mondtam. – Inkább élek rövid ideig, de emberhez méltón odakint, mintsem itt egy életen át.

Visszafordíthatatlanul megváltozott bennem valami, amióta Bajbarsz megvert. Eltűnt a félelemérzetem. Nem érdekelt, akármi történik is. Életem hátralevő részét Istennek akartam felajánlani. Igaza volt a tebrizi Semsznek abban, hogy a hit és a szeretet sokkal bátrabbá teszi az embert, mint amilyen máskülönben lenne. Mindkettő kitépte az ember szívében gyökerező aggályokat és félelmeket.

Kezdtem megérteni, miről beszélt Semsz.

És még különösebb volt, hogy Manjola is látta az elszántságomat. Szórakozottan rám mosolygott, majd szelíden félrehúzódott, utat nyitott nekem.

– Sok szerencsét, Sivatag Rózsája! – mondta. – Isten adja, hogy neked sikerüljön az, ami nekünk nem sikerült.

ELLA

Boston, 2008. június 19.

Kedves Ella!

Azt írtad, hogy megérintett téged az, amit eddig elmeséltem, és kíváncsi vagy a történet folytatására. Én pedig már attól féltem, hogy untatlak, Ella. Senki mással nem osztottam meg ezeket, amiket leírtam, sőt én magam is azt hittem, hogy mindezt rég elfelejtettem.

1975 nyarát Marokkóban töltöttem szúfik között. Életemben először láttam derviskolostort. Egy kicsi, fehér, alacsony mennyezetű és egyszerű szobában laktam. Csak a legalapvetőbb tárgyakkal volt berendezve: egy matrac, egy petróleumlámpa, egy borostyánköves imagyöngy, egy cserép virág az ablakpárkányon, a falon egy Fatima kezét ábrázoló dombormű, és egy diófából faragott asztal, fiókjában Rumi verseivel. Mindösszesen ennyi. Se telefon, se televízió, se falióra, se rádió. Engem azonban nem zavart. Úgy gondoltam, hogy nem esik majd nehezemre kolostorban élni, mivel hosszú éveket töltöttem közösségi szállón.

Számed Baba volt ennek a helynek a lelki vezetője. Nagyszerű ember volt: végtelenül udvarias, művelt, tapasztalt és bölcs. Amikor megkérdezte tőlem, hogy miért akarok elmenni Mekkába és Medinába, elhamarkodtam a válaszadást. Azt feleltem:

– Az iszlám számunkra, nyugatiak számára fehér folt. Az emberek félnek az ismeretlentől. Nem ismerjük a Közel-Keletet, és ez fokozza a félelmünket, előítéleteinket. Ha egy nyugati fotós elmenne az iszlám vallás legszentebb városaiba, és meghallgatná az ott élőket, lefényképezné őket, majd ezeket a fényképeket és történeteket megosztaná az egész világgal, akkor ezzel a cselekedetével a vallások közötti toleranciát és megértést szolgálná.

Számed Baba elmosolyodott. És mintha nem hallotta volna a válaszomat, újból feltette a kérdést:

– Segítséget kérsz tőlünk. Előbb azonban mondd meg, miért akarsz elmenni Mekkába és Medinába.

Ekkor megértettem, hogy őszintének kell lennem. Vele szemben, és magammal szemben is.

– Mert ha ezt megteszem, jó pénzért eladhatom majd a képeket. Világhírű leszek.

Számed Baba szelíden bólogatott, és ezt mondta:

– Értem. Ha már egyszer eljöttél egészen a küszöbünkig, és segítséget kértél tőlünk, nem utasíthatunk el. Mi azonban nem abban fogunk segíteni, hogy elbízd magad, hanem abban, hogy az utazást lehetőleg belső fejlődésként éld meg. Allah szereti megtréfálni szeretett szolgáit a sivatagban, hogy megbecsüljék, ha vízre bukkannak. Remélem, megadatik neked, hogy végül nem dicsőséget és hírnevet áhítva mész Mekkába a Kába kőhöz, hanem isteni szerelemért. A benned lakozó Kába kőhöz, vagyis a szívedhez.

Nem értettem, pontosan mire céloz, de nem is érdekelt. Természetesnek tartottam, hogy a misztikus alakok érthetetlen dolgokat mondanak. A lényeg, hogy segítenek nekem, a többi nem érdekelt. Számed Baba azt mondta, hogy ott maradhatok mindaddig, amíg nem megyek Mekkába, egy feltétellel: nem használok kábítószert.

Úgy szégyenkeztem, mint a kisgyerek, akit rajtakapnak valami csínytevésen. Átkutatták volna a bőröndömet, amíg odakint voltam? Őméltósága – mintha megérezte volna, hogy mire gondolok – olyat mondott, hogy megfagyott a vér az ereimben:

– Nem kell átkutatni a holmidat ahhoz, hogy rájöjjek, használsz kábítószert. Látom a szemedet, és az bőven elég! Tekinteted olyan, akár a drogfüggőké.

Az volt a különös ebben, hogy addig a napig soha nem róttam fel magamnak, nem vettem tudomásul, hogy „függő” vagyok. Azt hittem, hogy én uralom a szert, és nem fordítva. Azt hittem, hogy az én kezemben van az irányítás.

– Ha valami bánt – márpedig szerintem így van –, akkor nem az a megoldás, hogy eltompítod, hanem hogy meggyógyítod magad – mondta Számed Baba. – A kábítószer hatása olyan, mint az altatóé. Ha elmúlik a hatása, sokkalta erősebbnek fogod érezni a fájdalmat.

Tudtam, hogy igaza van. Megígértem neki, hogy nem fogok tiltott szerhez nyúlni. Odaadtam neki az összes nálam levő orvosságot, beleértve a nyugtatóimat. Csakhogy nem telt bele sok idő, és testem kapálózni, lelkem háborogni kezdett. Több ízben megszegtem a fogadalmamat, letértem a helyes útról az alatt a négy hónap alatt, amikor a kolostorban laktam. Ha az ember drogozni akar, mindegy, hogy a világ mely részén van, a szer megtalálja. Még csak nem is kell keresni. Ahogyan a hodzsa is megleli a másik hodzsát a dzsámiban, a drogosok is megtalálják a másik drogfüggőt.

Az egyik éjjel ismét elszöktem, és lerészegedve, zavaros fejjel tértem vissza a kolostorba. A külső ajtót zárva találtam, így a kertben kellett aludnom. Másnap reggel a kertben találtak rám kétrét görnyedt állapotban. Számed Baba nem kérdezett, és én sem mondtam semmit. Ezeket a kínos eseteket leszámítva egészen jól kijöttem a szúfikkal. Jót tett lelkemnek a kolostor nyugalma. Hosszú idő óta először éreztem nyugalmat. Amszterdamban rengeteg idegennel éltem egy fedél alatt, így életemben most először tapasztaltam meg, hogy milyen a teljes magány.

Első ránézésre itt is egyfajta közösségi életet éltek a lakók. A dervisek együtt ettek és ittak, együtt imádkoztak, ismételgették isten nevét, együtt aludtak. Valójában azonban az volt a cél, hogy mindenki egyedül maradjon, és magában elmélkedjen. Annak, aki a szúfizmus iránt érdeklődik, legelőször azt kell megtanulnia, hogyan tud a tömegben egyedül maradni. Aztán meg a belsejében levő sokaságból egységet kovácsolni.

Először azt mondod: „Egyedül én vagyok a világon!”

Aztán: „Egy világ él bennem!”

Végül: „Sem a világ, sem én nem létezünk!”

Miközben arra vártam, hogy a marokkói szúfik titokban eljuttassanak Mekkába, eleinte unalomból – mivel nem akadt érdekesebb elfoglaltságom –, majd fokozatosan egyre nagyobb kíváncsisággal és hévvel olvastam az iszlám miszticizmusról szóló könyveket. Mint amikor az ember a szájába vesz egy korty vizet, és közben rájön, hogy valójában mennyire szomjas, én is ilyen mohón szívtam magamba minden tudáskortyot. A hosszú nyár folyamán elolvasott számtalan mű közül a Mesznevi tette rám a legnagyobb hatást.

Aztán egyik nap Számed Baba azt mondta, hogy nagyon emlékeztetem valakire. Állítólag egy tebrizi Semsz nevű vándordervist juttattam az eszébe. Egyesek tiszteletlenül beszéltek Semszről, de ha Rumit kérdezném, ő azt mondaná, hogy Semsz egyszerre volt a Nap és a Hold. Ahogy hallgattam, egyre kíváncsibb lettem. Ez azonban nem közönséges kíváncsiság volt. Különös borzongást éreztem, miközben Számed Baba Semszről mesélt. Egyfajta déjà vu érzés kerített a hatalmába.

Amit most fogok mondani, azt még soha senkinek nem árultam el, Ella. Allah a tanúm rá. Azon az estén, amikor Számed Baba a tebrizi Semszről mesélt nekem, rajtunk kívül még valaki volt a szobában. Egy alaktalan test, egy varázslatos fényáradat… Hallottam a légzését, láttam az árnyékát a falon. A lágy esti szellő fuvallata vagy egy angyal bársonyosan puha szárnycsapása… akármi volt is, volt valami varázslat a levegőben. Hirtelen megértettem valamit: Nincs szükségem rá, hogy más városba menjek. Egész életemben mindig más helyekre vágyódtam, és már belefáradtam a kapkodásba, a csörtetésbe és az önmagammal való hadakozásba. Megcsömörlöttem.

Pontosan ott voltam, ahová vágytam. Nem kellett mást tennem, csak ott maradnom, és őszintén magamba néznem. Így is tettem. Nem mentem el a kolostorból. Teltek-múltak az évek, én meg egyre csak alakultam, fejlődtem. Az egész napomat imádkozással és elmélkedéssel töltöttem. Áttértem a muszlim hitre, és felvettem az Aziz Zekerija Zahara nevet.

Egy nap Számed Baba odaadta nekem a bőröndömet, és így szólt:

– Itt az idő, hogy elmenj! Kirepülsz ebből a fészekből, mint egy ragadozó madár. Te már bebarangoltad a benned rejlő világot, leküzdötted az egódat, most menj, és fedezd fel a kinti világot! A hozzád hasonló emberek nem élhetik le egész életüket egy helyre bezárva. Neked mesélni való történeteid vannak.

Így történt, hogy Zaharaként távoztam onnét, ahová Craig néven érkeztem. Életemnek ezt az új és mozgalmas periódusát a szúfi szó f betűjével való megismerkedés időszakának nevezem.

Isteni szerelemmel,
Aziz

SEMSZ

Konya, 1246 februárja

Mevlána az ablak mellett ül magányosan, és ujjai szüntelenül az imafüzért morzsolgatják. A végtelen imádkozás ráncokat rajzolt a homlokára. Lenyugodott a nap. Leszállt az éj, eljött az idő, amikor a szem már nem képes különbséget tenni emberek és angyalok között. Elmosódott a határ a valóság és az álomvilág között.

Ahogyan némán, szótlanul bámultam, hirtelen a másik világban találtam magam. Képzeletemben évekkel később láttam Mevlánát. Ugyanúgy ült, ugyanott a lámpa aranysárga fényénél, csak kissé öregebb, soványabb és bánatosabb, ugyanakkor méltóságteljesebb és karizmatikusabb külsővel. Sötétzöld köpenyt viselt, tekintete nagylelkűségről árulkodott, de szívében mélységes bánat honolt. A hiányom sebet ejt majd a szívén. És akkor rádöbbentem két dologra. Először is: Mevlána ebben a házban fog megöregedni, élete utolsó szakaszát ebben a városban fogja leélni. Másodsorban: a távozásommal keletkező űrt semmi sem fogja betölteni. Ez a felismerés könnyeket csalt a szemembe.

Arra ocsúdtam fel, hogy szólongat.

– Semsz, jól vagy? Ne ácsorogj, gyere, és ülj le! Sápadtnak tűnsz – mondta Mevlána.

Mosolyt erőltettem arcomra, de a mondanivalóm malomkőként nehezedett a vállamra. Erőtlen és elcsukló hangon ezt feleltem:

– Nem vagyok túl jól. Nagyon megszomjaztam, csakhogy ebben a házban nincs semmi, ami képes lenne eloltani a szomjamat.

– Akkor megyek, és megkérem Kerrát, hogy készítse el azt, amire vágysz.

– Köszönöm, de ne fáradj! Amire nekem van szükségem, az nem a konyhában található, hanem a borozóban! Ma este kedvem támadt egy jót inni.

Rumi arcán átsuhant valami baljós sejtelem. Zavartnak tűnt.

– A korsódat ne a konyhában, hanem a borozóban töltsd tele – mondtam.

– Ezt meg hogyan érted? Vegyek neked bort? – ismételte aggódó hangon a nagy tudós.

– Szó szerint. De ne csak nekem vegyél. Nagyon megköszönném, ha mindkettőnknek vennél egy kis bort. Két üveg borocska: az egyik nekem, a másik neked. Csupán egy dolgot kérek: amikor megvetted a bort, ne siess azonnal haza a borozóból. Tölts el ott egy kis időt! Beszélgess az emberekkel! Én itt fogok várni rád. Nem kell sietned.

Mevlána megbotránkozva, ugyanakkor aggodalommal nézett rám. Ebben a pillanatban eszembe jutott a vörös hajú tanítvány, aki még Bagdadban mellém akart szegődni útitársnak. Mivel túl sokat töprengett azon, mások vajon mit gondolnak róla, nem válhatott szúfivá. Vajon Rumit is hozzá hasonló módon a kétségei fogják letéríteni erről az útról?

Mevlána egy pillanatnyi habozás után felállt, majd bólintott, hogy rendben van. Így szólt:

– Soha életemben nem jártam még borozóban, és soha egy csepp bort nem vettem a számba. Úgy vélem, nem helyénvaló szeszes italt fogyasztani. Tebenned azonban teljes mértékben megbízom. Úgy gondolom, hogy nemhiába kérsz tőlem ilyesmit. Biztosan azt akarod, hogy meglássam a valóság egy másik arcát. A te kedvedért, barátom, bárhová elmegyek. Még akkor is megteszem, ha nehezemre esik, ha fárasztó, vagy folt esik a becsületemen. Hozok neked bort.

Ezeket mondta, majd búcsút intett, és távozott.

Alighogy kilépett az ajtón, térdre rogytam, leborultam az imaszőnyegre. Felmarkoltam Rumi imafüzérét, és többszörösen hálát adtam az Úrnak. Fohászt mondtam, amiért adott nekem egy ilyen kiváló útitársat. Mevlána túláradó folyó, amely nem bír megmaradni a medrében. Átöleli az egész emberiséget és az egész univerzumot. Nincs benne előítélet senkivel szemben. Egy olyan tiszta vizű, csobogó folyó, amelyet kíváncsisága hajt újabb és újabb felfedezésekre. Én csupán annyit tettem, hogy lebontottam a folyót elzáró gátat. Csak ennyit.

Kívánom, hogy egész életében ne ocsúdjon fel az isteni szerelem mámorából.

Negyedik fejezet

Tűz

Az élet égető, pusztító,
megsemmisítő dolgai

RÉSZEGES SZULEJMÁN

Konya, 1246 februárja

Sokszor merültem már részeg álomba, ütöttem ki magam, mert állandóan ezt az átkot ittam. Tudom, ha berúgok, hetet-havat összehordok, rémeket látok és ordítozom. De az, hogy az imént Mevlána efendit láttam a kocsma ajtaján belépni, annyira valószerűtlen volt, amit még az én részeg elmém sem tudna kitalálni! A csodálkozástól tátva maradt a szám. Biztosan csak álmodom, gondoltam, és a karomba csíptem. Megdörzsöltem a szemem, de az ajtóban álló ember nem tűnt el.

– Hé, Hrisztosz, mit itattál velem, hogy ennyire berúgtam? – üvöltöttem. – Bárcsak ne ittam volna meg ezt az utolsó üveget! Alaposan felöntöttem a garatra! Találd ki, szerintem kire hasonlít ez az ajtóban álló férfi! Ha, ha! Az imént azt hittem, hogy ez a férfi Mevlána! Nézd csak, hát nem hasonlít Mevlánára?

– Psszt! Hallgass, te hülye! – kiabált rám valaki a hátam mögül.

És amikor megfordultam, hogy lássam, ki az a bunkó, aki rám förmedt, mit látok? Minden kocsmatöltelék elhallgatott, és szájtátva meredtek az ajtóra. Még a mi Hrisztoszunk is! Sőt mintha még a kocsma állandó kutyája, Száki is megérezte volna, hogy rendkívüli dolgok történnek, a földhöz lapult, és tanácstalanul nézett. A perzsa szőnyegkereskedő félbehagyta fahangján a koldulónótát, amelyet túlzás lenne éneknek nevezni, és feszülten figyelt. Mint minden részeg, aki igyekszik józannak hatni, ő is túlzott komolysággal vonta össze a szemöldökét, és magasra szegte az állát. Miközben igyekezett egyenesen állni, ide-oda dülöngélt a nyomorult.

A csendet Hrisztosz törte meg. Szavaiból csöpögött az udvariasság, miközben a földig hajolva köszöntötte a jövevényt: – Mevlána efendi, Isten hozta a kocsmánkban, Isten hozta! Micsoda megtiszteltetés önt itt látni. Parancsoljon, miben lehetek a szolgálatára?

Pislogva bámultam az ajtóra. Végül felfogtam, hogy a velem szemben álló férfi csakugyan Rumi!

– Nagyon köszönöm – mondta Mevlána kényszeredett mosollyal. Majd kicsit köhécselt, elvörösödött, elsápadt, és hozzátette: – Gondoltam, veszek egy kis bort, ezért ugrottam be.

Szegény Hrisztosz száját egy arasznyira tátotta a csodálkozástól. De nem csak ő, mindannyian sokkos állapotban voltunk. Bizonyára mindenkinek ugyanaz futott át az agyán: ha Konya legismertebb vallási vezetője a kocsmába belépvén bort kér tőlünk, az csakis azt jelentheti, hogy közel a világvége.

– Parancsoljon, foglaljon helyet, ne ácsorogjon ott! – mondtam. Hrisztosz csak ekkor tért magához és nézett alkalmas hely után, ahova Rumit le tudná ültetni. Hát nem a mellettem lévő asztalt választotta?!

Rumi udvariasan üdvözölt mindenkit, mielőtt leült a kijelölt helyre. Minden részeg tisztelettel meghajolva viszonozta a köszöntését. Nem tudtuk levenni róla a szemünket. Egy Mevlánához hasonló aszkéta, a maga nyugodtságával, magabiztosságával, nagyságával, méltóságával, drága és elegáns köpenyével sehogyan sem illett egy kocsmába.

Nem bírtam megállni, odamentem hozzá, és leültem mellé. Suttogva megkérdeztem: – Ha megengedi, és nem veszi rossz néven, kérdeznék valamit.

– Csak nyugodtan – mondta Mevlána.

– Már megbocsásson, de mi dolga van itt egy olyan nagyra becsült személynek, mint ön?

Rumi meleg mosollyal pislogott. – Ne is kérdezd! A szerelmesek próbájának vetettek alá – mondta. – A tebrizi Semsz küldött ide, hogy sárba tiporja a hírnevemet és a tekintélyemet.

– Hogyan? Hát olyan jó dolog elveszíteni a hírnevedet és a tekintélyedet? – kérdeztem dadogva.

Mevlána nevetett. – Attól függ, honnan nézed. Allah szeretetén kívül mindent el kell törölnünk egy tollvonással, és meg kell szabadulnunk attól a téves képzettől, miszerint mások és különbek vagyunk a többieknél. Ha az egoizmus hatalmába kerít minket, márpedig így vagy úgy, de a hatalmába kerít, akkor meg kell semmisítenünk a családunkhoz, rangunkhoz, vagyonunkhoz, sőt a lakhelyünkbeli dzsámihoz vagy medreszéhez való kötődésünket.

Még ha nem értettem is pontosan, amit mondott, zavaros fejemnek észszerűnek tűnt minden magyarázata. Mindig is úgy gondoltam, hogy ezek a szúfik, akik odavannak mindenféle furcsa filozófiáért, érdekes, kissé bolond emberek. Most megerősítettek ebben a meggyőződésemben.

Most Rumin volt a kérdezés sora. Kérdését ő is halkan tette fel, akárcsak én: – Ha megengedi, és nem veszi rossz néven, én is kérdeznék valamit. Kíváncsivá tett az arcán lévő seb. Hogy szerezte?

– Nincs különösebb története – feleltem. – Egyik éjjel hazafelé tartottam, és két városi őrbe botlottam. Az egyiknél korbács volt. Alaposan helybenhagyott. Míg élek nem felejtem el a nevét. Bajbarsznak hívták!

– De miért? – kérdezte Mevlána.

Hrisztosz ekkor két üveg bort rakott Mevlána elé. Miközben pimaszul rájuk mutattam, ezt mondtam: – Mert ezekből ittam, amik itt állnak előtted.

Rumi előbb elmerengett, de utána azonnal barátságosan elmosolyodott. – Jobbulást! – mondta. Így kezdtünk beszélgetni. A kenyerünkre kecskesajtot és sült gombát tettünk, és gyermekkorunkról, a szerelemről, a hitről, a barátságról és számos olyan szépségről beszélgettünk, amelyekről azt hittem, hogy már rég elfeledtem őket, de abban a pillanatban határtalan kedvvel jutottak eszembe.

Nem sokkal naplemente után Rumi lassan felállt. A kocsmában mindenki felpattant vele együtt. Mindannyian szép rendben felsorakozva búcsúztunk tőle, mint a szemlén részt vevő katonák. Micsoda látvány volt!

A vendégünk már majdnem kilépett az ajtón, amikor utánaszóltam: – Mevlána efendi! Magyarázd el nekünk, mielőtt elmész, miért tiltott dolog a borivás! Ne menj el anélkül, hogy elmondanád!

Hrisztosz összevont szemöldökkel odafutott hozzám. Aggódott, amiért ilyen provokatív kérdésekkel zaklatom a vendégét. – Hallgass már, Szulejmán! Ne kérdezz ilyeneket!

– Miért, mi rossz van ebben? Kíváncsi vagyok, mit fog mondani – válaszoltam, és azért is Rumihoz fordultam. – Uram, látta, hogy milyenek vagyunk, ugye nem tart minket félelmetes, elvetemült embereknek? Igaz, nem vagyunk ma született bárányok, de igazságos-e, hogy így megvetnek bennünket? Miért bűn a borivás, ha tudjuk a határokat, és senkit nem sértünk meg ezzel?

Kérdésemre a többi fülelő vendég is odatömörült hozzánk, és kíváncsiskodó gyűrű alakult ki körülöttünk.

Vajon mit fog mondani Rumi? Sötét füstszerű, fojtogató csend borult ránk. Végül így szólt ez a híres szónok:

Ha a borivó gyengeségből iszik, csendes részeg lesz.

Ha a borivót a gyűlölet hajtja, dühöngő részeg lesz.

Mivel a borivók legtöbbször dühöngő részegek, és csak ritkán csendesek,

A bor tilos mindenkinek.

Bizonyára mindannyian éreztük, hogy el kell gondolkodnunk e szavak bölcsességén, mert egy pisszenés sem hallatszott.

– Barátaim, a bor nem ártatlan ital, mert a bennünk lakozó legalantasabb ösztöneinket hozza felszínre – folytatta Mevlána. – Véleményem szerint távol kell tartanunk magunkat az italtól. És azt sem szabad elfelejteni, hogy tetteinkért sem a kocsmát, sem a kocsmárost nem okolhatjuk. Mielőtt azonban megszabadulnánk a bortól, előbb még száműznünk kell lelkünkből a dölyfösséget, a képmutatást, a haragot, a durvaságot, az erőszakosságot. És legvégül, aki akar, iszik, aki nem, az nem. Senkinek nincs joga korlátozni a másikat. Hitünkben ugyanis nincs helye az erőszaknak és a kényszernek.

A vendégek egy része szívből bólogatott, én pedig a mesterre emeltem a poharamat.

– Mevlána efendi, te nagylelkű, jó emberismerő, párját ritkító bölcs vagy – mondtam. – Lehet, hogy egyesek a szájukra vesznek majd, amiért ma idejöttél, de szerintem bátor cselekedet, hogy egy magadfajta megbecsült muszlim jogtudós nem nézett át rajtunk, hanem eljött közénk, és fittyet hányva az előírásokra, szóba állt velünk. Hálásan köszönjük.

Rumi szeretettel nézett rám. Aztán fogta a borosüvegeket, amelyekhez, mióta az asztalhoz jött, hozzá sem ért, és arcát a kint fújó hideg szél felé fordítva elsétált a sötétségben.

ALAADDIN

Konya, 1246 februárja

Éppen három hete lesem az alkalmat, hogy apámmal közöljem: feleségül szeretném venni Kimját. Gondolatban már sokszor beszéltem vele, számtalanszor eljátszottam a jelenetet, hogy megtaláljam a legmegfelelőbb kifejezést. Minden lehetséges ellenvetésére, amelyet támaszthat, találtam választ, felkészültem rá, hogy elhárítsam őket. Ha azt találja mondani, hogy „olyan, mintha Kimja bátyja lennél”, emlékeztetni fogom rá, hogy a legkisebb mértékű vérségi kötelék sincs köztünk. Ha azt válaszolja, hogy „ez igaz, csakhogy ez nem illendő”, akkor elmagyarázom majd neki, hogy ez mindenkinek jó lesz. Mivel tudtam, hogy mennyire szereti apám Kimját, azt terveztem, hogy megígérem: ha engedélyezi, hogy összeházasodjunk, akkor Kimja mindig e fedél alatt marad, és apámnak nem kell messzire mennie, hogy láthassa. Fejben mindent előkészítettem, de bármily hihetetlenül hangzik is, apámmal egy percig sem sikerült kettesben maradnom.

Ma este azonban a lehető legrosszabbkor találkoztam vele. Éppen elindultam otthonról, hogy találkozzam a barátaimmal, amikor kinyílt az ajtó, és apám lépett be rajta.

Amikor tekintetem a kezében lévő üvegekre siklott, a csodálkozástól tátva maradt a szám. – Apa, mi van a kezedben? – kérdeztem.

– Ja, ez? – kérdezte apám meglehetősen nyugodtan. Arcán a legkisebb szorongás vagy szégyen nélkül mondta: – Ez bor, gyermekem.

– Micsoda? Bor?! – kiabáltam. – Hát ide jutott a nagy Mevlána? Részeges vénember lettél!

Egy másik hang éles késként vágott a szavamba: – Fogd be a szád, Alaaddin! Vigyázz, mit beszélsz!

Megfordultam. Semsz volt a közbeszóló. Szemrebbenés nélkül nézett rám. – Nem beszélhetsz így az apáddal. Én kértem, hogy menjen el a kocsmába.

– Hát igen, ezen egyáltalán nem csodálkozom.

Semsz nem tűnt sértődöttnek. – Gyere Alaaddin, beszéljünk nyugodtan! – mondta rezzenéstelen arccal. – De előbb múljon el a haragod, hogy megértsd, amit most mondok. Ha a szíveden nem olvasztod fel a páncélt, minden, amit mondok, ellenedre fordul.

Mit jelent, hogy olvasszam fel a szívemen a páncélt? Minden bizonnyal furcsán néztem rá.

– Ez az egyik szabály – mondta Semsz. – HARMINCEGYEDIK SZABÁLY: Hogy Istenhez közelebb kerülhess, a szívednek olyan lágynak kell lennie, mint a bársony. Minden ember életében adódik olyan alkalom, amikor ellágyul a szíve. Van, aki balesetet szenved, van, akit halálos betegség kínoz, és van, akit az elválás fájdalma; van, akit anyagi veszteség ér… Mindannyian szembesülünk olyan csapásokkal, melyek alkalmat adnak arra, hogy meglágyítsuk kemény szívünket. Vagyunk néhányan, akik megértjük az ilyen csapásokban rejlő bölcsességet, és megenyhítjük a szívünket, néhányan közülünk viszont sajnos még jobban megkeményednek.

– Ne avatkozz be! – mondtam. – Majd pont egy ilyen iszákos parancsolgat nekem! Lehet, hogy az apám komolyan vesz téged, de én nem vagyok olyan naiv, mint ő!

Akkor apám közbeszólt: – Most már elhallgass, Alaaddin! Viselkedj!

Egy pillanatra nagyon megbántam, amit tettem. De már késő volt. A lelkemben régóta felgyülemlő összes szemrehányás és számonkérés most tört ki belőlem.

– Biztos vagyok benne, hogy engem legalább annyira gyűlölsz, ahogy mondtad – jegyezte meg Semsz halkan. – De abban egy pillanatig sem kételkedem, hogy apádat szereted. Nem látod, mennyire megbántottad?

Hasonlóan válaszoltam neki: – Te pedig nem látod, hogy tönkretetted az életünket? Bárcsak megdöglenél, és örökre eltűnnél!

Abban a pillanatban apám felém ugrott; ajka keskeny csíkká változott a haragtól. Jobb kezét a levegőbe emelte. Azt hittem, menten pofon vág. Vártam, de nem ütött meg. Képtelen volt rá. Rám sem nézett, miközben azt mondta: – Szégyent hozol rám.

A szemem megtelt könnyel. Elfordítottam a fejem, hogy ne lássák az arcom, és abban a pillanatban szembe találtam magam a háremre nyíló ajtó küszöbén cövekelő Kimjával. Ezek szerint itt állt a közelünkben. Vajon mikor jött oda? Mióta figyelt minket abból a sarokból, ahol rejtőzött? Vajon elejétől végéig fültanúja volt ennek a marakodásnak?

Annyira sértett az, hogy apám így megalázott a lány előtt, akivel össze akarok házasodni, hogy éles görcs hasított a gyomromba. Képtelen voltam tovább ott maradni. Felkaptam a köpenyemet és a csizmámat, és Semszet félrelökve kiviharzottam a kapun. Rohantam, messzire Kimjától, messzire ettől a szorongató préstől, a családi tűzhelyemtől, ettől az értelmetlen vitától, mindentől többmérföldnyi távolságra, el messze-messze…

SEMSZ

Konya, 1246 februárja

Rumi kétségbeesett. Miután Alaaddin távozott, sokáig nem szólalt meg. Kimentünk együtt a hóborította udvarra. Hideg és nyomasztó éjszaka volt. A levegő súlyos, szokatlanul mozdulatlan volt. Így álltunk ott, és az ezüstösen gomolygó felhőket figyeltük; nyomasztó csend ölelt körül bennünket. A szél a távolból mósusz, ámbra és a hegyekben szárított alma illatát hozta. Egy pillanatra bizonyára mindkettőnk agyán átfutott a gondolat, hogy örökre elhagyjuk ezt a várost. De nem tudtuk megtenni.

Megragadtam az egyik borosüveget, és lerogytam egy hófedte, csupasz, törékeny rózsabokor mellé, amely már régen elhullatta a rózsáit, és csak tövisekből állt. Az üvegben lévő bort kiöntöttem a földre. Rumi szeme zavartan csillogott, majd meleg mosoly áradt szét az arcán.

A rózsabokor lassan életre kelt, kérge olyan puha lett, mint az ember bőre. Szemünk láttára egy bimbót hajtott, amely narancssárga örömhírként kinyílt.

Fogtam hát a második üveget is, és ugyanúgy a földre öntöttem. A rózsa narancsszíne még élénkebbé vált, ragyogó rubin lett. Már csak néhány csepp maradt az üveg alján. Ezt egy pohárba öntöttem. A felét megittam, a megmaradó részt pedig Ruminak nyújtottam.

Remegő kézzel vette el a poharat, finoman, óvatosan fogadta el, amit átnyújtottam. Ez a bölcs, aki még soha életében nem ivott alkoholt, most az én kedvemért – mert hitt bennem és a barátságunkban – megragadta a poharat.

– Fontos dolog betartani a vallási előírásokat – mondta. – De az ember nem tulajdoníthat nagyobb jelentőséget a vallási szabályoknak, mint a hit lényegének, nem tarthatja fontosabbnak a részeket az egésznél. Az alkoholt fogyasztó emberek nem ítélhetik el a nem ivókat, a nem ivók pedig az alkoholt fogyasztókat. Ezzel a tudattal iszom meg a pohár bort, amelyet ma nekem kínáltál, és egész szívemmel hiszem, hogy a szerelem mámorában kijózanodás van.

Rumi már éppen a szájához emelte a bort, amikor kikaptam a poharat a kezéből, és tartalmát a földre öntöttem. A vörösbor úgy fröccsent szét a fehér havon, mint a vércseppek.

– Ne idd meg! – mondtam. – Ennyi elég. Láttam, amit akartam. Most már szükségtelen folytatni ezt a próbát.

Rumi inkább barátságosan, mint kíváncsian megkérdezte: – Ha nem akartad velem megitatni ezt a bort, akkor miért küldtél a kocsmába?

– Tudod az okát – mondtam nevetve. – Minket, szúfikat csak a szerelem és rajongás köt Allahhoz, nem a hiábavaló imádkozás vagy a képmutatás. Nem külső nyomásra vagy színlelésből szeretjük Őt, nemcsak megjátsszuk, hogy kötődünk hozzá.

HARMINCKETTEDIK SZABÁLY: Sorra ránts le minden leplet, amely köztetek feszül, hogy egyszerű szerelemmel kötődhess Istenhez! Legyenek szabályaid, de ne azért, hogy másokat kirekessz vagy elítélj! Óvakodj a bálványoktól! Ne bálványozd a saját igazságaidat! Erős legyen a hited, de ne hencegj vele!

Régóta nagyra tartom Rumi személyiségét, de ma jobban csodálom, mint valaha.

Ez az üvegfenekű világ, ez a csillogó, cicomás színpad, melyen ezeregy árnyjátékot játszanak, tele van mindenféle szereplővel, akik a pénz, az anyagi javak, a hírnév, a pompa csapdájába estek… Minél gazdagabbak lettek, annál jobban kellett nekik a pénz. Minél magasabbra emelkedtek, annál jobban ki lettek éhezve a további előmenetelre. Cselszövéssel és féltékenységgel, irigységgel, hitványsággal és gőggel összeharácsolták a világ javait, az anyagiak rabszolgái lettek. Akár tisztában voltak vele, akár nem, akár tudatosan tették, akár nem.

És miközben mindenki a másik vállán taposva párosával szedi az e világi ranglétra fokait, akad egy ember, aki már régen elért a csúcsra, akinek rengeteg aranya van, és messze földön híres, aki ezrek csodálatát vívta ki, és elérte a tudás legmagasabb fokát; egy ember, aki egy napon a rangját feladva bizonytalan kimenetelű lelki utazásra indul, sőt tekintélyét is sutba dobja. Nos, mindez hallatlan, kivételes dolog. Egy kézen meg lehet számolni, hány olyan ember van, aki képes lenne akár csak megfontolni, amit Mevlána megtett. Mevlána, aki a magasból zuhant a mélybe, aki elvesztett mindent, amit korábban elnyert, és tanítómester létére tanítvánnyá vált.

– Allah nem szereti a kevélységet. Azt akarja, hogy alázatosak legyünk – tettem hozzá. – Ezért azokban a témákban sem szabad hencegnünk, amelyekben a legjártasabbak vagyunk.

Rumi egyetértőn hozzátette: – Ugyanakkor Isten azt akarja, hogy képességeink ismertek legyenek. Ezért jobb óvatosnak, fegyelmezettnek, mértékletesnek és mindig józannak lenni, mint részegen járni-kelni. A szúfi szíve, lelke mindig éber.

Igaza volt.

Az éjszaka megtelt nagyon friss, édeskés illattal. A lelkem tele volt elragadtatással. A levegő lehűlt. Ott ültünk egymás mellett egymagunkban az udvaron egészen addig, amíg a fagy el nem űzött bennünket. Közöttünk szirmonként kinyílt a rózsaág, és mi sokáig hallgattunk.

ELLA

Boston, 2008. június 26.

– Elmegyünk vacsorázni ma este? – kérdezte David. – Northamptonban nyílt egy új thai étterem. Azt mondják, kiváló. Gondoltam, itthon hagyjuk a gyerekeket, hogy egy kicsit kettesben lehessünk. Mit szólsz hozzá?

Valójában Ella ezen a szombat estén cseppet sem vágyott rá, hogy kettesben vacsorázzon a férjével, ám David annyira erősködött, hogy nem tudott nemet mondani.

Az Ezüst Telihold nevű étterem kicsi és fullasztó volt, ugyanakkor elegáns. Az asztalokon kedves üveglámpák, fekete szaténszalvéták, és minden falon rengeteg, keretezett tükör. Olyan sok tükör lógott a falakon, hogy a vendégek szinte a saját tükörképeik társaságában vacsoráztak. Ella rövid időn belül kezdte kényelmetlenül érezni magát. Nem a környezet vagy a dekoráció volt az oka, hanem a férje. Szokatlan feszültség volt a férje szemében. Gondterheltnek, ingerültnek, sőt egy kicsit idegesnek tűnt. Ellát azonban leginkább a férje dadogása nyugtalanította. Elég jól tudta, ahhoz, hogy David gyermekkorából maradt beszédhibája előjöjjön, meglehetősen szorongatott helyzetben kellett lennie.

Kisvártatva egy hagyományos thaiföldi öltözetű fiatal pincérlány jött, hogy felvegye a rendelésüket. David csípős kagylót rendelt, Ella viszont a negyvenedik születésnapján tett fogadalmához hűen – mely szerint nem eszik húst –, kókuszöntetes tofut kért. Ezenkívül bort rendeltek.

Néhány percig hétköznapi dolgokról beszéltek, erről-arról, az ismerősökről. Majd szóba került a dekoráció – a fekete vagy a fehér szalvéta tetszetősebb-e az étkezőasztalnál; a hagyományos vagy a modern díszítések hatásosabbak-e… Aztán hallgattak. Húsz év házasság, a számtalan reggel, amikor együtt ébredtek, a vakációk, a megvalósult álmok, a veszekedések, viták, szeretkezések, a világra hozott három gyerek… és mindezek után ide jutottak, a hatalmas némaság birodalmába. Ella erre gondolt, és a szeme megtelt könnyel.

Amikor ismét beszélgetni kezdtek, David szólalt meg először: – Feltűnt, hogy a Mesznevi-t olvasod – mondta.

Ella nyilvánvaló csodálkozással bólintott, de hogy pontosan mi lepte meg jobban, azt ő maga sem tudta: Az, hogy David hallott Mevlánáról, vagy az, hogy érdekelte, mit olvas a felesége.

– Emlékszel arra a regényre, amit a kiadó adott… Most, hogy ezt a beszámolót írom A szerelem törvényé-ről, megvettem Rumi néhány könyvét. Gondoltam, hasznos lehet. Aztán nagyon megtetszettek, és most éjszakánként rendszerint ezeket olvasom – magyarázta Ella.

David az asztalon lévő kenyérmorzsára szegezte a tekintetét. – Igen… ez a regény… – mondta a morzsára nézve. – Milyen? Tetszik?

– Igen – válaszolta Ella, miközben igyekezett idegességét palástolni. – Nagyon tetszik.

David ekkor vádló tekintetét a feleségére szegezte. – Nincs értelme színlelned, Ella. Mindketten felnőttek vagyunk – mondta. – Mindent tudok. Tisztában vagyok mindennel.

– Miről beszélsz? – kérdezte Ella, de nem volt biztos benne, hogy hallani akarja a választ. Nyugtalan lett.

– A titkos viszonyodról beszélek – mondta David egy csapásra. – A szerelmi kalandodról! Tudok arról a férfiról! Tudom, hogy leveleztek. Tisztában vagyok vele, hogy megcsalsz.

Ella majdnem elharapta a nyelvét a döbbenettől. David arca a gyertya fényénél idegen és elítélő volt.

– Hogy megcsallak? – ismételte Ella. Anélkül, hogy tudatában lett volna, úgy felemelte a hangját, hogy a szomszéd asztalnál ülő szőke pár felkapta a fejét, és kíváncsian fordult felé. Ella magán érezve a körülötte lévő vendégek tekintetét, rákvörös lett. Halkabban újra megkérdezte: – Miről beszélsz?

– Nem vagyok hülye, Ella. Eddig csak gyanítottam – mondta David. – Végül tegnap este, amikor elaludtál, beléptem a postafiókodba. Mindent elolvastam, amit azzal a férfival írtatok egymásnak.

– Hogy mit csináltál? Mit csináltál? – tört ki Ella. Most már nem érdekelte, hogy mit gondolnak róla a szomszéd asztalnál ülők.

David elengedte a kérdést a füle mellett, és ahelyett, hogy válaszolt volna, mondandója súlyát alaposan mérlegelve folytatta: – Nem hibáztatlak. Én vagyok az igazi bűnös. Elhanyagoltalak, és te jogosan máshol kerested a törődést, a szeretetet.

Ella lehajtotta a fejét. Épp felülről látta a poharát. A bor színe csábítóan csillogott, sötét rubinszínű volt. Egy pillanatra mintha ficánkoló fények tűntek volna fel a bor felszínén, amelyek fényösvényre emlékeztették. Talán valóban létezik egy út, amely innen egy másik világig húzódik. Ella egyetlen dolgot akart, rálelni erre az útra, és elszökni rajta.

David most újra elhallgatott. Láthatatlan fal húzódott kettejük között. Így ültek egy ideig szótlanul. Végül David azt mondta: – Kész vagyok megbocsátani, Ella. Természetesen azt szeretném, hogy te is megbocsáss nekem. Felejtsünk el mindent, és kezdjük elölről tiszta lappal. Hagyjuk a múltat!

Ella olyan sok dolgot akart mondani abban a pillanatban. Helyre akarta tenni a férjét, emlékeztetni rá, hogy ő volt az, aki éveken át csalta, rámutatni, hogy David viselt dolgait nem lehet egy lapon említeni az Aziz és közte zajló ártatlan levelezéssel; üvölteni, kiabálni akart, belefojtani a szót Davidbe, de végül egyiket sem tette. A legegyszerűbbet választotta az eszébe jutó gondolatok közül: – És mi van a te kalandjaiddal? Azokat is el akarod temetni?

Ekkor kezében a rendelt ételekkel, arcán mímelt mosollyal megjelent a pincérlány. Ella és David hátradőlt, és egyforma kifejezéstelen tekintettel nézték, ahogy a pincérlány az asztalra teszi a tányérokat. Amikor újra egyedül maradtak, David a gőzölgő ételek felett a feleségére szegezte vádló tekintetét. – Tehát ezért volt minden? Bosszút akarsz állni rajtam, ugye, szívem?

– Nem – mondta Ella szelíden. – Nem akarok bosszút állni. Soha nem is akartam.

– Akkor miről van szó?

Ella idegesen összekulcsolta a kezét, és mély lélegzetet vett. Mintha az étteremben mindenki és minden mozdulatlanná vált volna, és mintha a pincértől a szakácsig, a szomszédos asztalnál ülő vendégtől az akváriumban úszó halig mindenki feszülten azt várta volna, hogy Ella mit fog mondani.

– Szerelemről… – mondta végül. – Beleszerettem Azizba.

– De hát még csak nem is ismered azt a férfit… – tiltakozott David. – Olyan sok dolgot nem tudsz róla még… Lehet, hogy idegbeteg!

– Nem kell sok dolgot tudnom, hogy ismerjem. A lelkét ismerem. Ismerem a lényét.

Ella azt hitte, hogy a férje majd kineveti. Néhány szúrós, csipkelődő mondatot vagy gúnyos, sértő nevetést várt. De nem így történt. Nem volt tiltakozás, David meg sem mukkant. Végül, amikor Ella felemelte a fejét, és rá tudott nézni a férjére, csak keserűséget látott az arcán. És abban a pillanatban Ella megértette, hogy férje számára a „bosszú”, a „harag”, sőt a „bujaság” is érthető magyarázat lett volna, de a „szerelem”… a szerelem más lapra tartozott. A szerelem volt az utolsó szó, amire David a feleségétől, ettől a számtalanszor a szerelem ellen beszélő, a szerelmet lekicsinylő nőtől számított.

– De van három gyerekünk… – mondta David remegő hangon.

– Valóban, és mindhármukat nagyon szeretem – válaszolta Ella. Összegörnyedt, a homlokán kirajzolódott egy világoskék ér. – De beleszerettem Azizba…

– Elég már, ne használd ezt a szót folyton! – kiáltotta David váratlanul. A poharából elfogyott a bor, és most idegesen körözött ujjaival az asztalon. Majd újra megpróbált lecsillapodni. – Tisztában vagyok a hibáimmal, Ella. Akaratlanul megbántottalak. De azt szeretném, hogy egyvalamit tudj: mindig is szerettelek. Ezután mindig hű leszek hozzád. Megígérem. Hibát követsz el, ha elmész, és másoknál keresed a szerelmet. Senki nem tud úgy szeretni téged, mint én. Hát nem érted?!

– Semmit sem keresek másoknál – mondta Ella inkább magának, mint a férjének, majd anélkül, hogy végiggondolta volna, mit mond, hozzátette: – Rumi azt mondja, a szerelem nem rajtunk kívül található dolog. A lelkünkből fakad. A mi dolgunk csupán annyi, hogy megtaláljuk azokat az akadályokat, amelyek meggátolnak a szerelemben, és elhárítsuk őket.

– Ne kezdd most… – fortyant fel David. – Térj magadhoz! Ez nem te vagy! Csak áltatod magad! Szerepet játszol! A kezedben verseskönyvek, a fejedben álmok. De most már elég! Te nem vagy ilyen… romantikus!

Ella megdöbbent egy pillanatra. Emlékezett valahonnan erre a szóra. Korábban a nagylányát vádolta azzal otthonuk étkezőjében, hogy túl romantikus, és most őt vádolták ugyanezzel. Bezárult a kör. Saját szavai bumerángként visszatértek hozzá. Hátratolta a székét, letette a szalvétáját.

– Hazamehetünk? – kérdezte udvariasan. – Elment az étvágyam.

Hazafelé a kocsiban egy szót sem szóltak. Aznap éjjel külön ágyban aludtak. Nem értek egymáshoz. És másnap reggel Ella első dolga volt, hogy Aziznak hosszú, őszinte levelet írjon: a dolgok kiléptek a megszokott medrükből, kiszámíthatatlanul alakultak. Ezt Aziznak is joga volt tudni.

A FANATIKUS

Konya, 1246 februárja

– Ilyen szégyentelenséget még nem láttunk! Te is hallottad, Jászin sejh?

A kosárfonó Abdullah kérdezte ezt izgatottan, az egyik tanítványom apja. – Rumit tegnap a zsidó negyedben egy kocsmában látták! – tette hozzá.

– Már hogyne hallottam volna! – feleltem. – De nem csodálkozom rajta annyira, mint ti. Mit vártatok egy olyan embertől, akinek a felesége korábban keresztény volt, a legjobb barátja pedig köztudottan hitetlen? Miért lett volna másképp?

Abdullah bólogatott. – Igazad van, efendi. Várható volt, hogy előbb-utóbb megtörténik, de mégsem tudtuk biztosan. Bárcsak tudtuk volna!

A mellettünk elhaladók megálltak, és hegyezték a fülüket. Mindenki mérges volt. Egyikük azt javasolta, ne engedjük be Rumit az Ulu dzsámiba, hogy ott többé ne prédikálhasson. Egy másik azt mondta: – Kérjen mindenki előtt bocsánatot, és ígérje meg, hogy többé nem művel tiltott dolgot. Ha ezt nem teszi, akkor semmiképpen ne bocsássunk meg neki!

– Ostobaság! Semszet és Rumit azonnal ki kell űzni ebből a városból – mondtam. – Szerintem üljetek le, és beszéljétek meg, hogyan fogjatok hozzá.

Lelkesen bólogattak. Mivel láttam, hogy a beszélgetés elhúzódik, arra hivatkozva, hogy a végén még elkésem a medreszebeli órámról, odébbálltam.

Régóta bizonyos voltam benne, hogy Ruminak van egy megbízhatatlan énje. Vártam, és egy napon valóban megmutatkozott ez az oldala. De ezt azért én sem feltételeztem volna! Én is elcsodálkoztam azon, hogy lármás kocsmákban borosüvegeket ölelget! Micsoda iszákos alak! Azt mondják, Semsz az oka, hogy Rumi ilyen mélyre süllyedt. Ha ő nem lenne, Rumi nem tévedt volna rossz útra. Nekem nem ez a véleményem. Kétségtelen, hogy Semsz bajkeverő, zűrös gondolatokkal bíró, problémás férfiú. Rossz hatással van Rumira, ez is igaz. De az alapkérdés ez: – Vajon Semsz ereje miért nem elég ahhoz, hogy más hittudósokat letérítsen az útról? Például rám miért nincs hatással Semsz? Nem véletlenül mondta Próféta Urunk: „Az embert befolyásolja barátja hite. Ezért jól válogasd meg a barátaidat!” Akkor Mevlána miért nem ügyelt erre? Mert ő is hajlamos eltévelyedni. Megtalálta a zsák a foltját. Mevlána és Semsz jobban hasonlítanak egymásra, mint az ember gondolná.

Semsz azt mondja, hogy míg a muszlim jogtudósok csak a törvények világában élnek, a szúfik a szerelem ösvényén járnak! Miféle beszéd ez? Semsz szerint tehát mi, muszlim jogtudósok csak a szánkat jártatjuk, és egyebet sem teszünk, mint szabályokat gyártunk, és ezeket írásba foglaljuk. A szúfi viszont él, teljes intenzitással. Hadd mondjak valamit! Rumi is muszlim jogtudós, ugye? Vagy ő már nem számítja magát közénk?

Ó, ha ez a Semsz nevű elfajzott fickó bejönne az osztályomba, én magam kergetném el, elhessegetném, mint egy legyet! Soha nem engedném, hogy kinyissa a száját, és a jelenlétemben ostobaságokat beszéljen. Mevlána miért nem tesz ugyanígy? Miért nem igazítja ki rögtön Semsz szavait? Mert ő is ugyanolyan. Ugyanabból a fából faragták őket, mindkettő egy kutya. Mevlána felesége korábban keresztény volt, aztán betért az iszlámba; na és aztán! A vérében van a kereszténység, és a gyermeke vérében is benne lesz. Sajnos a város lakossága nem veszi kellően komolyan a keresztény veszélyt. – Egymás mellett élünk, mi rossz van ebben? – mondják. Az ilyen egyszerű embereknek mindig ezt mondom: – Keveredik-e a vízzel az olívaolaj? Láttál-e már valaha olyat, hogy egy csepp víz összekeveredjen egy csepp olajjal? A muszlimok és a keresztények is csak éppen ennyire keveredhetnek! Élhetnek egymás mellett, de soha nem egyesülhetnek.

Amióta csak emlékszem, Mevlána támogatja a nem muszlimokat, és megértően viselkedik a kisebbségekkel. Nincs olyan, aki ne tudná róla, hogy gyakran eljár a Khariton monostorba, és ott imádkozik. Mi keresnivalója van ott egy muszlimnak? Jóban van a monostor főpapjával. Gyaurokkal és erkölcstelen dervisekkel barátkozik. Az én szememben már ezek a tények is megbízhatatlanná tették Rumit, de amikor ráadásul ezt a tebrizi Semsznek nevezett, ki tudja, miféle fickót a házába fogadta, azzal végleg letért az Igazság útjáról. Mindennap figyelmeztetem a tanítványaimat: – Vigyázzatok, fiaim, legyetek éberek a sátánnal szemben! Az ördög minden pillanatban megkísérthet benneteket!

Semsz a damaszkuszi ördög. Holtbiztos, hogy az ő ötlete volt Rumit kocsmába küldeni; csak Allah tudja, hogy vette rá szegény embert! Hát nem az a sátán legnagyobb mutatványa, hogy egy igaz, becsületes embert az útról letérítve bűnbe visz?

Azt a kezdetektől tudtam, hogy Semsz hitetlen ember. Mert miféle pimaszság ezt a jelentéktelen szúfi Bisztámit Próféta Urunkhoz mérni? Hát nem Bisztámi volt az, aki azt mondta, hogy „Magamat dicsérem, dicsőségem hatalmas!” És nem azt mondta-e ezután a szégyentelen, hogy „Én magam vagyok a saját lelkem kovácsa”? Odáig ment, hogy kijelentette: „Elmentem körbejárni a Kába követ, és észrevettem, hogy a Kába kő köröz körülöttem.” Miféle beszéd ez? Micsoda fennhéjázás, vakmerőség? Mi ez, ha nem istenkáromlás?!

Vagyis az a személy, akiről a tebrizi Semsz útmutatásaiban tisztelettel beszél, ilyen ostoba és korlátolt. Semsz is ugyanolyan szélhámos, mint Bisztámi.

Mindenesetre a város lakói kezdik látni az igazságot. Végre! Napról napra nő Semsz haragosainak a száma. És mi mindent mondanak róla! Néhány mendemonda hallatán még én is elborzadok. Az emberek a fürdőkben, a köztereken, a mezőkön Semszet szidják.

Ez járt a fejemben séta közben. A szokásosnál később értem a medreszébe. Sietve léptem be az osztály ajtaján, de mielőtt még egy lépést tettem volna, éreztem, hogy valami különös van a levegőben. Tanítványaim több sorban ültek törökülésben a párnáikon. Sápadtak voltak. Síri csendben ültek.

Egyszeriben megértettem az okát. A nyitott ablaknál, hátát a falnak vetve állt valaki. A szőrtelen, csupasz, szakáll nélküli arcán szemtelen mosollyal velem szemben álló férfi nem más volt, mint a tebrizi Semsz.

A terem másik végéből üdvözölt: – Szelámunalejkum, Jászin sejh – mondta. – Rád vártunk. Késtél.

Egy pillanatig tétováztam, hogy üdvözöljem-e vagy sem. Végül nem tettem. Ehelyett a tanítványaimhoz fordulva megkérdeztem: – Mi dolga van itt ennek a bajkeverőnek? Miért hagytátok, hogy bejöjjön?

Kérdésemre egyik tanítványom sem válaszolt. Mindannyian zavartak, feszültek voltak. A hallgatást maga Semsz törte meg. Hangjában tiszteletlenség, arcán őrült elbizakodottság volt. Egyenesen a szemembe nézve ezt mondta:

– Ne korhold a tanítványaidat, Jászin sejh, az én ötletem volt. Ma reggel a környéketeken sétáltam, és az az ötletem támadt, hogy beugrom ebbe a medreszébe! Beugrom, hogy megnézzem azt a férfit, aki a legjobban utál ebben a nagyvárosban. Hadd lássam, hogy amiket a hátam mögött mond, a szemembe is meri-e mondani!

HÜSZAM TANÍTVÁNY

Konya, 1246 februárja

Tanácstalanul meredtünk egymásra, nagyon megdöbbentünk. Épp az osztályban vártuk jámbor hodzsánkat, amikor megláttuk, hogy a tebrizi Semsz jön be az ajtón. Mindannyian összezavarodtunk. Olyan félelmetes dolgokat hallottunk róla, persze a legtöbb dolgot a hodzsánktól, hogy amikor teljes valójában magunk előtt láttuk, önkéntelenül beleborzongtunk. Ami azt illeti, Semsz meglehetősen nyugodtan és barátságosan viselkedett. Miután egyenként üdvözölt bennünket, elmondta, hogy azért jött, hogy Jászin sejhhel beszélgessen egy kicsit.

Aggódtam, hogy baj lesz, ezért azt mondtam: – Izé… Jászin sejh nem szereti, ha idegenek jönnek be az osztályba. Jobb lenne, ha máskor visszajönne, akkor tudnának beszélni.

– Rendben, fiatalember, köszönöm, hogy figyelmeztettél – mondta Semsz. – De néha ahhoz, hogy megértsünk bizonyos dolgokat, szükség van arra, hogy a probléma a felszínre kerüljön.

Olvasott a gondolataimban, vagy mi? Hallottam róla, hogy Semsz képes az emberek gondolataiban olvasni.

– Ne aggódjatok, nem fog sokáig tartani a beszélgetésünk a hodzsátokkal – tette hozzá.

Irsad ült mellettem. A fülemhez hajolva a fogai között ezt sziszegte: – Nézd az arcátlant, még az osztályunkba is eljött! Ez a fickó tényleg maga a damaszkuszi ördög!

Bólogattam, de igazából semmi ördögit nem láttam Semszben. Az volt a benyomásom, hogy végtelenül egyenes, nyílt és bátor férfi. A véleményemet azonban megtartottam magamnak.

Néhány perc múlva Jászin sejh lépett be az ajtón. Szétszórtnak tűnt, a homlokát ráncolta. Még egy lépést tett, aztán földbe gyökerezett a lába. Csodálkozva nézett a hívatlan vendégre.

– Mi dolga itt ennek a bajkeverőnek? Miért hagytátok, hogy bejöjjön?

Egymásra néztünk, de mielőtt bármelyikünk válaszolhatott volna, Semsz szemtelenül közbevágott, és gyorsan azt felelte, hogy látni akarta azt a férfit, aki a legjobban utálja őt Konyában.

Néhány tanítvány idegesen köhécselt. Irsadra néztem, ő is ideges volt. A két felnőtt férfi közti feszültség szinte tapintható volt.

– Nem érdekel, hogy miért jöttél ide! Van fontosabb dolgom is annál, hogy veled fecsegjek! – mondta Jászin sejh. – Gyerünk, tűnj el, hogy folytathassuk az órát! Takarodj!

– Látom, nem akarsz velem szemtől szembe beszélni. Arra bezzeg bőven van időd, hogy a hátam mögött beszélj, ettől senki nem tart vissza – mondta Semsz. – Folyton engem, Rumit és a misztikus úton járó szúfikat pocskondiázod. Nos, ha már ennyire szúrjuk a szemedet, hát tessék, itt vagyok. Van kérdésed hozzám?

Jászin sejh savanyú ábrázattal állt. – Nincs veled beszélnivalóm. Már mindent tudok, amit tudnom kell.

Semsz felénk fordult, és hangosabban ezt mondta: – Ha egy ember azt állítja, hogy már tudja mindazt, amit tudnia kell, akkor nem tanítóként kell rá tekinteni, hanem ostoba fajankóként. Csak az ostobák gondolják azt, hogy mindent tudnak.

Jászin sejh pulykavörös lett a méregtől, ádámcsutkája erősen kitüremkedett. – Akkor gyere, kérdezzük meg a tanítványokat, hogy melyik jobb a kettő közül: Olyan bölcs embernek lenni, aki tudja a válaszokat, vagy olyan zavaros elméjű embernek, akinek egyebe sincs, csak a kérdései?

Az összes barátom Jászin sejh mellé állt, de úgy éreztem, hogy többségük nem volt őszinte, csak igyekezett a hodzsa kedvében járni. Én viszont a hallgatást választottam.

– Azt gondolni, hogy minden kérdésre tudod a választ, az elbizakodottság bizonyítéka – mondta Semsz vállat vonva, majd a hodzsánkhoz fordult. – Lenne egy kérdésem hozzád, ha már azt állítod, hogy mindentudó vagy.

Aggódni kezdtem, hogy menten kirobban a veszekedés, de lehetetlen volt csillapítani a szobában uralkodó feszültséget.

– Lépten-nyomon ellenem beszélsz, és azt terjeszted, hogy a sátán szolgája vagyok. Könyörgök, áruld el, mi a sátán valójában? – kérdezte Semsz.

– Majd én megmondom! – mondta Jászin sejh, nem szalasztva el a kínálkozó alkalmat a prédikálásra. – A mi vallásunk, amely Ábrahám vallásai közül időrendben a legutolsó és a legtökéletesebb, azt mondja, hogy Ádám és Éva a sátán miatt űzettek ki a paradicsomból. Mivel őseinket kiűzték onnét, nekünk is mindig ébernek kell lennünk, mert a sátán mindig álruhában jár. Néha hazárdjátékra csábító szerencsejátékos alakjába bújik, időnként szép nővé lesz, úgy próbál elcsábítani. Az is megeshet, hogy olyan alakot ölt, amire egyáltalán nem számítunk. Például elénk toppanhat egy vándordervis képében is.

Semsz elmosolyodott, mintha várta volna ezt a sértést.

– Milyen frappáns válasz! És milyen egyszerűen elintézted! Könnyű a sátánt mindig magunkon kívül, másokban keresni!

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Jászin sejh gyanakodva.

– Ha a sátán csakugyan olyan ravasz és erős, mint mondtad, és folyton lesi az alkalmat, hogy tőrbe csaljon minket, akkor szükségtelen, hogy mi, emberek, rossz cselekedeteink miatt magunkat vádoljuk, ugye? Így kijelenthetjük, hogy minden jó Allahtól és minden rossz a sátántól ered. Nem kell állandóan elszámolni a lelkiismeretünkkel, és feleslegesen törni magunkat. Milyen egyszerű!

Semsz, miközben beszélt, fel-alá járkált a szobában, és minden újabb szót egyre hangosabban ejtett. – Csakhogy tegyük fel egy pillanatra, hogy nem létezik egy rajtunk kívül kóválygó, tőlünk független ravasz Sátán. És forró üstökben embereket főző ördögök sem léteznek. Akkor az a sok vérfagyasztó történet nem csak arra szolgál-e, hogy okuljunk belőlük? Vajon nemcsak azért meséltek nekünk a sátánról és a pokolról, hogy rámutassanak az Igazságra? Csakhogy mi később elfelejtettük az Igazságot, és megelégedtünk a klisékkel!

Jászin sejh összekulcsolta a kezét: – És mi az Igazság?

– Hogy micsoda? Íme: Az ember olyan bonyolult, összetett lény, hogy egyaránt képes megteremteni magának a mennyet és a poklot. Az ember a legdicsőbb teremtmény. A legmagasztosabb és egyben a legközönségesebb. Ha képesek lennénk ennek a jelentését pontosan megérteni, akkor a sátánt nem kívül, hanem önmagunkban keresnénk. Alapos önvizsgálatot kell tartanunk, nem pedig másokban keresni a hibát.

– Akkor eredj, tarts önvizsgálatot, és remélem, hogy egy napon megfizetsz a bűneidért – mondta Jászin sejh meglehetősen gúnyosan. – De a muszlim jogtudósoknak vigyázniuk kell az egész vallási közösségre. Így mi nem tudunk kizárólag a saját lelkünkkel törődni.

– Ha megengeditek, elmesélek egy történetet – mondta Semsz olyan túlzó hangsúllyal, hogy nem tudtuk eldönteni, csak gúnyolódik-e, vagy őszintén engedélyt kér. A következőt mesélte nekünk:

Miközben négy kereskedő imádkozott egy üres dzsámiban, belépett a müezzin{39}. Az első kereskedő rögvest félbehagyta az imáját, és megkérdezte: – Müezzin efendi! Elhangzott már az ezán, vagy van még időnk?

A második kereskedő az imádkozást abbahagyva a barátjához fordult: – Megszakítottad az imádat! Miért álltál le beszélgetni? Most kárba veszett az imád! Gyerünk, kezdd elölről!

Ezt hallván közbeszólt a harmadik kereskedő: – Te ostoba, miért őt kéred számon? A saját imádra kellett volna figyelned! Lám, a tiéd is hiábavaló volt!

A negyedik kereskedő nem tudta megállni, és magában ezt motyogta: – Na, nézd csak ezeket az eszetleneket! Mind a három elvesztegette az imáját. Hála neked, Allahom, én nem mentem lépre, én nem zökkentem ki.

Miután Semsz előadta ezt a történetet, a tanítványokhoz fordult, és megkérdezte: – No, és ti mit gondoltok? Szerintetek van-e olyan a négy kereskedő között, aki hiába imádkozott? És ha van, melyikük az?

Az osztályon moraj futott végig. Néhány tanuló a gondolataiba mélyedt, néhányan csoportokba rendeződve megvitatták a választ. Végül valaki bekiabálta: – A második, harmadik és a negyedik kereskedő imáját nem fogadta el Isten. Mindnek elölről kell kezdenie az imádkozást. Egyedül az első kereskedő ártatlan, mert ő csak a müezzintől kért felvilágosítást.

Irsad nem tudta megállni, hogy közbe ne szóljon: – Igen, de ő is kénytelen volt félbeszakítani az imáját. Szerintem mindegyik kereskedő hibás, kivéve a negyediket. Ő csak magában beszélt.

Elkaptam a tekintetemet. Egyik válasszal sem értettem egyet, de elhatároztam, hogy csendben maradok. Ha most itt elmondanám a véleményemet, valószínűleg senkinek sem tetszene. De még végig sem gondolhattam, amikor a tebrizi Semsz megállt, rám mutatott, és megkérdezte:

– Na és te, fiatalember, mit gondolsz?

Nyeltem egyet. – Ha van bűnük ezeknek a kereskedőknek, akkor az nem az, hogy az imáikat megszakítva beszélgettek – mondtam. – Az igazi vétkük az, hogy ahelyett, hogy a saját dolgukkal törődtek volna, és imájuk őszinteségére összpontosítottak volna, máshol járt az eszük, és azzal voltak elfoglalva, hogy mi zajlik körülöttük. Ha azonban mi most elítéljük őket, ugyanebbe a hibába esünk.

Jászin sejh türelmetlenül félbeszakított: – Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt mondom, hogy a négy kereskedő hasonló okokból vétkes. Másrészről én egyikőjüket sem nevezném vétkesnek. Nincs jogom felettük ítélkezni. Honnan is tudhatnám, melyikük imáját fogadta el az ég, és melyikükét nem? Én csak a saját dolgommal törődöm, a saját lelkemet edzem, és a saját szívemet nevelem.

A tebrizi Semsz tett felém egy lépést. Olyan őszinte szeretettel és barátsággal nézett rám, hogy úgy éreztem magam, mint egy gyermek, akit szülei szeretete övez. Megkérdezte a nevemet. – Hüszam, efendim – mondtam. És akkor Semsz az osztályhoz fordult, és ezt mondta:

– Hüszam barátotoknak szúfi szíve van. Talán ezt még ő maga sem tudja, de a szúfi szív kovásza a szabadságvágy!

Ezt hallván arcomat elöntötte a pír. Most majd hallgathatom Jászin sejh prédikációit, és barátaim gúnyolódásának a céltáblája leszek. De amilyen gyorsan jöttek, olyan gyorsan el is múltak aggodalmaim. Kihúztam magam, és Semszre mosolyogtam. Ő is rám kacsintott mosolyogva, és hangjában új hévvel magyarázni kezdte:

– A szúfi azt mondja: ahelyett, hogy mások felett ítélkeznék és másokat bírálnék, én a saját lelkembe nézek. A vallási fanatikus azt mondja, hogy feltárom mások minden hibáját. De ne feledjétek, legtöbbször azok a bűnösök, akik másokban keresik a hibát. Ha a részeket nézik, elvesztik az egészet. A fát nézik, és nem látják az erdőt.

Jászin sejh közbeszólt: – Részeket? A muszlim jogtudósok nem lehetnek érzéketlenek mások cselekedeteivel szemben. A nép minden ügyben tőlünk vár ítéletet. „Vajon ha vérzik az orrom, végezhetek-e rituális mosdást, ha utazás közben nem tudok böjtölni, meg kell-e tartanom a böjtöt később?” Hát olyan problémák ezek, amelyek válasz nélkül maradhatnak? Ráadásul a négy iszlámjogi iskola, a Safii, a Hanefi, a Hanbeli és a Maliki válasza mind más. Ha nem lenne a hit embereinek útmutatása, a nép a tilosba tévedne.

Semsz könnyedén vállat vont: – A tudással bírók a Korán verseit másként ízlelik, nekik nincs szükségük az ulema{40} útmutatására.

Jászin sejh ezt hallván olyan haragra gerjedt, hogy az egyik szeme ugrálni kezdett. – A mi iránymutatásunk elfogadása nem kedv kérdése, hanem kötelező! – mondta. – A saría olyan szabálygyűjtemény, amelyhez a bölcsőtől a sírig minden muszlimnak tartania kell magát.

– A saría az Igazság tengerében úszó hajó. A szerelmesek, Isten szerelmesei előbb vagy utóbb elhagyják ezt a hajót, és a tengerbe olvadnak – válaszolta Semsz.

Jászin sejh hunyorítva nézett: – Hogy cápák jóízűen felfalják őket – tette hozzá szemtelenül. – Akinek nincs vallási vezetője, annak maga a sátán az ura. Aki visszautasítja az útmutatást, nem sok jóra számíthat.

Bár néhány tanítvány csatlakozott Jászin sejh nevetéséhez, a többiek hallgattak. Az óra a végéhez közeledett, és nem sok esélyt adtam annak, hogy ez a vita jól végződik. Bizonyára Semsz is ugyanezt érezte, mert szomorú hangon szólalt meg.

– Sok száz sejhet ismertem már – mondta. – Néhány közülük igaz volt, de néhányuk hamis, akik ráadásul csöppet sem ismerték az iszlámot. Az Allah szerelmeseinek saruján lévő port sem cserélném el a mai sejhekre. Még a képzelet függönye mögött árnyjátékot bábozók is jobbak náluk, mert az ő esetükben kezdettől nyilvánvaló, hogy amit csinálnak, csak szemfényvesztés.

Jászin sejhet ez a beszéd alaposan kihozta a béketűrésből. – Most már aztán elég! Eleget hallgattuk az éles nyelvedet. Gyerünk, tűnj el az osztályomból! – mondta.

– Ne aggódj, elmegyek – mondta Semsz tréfálkozva, majd felénk fordult. – A szópárbaj, amelynek ma a tanúi voltatok, valójában egy Mohamed – áldassék a neve – idejéig visszanyúló régi elméleti és nézetkülönbségről szólt. De ez a két álláspont nemcsak az iszlám történetében játszott szerepet, hanem Ábrahám vallásainak mindegyikében. Ez az ulema és a szúfik, az ész és a szív, a szabályokon alapuló vallás és a szerelmen alapuló hit vitája. A választás a tiétek!

Semsz megállt egy pillanatra, mintha csak arra várna, hogy megemésszük súlyos szavait. Magamon éreztem a tekintetét, mintha egy titkon osztoznánk. Aztán folytatta: – És végül sem a hodzsátok, sem én nem tudhatunk többet a kelleténél. Mindketten tesszük a dolgunkat. Talán ő is vak, és én is vak vagyok. A lényeg a következő: Ahogy a vak szemlélő nem tesz kárt a napfényben, úgy az emberek vitái sem ártanak Allahnak.

Amint ezt mondta, a tebrizi Semsz, jobb kezét a szívére téve, mindannyiunkat, sőt a sarokban álló, felelni képtelen Jászin sejhet is üdvözölte, majd kinyitotta az ajtót, és távozott. Súlyos csendet hagyott maga után.

Irsad bökdösésére tértem magamhoz: – Látom, nagyon megérintett – mondta meglehetősen gúnyosan. – Biztosan azért, mert neked is szúfi szíved van!

Nem éreztem szükségét, hogy válaszoljak. Hallgattam. Nem tudom, a többiek hogy vannak vele, de én örülök neki, hogy ma megismerhettem a tebrizi Semszet.

VITÉZ BAJBARSZ

Konya, 1246 márciusa

Briganti! Arcátlan! Pimasz! Nincs semmi tisztelet ebben az emberben!

Nem hittem a fülemnek, amikor hallottam, hogy a tebrizi Semsz rajtaütésszerűen megjelent a medreszében, és vitába szállt a bácsikámmal a tanítványai előtt. Bárcsak én is ott lehettem volna! Nem lett volna rá alkalma, hogy kinyissa azt a mérget fröcsögő száját, mert tarkón ragadom, és kihajítom az ajtón. Sajnos, a bácsikám nem ezt tette. Attól a naptól fogva a diákjai folyton folyvást azt mesélik mindenhol, hogyan zajlott kettejük szóváltása, persze jócskán kiszínezve. Amit mesélnek, annak zöme szemenszedett hazugság. Túl nagy jelentőséget tulajdonítanak annak az ostoba dervisnek.

Ma éjjel nagyon nyugtalan vagyok. Még mindig a miatt a szajha miatt. Sehogyan sem tudom kiverni a fejemből azt a ringyót. Sivatag Rózsája olyan, mint egy titkos fiókokat rejtő ékszeres doboz. Amikor már-már azt gondolod, hogy a tiéd, a kezedben tartod, akkor is hozzáférhetetlen, elzárt.

Ami a leginkább zavart, az az alázat és a megadás, amit tanúsított. Miért nem állt ellen, amikor megpofoztam? Miért nem védekezett az öklömmel szemben? Állandóan azt látom magam előtt, amint lábtörlőként, ellenállás nélkül hever a talpam alatt. Ha megüt, kiabál, ordítozik vagy segítségért kiált, rögtön abbahagytam volna. De csak feküdt a földön, még a száját sem nyitotta ki, némán tűrte minden pofonomat. Mintha nem érdekelte volna, hogy meghal-e vagy sem.

Napok óta ezen töprengtem. Végül nem bírtam megállni, újra elmentem a bordélyházba. Útközben jutott csak eszembe, hogy vajon mit szól majd Sivatag Rózsája, ha meglát. Ha panaszkodni kezd, vagy látni sem akar, majd nyomok néhány kurust a hermafrodita főnöke kezébe. Mindennel számoltam, minden eshetőségre felkészültem. Az egyetlen lehetőség, amellyel nem számoltam, hogy nem fogom ott találni. Hogy Sivatag Rózsája megszökött.

– Hogyhogy nincs itt Sivatag Rózsája? – háborogtam. – Hol van?

A bordélyos hermafrodita bekapott egy lokumot,{41} és idegesen rágcsálta. – Hagyd azt a ringyót! – mondta csámcsogva. – Hadd mutassam meg neked a többi lányunkat, drága Bajbarszocskám!

– Nem érdekelnek az olcsó nőid, dagi. Sivatag Rózsáját akarom látni, mégpedig azonnal!

Bár a hermafrodita metsző tekintettel nézett rám, nem vitatkozott velem. Akadozva, mintha nehezére esne kimondani, kelletlenül válaszolt: – Sivatag Rózsája nincs itt. Elment. Megszökött az a kurva, amíg mindenki aludt.

Olyan ostobaságnak tűnt, amit mondott, hogy nevethetnékem támadt. – Ki hallott már olyat, hogy egy szajha megszökjön egy bordélyházból? – kérdeztem. – Azonnal kerítsd elő azt a nőt!

A hermafrodita ekkor, mintha most látna először, értetlenül nézett rám. – Ki vagy te, hogy így parancsolgatsz nekem? – kérdezte. Apró, ferde szeme szikrát hányt.

– Hogy ki vagyok én? Olyan közhivatalnok, akinek van egy magas beosztású bácsikája! Ha akarom, bezáratom ezt az egész kócerájt, és mindannyiótokat kihajítalak az utcára! – mondtam, és elvettem egy lokumot a hermafrodita ölében lévő edénykéből, majd bekaptam. Az ujjaimat beletöröltem a bordélyház tulajdonosába. Fenyegetőn nézett, de nem mert ellenkezni.

– Mit tehetek róla? – kérdezte a hermafrodita, megjátszva az ártatlant. – A dervis tehet mindenről. Ő bujtotta fel Sivatag Rózsáját. Az a fickó tanácsolta neki, hogy ezt tegye.

Először nem tudtam, hogy kiről beszél, de hirtelen minden megvilágosodott. A dervis, akit a bordélyos említett, nem lehetett más, csak a tebrizi Semsz!

Ó, az alávaló! Hát te vagy, aki előbb a bácsikámat megszégyenítetted a diákjai előtt, aztán pedig miattad szökött meg a nyilvánosházból egy híres szajha! Most már semmi kétség! Móresre kell tanítani azt a mihaszna dervist!

ELLA

Boston, 2008. június 26.

Egyetlen Aziz!

Ezúttal nem e-mailt, hanem valódi levelet akartam neked írni. A régi, hagyományos módon tintával írt klasszikus levelet, borítékkal és bélyeggel ellátva. Amint megírtam, azonnal postára kell adnom, mert ha késlekednék a feladással, megbánnám, amit írtam, és a végén még széttépném a levelet.

Van úgy, hogy megismerkedsz valakivel, olyan emberrel, aki nagyban különbözik a környezetedben lévőktől. Olyannyira, hogy mindent más szemmel lát, és téged is arra ösztönöz, hogy változtass a látásmódodon. A világot az ő szemével kezded nézni, a belsőt és a külsőt is. A hatása alá kerülsz. Ez nem is jó kifejezés, inkább elvarázsol, a bűvkörébe kerülsz. Eleinte azonban azt hiszed, hogy tudsz távolságot tartani, és tudsz parancsolni a szívednek. Csakhogy amit szélnek gondoltál, az valójában vihar. És amit határnak gondoltál, az képlékeny és csuszamlós terület. Egyszer csak arra eszmélsz, hogy anélkül, hogy észrevetted volna, vitorlát bontottál és eltávolodtál a szárazföldtől. Az óceán kellős közepén találod magad.

Aziz, nem tudom, mikor ragadtak el így a szavaid, csak azt tudom, hogy a levelezésünk megváltoztatott engem. Méghozzá az első pillanattól fogva. Talán megbánom majd, hogy ezt bevallom neked. Talán nem tudom a helyem. De én, aki eddig úgy éltem, hogy mindig tudtam, hol a helyem, ha csak egyszer is, át akarom hágni a határaimat. A bátorságom, merészségem engem is meglep. Már ha lehet ezt bátorságnak nevezni…

Először a regényt olvastam el, amit írtál. A szavaiddal ébredtem, és velük aludtam el. Később levelezni kezdtünk, és az írásról az író felé fordult az érdeklődésem. Ha üzenet jött tőled, boldogan kezdtem a napot, ha nem jött, úgy éreztem, mintha hiányozna egy részem. Valószínűleg először a történeteidbe szerettem bele. A képzelőerődbe, a szívedbe, a benned rejlő betűkbe… És végül megértettem, hogy ez az izgalom, amit nem sokszor éreztem, sőt azt hittem, hogy már régen elfelejtettem, nem múló vágy.

Képzeld, egész nap veled beszélgetek, mintha magamban beszélnék. A napi eseményeket veled vitatom meg. Amikor csak új helyen járok, vagy kellemes dologgal találkozom, azon töprengek, hogy „Vajon Aziz mit szólna hozzá, ha itt lenne?” Minden szépséget meg akarok osztani veled.

Múltkor a fiam megjegyezte, hogy „Anya, valami megváltozott rajtad, csináltál valamit a hajaddal?” A hajam olyan, mint mindig, de tudom, hogy másképp nézek ki. A barátaimtól hasonló dolgokat hallok. „Ragyog az arcod! – mondják. – Kozmetikusnál voltál?” A helyzet az, hogy semmit nem csináltattam. Azon kívül, hogy rád gondoltam.

De amikor csak elragadtatom magamat, és rád gondolok, mindig emlékeztetem magamat, hogy személyesen még nem találkoztunk. És olyankor visszatérek a valóságba. És a valóság, amit el kell fogadnom, az, hogy szeretlek, anélkül hogy valaha is találkoztunk volna.

A szerelem törvényé-t elolvastam, a beszámolómat átadtam. (Igen, lektori véleményt készítettem a regényedről. Nagyon szerettem volna az észrevételeimet megosztani veled, ha mást nem, legalább azt a levelet megmutattam volna, amit az elemzéssel együtt elküldtem a kiadónak. De nem lett volna helyes. Azt azonban el kell mondanom, hogy tetszett a regényed, nagyon is. Bevontál egy olyan történetbe, amelynek semmi köze az életemhez. Amikorra azonban befejeztem, megértettem, hogy valójában minden összefügg mindennel.)

Mindenesetre a döntésemnek, hogy megírom ezt a levelet, semmi köze nincs A szerelem törvényé-hez. Ami írásra késztetett, az a kettőnk között lévő kapcsolat, aminek nem tudtam nevet adni. A kaland, amely első pillantásra egyszerű levelezésnek tűnt számomra, komolyabbá vált, mint gondoltam. Először beleszerettem a történetekbe, amiket meséltél, aztán rádöbbentem, hogy téged is megszerettelek.

Említettem, hogy ezt a levelet rögtön el kell küldenem, különben széttépem és kidobom…

Ella

KERRA

Konya, 1246 márciusa

Ma reggel különös nő jelent meg a házunkban. A tebrizi Semszet kereste. Megmondtam neki, hogy nincs itt, és hogy később jöjjön vissza, de a nőnek nem volt hova mennie. – Várhatok az udvaron? – kérdezte szégyenlősen, félénken. Ekkor gyanút fogtam, és faggatni kezdtem: – Ki vagy te, honnan jöttél? Mivel tovább erősködtem, kibontotta a fátylát. Tele volt sebekkel; orcáját, testét lila foltok, duzzanatok borították. Egészen biztosan megverték, de még így is gyönyörű volt. Könnyek között megragadta a kezem, és mindent elmesélt. Beigazolódott a gyanúm, a bordélyházból szökött el.

– Otthagytam azt a fertőt – mondta határozottan. – Ahogy megszöktem, rögtön a hamamba mentem, és többkancsónyi vízzel kereken negyvenszer megmosakodtam. Elhatároztam, hogy mostantól tartózkodni fogok a férfiaktól. Az utolsó leheletemig. A hátralévő életemet Allahnak szentelem.

Nem tudtam, mit mondjak. Olyan fiatal és bájos volt! Honnan volt mersze megszökni? Csodálkoztam, hogy volt bátorsága felrúgni megszokott életét. Megérintett a története. Mandulavágású szeme Szűz Mária szemére emlékeztetett. Egyfelől nem akartam a házamban tudni egy rossz útra tért nőt, de ahhoz sem volt erőm, hogy elkergessem. Hagytam, hogy az udvaron várakozzon. Ennyit tehettem érte. Lekuporodott a fal mellett, szemét a földre szegezve várakozott, mint egy szomorú márványszobor.

Nagyjából egy órával később Semsz és Rumi visszatértek a sétából.

Odaszaladtam hozzájuk, és elmondtam, mi történt.

– Azt mondtad, hogy egy örömlány van az udvaron? – kérdezte Mevlána csodálkozva.

– Igen. Azt mondja, elhagyta a bordélyházat, hogy megtalálja Istent. Vagy őrült, vagy nagyon naiv a szerencsétlen! Nem tudom, kiféle, miféle.

– Én tudom, bizonyára Sivatag Rózsája – mondta Semsz túlzó és váratlan örömmel. – Hál’ istennek! Végre sikerült! Miért várakoztatjátok szegény nőt idekint? Hívd be!

– Mit szólnak a szomszédok, ha beengedünk egy örömlányt az otthonunkba? – tiltakoztam. – Figyelik minden lépésünket, folyton rólunk pletykálnak. Most lovat adjak alájuk azzal, hogy egy örömlánnyal élünk egy fedél alatt?

Semsz felemelte a fejét, és felnézett az égre. – No de Kerra! Hát nem ugyanazon fedél alatt élünk mindannyian? A vezír, a koldus, a szűz és a szajha, a bölcs és a tudatlan is… mindannyian itt lakunk, ugyanazon égbolt alatt!

Hát lehet Semsszel vitatkozni? Hogyan értethetném meg vele?! Mindenre van kész válasza.

Vonakodva betessékeltem a nőt a házba, és közben imádkoztam, hogy egyik szomszéd se lásson meg minket. Sivatag Rózsája belépett, és amint meglátta Semszet, szaladt kezet csókolni neki.

Semsz, mintha csak egy régi baráttal beszélgetne, fülig érő szájjal üdvözölte: – Isten hozott! Örömmel látlak! Soha többé nem mész vissza abba a börtönbe! Életed azon szakasza végleg lezárult. Meglátod, Isten lépésről lépésre közelebb enged majd magához!

Sivatag Rózsája könnyekben tört ki. – A hermafrodita főnököm úgysem hagyja annyiban! Régen utánam küldte Sakálfejűt. Ti nem tudjátok, milyen kegyetlen…

Semsz legyintett a fiatal nő szavaira: – Ne gondolj erre, csak tárd ki a szíved! Allah megmentett abból a fertőből, elszántságot és bátorságot adott. Ha már kinyitotta neked az ajtót, és lehetővé tette, hogy elszökj, akkor az utat is meg fogja előtted nyitni.

HARMINCHARMADIK SZABÁLY: Miközben e világon mindenki valami akar lenni, te SEMMI légy! Nyugvóhelyed az üresség legyen. Az embernek cserépedénynek kell lennie. Ahogyan a fazekat sem a külső máz tartja össze, hanem a belsejében lévő űr, úgy az embert se az egója éltesse, hanem a semmiségének tudata.

Ahogy besötétedett, Sivatag Rózsájának megmutattam a fekhelyét. Szegény lány olyan kimerült volt, hogy amint a párnára hajtotta a fejét, azon nyomban elaludt. Amikor visszatértem Rumihoz és Semszhez, lázas beszélgetés közepette találtam őket.

Semsz elmosolyodott, amikor beléptem: – Kerra, meghívunk a szertartásunkra.

– Miféle szertartásra? – kérdeztem.

– Egy lelki, szellemi táncot rendezünk. Olyan szertartás lesz, amilyet korábban még sosem láttál. Zene, tánc és ima is egyszerre. Mindannyian együtt, szerelemmel szólítjuk meg Allahot.

Rémülten néztem a férjemre. Miféle zene, miféle tánc? Miről beszélnek?

– Mevlána, te köztiszteletben álló bölcs vagy, nem táncos és nem zenész! Mit fognak rólad gondolni az emberek? Hát egyáltalán nem törődsz a tekintélyeddel? Ha már magadra nem gondolsz, gondolj legalább a családodra!

Éreztem, hogy a haragtól elvörösödik az arcom.

– Ne aggódj, Kerra! – mondta Mevlána. – Már régóta gondolkodunk ezen Semsszel. A kerengő dervisek táncát fogjuk előadni. A neve szemá. Mindenkit meghívunk, aki vágyik Isten szerelmére. Megkezdjük az előkészületeket. Mostantól mindennap dolgozni fogunk rajta.

Lüktetni kezdett a halántékom. – És ha senkinek nem tetszik majd? Mi lesz, ha nem fogják szeretni? Nem mindenki méltányolja a táncot, sokan lenézik az ilyen dolgokat – mondtam Semsznek. – Legalább ne most csináljátok! Halasszátok el egy kicsit, rendben? Hadd teljen el egy kis idő!

Semsz vállat vont: – Allahot sem értékeli mindenki, halogassuk tehát a belé vetett hitünket? Próféta Urunkra sem hallgat mindenki. Halasszuk hát el a rá való emlékezést? A szerelmet sem tiszteli mindenki. Akkor hát később legyünk szerelmesek?

Mély lélegzetet vettem. Mit is mondhatnék ennek a férfinak? A vita ezzel véget ért. Erre nem lehetett mit válaszolni.

VELED SZULTÁN

Konya, 1246 júniusa

– Nem kell elkeseredned! – mondta Semsz. – Feleslegesen aggódsz amiatt, hogy senki nem jön el a szertartásra. Lehet, hogy a város népe nem szeret engem, sőt lehet, hogy apádat sem tisztelik úgy, mint régen, de lehetetlen, hogy ne jöjjenek el egy olyan szertartásra, amit mi rendezünk. Ha másért nem, azért eljönnek, hogy huzakodjanak velünk. Majd meglátod! Az emberek kíváncsiak.

És pontosan úgy lett, ahogy mondta. A szertartás estéjén láthattam, hogy a színpad környéke zsúfolásig megtelt. Kereskedők, tímárok, kovácsok, szőnyegesek, kőművesek, festők, illatszerárusok, jósok, írnokok, fazekasok, pékek, ráolvasók, egérirtók, parfümárusok… Sőt még Jászin sejh is megjelent tanítványai egy részével.

Megnyugodtam, amikor megláttam Kejhuszrevet, az uralkodót a legelső sorban a tanácsadóival. Az, hogy egy ilyen magas rangú vezető eljött ide ma este, világosan megmutatta az apám iránti megbecsülést, tiszteletet. Remélem, hogy ez a látványos támogatás befogja majd a lakosság száját.

Időbe telt, amíg mindenki elfoglalta a helyét. Kerestem egy megbízható embert, aki mellé leülhetek, hogy távol legyek a Semszet ócsárolóktól. Végül Részeges Szulejmánhoz csatlakoztam. A szája borszagú volt ugyan, de legalább a nyelve nem volt mérgezett.

Annak ellenére, hogy a levegő hűvös volt, folyamatosan izzadtam. Apám tekintélye szempontjából nagyon fontos volt, hogyan sikerül a szertartás. Imádkoztam, hogy minden rendben menjen, de nem tudtam megfogalmazni, mit is akarok pontosan, így erőtlen lett az imám.

A zene halk hangja egyre hangosabb lett. Először olyan volt, mint a messziről szűrődő visszhang, aztán ahogy erősödött, egyre gyorsabb, magával ragadóbb lett. Ezt a magával ragadó, lelkesítő dallamot hallván a nézők abbahagyták a fészkelődést és a sugdolózást. Mindenki visszatartotta a lélegzetét.

Részeges Szulejmán rajongással vegyes csodálkozással súgta a fülembe: – Nem jövök rá, milyen hangszer ez.

Abban a minutumban eszembe jutott egy korábban lezajlott beszélgetés Semsz és apám között. – Ennek a hangszernek nej a neve. Nem hasonlít más hangszerre. A hangja mély sóhajtás. A szeretteiktől elválók sóhajtása…

Ahogy a nej hangja elhalkult, apám tűnt fel a színpadon. Óvatos, kimért lépésekkel közeledett, illendően meghajolva üdvözölte az érkezőket. Mögötte sorban hat dervis tűnt fel, mindannyian apám régi tanítványai, csúcsos süvegbe, bő köpenybe öltözve, süvegükön a rózsával. Kezüket keresztbe fonták a mellükön, és engedélyt kérve meghajoltak apám előtt. Háromszor körbejárták a színpadot, majd az újfent felerősödő zenére a dervisek egyesével forogni kezdtek. Először lassan forogtak, majd egyre jobban felgyorsultak. Ahogy gyorsultak, ruhájuk szirmonként kinyílt, mint a vízililiom.

Micsoda látvány volt! Büszkén mosolyogtam. A szemem sarkából jobbra-balra pillantottam, figyeltem a szemát nézők reakcióit. Még azok is elismeréssel nézték, akikről az a hír járta, hogy semmi sem tetszik nekik.

A dervisek közben négy üdvözlés után tovább forogtak. Mintha végtelen hosszú ideig tartott volna a kerengés. A zene ezután felerősödött, a rebap{42} hangja a kudümébe{43}, a kudümé a nejébe olvadt. És ekkor sodró árként megjelent a tebrizi Semsz. A többiekénél sötétebb öltözéket viselt. Magasabbnak és sokkal vékonyabbnak látszott. Kezét kitárta két oldalra, jobb keze felfelé, a bal lefelé nézett.

Míg Semsz őrülten forgott, mintha egy láthatatlan örvény elragadta volna, a tanítványok lassan kerengtek, apám pedig úgy állt, mint egy platánfa, ajka folyamatosan imát mormolt. Csodálatos összhang volt köztük. Észrevettem, hogy a körülöttem lévő emberek elnémulnak a csodálkozástól. Úgy tűnt, hogy még azok is, akik gyűlölik a tebrizi Semszet, e varázslatos, elbűvölő előadás hatása alá kerültek.

Nem tudom, mennyi ideig forogtak így. Legvégül lelassult a zene. A dervisek befejezték a forgást, magukba zárkóztak. Karjukat kecses mozdulattal keresztbe fonták a mellükön, és üdvözöltek minden jelenlévőt. Mély csend lett. Senki nem tudta, mit tegyen. Korábban még senki nem látott ilyen előadást.

A csendet apám törte meg: – Barátaim, a szertartást, amit láttatok, szemának hívják. Mától fogva a dervisek mindig fognak szemát tartani. Egyik kezünkkel az égre, másikkal a földre mutatva forgunk, így osztjuk szét a népnek a szerelem minden szikráját, amit Istentől kapunk.

A nézők többségét megérintette a szertartás. Szeretetteljes légkör járt át mindent. A szemem megtelt hálakönnyekkel. Végre apám és Semsz is tapasztalhatja a tiszteletet, amit megérdemeltek.

Így végződhetett volna ez az este, ezzel a kellemes érzelmi áradattal. És én boldog, büszke férfiként térhettem volna haza, ha rögtön ezután nem kerül sor bizonyos eseményekre.

Milyen kár, hogy Semsz mindent tönkretett…

RÉSZEGES SZULEJMÁN

Konya, 1246 júniusa

Lehetetlen elfelejtenem mindazt, aminek ma éjjel szemtanúja voltam. Kiváltképpen a szemá utáni eseményeket. Amint a szertartás véget ért, Kejhuszrev felállt, és méltóságteljesen, büszkén végigmérte a környezetét, mintha ő lenne a világ ura. Olyan vezetőre jellemző testtartással közeledett, aki tisztában van a hatalmával, és megszokta, hogy talpnyalókkal van körülvéve.

– Mindnyájatoknak gratulálok! Csodálatos estével ajándékoztatok meg minket. Mélyen megérintett a szertartás.

Rumi udvariasan megköszönte, és a többi dervis is követte. A zenészek együttesen felálltak, és tisztelettel üdvözölték az uralkodót. Kejhuszrev arca ragyogott jókedvében. Jelzett az egyik testőrének, mire a férfi átnyújtott neki egy lila bársonyerszényt. Kejhuszrev, demonstrálva, hogy milyen sok arany van az erszényben, kicsit megcsörgette, majd a színpadra hajította. A nézők elismerően és hálásan tapsoltak. Milyen nagylelkű az uralkodónk!

Kejhuszrev, mint aki jól végezte dolgát, hátat fordított a színpadnak, és társaságával együtt távozni készült. De csak néhány lépést tett, amikor az erszény, amelyet az imént dobott a színpadra, ismét a levegőbe repült, majd a lába előtt ért földet. Minden olyan gyorsan történt, hogy megdermedtünk, gyökeret vert a lábunk. De kétségtelenül Kejhuszrev csodálkozott a legjobban. Ez olyan nyilvánvaló és szándékos sértés volt, amelyet lehetetlen volt megbocsátani. Kejhuszrev a válla fölött hitetlenkedő szemmel nézett vissza. Próbálta kideríteni, hogy ki volt az, aki odadobta az erszényt.

Természetesen Semsz! Ki más lehetett volna! Hej, ez az őrült dervis! Egyszeriben minden fej felé fordult. Pont a színpad közepén állt, kihúzott derékkal, csípőre tett kézzel. Szénfekete szeme szikrát szórt Kejhuszrevre.

– Mi nem pénzért csináljuk a szemát! – mondta dörgő hangon. – A szemá szellemi, isteni, lelki tánc, csak és kizárólag szerelemből táncoljuk. Ezért hát fogd a pénzed! Az aranyaidnak a mi szemünkben nincs értékük!

Félelmetes csend borult ránk. Rumi nagyfia, Veled Szultán úgy remegett mellettem, mint a nyárfalevél. Egy pisszenés sem hallatszott. Hát nem rákezdett az eső is, mintha csak erre a feszült pillanatra várt volna? A felhőtlen égből ránk hulló cseppek is arra buzdítottak, hogy elrohanjunk.

Kejhuszrev képtelen volt Semsznek válaszolni, kínjában az embereihez fordult, és rájuk kiabált: – Gyerünk, menjünk!

Az uralkodó zaklatott idegállapotban elindult a kijárat felé. Miközben távozott, súlyos csizmájával összelapította a földön heverő aranyos erszényt. Nagyszámú testőre a nyomában lépkedett, és mivel ők nem mertek rálépni az erszényre, inkább átugrották.

Amint Kejhuszrev és társasága elvonultak, a nézők beszélni kezdtek.

– Bolond ez a fickó! A végén még bajt hoz ránk! – mondták.

– Mit gondol ez a Semsz magáról? – morogtak néhányan.

– Honnan veszi a bátorságot, hogy az uralkodónkat sértegesse? – csatlakoztak mások. – Mi lesz, ha Kejhuszrev a várossal fizetteti meg, és az egész városon bosszút áll?

Utálkozva, megvetően néztek Semszre. A méltatlankodók élén Jászin sejh és a tanítványai álltak. Mindannyian felettébb megvető és látványos módon felálltak, és nyilvánvalóvá tették, hogy elítélik Semszet. És milyen érdekes, hogy e feldühödött csoportban ott voltak ketten Rumi legrégibb tanítványai közül, és saját fia, Alaaddin is.

ALAADDIN

Konya, 1246 júniusa

Nem emlékszem, hogy valaha is ennyire szégyenkeztem volna. Mintha nem lett volna elég szégyenletes a saját apámat hónapokon át egy hitetlen munkatársaként látni, most még itt ez a zene és tánc is mindennek a tetejébe! Hogy alázhatta meg magát az apám így az egész város előtt? Ráadásul mindenki arról beszélt a nézők közt, hogy a női részen ott ült a bordély egyik híres szajhája is. Azt mondják, Semsz szeretője. Miféle férfi ez? Életünk hátralévő része minden bizonnyal azzal fog telni, hogy lemossuk a szennyet, amit ránk kent. Ma este ezeken gondolkodva üldögéltem, és életemben először azt kívántam, hogy bárcsak másik családba születtem volna! Én, aki büszke voltam arra, hogy az apám fia vagyok, most azt szeretném, ha más gyermeke lennék!

Szerintem ez közönséges táncelőadás volt, és nem illett egy olyan nagy hittudóshoz, mint az apám. Leginkább azonban a szemá után történtek borzolták fel a kedélyemet. Hogy merészel az a hitvány Semsz lekezelően bánni az ország hatalmas uralkodójával? Adjon hálát érte, hogy Kejhuszrev nem fogatta el, és nem küldte bitófára!

Amikor láttam, hogy Kejhuszrev után Jászin sejh és a tanítványai is elhagyják a termet, én is csatlakoztam hozzájuk. Nem akartam, hogy a város lakói azt gondolják, Semsz pártján állok. Mindenki értse meg, hogy a bátyámmal ellentétben én nem vagyok az apám bábja!

Aznap éjjel nem mentem haza. Néhány baráttal együtt Irsad lakásán húztuk meg magunkat. Hajnalig ücsörögtünk, és lázasan megvitattuk az eseményeket.

Irsad egyre dühösebb lett. – Ez a mihaszna fickó rossz hatással van az apádra. Egy ideje titokban egy szajhát rejteget a házatokban, te pedig semmit nem mondtál el nekünk! Micsoda dolog ez, Alaaddin? Le kell mosnod a szégyenfoltot a nevedről!

A szégyentől elvörösödtem. Napnál világosabb volt a helyzet: Semsz bajt hozott a családunkra. Azon az éjjelen közös elhatározásra jutottunk: a tebrizi Semsz vagy úgy táncol, ahogy mi fütyülünk, vagy eltűnik a környékről.

Vagy távozik önként, vagy kényszerítjük rá…

Másnap hazamentem, hogy beszéljek Semsszel, mint férfi a férfival. Eltökélt voltam. Az udvaron találtam rá, amint egymagában üldögélt. A nejen játszott lehajtott fejjel, csukott szemmel, háttal nekem. Teljesen átadta magát a zenének, úgy tűnt, észre sem vette érkezésemet. Nesztelenül, hátulról közeledtem felé, mint egy egér. Itt a ragyogó alkalom, hogy jobban megismerjem az ellenfelemet.

Hirtelen abbahagyta a zenélést. Felemelte a fejét, és mintha csak magában beszélne, azt mondta: – Szervusz, Alaaddin, engem keresel?

Egy szót sem szóltam. Mivel tudtam, hogy átlát a bezárt ajtón is, azon sem csodálkoztam volna, ha a tarkóján is szeme van.

Semsz felém fordította az arcát, és szemtelenül megkérdezte: – Milyennek találtad a tegnapi szertartást? Hogy tetszett?

– Egyáltalán nem tetszett. Gyalázatos volt – mondtam. – Hagyjuk a színjátékot, rendben? Egyáltalán nem kedvellek, és nem fogom engedni, hogy még jobban tönkretedd apám tekintélyét.

Semsz lassú mozdulattal lerakta a nejt. – Hát ez a bajod? Hogy ha az apádnak nem lesz tekintélye, nem egy tiszteletre méltó bölcs fiaként fognak rád tekinteni. Megrendül a társadalomban elfoglalt kiváltságos helyed. Emiatt aggódsz? Mit számít, hogy mit gondolnak rólad mások?

Úgy tettem, mintha nem érteném súlyos szavait, hogy ne tudjon felbosszantani. Időbe telt, mire sikerült megnyugodnom.

– Tűnj most már el innen! Menj, hogy nyugalmunk legyen! Milyen jó volt, mielőtt idejöttél! – mondtam. – Az apám köztiszteletben álló vallási vezető és családapa. Semmi közös nincs kettőtökben.

Semsz összevonta a szemöldökét. Mélyet sóhajtott. Hirtelen sebezhetőnek láttam. Mintha mázsás ököllel ütöttem volna meg, vagy egy követ vágtam volna a fejéhez. Menten meg tudtam volna ölni! Olyan erősen járta át a gyilkolás vágya a szívemet, hogy nem tudtam az arcába nézni, el kellett kapnom a tekintetemet.

Amikor ismét ránéztem, észrevettem, hogy Semsz mindentudóan méreget. Talán olvasott a gondolataimban? Egyszeriben libabőrös lettem, mintha ugyanabban a pillanatban ezernyi tű fúródott volna a testembe. A térdem megrogyott, a térdkalácsom meglazult, mintha nem akarna tovább tartani engem. Biztosan fekete mágia volt! Elfelejtettem, hogy Semsz varázsló. Mi van, ha megöl, ha ártani akarok neki?

– Mennyire félsz tőlem, Alaaddin! – mondta Semsz váratlanul. – Kár. Tudod, kire emlékeztetsz engem? A kancsal inasra!

– Miről beszélsz? – kérdeztem.

– Egy meséről. Szereted a meséket?

– Nincs időm ilyen butaságokra.

Semsz lebiggyesztette az ajkát. – Akinek nincs ideje a mesékre, annak arra nincs ideje, hogy megértse a világot – mondta. – Nem tudtad, hogy a legjobb történeteket Isten írja?

És meg sem várva a választ, elmesélte a következő történetet:

Élt egyszer egy mester, akinek volt egy búvalbélelt inasa. Ráadásul ez az inas teljesen kancsal volt. Olyannyira, hogy mindenből kettőt látott. Egy napon arra kérte a mester az inast, hogy hozzon a kamrából egy csupor mézet. Az inas üres kézzel tért vissza. – De mesterem, a kamrában két csupor méz van, nem tudtam, hogy melyiket hozzam – panaszolta.

A mester, mivel jól ismerte inasát, ezt mondta: – Törd össze az egyik csuprot, és hozd ide a másikat!

Csakhogy az inas annyira ostoba volt, hogy nem értette a szóban rejlő bölcsességet. Szaladt, és összetörte az egyik csuprot. De mit látott? Azt, hogy a másik csupor vele együtt összetört.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdeztem. Nem akartam Semsz jelenlétében dühbe gurulni és gyengének mutatkozni, de nem tudtam uralkodni magamon. – Te és az ostoba meséid! Nem tudnál végre kertelés nélkül beszélni?

– Nagyon is érthető volt, amit mondtam. Te is, akárcsak a kancsal inas, bárhová nézel, mindenből kettőt látsz – mondta Semsz. – Apáddal egyek vagyunk. Ha engem összetörsz, őt is összetöröd. Hát nem érted, Alaaddin?

– Semmi közös nincs bennetek apámmal. És azzal, hogy összetöröm a második csuprot, az elsőt kiszabadítom a rabságból.

A szívem annyira tele volt haraggal, hogy képtelen voltam végiggondolni, milyen súlyos sebet ejtenek szavaim.

SEMSZ

Konya, 1246 júniusa

Eretnekség… Azt mondják, istenkáromlás ez a zene. Ugyan már, uraim! A szerelemből fakadó művészet hogy lenne istenkáromlás? Azt akarják ezzel mondani, hogy Allah, aki zenét adott nekünk, és nemcsak a szájjal vagy hangszeren előadottat, hanem az egész világmindenséget átható értékes dallamokat adott, egyszeriben elvette és megtiltotta, hogy hallgassuk? Hát nem látják, hogy az egész természet minden pillanatban és mindenhol Őt dicséri?! Ami csak van ezen a világon, mind ugyanarra az ütemre mozog: a szívverésünk, a repülő madarak szárnycsapása, a viharos szél, amely éjjel az ajtónkon dörömböl, a hegyi forrás csobogása, a patkoló kovács vasra mért ütése, sőt azok a hangok is, amelyeket a magzat hall az anyaméhben… Minden, de minden összecseng egy csodálatos és különleges dallammal. A zene, amit a dervisek forgás közben hallanak, része annak a csodálatos harmóniának, amely áthatja az egész világot. Ahogyan minden vízcsepp óceánokat hordoz magában, úgy a mi szemánk is magában rejti a világ titkait.

A szertartás előtt Rumival egy csendes szobába húzódtunk, hogy elmélyedjünk gondolatainkban. Csatlakozott hozzánk az a hat dervis is, aki este részt vesz a szemán. Együtt elvégeztük a rituális mosdást, és imádkoztunk. Azután felvettük ruhánkat, magunkra öltöttük hosszú övünket. A mézszínű szikke{44} volt a sírkövünk, a fehér tennure{45} az egónkat szegélyező halotti lepel, a hirka pedig a haláluk előtt meghalók sírja. „Amikor talpon vannak, ülnek vagy oldalukon fekszenek, Allah neveit sorolják; az ég és a föld teremtéséről elmélkednek…” Mi a jelen ismerői vagyunk, a szívé, a szerelemé. Olyanok vagyunk, mint a körző. Egyik lábunk stabilan áll a saríán, a törvényen, a másik lábunkkal hetvenkét népet körüljárunk.

Mielőtt átmentünk a szemáterembe, Rumi ezeket mondta:

Régóta dúl, annál is régebben, még annál is régebben,

Ez az ádáz küzdelem, ez a háború meddig tart még?

Értsétek meg végre, hogy nincs te meg én…

Mi végre hát ez a nagy erőlködés?

Mindannyian gyöngyszemek vagyunk,

Egy a fejünk és a gondolataink is.

Készen álltunk. Előbb a nej sóhajtását hallottuk, majd Rumi lépett a színpadra mint a szemá vezetője. A dervisek egymás után szép sorban felmentek a színpadra, fejüket szerényen lehajtották. Legvégül egy sejhnek kellett kimennie. Bármennyire tiltakoztam is, Rumi ragaszkodott hozzá, hogy ezt a feladatot nekem adja.

A nej és a rebap lelket melengető hangjához csatlakoztak a kudüm dobbanásai.

Hallgasd, hogy panaszkodik a nej, hogy mesél az elválásokról:

Mióta a nádasban kivágtak engem, a kiáltásomtól mindenki, férfi és nő sír, zokog.

Az első dervis elkezdte a szemát, tennurája szoknyarésze halkan suhogva, a nézők szeme láttára eltávolodott ettől a világtól. Aztán mindannyian bekapcsolódtunk a szemába. Addig forogtunk, amíg nem maradt más, csak a magány. Amit az Égtől kaptunk, a Földnek, amit az Istentől, azt a népnek adtuk. Mindannyian közvetítőkké váltunk a Szerelem és a Szeretett Lény, Isten között. Amikor véget ért a zene, a világ alapelemeit köszöntöttük: a tüzet, a szelet, a földet, a vizet és az ötödik elemet, az ürességet.

Nem bánom a szertartás után Kejhuszrev között és köztem történteket, csak azt sajnálom, hogy Rumit nehéz helyzetbe hoztam. De ennek meg kellett történnie. Mevlána mindig kiváltságos helyzetben volt, az uralkodó osztály mindig védte, támogatta. Most először ízlelte meg azt az érzést, amit az átlagember oly jól ismer: a hatalmasokkal szemben érzett kiszolgáltatottságot. Hogyan válhatna Mevlánából mindenkit magához ölelő költő anélkül, hogy tudná, milyen a kirekesztettség, reménytelenség, mellőzöttség?

Úgy gondolom, letelt a Konyában rendelt időm. Eljött az ideje, hogy távozzam. Minden igaz szerelem nem remélt változásokat hoz. A szerelem egyfajta időszámítás. Ha a „szerelem előtt” és a „szerelem után” ugyanazok az emberek maradunk, az azt jelenti, hogy nem szerettünk igazán. Ha szeretsz valakit, a legnagyobb dolog, amit megtehetsz érte, hogy megváltozol!

Annyira meg kell változnod, hogy többé ne legyél önmagad. A vers, a zene, a tánc… a megrészegülés, a rugalmasság, a sodrás… Rumi tökéletes átalakuláson ment keresztül. A verseket nem kedvelő rideg tudós, a saját hangjának sodrásával gyorsan élre törő szónok immár úton van afelé, hogy olyan jó költővé váljék, aki képes a hallgatagok, némák érzéseinek tolmácsolására. Ami engem illet, én is megváltoztam, és változom most is. A létezésből a semmibe tartok. Egyik évszakból a másikba, egyik fokról a másikra, az életből a halálba csúszom. Eszembe jutnak Zaman Baba hozzám intézett szavai: Hogy a selyem a gubóból teljesen épen kijusson, a selyemhernyónak fel kell áldoznia magát.

A barátságunk és az, hogy egymásban lelki társra találtunk, Allah kegyelme, páratlan adomány volt. A beszélgetéseink elvarázsoltak, boldoggá tettek mindkettőnket, kivirágoztunk tőlük, általuk megízleltük a teljességet. Egyedül senki nem érhet meg. Meg kell találnod az útitársadat, aki madárként egyik helyről a másikra átrepít. És ha megtaláltad, nem magadat, hanem őt kell magasztalnod.

Amikor véget ért a szemáest, és mindenki távozott, egymagamban üldögéltem a szemáteremben. A Rumival közösen eltöltött napok végéhez közeledtem. A barátságunk alatt ritka kincset osztottunk meg; két egymást visszatükröző tükörként megszemléltük egymásban a végtelenséget. De előbb-utóbb fordul a kerék, az idő beteljesedik, a tükör elhomályosul. Minden télre tavasz jön, és egyszer a tavasz is véget ér.

És ez az epigramma máig érvényes: A szerelmesekre előbb vagy utóbb elválás vár.

ELLA

Boston, 2008. június 29.

Aziz azt írta egyik üzenetében, hogy a véletlen találkozásokra csak akkor kerül sor életünkben, amikor készen állunk rájuk.

Ha ez így van, akkor Ellának bizonyos értelemben készen kellett állnia azokra az eseményekre, amelyek ezen a héten történtek vele. De a helyzet az, hogy teljesen össze volt zavarodva, és olyan felkészületlenül érte a dolog, amennyire csak lehetett. Ugyanis ezen a héten Aziz Z. Zahara teljesen váratlanul Bostonba érkezett, hogy meglátogassa.

Vasárnap este volt. A Rubinstein család éppen vacsorázott, amikor üzenet érkezett Ella mobiltelefonjára. Azt hitte, a Nemzetközi Szakács Klubból küldte valaki, és arra gondolt, hogy ráér elolvasni. Tett-vett, mással foglalatoskodott. Felállt, tálalta a vacsorát: mézes sült kacsa krumplipürével, pisztáciás jázminrizs karamellás hagymával. A kacsa olyan ínycsiklandó volt, hogy amikor az asztalra tette, mindenki nagyokat nyelt. Úgy tűnt, hogy még Jeannette-nek is – aki aznap reggel látta Scottot az új barátnőjével, és emiatt mélabúba esett – megjött az étvágya.

Nyugodt, átlagos vacsora volt. A szokásos, beszélgetéssel koronázott étkezés. Ella tessék-lássék bekapcsolódott minden beszélgetésbe. Nem reagált férje javaslatára, miszerint fessék kékre a kerítést, Jeannette-tel megvitatták az egyetemi óráit, az ikrekkel A Karib-tenger kalózai című filmről társalgott. Úgy tűnt, mindenkire és mindenre figyel, de valójában távol járt mindenkitől és mindentől. Azizon járt az esze. Vajon megkapta a levelét? Ha megkapta, vajon mit gondolt róla? Miért nem válaszolt még? Annyi gondolat cikázott a fejében, hogy amikor a piszkos edényeket a mosogatógépbe rakta, és tálalta a fehércsokoládés krémet, még akkor sem jutott eszébe a telefonjára nézni. De amikor megnézte az érkezett SMS-eket, megdermedt.

Bostonban vagyok! A Smithsonian Múzeumnak jöttem fényképezni, de elsősorban azért, hogy téged lássalak. Az Onyx Hotelben szálltam meg, látogass meg, kérlek. Aziz

Ella arca kipirult, a szíve szaporábban vert. Remegő kézzel becsukta a mobiltelefonját, és a táskájába tette. Leült az asztalhoz, és igyekezett nyugodtnak tűnni. Úgy tett, mintha a családját hallgatná, de közben kissé szédült.

David figyelmét azonban nem kerülte el a dolog. – Mi az, történt valami? Üzenetet kaptál? – kérdezte, felemelve a tekintetét a tányérjáról.

– Ó… igen, Michelle SMS-t küldött – mondta Ella gondolkodás nélkül.

Férj és feleség egy pillanatig farkasszemet néztek egymással. Tekintetük egymásba kapaszkodott. Tömérdek ki nem mondott szó repkedett köztük. Ez az előnye a hosszú házasságoknak. Egyetlen szó kimondása nélkül, pusztán a tekintetükkel képesek voltak veszekedni. Úgy tűnt, a gyerekek semmit nem vesznek észre az egészből. Így aztán Ella és David egy játszma közepén találták magukat. Az egyik tudta, hogy a másik hazudik, a másik pedig azt, hogy az egyik tudja.

Végül David komoran előredőlt, a szalvétáját gondosan tökéletes négyzet alakúra hajtogatta, mozdulatait lelassította. – Á, szóval Michelle küldte – motyogta.

Ella, még ha tudta is, hogy férje nem hisz neki, érezte, hogy muszáj ragaszkodnia a meséjéhez. Talán ebben a pillanatban nem az volt a célja, hogy a férjét vagy a gyermekeit meggyőzze. Egyszerűen önmaga miatt volt szüksége erre a hazugságra. El akart menni abba a hotelbe, ahol Aziz megszállt, és találkozni akart vele. De még mennyire! Életében semmit nem akart még ennél jobban… Éppen ezért minden szavát mérlegelve így folytatta:

– Holnap reggel értekezlet lesz a kiadóban, összeállítjuk a következő szezon könyvkatalógusát. Erről tájékoztatott. Azt akarja, hogy én is részt vegyek rajta.

– Ha ez ilyen fontos értekezlet, akkor feltétlenül el kell menned – mondta David, érthetetlen fénnyel a szemében. – Ha akarod, kiteszlek reggel, mehetünk együtt. Lemondom néhány időpontomat, meg tudom oldani.

Ella a férjére bámult. Mit akar ezzel elérni? Tényleg együtt akart menni vele Bostonba? Vagy az volt a célja, hogy vitát robbantson ki a gyerekek előtt? Kényszeredetten elmosolyodott: – Nagyon jó lenne, de reggel hét előtt el kell indulnom itthonról. Michelle külön akar beszélni velem az értekezlet előtt.

Orly, aki semmiről sem tudott, vigyorogva közbeszólt: – Ó, akkor felejtsd el apát! Soha nem lenne képes olyan korán felkelni. Csak daruval tudnád kiemelni az ágyból!

David soha nem volt korán kelő, és ezt a gyerekei és a felesége is nagyon jól tudták.

Ella tekintete találkozott Davidével. Mindketten kivártak, mérlegelték a helyzetet. Vajon melyikük támad először? Meddig játszadoznak még?

Ekkor David, arcán pimasz mosollyal, visszavonulót fújt. – Orlynak igaza van. Olyan korán nem tudok felkelni. Legjobb lesz, ha egyedül mész – mondta.

– Miért nem mész most, anya? – kérdezte Jeannette, akinek szintén fogalma sem volt semmiről. – Aludj a városi lakásban. Régóta nem használjuk semmire. Reggel kipihenten onnan mehetsz az értekezletre.

– Lehet – mondta Ella, és érezte, hogy ég az arca.

Még attól a lehetőségtől is gyorsabban vert a szíve, hogy holnap reggel Bostonba mehet, és együtt reggelizhet Azizzal, az pedig, hogy most azonnal útra keljen, egyenesen őrültségnek tűnt. Másrészről viszont azonnal találkozni akart Azizzal, nem pedig csak másnap. Hosszú idő volt még reggelig, egy egész életnyi. Nem lenne jobb, ha most rögtön elindulna? Otthonról két óra volt kocsival az út Boston, de nem érdekelte. Aziz Amszterdamból jött idáig. Mi az a két óra vezetés ahhoz képest?

– Ha most elindulok, este tíz előtt Bostonba érek. Korán reggel a kiadóba megyek, és találkozom Michelle-lel – ismételte Ella.

David elsápadt. Kinyitotta a száját, de egy szót sem szólt. A szemében beletörődés látszott, hiszen nem tudta megakadályozni a feleségét abban, hogy találkozzon egy másik férfival.

– Ráadásul régóta nem takarítottam ki azt a lakást. Megnézem – mondta Ella. Ezt a mondatot szándékosan hangsúlyozta. Ezzel azt akarta férje tudomására hozni, hogy Azizzal csak megiszik valamit, aztán hazamegy, és egyedül fog aludni.

David, kezében a borospohárral, felkelt az asztaltól. Arcán érthetetlen önbizalommal azt mondta: – Jó ötlet. Legyen, szívem, menj most!

Meg akarta félemlíteni, vagy nem érdekelte, mi történik? Ella nem tudott olvasni férje gondolataiban.

– De anya, úgy volt, hogy segítesz megoldani a matek házi feladatomat – nyafogott Avi.

Mielőtt azonban Ella bármit is mondhatott volna, Orly a testvérére támadt: – Jaj, anya báránykája! Ülj le, és csináld meg magad a házi feladatodat! Nagy szamár!

Ella az asztalnál hagyta veszekedő gyerekeit, és gyors léptekkel felment az emeletre. Amint becsukta a hálószoba ajtaját, választ írt Aziznak a mobiltelefonján:

Milyen kellemes meglepetés. Nagyon megleptél. Két óra múlva az Onyxban vagyok.

Megnyomta a küldés gombot. Meredten figyelte az üzenet elküldését.

Mit tett? Hová vezet ez az út? Nem volt idő átgondolni. Ha megbánná is, amit ma este tett, mert bizonyára megbánja majd, később sajnálná, ha kihagyta volna. Most azt fogja átélni, amit át kell élnie. Sietnie kellett. Húsz perc alatt lezuhanyozott, megszárította a haját, fogat mosott, kiválasztott egy ruhát, felvette, másikat próbált fel, nem tetszett, egy harmadik mellett döntött, megfésülködött, feltett egy kis sminket, felvette a nagyanyjától ajándékba kapott kis jáde fülbevalót, megnézte magát a tükörben, nem tetszett, amit látott, felvett egy másik ruhát.

Mélyet sóhajtott, fújt egy kis parfümöt magára. Calvin Klein Eternityjét. Az üvegcse több éve állt a fürdőszobaszekrényben. David nem szerette a parfümöket. Mindig azt mondta, hogy egy nőnek legyen nőillata, ne pedig vanília vagy kamilla. De egy európai férfi talán másképp gondolkodik a parfümökről. Elvégre Európában a parfüm elfogadott dolog.

Vajon Aziz miért nem értesítette korábban az érkezéséről? Ha tudta volna, hogy jön, akkor készült volna; elmegy fodrászhoz, manikűröshöz, kozmetikushoz, és ki tudja, talán a frizuráját is megváltoztatta volna. Ella agyában rengeteg kérdés cikázott: És mi van, ha nem tetszem Aziznak? Vagy ha nem lesz kölcsönös a vonzalom, és Aziz megbánja, hogy eljött Bostonig? A levelezés titokzatosabb és egyszerűbb volt. A találkozás viszont nehezebb. Miért jött? Én hívtam… Miattam jött ide, mert megírtam azt a levelet…

Megszabadult a gondolataitól. Összeszedte magát. Miért akarja megváltoztatni a kinézetét? Ha van vonzalom, van, ha nincs, nincs. Csak egy csésze kávét akar meginni ezzel a férfival. Mindössze ennyi. Nem akar továbbmenni. Nem mehet ennél tovább. Minden kalandnak, amit Zaharával fog átélni, kalandnak kell maradnia, ahogy jön, el is kell majd múlnia. Családja van. Kialakult keretek között él. Ide köti a múltja és a jövője is. Haragudott magára, amiért olyan álmok ragadták magukkal, amelyek ebben az életkorban hiú ábrándnak számítottak. Igyekezett nem gondolkodni. Nem képzelődni, nem álmodozni, nem vágyakozni.

Háromnegyed nyolckor Ella megcsókolta a gyermekeit, mindenkinek jó éjszakát kívánt, és elindult otthonról. David visszahúzódott a dolgozószobájába. Nem búcsúztak el egymástól.

A bostoni lakásuk kulcsát lóbálva sétált a kocsihoz, kábultan, de szíve hevesen kalapált.

Ötödik fejezet

ŰR

Az élet azon dolgai,
amelyek nem a létezésükkel,
hanem a hiányukkal befolyásolnak minket

VELED SZULTÁN

Konya, 1246 júliusa

Pénteken reggel odajött hozzám apám. Annyira fáradtnak látszott, hogy nem akartam hinni a szememnek. Szeme alatt óriási táskák éktelenkedtek, egészen megváltozott a tekintete. Olyan volt, mint aki egész éjjel nem aludt. Engem azonban a szakálla lepett meg legjobban: egyetlen éjszaka alatt megőszült.

– Veled fiam, kérlek, segíts! – könyörgött. Annyira bánatosan és panaszosan csengett a hangja, hogy beleremegett a szívem.

Odafutottam hozzá, és belékaroltam.

– Parancsolj, drága apám! Bármit kérsz is tőlem, teljesítem a kívánságodat.

Egy darabig hallgatott, mintha nem bírna megszólalni, majd végül kinyögte: – Semsz elment. Itt hagyott bennünket.

Nem tudtam, mit feleljek. Meglepődtem és elszomorodtam. Ugyanakkor titkon arra gondoltam, hogy talán mindannyiunk számára így lesz a legjobb. Most majd könnyebb lesz az életünk. Apám meglehetősen sok ellenséget szerzett magának az utóbbi időben Semsz miatt. Azelőtt ő volt a város egyik legtekintélyesebb embere. Mostanra azonban megnőtt azoknak a száma, akik nem kedvelték, illetve bírálták. Féltem. Azt szerettem volna, ha minden visszatér a régi kerékvágásba. Talán igaza volt Alaaddinnak: Semsz távozása után miért ne térhetne vissza a régi békénk?

Apám rémülten nézett rám, mint aki olvas a gondolataimban:

– Ne feledd, nagyon sokra tartom! – mondta. – Valójában Semsz és én nem két különböző ember vagyunk, hanem egy. A Holdnak is van egy fényes és egy sötét oldala. Semsz az én lázadó énem. Bár senki sem látja, de minden lázadásában ott vagyok én is.

Bólogattam, mélységesen együtt éreztem apámmal. Egy ideig nem is jutottam szóhoz.

– Könyörgök, keresd meg Semszet! Természetesen csak akkor, ha akarja, hogy megtaláljuk. Menj, és hozd vissza! Meséld el neki, mennyire belebetegedtem a hiányába! – Mondatai erőtlen suttogássá változtak: – Mondd meg neki, hogy belepusztulok a hiányába!

Megígértem apámnak, hogy teljesítem a kérését: előkerítem Semszet akár a föld alól is, és visszahozom. Apám megfogta a kezemet, és hálásan megszorította. Lesütöttem a szememet. Nem akartam, hogy meglássa ideges tekintetemet.

Egész hétvégén Konya utcáit jártam. Próbáltam Semsz nyomára bukkanni. Eddigre Konyában mindenki, aki csak élt és mozgott, értesült Semsz eltűnéséről. Mindenki egyre-másra találgatott, gyártotta a teóriákat arra vonatkozólag, hogy hol lehet. Egyszer egy leprás koldusba botlottam, aki rajongott Semszért. Bemutatott hozzá hasonlóan elesett, nyomorúságos sorban tengődő, nincstelen embereknek. Közös volt bennük, hogy a múltban Semsz mindnek a segítségére sietett. Meglepődtem. Ezek szerint ennyire sokan tisztelték a tebrizi Semszet. Ezt nem is tudtam. Mind ez ideig csak azokat hallottam meg, akik nem kedvelték, és nem vettem észre, mennyire sokan szeretik.

Egyik este fáradtan, kimerülten és kedvetlenül értem haza. Kerra azon nyomban hozott nekem egy tálka tejes édességet. Finom, édeskés illat csapta meg az orromat, rózsavíz és fahéj. Mellém ült, és amíg ettem, szeretetteljesen nézett, mint anya a gyermekét. Nem tudtam nem észrevenni az arcára kiült szenvedést. Mennyire megöregedett egy év alatt!

– Igaz-e, hogy keresed Semszet? – kérdezte Kerra kisvártatva.

Bólogattam. – És tudod-e, hogy hová mehetett?

– Nem, fogalmam sincs. Rengeteg pletyka kering közszájon. Egyesek azt beszélik, Damaszkuszba ment. Mások azt állítják, hogy Iszfahánba, Kairóba, sőt olyan is akad, aki a szülővárosára, Teheránra esküszik. Mindenhol meg kell nézni. Holnap indulok Damaszkuszba. És ezalatt apám három tanítványa átfésüli a másik három várost.

Kerra ábrázata elkomorult, dünnyögni kezdett, mint aki hangosan gondolkodik:

– Képzeld, apád már versekben beszél! – mondta idegesen mosolyogva. – Egész álló nap hallgat. Aztán, amikor megszólal, csak úgy ömlenek a strófák a szájából. Semsz utáni vágyakozásában talán költő válik belőle.

Szemét a földön levő iráni szőnyeg szegélyére meresztette. Szempilláján megjelent néhány könnycsepp. Nagyot sóhajtott, majd egy szuszra elszavalta a következő versrészletet:

Láttam az arcot, a Méltóságos Uralkodót

A mennyország napját, a gyógyítót,

Aki minden élőlénynek társa

Aki erőt ad minden léleknek.

Tisztában voltam azzal, hogy mi történik. Kerrát gyötörte a lelkiismerete. Talán ő örült a legjobban Semsz távozásának. Legalábbis fellélegzett. Másrészt bármit megtett volna apám boldogságáért. És jól tudta, hogy apám boldogsága Semsz lététől függ. Semsz visszatérése viszont egyet jelentett azzal, hogy apám megint mellőzni fogja Kerrát és minket. Így aztán Kerra a legnehezebb választás elé került, amelybe nő valaha kerülhet. Melyiket akarom jobban: azt, hogy mellettem maradjon a férjem, de boldogtalanul, vagy áldozzam fel a boldogságomat azért, hogy ő szabad és független lehessen?

– És mi van, ha nem sikerül megtalálnom Semszet? – kérdeztem vissza, próbára téve Kerrát.

Engem is meglepett a számat elhagyó kérdés, mégis kimondtam.

– Ugyan mit lehetne tenni? Abban az esetben nincs mit tenni. Ha nem tér vissza, úgy élünk majd, mint azelőtt – válaszolta Kerra, és szemében felragyogott a remény sugara.

Megértettem, mire céloz. Nem feltétlenül kell felkerekednem a hosszú útra, és elmennem egészen Damaszkuszig. Ha akarom, másnap elhagyom Konyát, és egy ideig kódorgok egy kicsit erre-arra, keresek magamnak egy kényelmes és tiszta vendégfogadót, ahol megszállok. Aztán néhány hét múlva visszatérek, és elintézném annyival, hogy azt mondom, jártányi erőm sem maradt, égen-földön kerestem Semszet, de mindhiába, nem találtam meg. Apám hinne nekem. Így magától lezárulna ez az ügy. És ez a megoldás talán nemcsak anyámnak és Alaaddinnak, hanem apám tanítványainak is a javát szolgálná. Sőt talán az enyémet is.

– Kerra – mondtam szelíden –, szerinted mitévő legyek?

És ekkor az a nő, aki hosszú évekkel azelőtt áttért a muszlim hitre, aki első férjének elvesztése után özvegyként érkezett apámhoz, és csodálatos anyaként gondoskodott rólam és testvéremről, aki annyira szerette a férjét, hogy még azokat a verseit is megtanulta kívülről, amelyeket mások számára költött, aki élete során mindig csak adott és mások kívánságát leste, egy árva szót sem szólt. Hirtelen elapadtak a szavai.

És ekkor megértettem, hogy nekem kell megválaszolnom ezt a kérdést. Az, hogy megkeresem-e Semszet vagy sem, az én próbatételem lesz.

RUMI

Konya, 1246 augusztusa

Semsz nélkül egy nagy összevisszaság az egész világ. Amióta elment, sivár az életem, már a nap sem ragyog rám. Éjjel nem jön álom a szememre, nappal pedig nincsen maradásom odahaza. Nem vagyok egészen itt, de máshol sem. Kísértetként járok-kelek a tömegben. Mindenkire haragszom, duzzogok. Hogyan képesek folytatni az életüket, mintha mi sem történt volna? Lehet-e élhető egy olyan élet, amelyben nincs jelen a tebrizi Semsz?

Napnyugtától napkeltéig mindennap ott ülök a könyvtárban egyedül, és hallgatok. Egész idő alatt Semsz jár a fejemben. Mivel azonban számomra Semsz mindent és mindenkit jelent, végső soron az egész világegyetemről elmélkedem. Mindig eszembe jut, amit nekem mondott egyszer:

– Eljön a nap, amikor a Legszebb Szerelmes Verseket Író Keleti Emberként fognak téged emlegetni. Szerte a világon ismerni fogják a neved.

Én viszont csak némán hallgattam ezekben a napokban. Hamusnak neveztem magam, vagyis szótlannak! Hiába hallgatok, a szavak mégis feltörnek lelkem mélyéről. Vajon nem ezt akarta-e Semsz is már a legelején? Költőt akart faragni belőlem! Nekem viszont meg sem fordult az agyamban, hogy ehhez neki távoznia kell.

Életünk örökös változás. Minden általunk elszenvedett kínnak és nehézségnek – legyenek bár óriásiak vagy parányiak – megvan a maga helye és szerepe. A küzdés az emberi lét velejárója. Nem szerepel-e egy helyütt, hogy: „Akik értünk harcolnak, azokat rávezetjük a hozzánk vezető útra. Ha bármilyen kis erőfeszítést teszel is azért, hogy leküzdd az egódat, hogy mindenkit egyként és egyenlőként láss, és szeresd a teremtményeket a teremtő Isten okán, biztosan nem marad viszonzatlanul a cselekedeted.” Ha hiszünk az isteni rendben, akkor azt is tudjuk, hogy a véletlennek nincsen benne helye. Két év telt el azóta, hogy egymásba botlottunk a Şekerci hánnál. Nem véletlenül jött el hozzám Semsz, és a távozása sem ok nélküli.

– Nem a szél szárnyán érkeztem – mondta Semsz –, és nem is a széllel távozom majd az életedből…

Majd elmesélt egy történetet.

Élt egy szúfi egykoron. Csodatevő képessége Jézuséhoz volt hasonló. Ennek a szúfinak egyetlen tanítványa volt. Elégedett volt a helyzetével. Nem hajtotta a becsvágy, hogy még több növendéke, követője legyen. A tanítványa azonban másként vélekedett erről. Azt akarta, hogy mindenkit lenyűgözzön tanítója tudása és hatalma. Ezért könyörögve kérte, hogy alapítson felekezetet, és tegyen szert minél több tanítványra.

– Ám legyen! – egyezett bele végül a szúfi. – Ha ennyire nagyon akarod, megteszem. Lássuk, mi lesz belőle!

Aznap elmentek a piacra. Az egyik standon madár alakú cukorkát árultak. A szúfi fújt egyet, szél kerekedett, és valamennyi madár életre kelt, majd elrepült. A város népének elállt a lélegzete, mindenki sietve a szúfi köré gyűlt. Sorra jöttek hozzá, hogy a tanítványai lehessenek. Ahogy telt-múlt az idő, annyira sok tanítványra tett szert, hogy a régi növendéke már csak elvétve találkozott mesterével.

– Mester – mondta a növendék egy nap. – Túl sokan lettünk. Rengeteg ember van körülöttünk. Régen minden jobb volt. Ugyan, tegyen már valamit! Kérem, küldje el mindet!

– Ám legyen! – mondta a szúfi. – Ha ennyire nagyon akarod, megteszem. Lássuk, mi lesz majd!

Másnap a szúfi a prédikáció közben szellentett egyet. A hívei ezt nagyon rossz néven vették. Undorodva távoztak a helyszínről. Egyedül a régi tanítványa maradt ott.

A tanító megkérdezte: – Fiam, te miért nem mentél el, mint a többiek?

A tanítvány így válaszolt: – Mester, én nem az első széllel érkeztem, és nem is az utolsóval távozom.

Semsz bármit tett is, azért tette, hogy én közelebb kerüljek a tökéletességhez. Éppen ezt nem fogják fel az emberek. Nagyon is tudatosan ösztönözte a kotnyeleseket pletykálásra, és készakarva gerjesztett haragra sokakat maga ellen. Olyan szavakat használt, amelyek egy átlagos fül számára káromkodásnak tűnhetnek. Sőt azokat is összezavarta és kiábrándította, akik szeretik. Az összes könyvemet vízbe dobta pusztán azért, hogy az ésszel és értelemmel megszerzett minden tudásmorzsától – amelyekről korábban azt hittem, hogy csodálatosak – meg tudjak szabadulni. Mindenki azt gondolja róla, hogy bírálja a tudósokat, és csak nagyon kevesen tudják, hogy maga is nagy szakértelemmel bír több területen. Semsz komoly felhalmozott tudással rendelkezik az alkímia, asztronómia, asztrológia, teológia, filozófia és logika terén. Csakhogy tudását féltve őrzi a nem látó szemek elől. Bár valójában igazi fákih{46}, mégis úgy viselkedik, mint egy fakír.

Semsz kitárta az ajtónkat egy bűnbe esett prostituált előtt. Rábírt minket, hogy megosszuk vele az ételünket. Megtanított bennünket arra, hogy a pletykákat el kell engedni a fülünk mellett, és hogy a gonosz szóra ne válaszoljunk gonosz szóval. Engem elküldött a borozóba, hogy részegekkel beszélgessek. Egy alkalommal pedig azt kérte tőlem, hogy kéregessek az előtt a templom előtt, ahol prédikálni szoktam. Életemben először éreztem át egy leprás koldus helyzetét. Az ő szemével néztem ezt a törékeny világot. Megértettem, milyennek lát engem a koldus az ő szemszögéből. Semsz kiragadott engem a híveim közül és az engem észrevétlenül körülvevő talpnyalóktól, sőt az engem felkaroló uralkodó osztálytól, és elérte, hogy találkozzam a társadalom legalacsonyabb rétegeivel. Neki köszönhetően olyan emberekkel kerültem kapcsolatba, akiket máskülönben nem ismerhettem volna meg. Úgy gondolta, hogy az ember és az Isten között levő valamennyi bálvány – legyen szó dicsőségről, hírnévről, pénzről, rangról vagy akár fanatizmusról – megkövült, megkeményedett, eltávolodott a szerelemtől, éppen ezért eltávolítandó. A szellemi korlátok, a szívekben élő előítélet, a közösségekben uralkodó ósdi szabályok, a felekezeti és nézetbeli különbözőségek eltörlése és ledöntése mellett tört pálcát. Arra törekedett, hogy megértesse velünk: mindannyian és külön-külön egyenlők vagyunk. Csak az isteni szerelem maradjon meg. A nagybetűs SZERELEM.

Kizárólag őmiatta kiálltam a próbákat, a magasból alászálltam, megütköztem önmagammal. Még a leghűségesebb tanítványaim szemében is meghasonlott embernek tűntem, őrültté változtam. Miatta belekóstoltam a magány, a kilátástalanság, a meg nem értettség, a kirekesztettség, a megvetettség és végül az elválás keserűségébe.

A világ kegyessége és hízelgése finom falat, de keveset fogyassz belőle!

Ez a falat ugyanis megégeti a torkodat!

…a dicséret édes. Az ítélet keserű, és emiatt

már a legelején rossznak tűnik.

Pedig a kritikából is nagyság fakad, próbáld csak ki, és győződj meg róla!

Mindennap, minden pillanatban azt kérdi Allah:

– Emlékeztek-e rá, hogy miben állapodtunk meg, mielőtt a földre küldtelek titeket? Ismeretlen kincs voltam. Azt akartam, hogy felfedezzetek. Értitek, milyen nagy és szép feladatot adtam nektek?

Legtöbbször nem állunk készen a válaszadásra. Megijedünk ezektől a kérdésektől. Felzaklatnak bennünket. Isten azonban türelmes. Kérdez, aztán vár, majd ismét kérdez, és megint csak vár.

Ha ez a szívfájdalom is a próbatételem része, akkor csak azt az egyet kérem, hogy ennek a bánatos alagútnak a végén legyen vége a szomorúságnak, és találkozzam Semsszel. Kész vagyok mindenemet – könyveimet, prédikációimat, fiaimat, feleségemet, minden vagyonomat, illetve a hírnevemet – feláldozni, ha csak egyszer is rám ragyogna fényes arca.

Tegnap azt mondta rólam Kerra, hogy lassan költővé válok. Milyen különös! Egész életemben lenéztem a költőket. Most azonban nem emeltem fel a hangomat. Máskor kikértem volna magamnak, de ez most már elképzelhetetlen.

Számból csak úgy ömlenek a versszakok. Ráadásul szakadatlanul. Nem tudok ellene tenni. Akik hallanak, azt gondolhatják, hogy költő vagyok. A Szavak Birodalmának Szultánja! Az igazság azonban az, hogy ezek a versek nem tőlem származnak. Én csak szócső vagyok, csak közvetítem a szavakat. Csak tintatartó, írótoll, penna, amely engedelmesen írja a neki diktált szavakat. Vagy nej, amely a belefújt dallamot lejátssza. Teszem a dolgomat. Én nem a szavak ura, hanem csupán alázatos íródeák vagyok. Leírom, amit a szívemnek suttognak. De azt valaki más suttogja…

Életem fénye! Szenvedésem értelme! Jöjj!

Tebriz csodálatos Napja! Merre vagy?

SEMSZ

Damaszkusz, 1247 áprilisa

Rám talált Veled Szultán. Már tíz hónapja időztem Damaszkuszban. Egy Ferenc nevű keresztény szerzetessel éppen sakkoztam a ragyogóan tiszta, kék ég alatt. Ferenc lelki egyensúlya nem borult fel egykönnyen, tudta, mit jelent a beletörődésből fakadó béke, és minden élőlényt egyenlő mércével mért. Az én szememben ő sokkal inkább volt muszlim, mint több tucat ember, aki bár magát muszlimnak vallja, nem tudja, mit jelent az a szó, hogy iszlám{47}.

A HARMINCNEGYEDIK SZABÁLY: Az Isten akaratába való beletörődés nem jelent sem gyengeséget, sem passzivitást. Épp ellenkezőleg, az efféle beletörődés felettébb nagy erőt feltételez. A magát Istennek átadó ember nem vergődik az örvénylő és hullámzó vízben; szilárd talajon áll.

A sakktáblán már csak néhány figura maradt. A vezéremmel léptem, hogy sarokba szorítsam Ferenc királyát. Ő pedig egy vakmerő húzással előretolta a bástyáját. Olyan érzésem támadt, hogy el fogom veszíteni ezt a játszmát. Miközben ezek a gondolatok futottak át az agyamon, felnéztem, és szemem Veled Szultán szemével találkozott.

– Milyen jó téged újra látni! – mondtam. – Ezek szerint végül mégiscsak úgy döntöttél, hogy keresésemre indulsz.

Szégyenlősen mosolygott, majd elkomolyodott. Meglepődött azon, hogy tudok a lelkében dúló ambivalens érzésekről. Az igazságot azonban nem tagadta le, mivel becsületes és szavahihető fiatalember volt.

– Való igaz, ahelyett hogy téged kerestelek volna, egy ideig itt-ott időztem. Be akartam csapni az apámat, ám elszégyelltem magam. Nem tudtam volna hazudni neki. Végül eljöttem Damaszkuszba. Minden zegzugot átfésültem, de sehogyan sem bukkantam a nyomodra. Miért rejtőztél el előlem?

– Te becsületes, jó lelkű, erkölcsös ember vagy, és nagyon tisztelettudó fiú – mondtam. – Egy szép napon méltó útitársa lehetsz majd apádnak.

Veled Szultán szomorúan bólogatott: – Te vagy az egyetlen útitárs, akire szüksége van, Semsz! Gyere velem Konyába! Rettentően hiányzol apámnak.

Az invitálás hallatán ezeregy gondolat futott át az agyamon. Egy régóta szunnyadó belső hang azt súgta nekem, hogy legyek óvatos, ne menjek vissza oda, ahol nem vagyok kívánatos.

Ne hallgass Veled Szultánra! Te már betöltötted a küldetésedet. Nem kell visszatérned Konyába. Ne feledd, mit mondott Zaman Baba! Az út további része veszélyeket rejt. Lehet, hogy nem térsz vissza onnét…

Az életösztön mindennél erősebb. Egónk egyre többet követel. Lelkem mélyén arra vágytam, hogy bejárjam a nagyvilágot, megismerkedjem új emberekkel, új városokat lássak. Ráadásul szerettem Damaszkuszt, és nyugodtan itt maradhattam volna a tél beálltáig. Ijesztő magányt érez az ember, ha ott kell hagynia egy helyet, amelyet már éppen kezdett megszokni.

Tudtam jól, hogy szívem Konyában maradt. Annyira hiányzott Rumi, hogy már pusztán a nevének kiejtése szomorúsággal töltött el. Mit számít, hogy melyik városban vagyok, ha egyszer nincs mellettem? Ahol ő van, ott az én Mekkám.

Visszafordultam a sakkasztalhoz, és léptem a királyommal. Ferenc szeme elkerekedett. Látta, hogy készakarva rohanok a vesztembe.

Az élet is olyan, mint a sakk. Bizonyos lépéseket azért teszünk meg, hogy nyerjünk, másokat pusztán azért, mert így kívánja a játék menete, és emiatt kikapunk.

– Kérlek, gyere velem! – mondta Veled Szultán. – Már azok is megbánták tettüket, akik pletykáltak rólad a hátad mögött vagy rosszul bántak veled. Ígérem, ezúttal minden szép és jó lesz.

Azt akartam erre felelni, hogy: – Ó, fiam! Nem szabad ilyen komoly dolgokat ígérned! Erre senki sem adhatja a szavát!

De nem szóltam, csak szelíden bólogattam.

– Úgy megnéznék még egy naplementét Damaszkuszban! Holnap reggel korán indulunk.

Veled Szultán megkönnyebbülten elmosolyodott: – Nagyszerű! Köszönöm! Élj soká! Nem is sejted, mennyire fog örülni az apám.

Ferenchez fordultam. Ő türelmesen várta, hogy ismét a játékra összpontosítsak. Amikor látta, hogy ismét rá figyelek, felvonta a szemöldökét.

– Vigyázz, barátom! – mondta diadalittasan. – Sakk-matt!

KIMJA

Konya, 1247 májusa

Teljesen más ember lett belőle. Mennyire megváltozott! Hosszú haja a homlokába lógott, arca lepirult a damaszkuszi napon. Fiatalabb és jóképűbb lett. És van még valami más, amit nem tudok pontosan megfogalmazni. Ragyogó fekete szeméből a szokásos közöny tükröződött, de szeme mélyén másféle szikra izzott. Olyan volt a szeme, mint azé, aki már mindent megtapasztalt, aki már learatta munkája babérját, megvívta a harcát és megzabolázta minden indulatát.

Semsz megváltozott, de talán Mevlána ment keresztül a legnagyobb változáson. Azt hittem, megszabadul minden gondjától, bajától, és felragyog az arca, amint megérkezik Semsz. Csakhogy nem így történt. Semsz érkezésekor Rumi a városkapunál várt százszorszéppel a kezében. Aztán ismét apátiába zuhant. Mostanában még gondterheltebb, mint azelőtt. Boldogtalanabb és visszahúzódóbb. Azt hiszem, tudom az okát. Egyszer már elveszítette Semszet, és attól rettegett, hogy ez megismétlődhet. Egyszer már megízlelte az elválás keserűségét, és most reszketett a szíve. Rajtam kívül más nem érezte ezt. Én viszont nagyon is megértettem, mivel én is rettegtem attól, hogy Semszet elveszíthetem.

Gevher asszony volt az egyetlen bizalmasom. Rumi megboldogult felesége gyakran meglátogatott. Semmiképp nem nevezhetem kísértetnek, annyira különbözik az általam ismert többi kísértettől. Nem úgy jár-kel ebben a világban, mint egy alvajáró. Határozott nő, aki tudja, mit tesz. Mindenféléről szoktunk beszélgetni, de mostanában egyetlen beszédtémánk van: Semsz!

Ma így szóltam Gevher asszonyhoz: – Mevlána efendi gondterheltnek tűnik. Bárcsak segíthetnék neki.

– Segíthetsz – mondta titokzatos arckifejezéssel. – Van egy kérdés, ami régóta foglalkoztatja Mevlánát, de még senkivel sem osztotta meg.

– Mi az? – kérdeztem.

– Rumi szerint ha Semsz megnősül és családot alapít, Konya népe könnyebben elfogadja és befogadja. Vége lenne a pletykáknak és a vádaskodásnak. Ha Semsz megnősül, a helyzete is megszilárdul. És nem kell többé elmennie innét.

Majdnem megállt a szívem. Még hogy Semsz megházasodjon! De kivel?

Gevher a szeme sarkából végigmért. – Drága Kimjácskám, apád tudni akarja, hogy vajon hozzámennél-e Semszhez.

Teljesen megdöbbentem. Természetesen nem először gondoltam a házasságra. Tizenhatodik évemet tapostam, eladósorba kerültem, de azt láttam, hogy a férjhez ment lányok kivétel nélkül mind megváltoztak. Más lett a tekintetük, és teljesen megváltozott a viselkedésük, a modoruk, a beszédstílusuk. És velük is másként bántak. Még a kicsi gyerekek is könnyedén különbséget tudtak tenni a férjes asszonyok és a hajadon lányok között.

Gevher asszony félig gondoskodóan, félig kajánul mosolygott. Megfogta a kezem, észrevett valamit. Engem nem is az zavart, hogy Semszé leszek, hanem a házasság kérdése.

Másnap délután felkerestem Rumit. Egy Tahafut al-Tahafut című könyvet tanulmányozott éppen.

– Drága Kimjám, édes lányom! – kiáltott fel örömmel. – Miben segíthetek?

– Hosszú évekkel ezelőtt, amikor édesapám magára bízott engem azokkal a szavakkal, hogy a húsom a magáé és a csontom az enyém, ön azt felelte, hogy a lányokból nem válhatnak olyan jó tanítványok, mint a fiúkból, mivel férjhez mennek, és gyermeket nevelnek. Emlékszik erre?

– Már hogy ne emlékeznék! – vágta rá Mevlána. Mogyoróbarna szemével kíváncsian nézett.

– Aznap megfogadtam, hogy sohasem megyek férjhez. Így mindörökre az ön tanítványa lehetek – mondtam. – De talán az is lehetséges, hogy férjhez megyek, és mégis az ön házában maradok. Vagyis azt akarom mondani, hogy abban az esetben, ha ennek a háznak egy lakójához megyek hozzá…

– Csak nem Alaaddinhoz akarsz hozzámenni? – kérdezte Rumi.

– Alaaddinhoz?

Ez a feltételezés teljesen kihozott a sodromból. Ugyan honnét vette, hogy Alaaddinhoz akarok férjhez menni? Hiszen bátyámként tekintettem rá.

Rumi bizonyára megérezte a döbbenetemet, mert ekképpen kezdett magyarázkodni: – Nemrégiben az egyik reggel odajött hozzám Alaaddin. Azt mondta nekem, hogy Kimját szemelte ki leendő hitvesének.

Tátva maradt a szám. Nem nézték jó szemmel, ha egy fiatal lány elhamarkodottan dönt ilyen kérdésekben. Ezt jól tudtam, mégis megkérdeztem: – És ön mit felelt, efendi?

– Azt, hogy előbb meg kell kérdeznem Kimját.

– Efendi… – kezdtem. Elment a hangom, verejtékcseppek gyöngyöztek a homlokomon. – Azért jöttem ide, hogy tudassam önnel, hozzá szeretnék menni Semszhez.

Rumi kővé meredten bámult, mint aki nem akart hinni a fülének. – Biztos vagy benne, lányom?

– Biztos. Nagyon hasznos lehet az a frigy – jegyeztem meg. – Így Semsz családtaggá válna, és soha többé nem kellene elmennie innét.

Ekkor Mevlána figyelmesen fürkészni kezdte az arcomat: – Azt akarod mondani, hogy merő jó szándékból akarsz hozzámenni Semszhez? Pusztán azért, hogy itt maradhasson?

– Nem. Vagyis igen, de nem csak erről van szó… – feleltem. Nagyot nyeltem. – Semsz az én végzetem. Ő az, akit nekem szántak. Ha nem mehetek hozzá feleségül, nem kell senki más.

Így vallottam be a tebrizi Semsz iránt érzett szerelmemet.

Elsőként Kerra értesült a házassági szándékomról. Lélekszakadva futott hozzám. Kesernyés mosollyal az arcán leült mellém, és sorra tette fel a kérdéseket, mint aki vallat: – Biztos vagy benne, lányom? Tényleg hozzá akarsz menni Semszhez? Jól gondold meg! A házasság semmi máshoz nem fogható. Nem vagy még túl fiatal ehhez? Egyébként pedig Semsz sokkal idősebb nálad. Nem lenne-e jobb, ha egy korban hozzád közelebb állóval házasodnál össze?

– Semsz azt mondja, hogy a szerelem megszüntet mindenféle különbözőséget – jelentettem ki. – Nem számít a közöttünk levő korkülönbség.

Ekkor Kerra mintha megértette volna, milyen halálosan szerelmes vagyok Semszbe. Nagyot sóhajtott. Az idő előtt megőszült hajtincseit betűrte fejkendője alá, majd így szólt:

– Lányom, Semsz vándordervis, rendkívül büszke jellem. A hozzá hasonló férfiak nem tudnak egykönnyen hozzászokni a házasélethez. Ridegek maradnak. Távolról kellemes ilyen embereket szeretni, csakhogy belőlük nem válik jó férj. A végén majd összetöri a szívedet.

– Ez nem lehetetlen. Semsz idővel megváltozik majd – feleltem felettébb magabiztosan. – Annyira nagyon fogom szeretni, annyira boldoggá fogom tenni, hogy megváltozik. Megtanulja, hogyan lehet jó férj és jó apa.

Kerra nem ellenkezett. Így aztán lezárult a vitánk anélkül, hogy elkezdődött volna.

Azon az éjjelen örömteli érzéssel feküdtem le. Szívem vadul vert, majd kiszakadt a helyéből. Honnét is tudhattam volna, hogy a női nem legnagyobb hibáját követtem el abban a pillanatban? Ránk, nőkre jellemző az a tévhit, miszerint szeretetünkkel képesek vagyunk átformálni szívünk választottját.

KERRA

Konya, 1247 májusa

Nem tettem fel több kérdést. Nem mintha Kimja meggyőzött volna, hanem mert világossá vált számomra, hogy fülig szerelmes. Nem faggattam tovább a házassági szándékáról. Az életben vannak különös tévedések, amelyekbe az ember akkor sem tud beleszólni, illetve megakadályozni őket, ha a szeme láttára történnek.

Idén korán kezdődött a ramadán. Odahaza ellepett minket a sok tennivaló. Megállás nélkül a hozományt készítettük össze. Gyorsan elteltek az ünnepek. Négy napra rá összeadtuk Kimját és Semszet.

Különös dolog történt velem, miközben a nászéjszaka előkészületeivel foglalatoskodtam. Egyedül voltam a konyhában. Liszttel megszórt deszka az asztalon, kezemben sodrófa. Bazlamát{48} készítettem a vendégek számára. Egyszer csak anélkül, hogy tudtam volna, mit csinálok, felmarkoltam egy adag lisztet. A lágy tésztából apró Szűzanyát formáltam. Egy késpengével kidíszítettem a figurát: barátságos, kedves arcot faragtam neki. Annyira elmélyedtem a munkában, hogy észre sem vettem a mögöttem álló személyt.

– Mit készítesz, Kerra?

Elállt a lélegzetem. Megfordultam, és ott állt az ajtóban Semsz. Ahhoz már késő volt, hogy elrejtsem a figurát. Semsz odalépett a nyújtódeszkához, és szemügyre vette az általam készített figurát.

– Ez nem Szűz Mária? – szegezte nekem a kérdést. Elmosolyodott némaságom láttán, majd így folytatta: – Nagyon szép lett! Hiányzik neked Mária?

– Nem, senki sem hiányzik – mondtam felháborodva. – Már nagyon rég megváltoztattam a hitemet. Azóta muszlim nő lett belőlem.

Semsz úgy tett, mint aki nem hallotta az elhangzottakat: – Talán azt akarod megtudni, miért nincs az iszlámban egy Máriához hasonló női alak? Ott van Ajse; aztán természetesen Fatima anyánk, de talán a te szemedben ők nem ugyanolyanok, mint Mária.

Nyugtalan lettem, nem tudtam mit válaszolni erre.

– Hadd meséljek el egy történetet! – kérte Semsz, majd belefogott.

Volt egyszer négy útitárs, egy perzsa, egy arab, egy török és egy görög. Egy kisvárosba érkezvén megéheztek, de sehogyan sem tudták eldönteni, mit kezdjenek a pénzükkel. A perzsa azt javasolta, hogy vegyenek rajta „engür”-t, mire az arab azt mondta: „Az meg mi a fene? Nem kérek belőle. Vegyünk inkább »ineb«-et!” A török ragaszkodott hozzá, hogy „üzüm”-öt, a görög viszont mindre legyintve makacsul „ingabil”-t akart venni. Nem telt bele sok idő, veszekedésbe torkollott a nézeteltérés. Nagy sokára megértették, hogy tulajdonképpen mind a négyen ugyanazt akarják. A saját nyelvén mindegyikük szőlőre vágyott. Aztán újabb vita robbant ki amiatt, hogy mindegyikük a saját hazája szőlőjét tartotta a legtöbbre, és abból akart venni, ki feketét, ki zöldet, fehéret, illetve lilát.

Szerencsére épp arra járt egy lelkeket kibékítő szúfi. A veszekedés hallatára vett egy-egy fürt szőlőt mindegyik fajtából. A fürtöket egy tálba tette, és összenyomta a szőlőszemeket. Kipréselte a szőlő levét, megitatta az utazókat, majd eldobta a szőlő héját. Tudniillik a gyümölcs veleje a fontos, és nem a külseje.

A történet végére érve Semsz tagoltan a következőket mondta: – A keresztények, a zsidók, a muszlimok… e három nagy vallás népe pontosan olyan, mint ezek a haragosok. A külsőségekben nem értenek egyet, de a hitük lényege megegyezik. A szúfi nem törődik a külsővel, a belső által rejtegetett kincset keresi.

Figyelmesen végighallgattam.

– Ezzel azt akartam mondani, hogy nem kell hiányolnod Máriát. Hiszen nem kell elhagynod. Ha lett volna női próféta, minden bizonnyal Mária lett volna az. Ha Mária köt téged Istenhez, ha Mária hívott téged Istenhez, akkor fordulj hozzá az általad ismert módon. Egy muszlim nő is imádhatja Máriát hálával és imádsággal.

– De ez nem lenne helyes – mondtam dadogva.

– Már miért nem? A vallások folyók, amelyek ugyanabba a tengerbe ömlenek. Ha számodra Szűz Mária megértést, kegyelmet, védelmet, gondoskodást, segítőkészséget jelent, akkor muszlim nőként is szeretheted. Sőt ha kedved tartja, a lányodat is elnevezheted Máriának.

– De hiszen nincs is lányom – feleltem.

– Majd lesz – mondta Semsz.

– Honnét tudod? – kérdeztem vissza meglepetten.

– Csak úgy – válaszolta.

Akaratlanul is elmosolyodtam. Amióta a tebrizi Semsz nálunk lakott, először kerültem ilyen bizalmas kapcsolatba vele, először osztoztunk egy titkon. Egymás mellett álltunk, és egyforma tisztelettel néztünk a tésztából készített Szűz Máriára. Ő pedig a szokásos meleg mosolyával nézett vissza ránk a nyújtódeszkáról. És akkor értettem meg először, milyen nagy és jóságos szíve van Semsznek, és miért tartja ilyen sokra a férjem a barátságukat.

Maradjon itt! Ne menjen sehová!

Ám valamiért mégis kételkedtem benne, hogy Semszből jó férj válhat Kimja számára.

ELLA

Boston, 2008. június 25.

Mintha inába szállt volna a bátorsága, a szállodához érve egy ideig kint időzött. Amikor végre összeszedte magát, és bement, óriási forgatag fogadta a hallban. Egy népes japán turistacsoportba botlott. Az idősekből álló társaság tagjainak hasonló frizurája és öltözete volt. Mivel véletlenül sem akart ismerőssel találkozni, gondosan kerülte a szemkontaktust mindenkivel, és a falon levő képekre, illetve a polcokon található dísztárgyakra szegezte a tekintetét. Pár másodperc múlva azonban erőt vett rajta a kíváncsiság. Amint körülnézett, menten kiszúrta Aziz Zaharát a sokaságban. Egy sarokban állt, és mosolyogva nézett Ellára.

Khaki színű inget és sötét lenvászon nadrágot viselt. Hullámos gesztenye haja ráomlott zöld szemére, és egyszerre kölcsönzött neki pajkosságot, illetve magabiztosságot. Teste vékony, ugyanakkor izmos volt. Ella zavarba ejtően jóképűnek látta, volt benne valami nemtörődömség, lezserség és lázadás. Szemmel láthatóan nem borotválkozott meg aznap, ami még vadabbá és sármosabbá tette. Megjelenése merőben különbözött az állandóan méregdrága, méretre szabott öltönyöket viselő David Rubinsteinétől.

Barátságosan elmosolyodott. – Nagyon örülök, hogy el tudtál jönni – mondta.

Bájos volt erős skót akcentusa. Ella arra gondolt, hogy semmi baja nem eshet abból, ha megiszik egy csésze kávét ezzel a férfival. Csupán egy csésze kávéról van szó…

Másfél óra elteltével azonban már a sokadik csészénél tartottak. Annyira belefeledkeztek a társalgásba, hogy Ellának eszébe sem jutott az órájára nézni. Éjjel fél tizenkettőre járt az idő. És a háromgyermekes édesanya, Ella Rubinstein a szálloda halljában kettesben maradt egy olyan férfival, akiről jószerivel semmit nem tudott azon kívül, amit egy hónapnyi levelezésből, néhány telefonbeszélgetésből és az általa írt történelmi regényből kideríthetett róla.

– Ezek szerint a Smithsonian magazin miatt jöttél – állapította meg Ella.

– Valójában azért jöttem, hogy téged láthassalak – felelte Aziz. – Miután elolvastam a leveledet, személyesen akartam beszélni veled.

Fordulóponthoz érkeztek. Eddig ez az egész csupán flörtölésnek tűnt. Most azonban átlépték azt a bizonyos bűvös határt.

– Ella, feljönnél velem a szobámba? – kérdezte Aziz.

Hallgatott, erre nem tudott mit felelni. Olyan kérés volt, amely túllépett kettejük virtuális játékán, és túlontúl valóságossá tette a helyzetet. Teljesen összekuszálódtak a szálak. Mint amikor fellibben a fátyol, és az embernek szembesülnie kell a meztelen valósággal, amely a kezdet kezdete óta ott lapul, és várja, hogy felfedhesse magát. Ellának égett a gyomra, de nem utasította vissza Azizt. Mintha már jóval korábban meghozta volna életének ezt a legelhamarkodottabb, legőrültebb, legmeggondolatlanabb döntését.

Átadta magát és szívét az árnak.

– Fel – válaszolta.

A 608-as számú szobát kékesszürke árnyalatokkal festették ki, és vidám hangulatúra díszítették. Tágas és szellős volt. Ella kutatott emlékezetében, mikor is volt legutóbb szállodában. Valószínűleg akkor, amikor férjével és gyerekeivel Montrealba utaztak. Azt követően valamennyi szabadságukat a Rhode Islanden levő nyaralójukban töltötték, ezért aztán már jó ideje nem járt olyan helyen, ahol mindennap tiszta ágyneműt húznak fel, és más takarít helyette. Úgy érezte, külföldön jár.

Csakhogy amint belépett a szobába, aggódni kezdett. Bármennyire szép és kellemes volt is a szoba és a dekorációja, zavarta a pontosan középen elhelyezkedő ágy. Nem azért jött ide, hogy szeretkezzen. Akkor hát miért jött? Mit keresett egy idegen férfi szállodai szobájában? Hogyan reagál majd, ha Aziz hozzáér? És tegyük fel, hogy együtt lesznek. Ebben az esetben hogyan tud majd férje és gyerekei szemébe nézni? Igaz, David házasságuk alatt folyamatosan más nőkkel szűrte össze a levet, és egyáltalán nem esett nehezére Ella szemébe nézni, de ez más tészta.

Másfajta kételyei is támadtak. Mi lesz, ha Aziznak nem fog tetszeni? Ella nem tartotta szépnek a saját testét. Soha nem volt elégedett a fizikai adottságaival. Gondolatai ismét visszaszálltak a gyermekeihez. Vajon elaludtak már, vagy tévét néznek ezen a kései órán? Vajon megbocsátanának anyjuknak, ha tudnák, merre jár éppen?

Aziz mintha csak megérezte volna Ella aggodalmaskodását: kézen fogta, és leültette az ágytól távol a sarokban található fotelba.

– Pszt! – suttogta. – Milyen nyugtalan az elméd! Milyen nagy zűrzavar van a fejedben!

Ella lehajtotta a fejét.

– Bár korábban megismertelek volna! – kezdte. – Akkor minden másképp alakult volna.

– Mindennek megvan a maga ideje – felelte Aziz.

– Tényleg hiszel ebben?

Aziz mosolygó szemmel nézett, hátravetette a homlokába omló fürtöket. Ezután kinyitotta a bőröndjét, és elővette azt a kilimet, amelyet Guatemalában vásárolt. Volt mellette egy apró ajándékdoboz. Ella kibontotta a dobozkát, és egy lapis lazuli nyakláncot talált benne. A közepén egy kerengő dervist ábrázoló ezüstmedál lógott.

Ella szíve hevesen vert, amikor Aziz felcsatolta a nyakába a láncot. Volt valami megmagyarázhatatlan vonzerő ebben a férfiban.

– Képes vagy szeretni engem? – kérdezte.

– Hiszen már most szeretlek – válaszolta Aziz mosolyogva.

– De még nem is ismersz igazán…

– Ismerlek – vágott a szavába Aziz határozottan.

– Olyan sok minden van, amit még nem tudsz rólam…

– Ahhoz, hogy ismerjelek, nem kell sokat tudnom rólad. Látom a lényedet, és ez épp elég – felelte Aziz.

Ella hallotta már ezt a mondatot korábban. Mintha a saját veretes mondásai a legváratlanabb pillanatokban megtalálnák. Az élet olyan, mint egy örökös körforgás. Amit adsz másoknak, azt kapod vissza kamatostul. Ez őrjítő. Nem tudott mit felelni rá.

Aziz fogta, és kihúzta Ella kontytűjét, majd gyengéden a kanapé felé tolta őt. Így aztán elérte, hogy Ella elnyúljon a kanapén. Ellának hirtelen eszébe jutott A szerelem törvénye. De még mielőtt bármit is mondhatott volna, Aziz a kezével egyre nagyobb koncentrikus köröket rajzolt Ella testére. Lentről felfelé, a bokájától a szívéig. Forró ujjbegyeiből különös energia áradt szét Ella minden porcikájában. A férfi, akinek gyertyaként lángoltak az ujjai…

Aziz szeme mindvégig csukva volt, csak ajka rebegett. Ellának olyan érzése támadt, mintha valami titokzatos nyelven mormolt volna. Aztán rádöbbent, hogy Aziz valójában imádkozik. Bár nem értette az ima szövegét, tudta, hogy érte imádkozik. Egyszerre csak Ella különös, erős bizsergést érzett a tenyerében, könyökében, vállában és az egész testében. Olyan volt, mintha langyos vizű medencében lebegne, teste súlytalanná változott. Elmosódtak a határok. Nem tudta eldönteni, hogy hol kezdődött, illetve hol ért véget az „én”. Mintha fényáradatban úszna. Életének legspirituálisabb pillanatát élte át. És különös módon ebben a pillanatban jelen is volt a nemiség, meg nem is.

Ella kissé elszomorodott, amiért melle nem lett feszesebb, keményebb, amikor Aziz ujjai a hasánál feljebb tévedtek. A három gyerek és a számos eltelt év után megereszkedett a melle. Legalábbis neki úgy tűnt. Amilyen gyorsan támadt ez az aggály, olyan gyorsan szét is foszlott. Becsukta a szemét, és mindenről megfeledkezve teljesen átengedte magát Aziz lélegzetének. Most vadul hömpölygő folyam lett. Lehet, hogy a víz útja vízesésbe torkollik, mégsem akart megállni. És akkor megértette, hogy képes lenne szeretni ezt az embert. Nagyon is tudná szeretni.

Ezzel az érzéssel Aziz nyaka köré fonta a karját, és maga felé húzta. Szeretkezni akart vele. Aziz viszont zavartan pislogott, mint akit arra kényszerítenek, hogy forduljon vissza onnét, ahová elindult. Ellát orron csókolta, majd elhúzódott.

– Nem akarsz engem? – kérdezte Ella elcsukló hangon.

– Nem akarok semmi olyat tenni, amivel megbántanálak. Nagy a zűrzavar a fejedben. Öt perc leforgása alatt negyven különféle gondolatod támadt. Barátként és szeretőként is gondolsz rám. Egy meggondolatlan lépést másnap megbánhatsz. Nem akarok okot adni rá.

Ella egyik fele megsértődött ettől az okfejtéstől, rosszkedve támadt. Megsértették női mivoltában. Másik fele viszont megnyugodott, megkönnyebbült. Abbahagyta a kötözködést. Aziz szerelme nem birtokló, kisajátító, gúzsba kötő, számon kérő, féltékenykedő szeretet volt. Ez a kapcsolat nem fojtotta meg. Ellenkezőleg! Felszabadította. Azt súgta a fülébe: Repülj! Repülj, amerre csak akarsz!

Aziz szerelme pontosan olyan volt, mint ő maga: Nem a kisajátításra, hanem a szabadságra épült!

Éjfélkor Ella Rubinstein kinyitotta a bostoni lakásuk ajtaját. Elnyújtózott a bőrfotelban, nem akart ágyba bújni. Nem azért, mert férje ott hált együtt mindenféle nőkkel, hanem mert idegennek érezte a saját otthonát.

Úgy érezte, mintha vendég lenne ott. És a valódi énje türelmesen várná egy másik helyen.

SEMSZ

Konya, 1247 májusa

A nászéjszakámon történt. Az udvaron üldögéltem, és a házból kiszűrődő hangokat figyeltem: kacagás, muzsika, pletyka. A háremben női zenészek. Nem tudom, miért, de a nászéjszakán szomorú, szívhez szóló énekeket énekelnek a nők. Mi, szúfik a lakodalomhoz hasonlítjuk a halált. A nők viszont a halálhoz hasonlítják a lakodalmat. Még akkor is sírnak, ha szerelmesen és saját akaratukból mennek férjhez. Mintha halottat siratnának…

Amikor végre elmentek az utolsó vendégek is, bementem a házba. Egy csendes zugban elmélkedtem. Ezt követően beléptem a hálószobába, ahol Kimja már várt rám. A matracon ült: hófehér ruhában, derekán piros öv, haja tincsekbe fonva ezüstszálakkal, minden hajtincsében gyöngyök. A vastag és ezüstösen csillogó fátyol mögött lehetetlen volt kivenni az arcát. Csupán egyetlen gyertya fénye világított az ablakpárkányon. A falon lógó tükröket sötét színű, bársonyos anyaggal takarták el. Megtettek minden szükséges óvintézkedést, nehogy a menyasszony megpillanthassa mását a tükörben, az ugyanis szerencsétlenséget jelentett a babona szerint. Az ágy mellé egy gránátalmát, valamint egy kést készítettek. Az ifjú párnak közösen kellett elfogyasztania ezt a gránátalmát, hogy annyi gyermekük legyen, mint a gránátalmaszemek.

Kerra korábban elmesélte nekem ennek a vidéknek a népszokásait. Elmagyarázta, hogy aranypénzt kell rátűznöm, ha látni akarom az arcát. Hiszen életemben nem volt még aranypénzem! Ezért aztán csókot nyomtan Kimja homlokára, amikor fellibbentettem a fátylát. Elmosolyodott.

– Milyen szép lettél! – mondtam.

Elpirult. Aztán sietve kihúzta magát, és koránál érettebbnek mutatta magát.

– Most már a feleséged vagyok – jelentette ki.

Még egyszer megcsókoltam, ez alkalommal a száját. Forró lehelete felébresztette bennem a vágyat. Haja jázminillatot árasztott. Mellé feküdtem, beszívtam az illatát. Megfogta a kezem, és a mellére helyezte. Melle apró, hófehér és feszes volt. Az volt minden vágyam, hogy beléhatoljak, és elvesszek benne. Kinyílt előttem, mint egy bimbódzó rózsa.

Visszahúzódtam.

– Ne haragudj, Kimja, ezt nem tehetem meg.

Mérhetetlenül nagy csalódottságot olvastam le az arcáról. Úgy festett, mint egy homokvár, amelyet bármelyik pillanatban lerombolhat a szél. Nem bírtam állni a tekintetét. Felálltam.

– Mennem kell.

– Nem! Nem mehetsz el!

Mintha nem Kimja mondta volna ezeket, hanem valaki más. Egy nála sokkal erélyesebb, bátrabb, erőszakosabb és követelőzőbb nő.

– Mit mondanak majd az emberek, ha idejekorán távozol a szobából? Tudni fogják, hogy nem háltunk együtt a nászéjszakán. Bennem fogják keresni a hibát.

– Mit akarsz mondani? – kérdeztem, noha értettem, mire céloz.

– Azt fogják gondolni rólam, hogy nem voltam szűz – suttogta félelemmel. – Belehalnék a szégyenbe.

Mi értelme ennek az egésznek? A közösség efféle értelmetlen íratlan törvényei mélységesen felháborítottak. Az ehhez hasonló elavult hagyományoknak, az embereket egymásnak uszító szokásoknak semmi közük nem volt Isten csodálatos teremtéséhez.

– Ki hallott már ilyet! Törődjenek a maguk dolgával! – ellenkeztem, de tudtam, hogy Kimjának igaza van. Felkaptam a gránátalma mellé kikészített kést. Kimja szemében aggódó fény gyúlt, de rövid időn belül megértette a helyzetet, és beletörődött.

A késsel megvágtam a bal tenyeremet. Piros vágás éktelenkedett a tenyeremen, mint egy előre nem látott sorsvonal. A lepedőre cseppentettem a véremet, aztán átnyújtottam neki a vásznat.

– Tessék! Ezzel majd befoghatod a kíváncsiskodók száját. Te is megnyugodhatsz, nem esik csorba a becsületeden.

Kimja könyörgőre fogta: – Szépen kérlek, állj meg! Ne menj el!

Felugrott a fekvőhelyéről, de mivel pontosan nem tudta, hogy mit is akar, csak ezt a mondatot ismételgette: – Most már a feleséged vagyok.

Akkor értettem meg, hogy micsoda hibát követtem el azzal, hogy feleségül vettem. Egy magamfajta ember minek házasodik meg? Engem az Úr nem férjnek teremtett. Ezt most kristálytisztán láttam. És ez a tisztánlátás mardosta a lelkemet.

Menekülni akartam az égadta világon mindentől. Ettől a háztól és a házasságtól, ettől a várostól, sőt még a halandó testemtől is. Mégis ott maradtam a földhöz cövekelve, mert tudtam, ha elmennék, és Rumi másnap nem találna, elpusztulna kínjában. Nem hagyhattam el többször.

Világosan megértettem, hogy egy magamfajta ember számára a házasság olyan, mint a kelepce. Csapdába estem.

ALAADDIN

Konya, 1247. június 7.

Soha életemben nem éreztem még ilyen erős és kínzó fájdalmat. Semsz és Kimja esküvőjének napján nem bírtam otthon maradni. Szorító nyomást éreztem a mellkasomban, zsongott a fejem. Úgy éreztem, menten megfulladok. Nem tudtam másra gondolni, csak saját nyomorúságomra. Megpofoztam magamat, hogy a végén nehogy elkezdjek bömbölni, mint egy csecsemő. És többször egymás után elismételtem:

– Már nem vagy az apád fia. Már nem vagy az apád fia…

Nincsen se anyám, se apám. És többé Kimja sincs már. Ebben a házban ennyi sok ember között egy szál egyedül vagyok. Az apám iránti tisztelet utolsó cseppje is elpárolgott. Kimja olyan volt neki, mint a saját lánya. Azt hittem, szereti. Ezzel szemben kizárólag Semsz érdekét tartotta szem előtt. Máskülönben hogyan is adhatta hozzá Kimját egy olyan emberhez? Nem kell ahhoz lángésznek lenni, hogy az ember megmondja, Semszből nem válik jó férj. Apám elherdálta Kimja boldogságát pusztán azért, hogy Semszet a szárnya alá vehesse. És Kimjáéval együtt természetesen az enyémet is.

Egész nap az egyik sarokból lestem a lázas készülődést. Néztem az esküvő előkészületeit, és közben arra gondoltam, hogy ezt a lányt én akartam feleségül venni. Az ifjú pár hálószobáját a padlótól a mennyezetig kidekorálták. Füstölőket gyújtottak, hogy távol tartsák a dzsinnek seregét. Hiszen az ő uruk itt van! Ugyan hogyan is válhatna dzsinn Semszből?

Ahogy közeledett az este, nem bírtam tovább. Nem akartam tovább gyötörni önmagam. Elindultam az ajtó felé.

A bátyám utánam kiáltott: – Alaaddin, várj! Hová mész?

– Ma éjjel Irsadéknál alszom – feleltem anélkül, hogy a szemébe néztem volna.

– Megőrültél? Mindenki azt fogja kérdezgetni, hogy miért nem vagy itt az esküvőn. Ráadásul apám nagyon szomorú lesz, ha megtudja.

– És mi lesz azokkal, akik apám miatt búsulnak?

– Miről beszélsz?

– Nem érted? Apám pusztán azért szervezte meg ezt az esküvőt, hogy Semsz kedvében járjon, hogy soha többé ne menjen el ebből a házból! Kimját ezüsttálcán kínálta annak a hálátlan fickónak.

Bátyám összeszorította az ajkát. – Tévedsz. Azt hiszed, hogy Kimját rákényszerítették erre a házasságra. Pedig valójában Kimja akart hozzámenni Semszhez.

– Mintha lett volna más választása – ellenkeztem.

Bátyám az égre emelte karját. – Természetesen volt. Az ég szerelmére, hát nem érted?! Kimja szereti Semszet. Szerelmes belé.

– Szemenszedett hazugság! Ne mondj ilyeneket többé az én jelenlétemben! – mondtam dühösen. Hangom recsegett, mint amikor a jég megreped a rá nehezedő súly alatt.

– Érzéseid elvakítanak! Féltékeny vagy rá. De még egy olyan gonosz érzést is, mint a féltékenység, jóra lehet fordítani – közölte Veled Szultán.

HARMINCÖTÖDIK SZABÁLY: Az életben csakis az ellentmondások feloldásával jutunk előrébb. Az istenfélőnek meg kell ismernie a benne lakozó istentagadót, az ateistának pedig a benne lakozó hívőt. Az ember lépésről lépésre halad, míg végül eljut a Tökéletes Ember szintjére. És csak annyival lesz érettebb, amennyit okulni képes az ellentmondásokból.

Az édestestvérem elém állt, és az ellenségemtől citált bölcsességeket. Ez volt az utolsó csepp a pohárban.

– Ide figyelj, torkig vagyok ezekkel a szúfi példabeszédekkel. És miért kellene téged meghallgatnom? Ez mind miattad történt. Ott kellett volna hagynod Semszet Damaszkuszban. Miért hoztad vissza? Ha minden rosszra fordul – és biztos lehetsz benne, hogy ez be fog következni –, te felelsz majd érte!

Bátyám elsápadt. Akkor láttam először félni tőlem, illetve attól, amit képes lennék elkövetni. Különös érzés volt ráijeszteni a bátyámra, ám hízott a májam.

Irsadékhoz az undorító szagú mellékutcákon mentem, hogy senki ne lásson ilyen feldúlt állapotban. Volt egy jelenet, amelyet sehogyan sem tudtam elkergetni a képzeletemből: Semsz és Kimja egy ágyban feküdt. Lelki szemeim előtt megelevenedett, amint Semsz a durva kezével lehúzza a menyasszonyi ruhát Kimjáról, és hozzáér hófehér testéhez, majd magáévá teszi. Nem bírtam elfojtani a könnyeimet.

Teljesen kikészített. Ez az ember már rég túlment minden határon.

Sürgősen tennem kellett valamit.

KIMJA

Konya, 1247 novembere

Nem háltunk együtt. Egyetlenegyszer sem. Már hat hónapja annak, hogy összeházasodtunk, ám még mindig nem lettünk igazi férj és feleség. Mindent megteszek azért, hogy eltitkoljam ezt a tényt, de bizony nem könnyű. Gyanakszanak. Talán az arcom árulkodik az érzéseimről. Olyan, mint egy folt a homlokomon. Ha rám néznek az emberek, ez az első dolog, amelyet észrevesznek. Amikor az utcán ismerősökkel csevegek, a kertben vagy szántóföldön dolgozom, a kereskedővel alkudozom, odahaza vendéget fogadok, a velem szóba elegyedők legeslegelőször ezt veszik észre. Mindenki tudja, hogy férjezett nő vagyok ugyan, de szűz.

Azt nem állítom, hogy Semsz soha nem jön a szobámba. Jönni jön. És valahányszor jön, előtte feltétlenül üzen nekem, és megtudakolja, hogy alkalmas-e. Én pedig minden alkalommal rendre ugyanazt felelem:

– Természetesen. A törvényes feleséged vagyok.

Azokon az éjszakákon, amikor készül hozzám, egész nap izgatottan várom, és azért imádkozom, hogy megkívánjon. Ám amikor beesteledik, és bekopog az ajtómon, csupán társalogni akar. Azt akarja, hogy olvassunk együtt. Lejla és Medzsnún, Ferhat és Sirin, Juszuf és Zülejha, Gül és Bülbül… Azon szerelmesek története, akik mindvégig szerették egymást. Fáj a szívem, miközben ezeket olvassuk. Talán azért, mert lelkem mélyén tisztában vagyok vele, hogy soha nem lesz részem ilyen szerelemben.

Néha pedig elnyújtózik, és a NYÍLTSZÍVŰ ÉS VÁNDORLELKŰ SZÚFIK NEGYVEN SZABÁLYÁ-ról mesél nekem. Egyik éjjel, miközben épp az egyik szabályt magyarázta, elhalt a hangja, és becsukódott a szeme. Láttam ám, hogy elaludt. Fejét a térdemre tettem. Simogattam az időközben meglehetősen hosszúra nőtt haját. Egy percre sem hunytam le a szemem, csak őt néztem hajnalhasadtáig. Álmában egyszer beszélt. Aztán váratlanul magához vont, és finoman megcsókolt. Rég nem voltam ilyen boldog, mint akkor. Rég nem éreztem már ekkora izgalmat. Egymás mellett feküdtünk napkeltéig. Mindössze ennyi történt. A mai napig felfedezetlen földrész a testem.

Ez alatt a fél év alatt időről időre én is bementem a szobájába. És amiképpen ő is engedélyt kért tőlem, én is feltétlenül előre tudattam vele a szándékomat. Máskülönben kiszámíthatatlan volt a reakciója. Semsz kedélyállapota napról napra, sőt pillanatról pillanatra változott. Nehezebb megfejteni a lelkének hullámzását, mint egy rejtvényt. Olykor apáskodó, máskor kedves, vagy éppen zsörtölődő. Egyszer becsapta előttem az ajtót, és azt üvöltötte, hogy „Hagyj békén!” Már nem sértődöm meg. Megtanultam, hogy erősnek kell lennem, és azt is, hogy nem szabad zavarnom.

Hónapokon keresztül úgy tettem, mintha minden a legnagyobb rendben volna. Ezzel nem másokat, hanem önmagamat akartam becsapni. Ha egyszer Semsz nem viselkedett úgy, mintha a férjem volna, különböző szerepeket szántam neki. Így lett a barátom, lelki társam, útitársam, néha a bátyám, néha pedig a fiam. Az adott naptól és hangulatától függően hol az egyik, hol a másik szerepet húztam rá. Már mindenem volt, csak a férjem nem.

Egy ideig beértem ennyivel. Kerestem azokat a pillanatokat, amikor túlzott elvárások nélkül jókat beszélgethettünk. Semsz adott a véleményemre, és ennek örültem. Arra ösztönzött, hogy még kreatívabban gondolkodjam. Rengeteg mindent tanultam tőle, és remélem, ő is tanult tőlem egyet s mást. Előttem nem tudta, mit jelent a családi béke, a meleg fészek. Általam kissé megízlelhette ezeket. És senki nem tudta úgy megnevettetni, mint én.

Ez azonban sajnos nem elég. Sehogyan sem tudom kiverni a fejemből azt a gondolatot, hogy Semsz valójában nem szerelmes belém. Abban nem kételkedem, hogy tetszem neki, illetve szeret, ennek azonban semmi köze a szerelemhez. Meghasad a szívem. Olyannyira elszomorít ez, hogy mindenkitől – az összes barátomtól és szomszédomtól – eltávolodtam. Inkább a szobámban ülök, és a halottakkal beszélgetek. Az élőkkel ellentétben a halottak ugyanis mentesek az előítéletektől.

A halottakon kívül Sivatag Rózsája az egyetlen barátom.

Mindketten távol akartunk maradni a közösségi élettől más-más okoknál fogva, és idővel jó barátokká váltunk. Ő már szúfi. A bordélyházat maga mögött hagyta. Megtisztult. Egyszer elmondtam, hogy mennyire nagyra tartom bátorságáért, elszántságáért és hogy elölről tudta kezdeni az életet. Erre ő megcsóválta a fejét, majd ezt mondta:

– De hiszen én nem kezdtem elölről az életet. Csupán meghaltam a halál előtt!

Ma délben meglátogattam Sivatag Rózsáját. Nem akartam kimutatni érzéseimet, de amint rám nézett, tudta, hogy valami nincs rendben.

– Drága Kimjám, jól vagy? Sápadtnak tűnsz.

Próbáltam másra terelni a szót, de kitartó kérdezősködésének hatására végül megoldódott a nyelvem.

– Nem vagyok jól. Kérlek, segíts!

– Természetesen – vágta rá Sivatag Rózsája. – Mondd, mit tehetek érted!

– Semszről van szó… Soha nem jön oda hozzám, vagyis odajön, de nem úgy. Azt akarom, hogy szeressen. Nem bátyként vagy barátként… hanem férjként. Kérlek szépen, taníts meg rá!

– Mire tanítsalak meg?

– Tudod te azt… El kell csavarnom a férjem fejét.

– Ó, drága Kimja, én megfogadtam – motyogta Sivatag Rózsája. – Megesküdtem, hogy soha többé nem beszélek a testiségről. Még csak gondolni sem akarok arra, hogyan tesz boldoggá egy nő egy férfit, vagy fordítva.

– De hiszen nem kell megszegned az esküdet. Csak segítesz nekem – könyörögtem. – Nagyon el vagyok keseredve. Senkinek nem beszélhetek a gondomról, úgy restellem. Nem tudom, hogyan tehetném Semszet boldoggá.

– Semsz dervis – vágott közbe Sivatag Rózsája –, nem illendő így kezelni.

– Még ha dervis is, akkor is ember! Végső soron ő is férfi! Ádám apánk fiai mind hús-vér emberek. Mindenki kapott testet. Semsznek is van teste, vagy talán nincs igazam?

– Van, de… – Sivatag Rózsája nem tudta befejezni a mondatát, hátralépett.

Könyörögtem. – Csak neked beszélhetek lelkemet marcangoló kínomról. Hat hónapja minden reggel összeszorul a szívem a bánattól. Minden éjjel sírva alszom el. Nem bírom tovább! Magamhoz kell édesgetnem a férjemet!

Sivatag Rózsája kétkedőn nézett rám, de szólni nem szólt semmit sem. Kibontottam a fejkendőmet, és kiengedtem a hajamat.

– Mondd meg! – kezdtem. – Kérlek, kertelés nélkül mondd meg! Nagyon csúnya vagyok?

– Persze hogy nem, drága Kimja. Szép vagy, akár a Hold.

– Akkor hát segíts nekem! Mutasd meg, milyen út vezet a férfiak szívéhez!

– Ez nem olyan ártatlan út, mint ahogyan elképzeled – felelte Sivatag Rózsája hirtelen elkomolyodva. – Vigyázz, nehogy a férfihoz vezető úton eltávolodj a női énedtől! Nehogy elidegenedj önmagadtól, miközben meghódítod!

– Nem érdekel – válaszoltam. – Akárhogy is, de most már történjen valami! Bármit megteszek.

SIVATAG RÓZSÁJA

Konya, 1247 novembere

Hogyan tehettem ilyen butaságot?! Látva látván, tudva tudván. Nem lett volna szabad meghallgatnom. Hogyan lehettem ennyire vak, hogy ne lássam a következményét?! Meg kellett volna állítanom Kimját. Soha nem bocsátom meg magamnak, amiért nem álltam útját.

Szívből megsajnáltam, amikor azon a napon sírva felkeresett, és a segítségemet kérte. – Ugyan mi rossz lehet ebben? – gondoltam magamban. Nem egy idegennek, hanem saját törvényes férjének akarta elcsavarni a fejét. Ráadásul az egyetlen oka a szerelem volt. Szikrányi gonoszság sem lakozott benne. Semmi csalás vagy ámítás. Napokig töprengtem azon, hogy vajon bűnnek számít-e, ha egy nő saját férje szerelmét akarja. A bennem lakozó szúfi óva intett, hogy ne szóljak bele, mert a szerelmet nem lehet kierőszakolni. A bennem lakozó nő viszont azt súgta, hogy segítsek ennek a szerelmes lánynak. Végül a második hang elnyomta az elsőt.

Így aztán megtanítottam ennek a falusi lánynak – aki csak a hennafestést ismerte mint szépítkezési módot –, hogyan kell a férfiak fejét elcsavarni. Lelkes tanítványnak bizonyult, szomjazta a tudást. Megtanítottam neki, hogyan kell finomabbnál finomabb parfümökkel illatosított vizekben fürdeni, hogyan tudja bőrét bársonyosan selymessé varázsolni finom olajokkal, hogyan tudja arcát pakolásokkal megfiatalítani, és hogyan kell bánnia a szavakkal, ha egy férfival beszél. Jázminágakat fontam a hajába, hogy mindig finom illata legyen. Levendula, kamilla, rozmaring, kakukkfű, orgona, majoránna és olíva… Részletesen elmagyaráztam, melyiket mire használják, és mikor, milyen alkalomra milyen füstölőt kell gyújtani. Aztán sorra megmutattam neki, hogyan kell kifehéríteni a fogát, kilakkozni a körmét, szénnel kifesteni és kihúzni a szemét és szempilláját, kifényesíteni az ajkát, bepúderezni az orcáját, és teltebbé tenni a keblét. Együtt elmentünk vásárolni. Bementünk egy üzletbe, ahol azelőtt rendszeresen vásároltam. Ott vettünk neki selyemruhákat és alsóneműt. Bár szégyenében füle tövéig vörösödött, mégis mindet megvette.

Később megtanítottam, hogyan kell táncolni: csípőt csavarni, hullámozni, csábosan nézni, és úgy mozgatni a testét, mintha füst gomolyogna. Rojtos öveket kötöttem a derekára, és csilingelő üvegcséket helyeztem beléjük. Két héten keresztül egymással szemben állva gyakoroltuk a hastáncot. Készültünk a nagy feladatra.

Aztán elérkezett a várva várt nap. Aznap délutánra felkészítettem Kimját a tebrizi Semsz számára, ahogyan a pásztor, aki feldíszített áldozati bárányát odaadja a mészárosnak. Előbb megmosakodott a hamamban meleg vízzel, alaposan átdörzsölte magát a fürdőkesztyűvel, beolajozta a haját. A hamam után olyan leheletfinom selyem alsóneműt adtam rá, amelyet egy nő egész élete folyamán csak néhány alkalommal tud felvenni. Jácintokkal díszített rózsaszín hálóinget választottam a számára, amelyen áttetszett a mellbimbója és a csípőjének íve. Végül pedig kisminkeltem. Igazgyöngy láncot akasztottam a nyakába, hogy megsokszorozzam a vonzerejét. A munkám befejeztével annyira megszépült Kimja, hogy nem bírtam levenni róla a szemem.

Már nem az a zöldfülű fiatal lány állt előttem, hanem egy szerelemtől és szenvedélytől lángoló férjezett nő. Egy érett nő, aki készen állt rá, hogy bevesse magát, és ha kell, megfizesse az árát. Ahogy méregettem, a Koránban szereplő Juszuf és Zülejha párosról szóló versek jutottak az eszembe.

Zülejha vad szenvedéllyel szeretett egy olyan férfit, aki még csak észre sem vette. A városbeli nők csúnya dolgokat mondtak róla a háta mögött. Zülejha mindet meghívta magához vendégségbe, Juszufnak pedig meghagyta, hogy ha hívja, jöjjön be a szobába. Mindegyikőjüknek adott egy kést, neki pedig (Juszufnak) azt mondta: – Gyere elébük! – Amint megpillantották a nők, (az ámulattól) megvágták a kezüket, és azt mondták: – Istenre esküszünk, hogy ez nem ember, hanem egy drága angyal!

Ugyan ki vádolhatná Zülejhát azért, mert beleszeretett egy angyalba?

Estefelé Kimja elfátyolozta az arcát, és mielőtt az utcára lépett volna, bizakodón, ugyanakkor kissé aggódva rám nézett.

– Hogy nézek ki, nővérkém? – kérdezte.

– Úgy, mint egy padisah lánya – feleltem. – Fogadni mernék, hogy férjed nemcsak reggelig lesz veled, de a következő éjszaka is kopogtatni fog majd az ajtódon.

Elvörösödött, az arca is kipirult. Nevettem, és átöleltem. Egy ideig hallgatott, majd hangosan felkacagott. Nevetése úgy átmelegített, mint a napsugár.

Tényleg hittem abban, amit mondtam. Azt hittem, hogy ahogyan a méhek szállnak a nektár felé, úgy siet majd Semsz is a karjaiba. Mégis rossz előérzetem támadt, amikor elbúcsúztam szegénykétől. Mintha egy dzsinn valami kellemetlen dolgot súgott volna a fülembe. Mégsem álltam Kimja útjába. Nem tettem meg.

Soha nem fogom megbocsátani magamnak.

KIMJA

Konya, 1247 decembere

A tebrizi Semsz pontosan tud olyan dolgokat, amelyet mások nem. Ismeri a szegénysorban élők szenvedéseit, a jósok látomásait, a szentek csodáit, a világ legkülönfélébb talányait. Van azonban egy dolog, amelyről szikrányit sem tud: a viszonzatlan szerelemről! Ezt az egyet nem ismeri Semsz. Nem tudja, mennyire nagy kínt okoz az embernek, ha nem viszonozzák szerelmét!

Annyira izgultam azon az estén, amelyen Sivatag Rózsája tetőtől talpig felcicomázott, hogy alig fértem a bőrömbe. Egy korábban soha nem érzett lelkiállapot kerített hatalmába. Vajon a bátorság vagy inkább a vakmerőség? A bőrömet simogató selyemruha suhogása, a bőrömből áradó parfümillat, nyelvemen a rózsaszirmok íze… még soha életemben nem ékesítettem fel magam ennyire, soha életemben nem éreztem magam ennyire nőiesnek. Bár testem nem volt annyira kerekded és telt, mellem annyira feszes, amennyire szerettem volna, mégis vonzónak találtam magamat.

Megvártam, amíg a házban mindenki elalszik. Aztán magamra tekertem egy jó hosszú kendőt, és lábujjhegyen odatipegtem Semsz szobájához.

– Kimja! Nem számítottam rád! – mondta Semsz, alighogy kinyílt az ajtó.

– Elnézést kérek, de látnom kellett téged. – És belibbentem a szobába anélkül, hogy betessékeltek volna. – Becsuknád az ajtót?

Semsz zavartnak tűnt ugyan, de engedelmeskedett.

Amikor magunkra maradtunk a szobában, odaálltam elé, és kihívóan rámosolyogtam. Hátat fordítottam, nagyot sóhajtottam. Aztán egyetlen mozdulattal ledobtam magamról a kendőt, a hálóinget, és ott álltam anyaszült meztelenül. Éreztem, amint férjem megrökönyödve végigmér, és beleborzongtam. Tekintete lassan csúszott lefelé, és mindent lángra gyújtott. Annyira izgatott voltam, hogy mellkasom fújtatóként hullámzott. Amikor végre összeszedtem a bátorságomat, felé fordultam. Így álltam Semsz előtt hívogatón, akár a paradicsomi hurik.

– Mit művelsz? – kérdezte Semsz fagyos tekintettel.

Erőlködve megszólaltam: – Ma éjjel azért jöttem el hozzád, hogy a tiéd legyek…

A tebrizi Semsz előbb egy nagy kört rajzolt le körülöttem, majd rávett, hogy a szemébe nézzek. Úgy éreztem, menten összerogyok, de valahogy ellenálltam. Kecsesen ringva elindultam feléje. Arra készültem, hogy sorra egymás után bevetem azokat a praktikákat, amelyeket Sivatag Rózsájától tanultam. Semsz azonban hátrahőkölt, mint aki izzó kemencéhez ért.

– Azt hiszed, hogy engem kívánsz. Pedig valójában csupán a sérült egódat akarod megfoltozni – mondta.

Nem törődtem vele. Két karommal átfontam a nyakát. Ajkán a fekete szeder íze, édeskés és ugyanakkor fanyar. El akartam veszni benne, de ekkor Semsz megragadott, és ellökött magától.

– Elszomorítasz, drága Kimja – mondta. – Nem illik hozzád, amit teszel. Most pedig arra kérlek, hogy hagyd el a szobámat, és mindaddig ne gyere vissza, amíg nem hívlak. Rendben?

Még soha életemben nem aláztak meg ennyire. Lehajoltam, hogy felvegyem a kendőmet, de annyira reszketett a kezem, hogy nem tudtam megfogni a csúszós és finom anyagot. Semsz felvette a hálóingemet és a kendőmet a földről, és esetlenül befedte vele a vállamat. És én az éjszaka kellős közepén félig meztelenül, sírva, zokogva távoztam férjem szobájából.

Ha nem tudtam volna, hogy milyen nagy vétek, önnön kezemmel vetek véget életemnek.

Nem láttam többé Semszet. Attól a naptól fogva nem mozdultam ki a szobámból. Naphosszat csak bámultam a plafont az ágyban fekve. Rohamosan elhagyott az erőm és kialudt az életkedvem. Eltelt egy hét, majd kettő, aztán már nem is számoltam a napokat.

Jóval később ismeretlen szagra lettem figyelmes. Erős illat lengte be a szobámat, amely a gyömbérteára, illetve a fenyő összemorzsolt tűlevelére emlékeztetett. Szúrós és kesernyés volt, de egyáltalán nem kellemetlen. Szóval ilyen a halál illata! Felszökött a lázam, félrebeszéltem. Orvosokat hívattak hozzám. Meglátogattak a szomszédok és a barátok. Kerra hosszú éjjeleken át virrasztott az ágyamnál: szeme kipirosodott a sok sírástól, arca elszíntelenedett. Gevher asszony pedig ágyam másik oldalánál ült, és kedvesen mosolyogva énekelt nekem.

Egyszerre csak felébredtem álmomból. Meghallottam, amit Szafije, a szomszédasszony mondott: – Isten verje meg azt a mihaszna fickót! Szegény lány belehal a szerelmi bánatba. Ő tehet róla!

Kinyitottam a számat, mondani akartam valamit, de a szavak a torkomon akadtak.

Szerencsére Kerra a segítségemre sietett:

– Szafije, hogy mondhatsz ilyet?! Nem vádolhatjuk Semszet! Ő tette volna ezt? Ez Isten akarata!

Csakhogy nem hallgattak Kerrára. Nekem pedig nem volt erőm hozzá, hogy bárkit is meggyőzzek. Rövid időn belül felfogtam, hogy úgysem tudok változtatni ezen. Azok, akik nem szeretik Semszet, a betegségemre hivatkozva ürügyként, még jobban fogják gyűlölni. Én viszont még ha akartam volna, sem tudtam volna megutálni.

Nem telt bele sok idő, elvesztettem az eszméletemet: körülöttem elfehéredett a világ, és a hangok egyetlen búgássá álltak össze. Már nem tudtam kivenni az arcokat, és nem értettem az elhangzottakat.

Hogy Semsz eljött-e a látásomra, nem tudom. Lehet, hogy a szobában levő nők nem engedték be hozzám. Vagy az is lehet, hogy számtalanszor bejött és odaült mellém, majd kezemet szorítva imádkozott értem.

Bizonyára így történhetett. Legalábbis ezt akarom hinni. Akárhogyan történt is, így vagy úgy, már nincs jelentősége. Nem érzek sem haragot, sem bánatot. Hogyan is tudnék gyűlölködni, miközben csendben folydogálok a végtelen felé? Allah jóságos, részvétteljes, együtt érző és könyörületes. Mindenben van valami rendszer. Egy tökéletes szerelmi törvény! Tizenhat nappal azt követően, hogy felkerestem Semszet a szobájában selymekbe és csipkékbe burkolózva, én, Mevlána nevelt lánya, Kimja csobogva folytam a semmi folyója felé. Ott aztán kényem-kedvem szerint úsztam, egyre csak úsztam.

És akkor megértettem, hogy a Korán negyedik olvasata valami ehhez hasonló lehet. Vagyis végtelen, határtalan, magába záró és nyílt…

A megsemmisülés révén kiteljesedni… A megkönnyebbülés által elmélyülni…

Így jutottam el az életből a halálba a folyóvizeken keresztül.

ELLA

Boston, 2008. június 29.

Aziz négy napot töltött Bostonban. Ez alatt a négy nap alatt Ella minden reggel autóba pattant, és Northamptonból Bostonba ment, hogy láthassa. Együtt töviről hegyire bejárták a várost. A Kis Itália nevű negyedben szerény, de finom ételeket fogyasztottak, megnézték a Szépművészeti Múzeumot, sétáltak a Common Parkban és a kikötői negyedben, az Aquaparkban megtapsolták a delfinbemutatót, és több zsúfolásig megtelt kis kávézóba is beültek a Harvard téren. És mindeközben megállás nélkül beszélgettek. Szóba került különböző országok konyhája, meditációs technikák, az őslakosok művészete, a gótikus regény, a kertápolás, a bioparadicsom-termesztés technikái, álomfejtés és minden elképzelhető dolog. Egyik témáról a másikra ugrálva beszélgettek, egymás szájából véve ki a szót. Ella nem emlékezett rá, hogy életében valaha beszélt-e már ilyen sokat. Amikor esténként hazafelé tartott, fájt az állkapcsa a sok szócsépléstől.

Bár az utcán, a nyilvános tereken különösen ügyeltek arra, hogy ne érjenek egymáshoz, egyre nehezebb volt számukra betartani ezt az íratlan szabályt. Apró kis kihágások, véletlenül összeérő kezek, egymásba karolások… Ella egyre csak arra várt, mikor fogja már meg a kezét Aziz. Amikor látta, hogy Aziz nem fogja megtenni az első lépést, ő kezdeményezett. Előbb félénken, szégyenlősen, majd szabadon és fittyet hányva a rosszalló tekintetekre. Nem érdekelte, hogy esetleg rajtakapják vagy ismerősbe botlanak, sőt szíve mélyén arra vágyott, hogy meglássák. Mégis mindvégig kissé távolságtartóan viselkedtek. Lelkük összeért, de testük nem. Néhányszor visszamentek Aziz szállodájába, de egyszer sem szeretkeztek. Aziz nem akarta.

Azon a napon, amelyiken Aziz készült visszarepülni Amszterdamba, megint csak a szállodában voltak. Egyikük az egyik fotelben, másik a másikban ült. Egy bőrönd állt kettejük között.

– Mondani akarok neked valamit – kezdte Ella szelíden. – Már régóta töröm a fejemet, hogyan mondjam el neked.

Aziz megérezte Ella hangjának hirtelen változását, és kíváncsian nézett rá: – Hát ez érdekes. Én is mondani akarok neked valamit.

– Rendben. Előbb mondd te! – biztatta Ella pajkosan.

– Nem. Ha egyszer te kezdted el, előbb te…

Ella továbbra is mosolyogva lehajtotta a fejét, és azon töprengett, miként kezdje a mondandóját. Aztán belevágott: – Mielőtt Bostonba jöttél, egyik este elmentünk vacsorázni Daviddel. Hosszú idő után először beszélgettünk egymással őszintén, színlelés nélkül. Rólad kérdezgetett. Kiderült, hogy tudomást szerzett a titkos levelezésünkről. Természetesen elszomorított ez a tény, de nem tagadtam le. Mármint a kettőnk között kialakult kapcsolatot.

Köhintett egyet, mielőtt folytatta. Nem tudta, miként fog reagálni Aziz arra, amit mondani készült:

– Közöltem a férjemmel, hogy egy másik férfit szeretek.

Odakint a város ezeregy zaja lüktetett. Az utcán végigszáguldott három tűzoltóautó. A szirénahangok egy percen keresztül minden más hangot elnyomtak a városrészben. Bár Ellának kissé elkalandoztak a gondolatai, mégis sikerült befejeznie a mondandóját:

– Talán őrültségnek fogod tartani, amit most mondok, de szeretnék veled tartani Amszterdamba.

Aziz elindult az ablak felé, majd alaposan szemügyre vette a kinti felbolydulást. Egy kissé odébb füst gomolygott egy épületből, és vastag fekete felhővé állt össze a levegőben. Némán imádkozott az ott élő emberekért. Nem fordult hátra Ella felé, amikor újra megszólalt, ezért úgy tűnt, mintha az egész városhoz szólt volna.

– Én is szeretném, hogy eljöjj velem Amszterdamba… de még mennyire… de a jövőre nézve nem ígérhetek semmit.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Ella. Sértettség érződött a hangjából. Miért ilyenek a férfiak? Mind fél a kötöttségektől. Hiába ez a rengeteg mászkálás, városnézés, titok és ígéret, különleges pillanat, álom! A végén szertefoszlik a varázs. Mit jelentsen az, hogy nem ígérhet semmit a jövővel kapcsolatban? Milyen tapintatlan ez a megjegyzés! Csak egy férfi képes ilyen tapintatlan dolgot mondani!

Aziz mintha csak megérezte volna, mi futott át Ella agyán. Csibész mosollyal az arcán odaült Ella mellé, és megsimogatta a kezét, majd így szólt: – Nem úgy van, ahogyan gondolod.

– Hanem hogy van?

– Egy nap váratlan üzenetet kaptam egy ismeretlen nőtől – kezdte Aziz. – Azt írta, hogy olvasta a regényemet. Azt mondta, hogy könyvemet élete sorsfordító pillanatában olvasta. Válaszút előtt állt… – Aziz szórakozottan mosolygott, majd folytatta: – Amikor megkaptam az üzenetedet, tulajdonképpen az én életemben is furcsa fordulópont következett.

– Vagyis… Van más valaki? – kérdezte Ella.

– Nem, drágám, szó nincs ilyesmiről.

Aziz hirtelen elkomorodott: – Eddig életem három korszakáról írtam neked. Elmeséltem, hogyan ismerkedtem meg a szúfi szó első három betűjével. Te nem kérdeztél rá a negyedik betűre, vagy menet közben valahogy elsiklottunk felette. Nekem pedig nem volt elég bátorságom hozzá, hogy elmondjam. Pedig az i betűvel való megismerkedésemnek is van egy története. Akarod hallani?

Ella alázatosan bólogatott, akármennyire félt is mindentől, amely elronthatja ennek a pillanatnak a varázsát.

– Igen – vágta rá –, igen, mondd el!

Azon a júniusi napon a szállodaszobában néhány órával azelőtt, hogy felszállt az amszterdami gépe, Aziz Zahara elmesélte Ella Rubinsteinnek, hogyan lett szúfi 1976-ban, hogyan változtatta meg a nevét, és milyen életet élt azután. Megtérése napjától fogva fényképészkülsővel, dervisbelsővel járta a világot. Barátokra tett szert mind a hat földrészen. A család fogalmát nem a vérbeli kötelékekben, hanem a lelki közösségben kereste, felnevelt és iskoláztatott két Romániában örökbe fogadott árva gyereket. Soha többé nem házasodott meg, bár párszor közel járt ahhoz, hogy szerelembe essen. És mindez idő alatt soha nem vette ki a marokkói kolostorban fülébe tett ezüst fülbevalót, és nem vette le a nyakába akasztott láncot, rajta a napkorong alakú medállal. A filozófia alkotta élete tengelyét. Egész életét a szerelembe vetett hitnek és mások megsegítésének szentelte. Mindenütt és mindenben Isten keze munkájának nyomát kereste.

Aztán később, két évvel ezelőtt romlani kezdett az egészségi állapota. Mindenféle előzmény nélkül erőtlenség lett rajta úrrá. Egy duzzanat jelent meg a hónaljában, és ezzel egy csapásra minden megváltozott. Sajnos későn vette észre. A kis dudorról kiderült, hogy a melanoma egyik fajtája okozta. Az orvosok sokáig nem diagnosztizálták, hanem sorra végezték el a teszteket, hogy kiderítsék a súlyosságát. Végül, amikor nagy sokára azonosították, semmi jóval nem biztatták Azizt: a rák már átterjedt a belső szervekre, és tönkretette a máját.

Aziz ekkor ötvenkét éves volt. Azt mondták neki, hogy nem biztos, hogy megéri az ötvenötöt, ezért ennek a tudatában éljen.

Így aztán életében új és bizonyos szempontból sokkal termékenyebb fejezet nyílt. Még el akart jutni bizonyos helyekre. Nemhogy szüneteltette volna az utazásokat, hanem a korábbinál jóval többet utazott. Felhasználva a világszerte meglevő kapcsolatait, létrehozott egy szúfi alapítványt Amszterdamban. Szúfi zenészekkel közösen koncerteket adott Indonéziában, Pakisztánban, Egyiptomban, sőt zsidó és muszlim misztikusokkal készített egy közös albumot a spanyolországi Córdobában. Visszament Marokkóba, és felkereste azt a derviskolostort, ahol életében először találkozott szúfikkal. Számed Baba sírjánál imádkozott és meditált, hálás szívvel felidézte, milyen ösvényekre terelte az élet.

– Aztán nekifogtam annak a regénynek, amelyet mindig is szerettem volna megírni, de mindig csak halogattam – mesélte Aziz. – Régóta vágytam már erre. A regénynek A szerelem törvénye címet adtam. Borítékba tettem, és elküldtem egy híres kiadónak Amerikába. Nem számítottam nagy dologra, készen álltam minden eshetőségre. Egy hét múlva különös e-mailt kaptam egy titokzatos bostoni nőtől.

Ella nem tudta eltitkolni a mosolyát.

– Attól a perctől fogva minden megváltozott – jelentette ki Aziz.

Aziz egy halálára készülő emberből váratlanul egy szerelem felé száguldó férfivá változott. Újra át kellett tekintenie élete összes fejezetét, amelyekről azt hitte, hogy már a helyükre kerültek. Újra kellett gondolnia a következő fogalmakat: hit, szerelem, vágy, halálfélelem, a halhatatlanság iránti vágy, család, otthon, bánat, boldogság… Aziz úgy érezte, már készen állt a halálra, de még nem akart meghalni.

Életének ezt az utolsó szakaszát a szúfi szó i betűjével való megismerkedés időszakának nevezte el. Talán ez volt az összes közül a legnehezebb, mert magában már elvégezte a belső elszámolás zömét. Elbizonytalanodott, mert azt hitte, hogy már kiforrott az személyisége.

– A szúfizmus által megtanultam, hogyan kell meghalni még a halál előtt. Fokonként jutottam egyre feljebb. Próbáltam aszerint élni, ahogy ez az út megkívánta. És amikor már szinte mindent elrendeztem, jöttél te, mint derült égből a villámcsapás. Az első üzeneted után minden olyan gyorsan alakult. Mindennap lélegzet-visszafojtva vártam, vajon Ella írt-e nekem. És közben egy történetté vált az egész életem, amelyet el kell mesélnem neked. Rádöbbentem, hogy közelebbről is meg akarlak ismerni. Több időt kellett veled töltenem. A számomra kiszabott idő hirtelen túl rövidnek tűnt. Ott tartottam, hogy fellázadok Isten ellen, akinek a kezébe tettem az életemet.

– A betegséged… együtt átvészeljük… – suttogta Ella rémülten.

– Még van tizenhat hónapom – mondta Aziz. – Ezt mondják az orvosok. Lehet, hogy tévednek. Nem tudom. Amint látod, az egyetlen dolog, amit nyújthatok neked: a jelen pillanat! Persze az igazság az, hogy ennél többet senki nem ígérhet a másiknak. Csak erről szüntelenül megfeledkezünk. Jövőbeli tervekről akarunk hallani.

Ella lehajtotta a fejét, tekintetét a lábfejére szegezte. Teste oldalra billent. Mintha egyik fele le akarna esni, a másik pedig ellenállt. Elkezdett sírni.

– Kérlek, ne sírj! Arra vágyom a legjobban, hogy velem gyere Amszterdamba. Megmutatnám neked a városomat. Együtt bejárjuk a világot. Persze csak addig, amíg képesek vagyunk rá. Megismerkedünk majd új emberekkel, és együtt csodáljuk Isten remekművét.

Ella abbahagyta a sírást, mint egy naiv kisgyerek, aki elé színes játékot tesznek, és szipogva így szólt: – Én is… én is nagyon szeretném.

– Nem mertem elmondani mindezt – kezdte Aziz. – Nemhogy szeretkezni veled, még hozzád érni is nehezemre esett. Te világéletedben a jövőre alapoztad az életedet. Tervek, programok… Számomra lehetetlennek tűnt, hogy azt mondjam neked: „Gyerünk, hagyj itt mindent, tarts velem, de holnap már nem leszek melletted…”

Ella pánikba esett, mintha e szavak hallatán egy eddig ismeretlen tényről szerzett volna tudomást.

– Rendben, de nem értem, miért adtad fel. Felveheted a harcot a rák ellen! Az én kedvemért képes vagy rá. Kettőnkért…

– Minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy egészségesebben éljek, és megnyújtsam az életem, de nem fogom felvenni a harcot a rákkal – jelentette ki Aziz.

– Nem értem. Nem akarsz élni? – dünnyögte Ella.

– Persze hogy akarok, csak más módon – felelte Aziz. – Mindennel harcban állunk. Harcolunk a terrorizmus, a szegénység, az infláció, az AIDS, a rák, a korrupció, sőt még a fölös kilóink ellen is… Nincs más megközelítés a harcoláson kívül?

Ella türelmetlenül a szavába vágott: – Én nem vagyok szúfi, mint te!

Ebben a pillanatban ezernyi gondolat futott át az agyán: apja öngyilkossága, a hányatott gyermekkora, a bűntudat, a boldog házasság kényszere és az évek óta magába temetett csalódások mind felelevenedtek előtte.

Aziz mosolyogva így szólt: – Tudom, hogy nem vagy szúfi. Nem is kell azzá válnod. Elég, ha Rumi leszel.

– Ezzel mit akarsz mondani? – kérdezte zavartan.

– Egy alkalommal megkérdezted tőlem, hogy Semsz vagyok-e. Ez hízelgő, de sajnos nem lehetek Semsz, nincsenek meg hozzá az adottságaim. Te viszont lehetsz Rumi. A szerelem fogalma elkopott a sok használattól, de te visszaadhatod neki a régi méltóságát.

– Én nem vagyok költő – közölte Ella morcosan.

– Rumi sem volt költő, hanem azzá vált.

– Hát nem érted, Aziz?! Én egy háziasszony vagyok, három gyermek édesanyja! Ne túlozd el a képességeimet!

– Igazságtalan vagy magaddal szemben – mondta Aziz, lehalkítva a hangját. – Mind azok vagyunk, amik. Az a kérdés, hogy van-e elég bátorságunk hozzá, hogy megváltozzunk, illetve megváltoztassuk önmagunkat. Ha eléggé biztosak vagyunk az érzéseinkben, akkor az út hátralevő részét együtt tesszük meg. A legvégén együtt elmegyünk Konyába. Azt akarom, hogy ott temessenek el.

– Ne mondj ilyeneket! – szólt rá Ella.

Aziz lehajtotta a fejét. Arcára egészen más kifejezés ült ki. Befejezte a mondandóját: – Vagy most fogod magad, és hazamész. Elfelejted az ajánlatomat. Visszamész az otthonodba a gyermekeidhez. Akárhogyan döntesz, én továbbra is szeretni foglak.

RÉSZEGES SZULEJMÁN

Konya, 1247 decembere

Fejemet az asztalra hajtva elszunnyadtam. Lidérces álmot láttam. Egy hatalmas, felbőszült bika kergetett az utcákon. Fejvesztve menekültem anélkül, hogy tudtam volna, ugyan mivel bőszíthettem fel a bikát. Felborogatva a pultokat, széttaposva gyümölcsöt, zöldséget, lélekszakadva rohantam be egy mellékutcába. Kiderült, hogy zsákutcába tévedtem! Ott egy óriási tojásra bukkantam. Megrepedt a héja, és csúnyácska madárfióka repült ki belőle. Megpróbáltam eltávolodni onnét, de az égen hirtelen megjelent a madárfióka anyja. Rám szegezte szigorú tekintetét, mintha azt mondaná, hogy én tehetek fiókája rútságáról. Már épp széttárta a karmát, és készült lecsapni rám, amikor felriadtam. Kivert a verejték.

Arra eszméltem, hogy a borozóban szunyókálok az ablak melletti asztalnál, a rozsdás szegére emlékeztető kellemetlen ízzel a számban, kiszáradt torokkal. Fel akartam kelni, de moccanni sem bírtam. Egyre jobban elnehezülő fejemet mintha az asztalhoz szegezték volna. Ültő helyemből figyelni kezdtem a borozó ismerős hangjait.

Ekkor meghallottam, miről sugdolóznak a szomszéd asztalnál. Szemmel láthatóan lázas beszélgetés folyt ott. És egyszer csak megütötte fülemet az a félelmetes szó, hogy gyilkosság.

Először nem vettem őket komolyan, mondván, hogy csak két részeg ember ostoba fecsegése lehet. A borozókban számos mendemonda kering, mindenki mond mindenfélét. Ezek az emberek azonban a szokásostól eltérően viselkedtek. Végül aztán megértettem, hogy komolyan beszélnek, nem tréfálnak. Borsódzott a hátam. Akkor estem igazán pánikba, amikor megtudtam, ki a kiszemelt áldozat. Nem más, mint a tebrizi Semsz!

Alvást színleltem, amíg a két férfi fel nem állt az asztaltól. Miután megbizonyosodtam róla, hogy távoztak, szélsebesen felpattantam.

– Hrisztosz, gyere ide! Siess! – ordítottam.

– Mi az már megint, Szulejmán? – kérdezte Hrisztosz felém futva. – Valami baj van?

A torkomon akadtak a szavak, egy szó sem jött ki a számon. Hirtelen mindenki gyanússá vált számomra. Mi van akkor, ha mások is részesei a Semsz ellen kitervelt gyilkosságnak? Bárki benne lehetett ebben a cselszövésben. Csendben kellett maradnom, és nyitott szemmel ügyelnem.

– Á, nincs! Megéheztem – feleltem. – Gyerünk, készíts nekem egy lencselevest! Sok fokhagyma legyen benne! Ki kell józanodnom!

Hrisztosz értetlenül nézett rám, de mivel megszokta már az eszetlenkedéseimet, nem kérdezősködött tovább. Néhány perc múlva letett elém egy tál gőzölgő levest. Én pedig mohón befaltam, megégetve a nyelvem, szám. Miután magamhoz tértem, sietve távoztam, hogy figyelmeztessem Semszet.

Előbb Rumi lakására mentem. Nem volt otthon. Aztán a dzsámiban, a medreszében, a teázóban, a pékségekben és végül a fürdőben kerestem. A kézművesek utcájában található összes kis üzletbe, raktárba, pincehelyiségbe benéztem. Sőt még a romok között lakó százötven éves cigány házaspárhoz is elmentem, hátha Semsznek varázsláshoz vagy tenyérjósláshoz támadt kedve. Minden zegzugot megnéztem. Mindenkit megkérdeztem. Félelem rágta a lelkemet. Mi van, ha elkéstem? Mi van, ha már megölték?

Órákkal később hullafáradtan ismét a borozó felé vettem az irányt. És amikor befordultam az egyik sarkon, szembetalálkoztam Semsszel.

– Nahát! Kit látnak szemeim? Szervusz, Szulejmán. Mi ez a riadalom? Hová sietsz? – kérdezte Semsz tréfásan.

– Végre! Csakhogy rád találtam! Örülök, hogy még élsz! – mondtam, és átöleltem.

Semsz kacagni kezdett, amint kiszabadult a szorításomból. Jókedvűnek tűnt. – Hát persze hogy élek! Vagy úgy nézek ki, mint egy kísértet?

Nagy nehezen mosolyt erőltettem az arcomra.

Semsz rosszat sejtően megkérdezte: – Mi történt, barátom? Minden rendben van?

Nagyot nyeltem. Mi lesz, ha nem hisz nekem? Mi lesz, ha azt gondolja, hogy csak a mámoros állapotom miatt képzelődtem? Talán így is volt. Még én magam sem voltam meggyőződve, hogy igaz, amit hallottam. Mégis jobbnak láttam elmondani.

– Meg fognak ölni téged – kezdtem. – Nem tudom, hogy kik. Nem láttam az arcukat. Aludtam, de nem álmodtam. Vagyis láttam álmot, de annak semmi köze ehhez. Nem voltam részeg. Vagyis ittam néhány pohárral, de…

Semsz a vállamra tette a kezét: – Nyugodj meg Szulejmán. Megértettem, amit mondtál. Ne aggódj miattam.

– Tényleg megértetted? – kérdeztem meglepetten. Vajon mit érthetett az egészből, amikor én sem értettem magam pontosan?

– Igen. Most menj vissza a borozóba, és ne törődj velem!

– Nem, nem! Sehová sem megyek. És te sem mész sehová – ellenkeztem. – Ide figyelj, ezek a fickók nagyon elszántak. Vigyáznod kell magadra! Nem mehetsz vissza Rumihoz. Ott keresnének először.

Semsz hallgatott.

– Gyere el hozzám! Otthonom kicsi ugyan, és szűkös, de ha nincs kifogásod ellene, akkor gyere, és maradj nálam, amíg csak akarsz!

– Nagyon szépen köszönöm, de igazán zavarba hozol – felelte Semsz. – Minden Isten akarata szerint történik. Ez is egy szabály.

HARMINCHATODIK SZABÁLY: Ne félj a fondorlattól és a cselszövéstől! Ha valaki tőrbe csal, ártani akar neked, Isten is állít majd csapdát neki. Aki másnak vermet ás, maga esik bele. Ez a rendszer viszonosságon alapul. A legkisebb jótett vagy a legapróbb gonoszság sem marad viszonzatlanul.

Még egy levél sem mozdul el anélkül, hogy Ő ne tudna róla. Te csak ebben bízz!

Miután Semsz befejezte a beszédét, kacsintott és átölelt. Úgy nézett ki, mint aki búcsúzik. Nem tudtam megakadályozni ebben.

Megfordult, és rátért a Rumi otthonába vezető sáros utcára. Hosszasan néztem utána. Különös borzongás futott végig rajtam. És én, Konyai Részeges Szulejmán remegtem, mint aki napok óta nem vett magához egy csepp alkoholt sem, és kómába esett.

A GYILKOS

Konya, 1247. december 8., csütörtök

Meghagytam, hogy ne jöjjenek velem. Megfenyegettem őket mondván: – Felbosszant, ha a megrendelők beleszólnak a dolgomba.

Ők azonban egyre-másra könyörögtek, kérleltek: – Ez a dervis nem olyan, mint amilyennek gondolod. Rendkívüli képességekkel van megáldva. A saját szemünkkel akarjuk látni, hogy meghalt, különben nem áll az alku.

Végül beadtam a derekamat. Beleegyeztem, de meghagytam nekik: – Addig nehogy előjöjjetek, amíg el nem végeztem a munkám!

Bólogattak. Hárman voltak. Kettőre még az első találkozóról emlékeztem. A harmadik pedig a hangjából ítélve legalább olyan fiatal és ideges volt, mint a többiek. Fekete lepellel takarták el arcukat. Törődtem is én azzal, hogy kik ők!

Éjfél után értem oda Rumi házához. A vályogfalon átugorva a kertbe jutottam, ahol elrejtőztem egy bokor mögé. A megrendelőim előre felhívták rá a figyelmemet, hogy Semsznek van egy megrögzött szokása, miszerint a rituális mosdása előtt minden éjjel lejön az udvarba meditálni. Csak várnom kellett.

Szokatlanul szeles idő támadt. Milyen meglepő! Az év ezen időszakára nem jellemző az ilyen hűvös szél. Egyre nehezebbnek éreztem a kezemben tartott kardot. A nyelén levő igazgyöngyök jéghidegre hűltek. A biztonság kedvéért övembe belehelyeztem egy hüvelyében pihenő tőrt is.

A hold halvány glóriát öltött. A távolból éjjeli állatok hangja hallatszott. Nyugtalan lettem. Egyszerre csak különös érzésem támadt. Talán abban a pillanatban csapot-papot otthagyva el kellett volna jönnöm arról a baljóslatú helyről.

Én azonban nem ezt tettem. Jó sok idő eltelt már. Elnehezült a szemhéjam. Akaratom ellenére folyamatosan ásítoztam. Miközben egyre jobban feltámadt a szél, kellemetlenebbnél kellemetlenebb dolgok jutottak eszembe. Az általam meggyilkolt emberek arcai kört alkotva forogtak a fejem fölött, mint a tetemre odagyűlő keselyűk. Nem értettem, mi történik velem. A higgadtságomról voltam ismert: nem estem pánikba egykönnyen. Ráadásul nem volt szokásom a múlton merengeni. Fütyörésztem egy kicsit, hogy megnyugodjak, de mivel ez sem használt, a ház hátsó kijáratát bámultam, és közben ezt suttogtam:

– Gyerünk már, Semsz! Meddig várjalak még? Gyere már ki az udvarra!

Abban a minutumban esni kezdett az eső, mintha ezt kértem volna. Méghozzá micsoda eső volt! Mintha dézsából öntötték volna. Annyira hevesen zuhogott, hogy egy szempillantás alatt kisebb folyó hömpölygött az utcákon. Térdig merültem a sárban. Bőrig áztam.

– A francba is! A fene vigye el!

Mintha megállt volna az idő. Az eső egyszerűen nem akart elállni. Már kezdtem feladni, amikor valami neszt hallottam. Volt valaki az udvaron. A falhoz lapulva elrejtőztem, és onnét figyeltem. Ő volt az. Mécsest tartott a kezében. Egyenesen felém jött, majd tőlem alig néhány lépésre megállt.

– Ugye, milyen szép esténk van? – kérdezte Semsz.

Vajon magában beszélt, vagy volt vele valaki? Összezavarodtam. Vagy netán hozzám szólt? Elképzelhető, hogy tudott ottlétemről? Ezeken töprengtem, és közben elképesztő dolgot vettem észre: ebben az erős szélben, heves esőzésben hogyan lehetséges, hogy nem aludt el a mécses lángja? Egészen beleborzongtam.

Eszembe jutottak a Semszről keringő legendák. Azt beszélték, hogy a fekete mágia és a varázslás nagymestere. Valójában nem adtam sok hitelt az efféle ostobaságoknak, de amikor megláttam Semsz kezében a szakadó esőben égő mécsest, elhagyott az erőm.

– Évekkel ezelőtt volt egy Abubekir nevű mesterem Tebrizben – folytatta Semsz. – Egy drága jó lélek. Azt tanította nekem, hogy mindennek megvan a maga ideje. Ez az utolsó szabályok egyike.

Miféle szabályról beszélt? Vagy csak ezekkel az értelmetlen szavakkal akart rám ijeszteni? Döntenem kellett. Vagy azonnal előugrok a fal mellől és rátámadok, vagy lapítok és kivárom a legmegfelelőbb pillanatot. Semsz azonban csak nem fordított nekem hátat. Másrészt pedig ha egyszer tudja, hogy itt vagyok, akkor minek rejtőznék el?

Mielőtt dönthettem volna, sötét alakok jelentek meg a fal tövénél. Megszámoltam, összesen hatan voltak. A fiatalemberek valószínűleg tudni akarták, miért nem öltem még meg a dervist, és hoztak erősítést. Eközben Semsz tovább beszélt, mintha mit sem sejtett volna az egészről:

HARMINCHETEDIK SZABÁLY: Isten olyan precízen dolgozik, akár egy órásmester. Annyira pontos, hogy neki köszönhetően minden éppen idejében történik. Egy pillanattal sem korábban, és egy pillanattal sem később. Minden ember életében elérkezik az idő, amikor szerelmes lesz, illetve amikor meghal.

Ekkor megértettem, hogy az elejétől fogva hozzám beszélt. Tudott ittlétemről. Sőt már akkor tudott róla, mielőtt kijött az udvarra. Vadul verni kezdett a szívem. Semmi értelme nem volt tovább rejtőzködni. Felegyenesedtem, előbújtam. Álltunk egymással szemben, a gyilkos és az áldozat. A félelmetes szituáció ellenére leírhatatlan nyugalom érződött a levegőben. Olyan hirtelen állt el az eső, amilyen váratlanul rákezdte. Minden elcsendesült.

Kirántottam a kardomat, és teljes erőmből meglendítettem. A dervis olyan erőteljesen és gyorsan hárította el ezt az ütést, hogy tátva maradt a szám. Párszor még meglóbáltam a kardomat, de ugyanaz a jelenet megismétlődött. Hirtelen nagy kergetőzés kezdődött a sötétben. Mielőtt felfoghattam volna, hogy mi történik, a fal tövében rejtőző hat alak botokkal és dárdákkal a kezükben beszállt a verekedésbe. Teljes zűrzavar támadt, mindenki ütötte-verte a másikat. Nem lehetett tudni, ki kit üt. Botok törtek össze a levegőben.

Félreálltam, és döbbenten bámultam a fejleményeket. Még soha nem fordult elő velem, hogy nézőként legyek jelen egy általam elvégzendő gyilkosságon. Annyira dühös voltam a fiatalemberekre, hogy majdnem otthagytam Semszet, és majdnem nekik estem.

Kisvártatva azonban az egyik fiatalember kiabálni kezdett: – Segítség! Sakálfejű, segíts! Mindnyájunkat megöl.

Ekkor elhatároztam, hogy előbb végzek a dervissel, és aztán ellátom a fiatalemberek baját. Előrébb léptem. A fiatalemberek ettől felbátorodtak, és támadásba lendültek. Hatan együtt leterítettük Semszet a földre. Előrántottam a tőrömet, és egyetlen döféssel szíven szúrtam. Egyetlen éles és vad sikoly hallatszott. Lehet, hogy minden városban hallatszott ez a sikoltás. Utoljára sóhajtott egyet, majd mozdulatlanná vált az ajka.

Közösen felemeltük a testét. Különös, annyira könnyű volt! Súlytalan, akár egy száraz ág vagy egy aszalt gyümölcs. Aztán a kútba vetettük. Tettünk egy lépést hátra, és lélegzet-visszafojtva vártunk a csobbanásra.

De hiába vártuk ezt a hangot.

– Mi történt? – kérdezte az egyik fiatalember. – Lehet, hogy nem esett a vízbe?

– Az lehetetlen – felelte egy másik. – Már hogyne esett volna bele?

Nem mertünk egymás szemébe nézni. Mindenki ideges lett.

– Talán van egy kampó a kút oldalában, és fennakadt rajta – találgatott az egyikük.

Ez tűnt a leglogikusabb magyarázatnak. Úgy tettünk, mintha elhinnénk. Pedig mindannyian jól tudtuk, hogy ezt a néma csendet nem lehet holmi kampóval megmagyarázni. Már nem emlékszem, meddig várakoztunk ott csendben. Az ég bíbor csíkokkal jelezte a hajnal közeledtét. Ekkor nagy robajjal kinyílt a hátsó ajtó, és kilépett rajta egy férfi. Azonnal felismertem. Mevlána volt.

– Hol vagy, lelkem? – szólt aggódó hangon. – Semsz, drága lelkem, ott vagy?

A fiatalemberek pánikszerűen elinaltak. Sorra egyesével felmásztak a kerti falra, és leugrottak a túloldalán. Tudtam, hogy egy pillanatig sem szabad tovább ott maradnom, de nem bírtam ki, hogy ne nézzek vissza.

És ekkor láttam, hogy Mevlána egyenesen a kúthoz megy. Lehajolt, egy ideig úgy maradt. Valószínűleg arra várt, hogy a szeme alkalmazkodjon a sötétséghez. Akármit láthatott is, hátrahőkölt, térdre rogyott, és jajgatott.

– Megölték! Semszet megölték!

Leugrottam a falról. Menekülőre fogtam, még a tőrömet is ottfelejtve, amelyen a dervis vére száradt. Akkor még nem sejtettem, hogy évek múltán sem tudok majd megállni, megnyugodni: örökre üldöz majd ennek az éjnek az emléke.

ELLA

Boston, 2008. augusztus 3.

Egy teljesen átlagos napon történt. Egy átlagos augusztusi reggel. Ella korán kelt, elkészítette a reggelit, reggeli után elvitte férjét a munkahelyére, elkísérte gyermekeit az iskolába. Ezután visszament a konyhába, és kinyitotta a szakácskönyvet: kiválasztotta az aznapi menüt.

Gombakrémleves

Mustáros tenger gyümölcsei saláta

Édesköményes, szárított paradicsomos tengeri sügér

Csőben sült kapros rizs

Vaníliás sütemény

Elég sok idejébe telt elkészíteni a sokféle ételt. Amikor végzett a sütés-főzéssel, elővette a vendégek számára tartogatott, őrzött porcelán étkészletet. Megterítette az asztalt, szalvétát hajtogatott, elrendezte a virágokat. A sütőt negyvenöt percre programozta, hogy a rizs hét órára meleg legyen. Megpirította a friss, ropogós kenyeret. Kikeverte a salátaöntetet: jó sok tejföllel készítette, ahogyan Avi szerette. Talán eszébe jutott, hogy meggyújtsa a gyertyákat, ám végül meggondolta magát. Úgy látta jobbnak, ha így hagyja a festményre emlékeztető asztalt. Érintetlenül. Mozdulatlanul.

Vetett egy utolsó pillantást a terített asztalra. Aztán higgadtan megfogta a két bőröndöt, amelyet már az éjjel összekészített. És Ella Rubinstein ilyen körülmények közepette hagyta el az otthonát.

HARMINCNYOLCADIK SZABÁLY: Sohasem késő feltenni magunknak a következő kérdést: Vajon készen állok rá, hogy megváltoztassam az életemet, és én magam is megváltozzam? Nem számít, mennyi idősek vagyunk, és mi minden történt már életünkben; teljesen megújulhatunk.

Szomorú, ha akár egyetlen nap is megegyezik az előzővel. Minden pillanatban, minden lélegzetvétellel meg kell újulnunk. Ahhoz, hogy új életet kezdhessünk, meg kell halni még a halál előtt.

ALAADDIN

Konya, 1247 decembere

Hosszú ideig nem mertem beszélni az apámmal. Bezárkóztam egy szobába, és hetekig éltem rejtőzködve, mint egy egér, vagy mint egy tolvaj. Végül aztán összeszedtem a bátorságomat, és odaálltam apám elé. Egyedül, gyertyafénynél üldögélt a könyvtárban.

– Beszélhetünk most? – tudakoltam.

Nagy lomhán, mint aki az álmodozás tengeréből úszik kifelé, felemelte a fejét, de nem szólt semmit.

– Tudom, hogy azt hiszed, közöm van Semsz halálához, de becsületszavamat adom, hogy…

Apám felemelte a mutatóujját, és a szavamba vágott: – Hallgass, fiam! Nem vagyok kíváncsi rád, és nincsen mondandóm a számodra. Ezentúl felesleges bármit is mondanunk egymásnak

– De drága apám, rosszul gondolod! Hadd magyarázzam el! – mondtam remegő hangon. – Hozd ide a Koránt, hogy felesküdjek rá! Esküszöm, nem én voltam. Ismerem az elkövetőket, de hidd el, én ártatlan vagyok…

– Fiam – mondta fájdalmasan, mint akinek megégett a nyelve. – Azt állítod, hogy nem te voltál, de köpenyed szélén ott szárad a vére.

Összerezzentem. Menten leellenőriztem a köpenyemet. Lehetséges, hogy igaza van? Vajon volt ott egy folt, amely arról az éjszakáról árulkodik? Tüzetesen megvizsgáltam a szövetet. Tiszta volt. Amikor ismét felnéztem, találkozott a tekintetünk, és csak akkor döbbentem rá, hogy csapdát állított nekem. Amikor akaratlanul megnéztem, hogy csakugyan van-e rajtam vér, lelepleztem magam.

Azon az estén csakugyan ott voltam velük a borozóban, amikor a gyilkosságot kitervelték. Mindenről tudtam. Sőt én súgtam meg Sakálfejűnek, hogy Semsz minden éjjel kimegy az udvarra. Én voltam a hat ember egyike, akik a gyilkosság éjszakáján a kertfal mögött kihallgatták a gyilkos és áldozata beszélgetését. És megint csak én voltam az, aki a többieknek megmutatta az udvarra vezető ösvényt, amikor észrevettük, hogy Sakálfejű vonakodik a rászabott feladattól, és elhatároztuk, hogy támadásba lendülünk. Mindössze ennyi. Nem vettem részt a verekedésben. Nem voltam azok között, akik rátámadtak Semszre. Az Bajbarsz volt. És Irsad, valamint a többiek segédkeztek neki. És ki tudja, talán nem is sikerül, ha nem siet a segítségükre Sakálfejű. Ő fejezte be a félbehagyott munkájukat.

Semsz néha megjelenik álmomban, minden alkalommal más-más alakot öltve. Egyszer például kísértetként járkált fel-alá. Máskor feltámadt. Megint egy másik álmomban kimászott a kútból. Mindig szorongva ébredtem fel álmomból.

Ő már nincs, de a nyoma ott van mindenütt. Az égen, a versekben, a zenében, a tanmesékben, a szatírákban, a szerelemben és a rajongásban… számtalan dolog, amelyről azt hittem, hogy vele együtt el fog tűnni az életünkből, mintha hozzánk tapadt volna. Akárhová nézett is apám, mindenben őt látta. Semsznek igaza volt. Amikor az egyik csupor eltörött, a másik is megrepedt.

Apám világéletében érzékeny lelkű ember volt. Kitárta a szívét a legkülönbözőbb hitű és vallású emberek számára. Semsz megjelenése után annyira kiszélesedett a szeretete köre, hogy a közösség legnyomorúságosabb tagjai is élvezték a törődését, vagyis az otthontalanok, az őrültek, az elítéltek, a részegek, a prostituáltak, a koldusok, az útonállók… Mindet át tudja ölelni előítélet nélkül, és megértéssel tud közeledni feléjük. Sőt szilárd meggyőződésem, hogy Semsz gyilkosainak is képes megbocsátani. Egyetlenegy valakit nem szeret: engem.

Apám szeretetkörébe egyedül én nem férek bele. A tulajdon fia.

VELED SZULTÁN

Konya, 1248 februárja

Apám az után a borzalmas éjszaka után soha többé nem lett a régi. Sokáig annyira rosszul nézett ki, hogy azt hittem, megőrült. Szétosztja mindenét a koldusok, árvák és elesettek között. Ha valaki megkérdezi, hogy mit csinál, csak annyit válaszol: – Imrü’l Kajsz.

Imrü’l Kajsz végtelenül gazdag, nagy hatalmú és tekintélyes, tejben-vajban fürdő arab emír volt. Népe szerette és tisztelte. Egy nap azonban teljesen váratlanul otthagyta a palotát és a trónt. Minden vagyonát szétosztotta. Dervislepelben, bottal a kezében járta a világot.

– A bennem levő uralkodó elment, és csak egy dervis maradt – mondja apám. – Ha Semsz nincsen, én sem létezem. Ezentúl nem leszek sem szónok, sem tudós, sem muszlim egyházjogász.

Tegnap egy szélhámos kinézetű, vörös hajú kereskedő kopogtatott az ajtónkon. Azt állította, hogy Bagdadból jött.

– Úgy hallottam, hogy Semsz eltűnt. Elég régóta ismerem. A jobbkeze voltam, legközelebbi barátja – mondta.

Aztán odahajolt apám füléhez, mint aki valami nagy titkot készül megosztani. Azt mondta, hogy Semsz életben van, és most Indiában bujkál, és csak a megfelelő pillanatot lesi, hogy felfedhesse magát.

Napnál világosabb volt, hogy hazudott a fiatalember. Apám viszont azt mondta neki, hogy: – Az örömhírért cserébe bármit kérhetsz tőlem, megkapod!

A kereskedő pedig szemérmetlenül azt mondta, hogy egykoron dervis akart lenni, de az élet másfelé sodorta, ezért boldoggá tenné, ha övé lehetne a híres tudós, Rumi kaftánja. Amint ezt apám meghallotta, levetette az aranyszállal díszített bársonykaftánját.

Amikor a kereskedő elment, nem bírtam tovább. Odamentem apámhoz, és megkérdeztem tőle: – Drága apám, ennek a kereskedőnek még a szeme sem állt jól. Miért adtad oda neki a kaftánt? Minden porcikájáról lerítt, hogy hazudik.

Apám szórakozottan nevetett: – Azt mondta, hogy Semsz életben van. Sok-e, ha egy ilyen hazugságért egy kaftánt adok? Gondold csak meg, mi lett volna, ha igazat mond, ha valóban élne Semsz? Akkor nemcsak a kaftánomat, hanem az egész életemet odaadtam volna!

RUMI

Konya, 1260. október 30.

Pontosan tizenhat éve történt, hogy találkoztam Semsszel a Şekerci hán előtt. A muszlim naptár ötödik havának mindig ugyanazon a napján visszavonulok magányomba. Lelassul az idő, malomkövet érzek a nyakamban. Negyven napig böjtölök, és Semsz szabályain töprengek. Sorra mindet áldom és megélem. Lelkem egyik árnyékos szegletében a tebrizi Semsz világít, mosolya olyan, akár egy lámpás.

Ha elveszítünk egy szeretett lényt, lelkünk egy része is meghal vele. Ilyenkor keserű magány kerít minket a hatalmába, mintha elhagyatott házba kerülnénk, és hiányérzetünk támad. Titokként őrizzük magunkban eltávozott szerettünk hiányát. Ez olyan seb, amely nem enyhül az idő múlásával, mindig újra meg újra felszakad. Olyan seb, amely még akkor is vérzik, miután begyógyul. Az ember azt hiszi, hogy többé nem tud majd nevetni, hogy soha nem lesz könnyű a szíve. Az élet folyása megváltozik. Olyan, mintha a sötétben tapogatózva araszolnánk előre, és közben nem látnánk, mi van előttünk, és nem tudnánk, merre haladunk. Csak percről percre élve… Kialudt a szív mécsese, koromsötét minden. Ám csak ilyen helyzetben – amikor mindkét szemünk elveszíti a világát – nyílik egy harmadik szemünk a látásra. Egy soha be nem csukódó szem. És csak akkor érti meg az ember, hogy nem tart örökké ez a bánat. Az ősz után eljön a tél, és a sivatagon átkelve számos oázis vár ránk. Az elválás után pedig az örök együttlét.

Lelkünkkel mindenben az elveszített kedvest látjuk. A tengerbe hulló vízcseppben, a telihold által gerjesztett ár-apályban, minden fuvallatban őt látjuk. Őt véled felfedezni a homokba rajzolt jóslatokban, a napsugarak érintésétől csillogó kristályban, az újszülött mosolyában, a saját lüktető pulzusodban. Hogyan is mondhatnám, hogy Semsz elment, amikor mindenütt és mindenben őt látom?

Legnehezebb napjaimban két ember segített nekem. Nagyobbik fiam és egy Szelahaddin Zerkubi nevezetű jó barátom. Olyan volt, akár a világegyetem szívdobogása, amikor először hallottam a vaskovácsolás ritmusát Szelahaddin műhelyéből. Ott rögtön szemát jártam. Idővel a Semsz által kialakított táncformát végső keretbe öntöttem. Eljött a nap, amikor a nagyobbik fiam feleségül vette Szelahaddin nagylányát, Fatimát. Ez a végtelenül szorgalmas és okos lány a világszép Kimjára emlékeztetett. Idővel Fatima lett a jobb szemem, húga, Hedije pedig a bal szemem. Valahányszor valami fontos társadalmi teendőt kellett ellátnom, ezek a szemek vezettek. Ki mondta, hogy a lányokból nem válhat olyan jó tanítvány, mint a fiúkból? Hiszen már drága Kimjám is bebizonyította. Az ő lelke előtt tisztelegve nemcsak férfiak, hanem nők számára is rendezek szemákat. És azt javaslom a szúfi nővéreknek, hogy folytassák ezt a hagyományt. Nehogy azt higgyék, hogy egy nő valamivel is alábbvaló egy férfinál! Ránk, szolgákra, nem pedig istenre jellemző, hogy különbséget teszünk ember és ember között, és egyeseket többre tartunk.

Négy évvel ezelőtt fogtam neki a Mesznevi megírásának. Pontosabban a Mesznevi megíratta maga magát. Soha nem felejtem az első verssor érkezését. Hajnaltájban történt. Ahogy a hajnali napsugarak megtörték a sötétséget, ömleni kezdtek a szavak. Hívatlanul, keresetlenül. Anélkül, hogy tudtam volna, miket mondok és miért, verset leheltem ki azon a reggelen. És attól a naptól fogva bizonyos időközönként sorra érkeztek a verssorok, olyan váratlanul, mint a frissítő forrást kereső vándormadárseregek. Rátelepszenek a fejemre, egy torokból csivitelnek, majd tovarepülnek. Olyan verssorok is akadnak köztük, hogy akkor sem tudnám elismételni őket, ha akarnám. Ha nem lett volna Szelahaddin, talán a zöme elveszett, elenyészett volna. Ő azonban óriási türelemmel és odaadással mindet papírra vetette. Szelahaddin írta, Veled Szultán pedig lemásolta. Így lett lapról lapra egyre terjedelmesebb a Mesznevi. Arra vár, hogy elolvassák.

Amikor belevágok, legtöbbször nem tudom, mi lesz a vers folytatása. Nem tudom előre sem a hosszát, sem a mélységét. A vers befejezése után ismét a csöndbe temetkezem. A csendben élek. Két művésznevet használok: az egyik a Hamus, azaz Hallgatag, a másik a tebrizi Semsz. Elveszített lelki társam nevén alkotok.

És közben a húsból, csontból, anyagból, álmokból és csalódásokból álló világ a maga tempójában forog, zajlik az élet. A mindenki által bevehetetlennek hitt Bagdadot 1258-ban elfoglalták a mongolok. A világ közepeként számon tartott, jólétéről, pompájáról híres város egy nap alatt elesett. Ugyanabban az évben hunyt el Szelahaddin Zerkubi. Derviseimmel együtt nagy ünnepléssel kísértük végső útjára: az utcák visszhangoztak a kis kettős dobok, tamburák és nejek hangjától. Egy jó baráttól ugyanis nem sírva, hanem vigadva búcsúzunk.

1260-ban fordult a kocka, és a mongolok szenvedtek vereséget. A mamelukok győzték le őket. Azok, akik tegnap nem kegyelmeztek senkinek, ma kegyelemért esedeznek. A sors lapjait megkeverték, és újraosztották. A hatalom ranglétráján gyorsan emelkedők most hanyatt-homlok bucskáztak lefelé. A győzelemhez hozzászokott ember azt hiszi, hogy örökké sikeres és gazdag lesz. És minden vesztes azt hiszi, hogy élete végéig nyomorogni fog. Pedig mindkettő téved. A szél iránya könnyen megváltozik ezen a mulandó világon. Semmi sem örök: sem a bánat, sem az öröm, sem a győzelem, sem a vereség. Egyik pillanatról a másikra minden megváltozhat: a győztes elbukik és a gyenge erőre kap. Isten láthatatlan arcán kívül minden más folytonosan változik.

Ez alatt az idő alatt a medreszéből távozó és tekkébe{49} belépő Hüszam tanítvány volt az egyike azon személyeknek, akik a legnagyobb büszkeséggel töltöttek el. Annyira gyorsan érett meg a szellemi úton, hogy tiszteletből mindenki csak Hüszam Cselebinek {50} szólította. Szelahaddin halála után ő segített nekem a versek lejegyzésében. Ő az íródeák, aki lejegyezte a Mesznevi-t. Ha bárki megkérdezte a szerény, erkölcsös és ragyogó lelkű Hüszam Cselebitől, hogy ki ő, mi ő, rendre ugyanazt a választ adta:

– Én egy tebrizi Semsz nyomdokaiban járó szegény ember vagyok. Se több, se kevesebb. Nem keresek sem tanítványokat, sem mestert. Célom, hogy egy jó ember hagyatékának emlékét ápoljam.

Így telnek-múlnak az évek. Az idő múlását először a test érzi meg. Megmászva a lépcsőfokokat eléred a negyvenet, aztán az ötvenet, ötvenötöt, majd észre sem veszed, és ott a hatvan…

Tízévenként mindig megállok és visszatekintek. Muszáj tovább mennem, folytatnom az utat. Betűkből palotát építettem magamnak. A folyosója, a falai és a trónterme mind-mind szerelemből van. Aki nem szúfi, annak számára eléggé zavarosnak tűnik a világ. Egy többszereplős, konfliktusokkal és viszályokkal teli rendszernek. Pedig ez az egész viszályokkal teli világ benne van egyetlen szóban. A szót pedig egyetlen betű rejti. A betűt a pont. A B alatti pont{51}… Mi ebben a tudatban éjjel-nappal kerengünk, szemát táncolunk, Istent dicsőítve imádkozunk. A háborúk, testvérharcok, félreértések, megbántások, éhség és nyomorúság, kiszolgáltatottság és igazságtalanság közepette mindent átölelve, mégis semmit nem birtokolva forgunk szüntelen. Még ha lángolva égne is az egész világ, vörössé válna az ég, egyik padisahot váltaná a másik, akkor sem rebbenne a szemünk. Öröm és bánat, kétség és remény közepette egyenként, mégis együtt, lassan, ugyanakkor végtelen nagy sebességgel úgy forgunk, siklunk körbe-körbe, mint a vízfolyam. Még ha térdig gázolunk is saját vérünkben, akkor sem hagyjuk abba a Szerelem felé való forgást, a Szerelem előtti tisztelgést.

A világegyetemben tökéletes harmónia, kényes egyensúly van. Az egyes részek és pontok állandóan változnak. Szüntelenül megújulnak a nevek és a hatalmak. Visszaszáll ránk minden rossz szó, másoknak okozott kár. Bár nem vagyunk tisztában vele, szeretünk összekuszálni mindent. Mindig másokat okolunk a történésekért. A részek eltörlődnek, és minden újrarajzolódik. A keret azonban változatlan.

HARMINCKILENCEDIK SZABÁLY: Bár az egyes részek szüntelenül változnak, az egész állandó. A világról távozó minden tolvaj helyére új tolvaj születik. Minden igaz ember megüresedő helyét egy másik igaz ember foglalja el. Az egész sohasem változik, minden a maga helyén marad. Másrészt semmi sem állandó, minden napról napra változik.

Minden halott szúfi helyére újabb szúfi születik.

A mi vallásunk a szerelem. Utunk a szerelem törvénye. Egy-egy láncszem vagyunk a szívek vég nélküli láncán. Ha valahol elszakad a lánc, abban a pillanatban újabb láncszem kerül a helyére. Minden távozó tebrizi Semsz helyére újabb Semsz érkezik egy másik században, másik helyszínen, ismeretlen néven.

Egyesek Semszként születnek.

Mások Semszként halnak meg.

ELLA

Konya, 2009. szeptember 7.

Bisnev! Hallgasd!

Kérdezzétek meg, hogy mihez hasonlít a müezzin hajnali imára hívó szava annak, aki életében először hallja! Azt fogja felelni rá, hogy titokzatos, különleges, elbűvölő. Ugyanakkor természetfeletti, felfoghatatlan, sőt hátborzongató. Akárcsak a szerelem!

A sötét éjjelen ez a hang verte fel Ella Rubinsteint. Villámgyorsan felült az ágyában. Értetlenül bámult maga elé, amíg rá nem jött, hogy mi ez a férfihang, amely beszűrődik a nyitott ablakon át. Jó néhány másodpercnek kellett eltelnie, mire rájött, hogy már nem Amerikában, Massachussetsben van. Már nem abban a hatalmas nagy luxusházban lakik férjével és három gyermekével. Ez mind egy másik időre volt érvényes. Egy olyan távoli időre, amely már nem is a saját múltjára, hanem sokkal inkább egy tündérmesére emlékeztette.

Csakugyan nem Massachussetsben, hanem a világnak egy egészen más pontján. Konyában, egy gyógyszer- és fertőtlenítőszer-szagú, szerény kórházban volt. És nem a húsz esztendeje mellette levő férjének a szívverését hallgatja, hanem egy olyan férfiét, aki miatt tavaly nyáron, egy napfényes délutánon elhagyta a házastársát.

Felkapcsolta az asztali lámpát. A bársonyos sárga fénynél kíváncsian körülnézett, hogy megnézze, történt-e bármi változás a szobában ez alatt a pár óra alatt, amelyet alvással töltött. Az életében valaha látott legkisebb kórházszobában tartózkodott. Nem mintha Ella túl sok kórházszobát látott volna élete során, de ez most mellékes. A betegágy a szoba közepén állt. Minden egyéb – egy lestrapált könyvállvány, egy komód, székek, egy százszorszéppel teli váza, egy pirulákkal teli kisasztal – az ágyhoz képest lett elrendezve. Az egyik sarokban ott virított a könyv, amelyet Aziz olvasott: Én és Rumi.

Négy napja érkeztek meg Konyába. Az első napokat a tipikus turistatevékenységekkel töltötték: sorra végiglátogatták az emlékműveket, múzeumokat, lefényképezték az utcákat, az épületeket, megkóstolták a helyi ételspecialitásokat, és még a legapróbb részletekre is érdeklődéssel tekintettek. Egészen tegnapig minden a legnagyobb rendben ment. Tegnap viszont Aziz rosszul lett ebéd közben, és sürgősen beszállították a legközelebbi kórházba. Ella attól a pillanattól fogva nem tudta, miben reménykedjen, mégis töretlen hittel várakozott. Közben ekképpen zsörtölődött Istennel:

– Ilyen hamar elveszed tőlem az ennyire későn adott szerelmet? Ez nem igazságos. Akkor inkább soha ne adtál volna szerelmet, vagy hagytad volna, hadd élvezzem kedvemre…

Szeretettel nézett az ágyban fekvő férfira:

– Szívem, alszol? – kérdezte tőle.

Nem akarta felébreszteni, de ebben a pillanatban annyira nagy szüksége volt rá, hogy hallja a hangját. Nem tudta megállni, és még egyszer megszólította: – Aziz!

A beteg szabályos lélegzetvétele egy pillanatra kihagyott, a dallamból elnémult az egyik hang, de más válasz nem érkezett.

– Alszol? – ismételte Ella kissé hangosabban.

– Aludtam! – felelte Aziz tréfásan. – Mi történt, szerelmem, kiment az álom a szemedből?

– Felvert a hajnali imaszó… – válaszolta Ella, majd elhallgatott. Mintha ez mindent megmagyarázna: összegezte Aziz egyre romló egészségi állapotát, az elvesztésétől való rettegést, a szerelemnek nevezett őrületet és minden velük kapcsolatos dolgot.

Aziz erőlködve felült az ágyban, sötétzöld szeme enyhe fájdalomról árulkodott. Arányos arca sápadtnak tűnt a lámpa fényénél, a hófehér ágynemű között. Ennek ellenére nyugodtnak és magabiztosnak látszott.

– Mindig is különlegesnek tartottam a hajnali imaszót – suttogta Aziz. – Azok, akik megszokták, másképp hallják, mint te. Annyira megszokták már, hogy nem veszik észre a varázsát. Egy idegen azonban megrökönyödik, amikor először meghallja. Azt tartják, hogy a hajnali ima a napi ötszöri imádkozás közül a legüdvösebb, mégis a legnehezebb.

– Miért?

– Talán azért, mert felébreszt minket édes álmunkból. Kizökkent minket álmunkból, és egy másik valóságba csalogat bennünket, de nehéz eleget tenni a hívásnak. Éppen ezért a hajnali ima tartalmaz egy olyan mondatot, amely nem szerepel a többi imában: Az imádkozás üdvösebb az alvásnál.

Ella viszont arra gondolt, hogy talán kettőnk számára üdvösebb az alvás. Bárcsak együtt elaludhatnánk. Bárcsak mély és zavartalan, csendes álomba szenderülhetnének… Bárcsak Csipkerózsikáéhoz hasonlóan titokzatos álomba süllyedhetnének, és száz évig fel sem ébrednének…

Kevéssel ezután véget ért az ezán, a többi mecsetből hallatszó visszhangok is sorra egyenként elhallgattak. Amikor az utolsó hang is elült, minden titokzatos némaságba burkolózott. Ebben a nagy csendben Ella végignézte, ahogyan Aziz ismét elszunnyad. Egy évet töltöttek már el együtt. Egy eseményteli évet tudhattak maguk mögött. Egészen az utóbbi két hétig Aziz egészségi állapota meglepte az orvosait. Minden útjukon kicsattanó erőnek és jókedvnek örvendhetett. Intenzív kapcsolatukban egyik nap nem hasonlított a másikra, semmi sem ismétlődött. Ella örült, hogy végre kiszabadult az örökös mókuskerékből. Milyen csodálatos egy másik embert teljes eszünkkel, szívünkből szeretni!

Ella azelőtt úgy hitte, hogy hosszú időre van szükség mások megismeréséhez. Most viszont úgy gondolta, hogy az időnek számos eltérő értelmezése létezik. Tulajdonképpen egyetlen szóval akarunk több dolgot kifejezni. Az idő szó egyes számú definíciója a begyöpösödött szokásokat, az unalmassá vált tevékenységeket, a kapkodva végzett monoton és mechanikus történéseket foglalja magában. A kettes számú magyarázatban az idő szélsőségesen változó, részegítő folyam, tele meglepetésekkel és varázzsal, előre nem látható eseményekkel. A hármas számú idődefiníció Isten kizárólagos ideje.

Az egyes és kettes értelmezésű idő nem azonos sebességgel folyik.

A hármas számú idő viszont mindent magában foglalva elnyeli a többi időt, illetve megteremti őket.

Ella odahajolt Azizhoz, és gyengéden megcsókolta: előbb a homlokát, majd a kiszáradt ajkát. Ez a test, amelyet az elmúlt esztendőben őrülten szeretett, amellyel őrülten szeretkezett, magába fogadott, amelyben menedékre lelt, sokkal többet jelentett a számára egyszerű férfitestnél. Szentélyként tekintett rá. Ennek köszönhetően Ella nem hidegült el Aziztól, és nem is szánakozott afelett, hogyan megy össze napról napra a szeme láttára. Aziz olyan forrást jelentett, amelyből mohón ivott, mégsem tudta csillapítani a szomját. Ezek szerint ha egy nő igazán szerelmes egy férfi lelkébe, a beteg testét is képes szeretni és megkívánni. Ha ezt elmondaná másoknak, lenne, aki megértené?

A komód mögött cseppenként csöpög az infúzió: cseppenként adagolja az életet a beteg egyre gyengülő szervezetébe. Ella azonban tudta, hogy Aziz meghalni jött Konyába. Egyetlen infúzió vagy lélegeztetőgép sem tud ezen változtatni. Szeme megtelt könnyel, pedig megfogadta, hogy nem sír.

Nem bírta tovább nézni, kiment a szobából. Végighaladt a fehérre festett folyosókon, amelyek feketére festik az ember szívét. A résnyire nyitva hagyott ajtókon belesett a többi betegre. Idős és fiatal, férfi és nő, kövér, beesett arcú, nevető, duzzogó emberek… Némelyikük odafordult, és érdeklődéssel nézett az ajtón beleső kíváncsi amerikai nőre. Némelyikük rá sem hederített, annyira nagy fájdalommal küzdött.

Öt perc múlva Ella odaért a kórház kicsi, ám annál kedvesebb udvarán található medencéhez. A medence közepén márványból faragott angyalszobor állt. A medence fenekén pedig ki tudja, hányak által bedobott fém szerencsepénzek csillogtak. Ella átkutatta zsebeit, hátha talál aprópénzt, de hiába! Az összefirkált jegyzetein és keksztörmelékeken kívül semmi mást nem talált bennük.

Kicsit távolabb meglátott néhány kavicsot. Sima felületű, fényes, sárgás színű kavicsokat. Felvette az egyiket, behunyta a szemét, és egy lehetetlen kívánságra gondolva bedobta a vízbe. A kődarab viszont ahelyett, hogy a vízbe esett volna, visszapattant a medence széléről, és a szobor ölében landolt.

– Ha itt lenne Aziz, biztosan valami jelként értelmezné – gondolta Ella.

Amikor fél óra múlva visszament a szobába, egy bajuszos orvossal és egy fejkendős ápolónővel találkozott. Épp letakarták egy lepedővel a beteget.

Aziz Zekerija Zahara csendben távozott erről a világról.

Az általa csodált Rumihoz hasonlóan ő is Konyában akarta végső nyugodalomra hajtani a fejét, ez szerepelt a végrendeletében. Ella elintézte az összes szükséges teendőt. Gondossága most jól jött. Néha akadályt, máskor előnyt jelentett az, hogy magányos nőként, ráadásul turistaként vajmi keveset tudott a bürokráciáról. Egy ősrégi muszlim temetőben egy kecses magnóliafa alatt talált Aziz számára helyet. Egy téglalap alakú földdarabot. Még aznap este e-maileket küldött Aziz barátainak a világ legkülönbözőbb tájaira, és meghívta őket a temetési szertartásra. Egy szerencsés véletlennek köszönhetően megismerkedett mevlevi{52} nejművészekkel, dobosokkal és szemátáncosokkal. Őket is meghívta a temetésre. Ismeretlen emberektől kapott váratlan segítséget. Aziz mosolyogna ezen, ha életben lenne.

– Vajon vannak véletlenek, Ella?

A temetés napján sokkal többen jöttek el, mintsem Ella gondolta. Akadtak olyan misztikus hívők, akik egészen Fokvárosból, Szentpétervárról, Mürsidabadból, sőt São Paulóból érkeztek. Rajtuk kívül fényképészek, akadémikusok, újságírók, írók, táncosok, szobrászok, bankárok, üzletemberek, földművesek, költők, festők és jógatanárok is jöttek. Továbbá a két fiatalember, akiket Aziz örökbe fogadott. Ők is jelen voltak.

Így hát teljesen különböző nyelveket beszélő, más-más vallású emberekből összeálló gyászmenet kísérte Azizt az utolsó útjára. Néhányan magukkal hozták a gyermekeiket is. Ők a környékbeli utcagyerekekkel együtt egy félreeső helyen hangos kurjongatások közepette petárdákat durrogtattak. Senki nem szólt rájuk. Egy mexikói költő pan de los muertos-t, vagyis „halottak kenyerét” osztogatott. Aziz egyik régi skóciai barátja rózsaszirmokat szórt konfetti helyett a tömegre. A nejmuzsikusok fújták a nejt, a szemátáncosok szemát jártak. Megünnepelték a halálát, mert Aziz így akarta. Gyász helyett örömünnepet. Egy lakodalmi menetre emlékeztető temetésre vágyott.

Egy púpos hátú, fogatlan, matuzsálemi kort megért konyai kereskedő nagy ámulattal nézte ezt a számára különös látványt, majd így szólt:

– Amióta Konya Konya, ez a város nem látott ilyen furcsa temetést. Természetesen Mevlána efendi több száz évvel ezelőtti temetését leszámítva.

Három nappal a temetés után, amikorra az összes meghívott távozott, az egy szál egyedül maradó Ella felkerekedett, hogy még utoljára sétáljon egyet a városban. Mintha filmkockák peregtek volna a szeme előtt, úgy szemlélte a mellette elhaladó közepesen jómódú, babakocsit toló családokat, a textil- és fűszerüzleteket, az utcai árusokat, akik mindenáron el akartak adni neki valamit. Ők pedig érdeklődéssel figyelték ezt a közöttük járó-kelő magas termetű, kisírt szemű amerikai nőt. Ella idegen volt itt, de most olyan lelkiállapotba került, hogy a világ bármely pontján idegen lett volna.

Visszaérve a szállodába összekészítette a bőröndöket. Levetette a kabátkáját, és felvett egy rózsaszínes-narancssárgás pulóvert. Arra gondolt, hogy ez túl lágy és nőies egy olyan nő számára, aki mindig erősnek akar látszani, de nem érdekelte. Elfogadta. Beletörődött. Olyan, amilyen.

Ezután felhívta a nagylányát Amerikában. A három gyermeke közül már csak Jeannette állt szóba vele. Orly és Avi egy éve haragban voltak az anyjukkal.

– Anya, hogy vagy? – kérdezte Jeannette izgatottan.

Ella keserűn és félszegen mosolygott. Lánya – akinek egykoron lenézte a szerelmét, és akit kioktatott, akinek ellenezte a házasságát – volt az egyetlen, aki melléállt. Alig hallhatóan elsuttogta: – Aziz meghalt.

Sercegett a vonal. Jeannette hangja meg-megszakadt.

– Ó, anya, nagyon sajnálom. Őszinte részvétem!

Egy ideig hallgattak, nem tudták, mit is mondjanak a másiknak. Végül Jeannette törte meg a csendet: – Most már hazajössz?

Csakugyan, mihez kezd most? A válási procedúra végeláthatatlanná vált. Úgy tűnt, David minden tőle telhetőt megtesz annak érdekében, hogy megnehezítse a válást. Írt egy hosszú és kemény hangvételű levelet Ellának, amelyben többek között az állt, hogy egy petákot sem fog átengedni neki. A férje megorrolt rá, az ikrei durcáskodtak. Nem lenne minden sokkal könnyebb, ha visszamenne?

Ráadásul sem pénze, sem állása nem volt. Persze nem esett volna nehezére akárhol angol nyelvleckéket adni. Írhatna lapoknak, vagy ki tudja, egy szép napon még szerkesztő is válhatna belőle egy kiadóban, sőt saját regényt is összehozhatna. Behunyta a szemét. Azelőtt soha nem maradt ennyire egyedül, ám furcsa módon mégsem érezte magát magányosnak.

– Jeannette, kicsim, nagyon hiányzol – mondta. – Orly és Avi is. Távozásomnak semmi köze nincs hozzátok. Az irántatok érzett szeretetem soha nem apad el.

– Tudom – felelte Jeannette éretten.

– Eljönnétek meglátogatni?

– Persze hogy eljövök… eljövünk, anya… ne törődj az ikrekkel, majd elmúlik… A lényeg, hogy te jól legyél. Most mihez kezdesz? Biztosan nem akarsz visszajönni?

– Azt hiszem, Amszterdamba fogok menni – közölte Ella. – Ott vannak kicsi, jópofa tetőtéri lakások. Kiveszem az egyiket. A biciklizést még gyakorolnom kell. – Nevetett. – Nincsenek terveim, Jeannette. Nem tudom, mi lesz holnap, holnapután, vagy öt év múlva. Csak egyet tudok: újrakezdem az életet. Hiszen ez az egyik szabály, nemde?

– Miféle szabály, anya? Miről beszélsz? – kérdezte Jeannette.

Ella közelebb lépett az ablakhoz, és a horizont kékes árnyalatát bámulta. Az égen csipkeszerű, fehér és vékony felhők gomolyogtak, majd eltűntek a semmiben, akárcsak a szemátáncosok.

– A negyvenedik szabály – kezdte tagoltan. – A szerelem nélkül leélt élet hiábavaló. Ne kérdezd, hogy vajon az isteni, az eszményi, a világi, égi vagy testi szerelmet kell-e keresned! Az ellentétek ellentéteket szülnek. A SZERELEM-nek nincsen szüksége jelzőre vagy definícióra.

A szerelem önmagában külön világ. Vagy benne vagy, a középpontjában, vagy kívülállóként csak vágyódsz utána.

FELHASZNÁLT IRODALOM

Algan, Refik és Helminski, C.: Rumi’s Sun: The Teachings of Sahms of Tabriz. Sandpoint, 2008.

Baldick, Julian: Mystical Islam. New York, 1989.

Barks, Coleman: The Soul of Rumi. New York, 2002.

Bayram, Mikail: Selçuklular Zamaninda Konya’da Dini ve Fikri Hareketler. Konya, 1991.

Baciyan-i Rum: Anadolu Selçuklari Zamaninda Genç Kizlar Teskilati. Konya, 1987.

Bayrak, Shaykh Tosun: The Name and the Named. New York, 2001.

Chuttick, William: The Sufi Path of Knowledge: The Spiritual Teachings of Rumi. Albany, 1983

Me and Rumi. The Autobiography of Shams-i Tabrizi. Kentucky, 2004.

Corbin, Henry: Creative Imagination in the Sufism of Ibn Arabi. Princeton, 1969.

Eflaki, Ahmed: Ariflerin Menkibeleri. Çev. Tahsin yazici, Kabalci, Istanbul.

Gölpinarli, Abdülbaki: Melamilik ve Melamiler. Istanbul, 1987.

Halman, Talat: Mevlána Celalettin Rumi and the Whirling Dervishes. Istanbul, 1983.

Helminski, Kabir: The Knowing Heart. Boston, 1999.

The Rumi Collection. Boston, 2005 (szerk.).

Inançer, Tugrul: Gönül Sohbetleri. Istanbul, 2006.

Kafadar, Cemal: Between Two Worlds. Berkeley, 1995.

Karamustafa, Ahmet T.: Tanrinin Kural Tanimaz Kullari. Istanbul, 2008.

Khan, Inayat Vilayat Pir: In Search of the Hidden Treasure. London, 2003.

The Art of Being and Becoming. London, 2005.

Köprülü, Fuat: Türk Edebiyatinda Ilk Mutasavviflar. Ankara, 1966.

Lewis, Franklin: Rumi: Past and Present, East and West. Oxford, 2008.

Melikoff, Irene: Uyur Idik Uyardilar. Istanbul, 2006.

Nicholson, R. A.: The Idea of Personality in Sufism. Cambridge, 1923.

Mystics of Islam. Arkana, 1989.

Multi-Douglas, Fedwa: Woman’s Body, Woman’s Word: Gender Discourses in Arabo-Islamic Writing. Princeton, 1991.

Ocak, Ahmet Yaşar: Osmanli Imparatorlugu’nda Mar jinal Sufilik: Kalenderiler. Ankara.

Öztürk, Yaşar Nuri: Kuran-i Kerim ve Yüce Meali. Yeni Boyut Yayinlari

Sargut, Cemalnur. Dinle, Istanbul, 2006.

Schimmel, Annemarie: I Am Wind, You Are Fire: The Life and Work of Rumi. Boston, 1992.

Islamin Mistik Boyutlari. Istanbul, 2001.

Shah, Idries: The Sufis. London, 1994.

Wisdom of the Idiots. London, 1991.

Smith, Margaret: Studies in Early Mysticism from the Near and Middle east. London, 1995.

Sonuç, Turhan: Islam Tasavvufunda Olgunlaşma Yöntemleri. Istanbul, 1982.

Ürkmez, Melahat. Şems-i Tebrizi. Istanbul, 2008.

Yazir, Elmali Hamdi: Kur’an-i Kerim ve Yüce Meali. Merve Yayinlari.

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

10 perc 38 másodperc

Becsület

A bolhapalota

Éva három lánya

Az építészinas

Az isztambuli fattyú

A város tükrei

Elif Şafak: Aşk

Doğan Kitap, İstanbul, 2009

Copyright © 2009 by Elif Shafak

Hungarian translation © Csáki-Sipos Kata, Nagy Marietta, 2011

A mű 2011-ben Szerelem címen jelent meg az Európa Könyvkiadó gondozásában.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978-963-504-242-5 (epub)

ISBN 978-963-504-243-2 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

{1} Szúfi: az iszlám misztikus irányzatának, a szúfizmusnak a követője.

{2} Kalenderi: az egyik dervisrend.

{3} Mesznevi: Mevlána főműve.

{4} Szemá: a kerengő dervisek rituális tánca.

{5} Asszaszinok: az iszlám egyik ágához tartozó vallási közösség, amely merényleteiről vált híressé.

{6} Haszán Szabbah: az iszmailiták legendás vezére, aki Alamút várában képezte ki asszaszinjait.

{7} Ezán: a müezzin imára hívó éneke.

{8} Handzsár: görbe pengéjű, rövid tőr.

{9} Csörek: édes sütemény.

{10} Hán: fogadó.

{11} Csile: a dervisek negyvennapos önsanyargatása.

{12} Sejk, sejh: vallási elöljáró.

{13} Zikr, zikir: Allah 99 nevének ismétlése.

{14} Medresze: Korán-iskola, ahol vallásos oktatás, valamint perzsa és arab nyelvtanítás folyik.

{15} Baba: tiszteletteljes megszólítás, jelentése „atya”, „apó”.

{16} Saría: muszlim jogrendszer.

{17}   Börek: rétesszerű, sós sütemény.

{18} Kurábije: diós, mogyorós édes sütemény.

{19} Pir: spirituális vezető, a dervisek vezetője.

{20} Hodzsa: tanító, mester.

{21} Tekke: derviskolostor.

{22} Fikih: muszlim kánonjog.

{23} Hirka: a szúfik viselete.

{24} Hazine-i Gayb: ismeretlen kincs, rejtett kincs.

{25} Hádisz: Mohamed próféta életéről és tetteiről összegyűjtött elbeszélések gyűjteménye.

{26} Araf: a pokol és a paradicsom között húzódó fal.

{27} Ramadán: muszlim nagyböjt.

{28} Háremaga: eunuch, aki a háremet irányítja.

{29} Helva, halva: szezámmagból készített édesség.

{30} Szelámunálejkum: Béke veled! – muszlim köszöntés.

{31} Kalenderi, hajdari, dzsamii, dzsavlaki: dervisrendek.

{32} Boza: darából vagy búzából készített, erjesztett ital.

{33} Belh (Balkh): Mevlána szülővárosa (a mai Afganisztán területén).

{34} Nej: furulyaszerű fúvós hangszer.

{35} Nisza szúra: a nők és férfiak viszonyával foglalkozik.

{36} A Nisza szúra 34. verse.

{37} Hirka: a dervisek külső ruhája, köpönyeg.

{38} Bürök: Szókratész ennek a mérgező növénynek a nedvét itta meg börtönében.

{39} Müezzin: egyházi személy, ő énekli az ezánt, amellyel imára szólítja a híveket.

{40} Ulema: muszlim hittudósok kollektív megnevezése.

{41} Lokum: keleti édesség.

{42} Rebap: húros hangszer.

{43} Kudüm: dob.

{44} Szikke: a mevlevik csúcsos süvege.

{45} Tennure: ruha.

{46} Fákih: muszlim hittudós.

{47} Iszlám: belenyugvás, beletörődés.

{48} Bazlama: vékonyra kinyújtott kenyértészta, amelyet sütőlapon sütnek meg.

{49} Tekke: derviskolostor.

{50} Cselebi: a szúfi rendben tiszteletbeli név.

{51} A szerző az arab B betű alatti pontra utal. A szúfi misztikusok szerint a Korán minden titka benne van az al-Fatiha szúrában. Ennek a szúrának minden titkát a kezdősora, a Biszmillahirrahmanirrahim (A könyörületes és irgalmas Isten nevében) rejti. A Biszmillah lényege a kezdőbetűjében rejlik, és így a B alatti pont rejti, jelképezi az egész világmindenséget.

{52} Mevlevi: az egyik dervisrend.