ELENA ARMAS

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Elena Armas: The Spanish Love Deception

Copyright © 2021 by Elena Armas

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency.

All rights reserved.

Borítótervezés © Simon & Schuster

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 217 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Helfrich Judit

Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Az álmodozóknak:

Sose adjátok fel!

Nem futamodhatunk meg, halljátok?

ELSŐ FEJEZET

M ajd én elkísérlek arra az esküvőre.

Sosem hittem volna – esküszöm, még a legvadabb álmaimban sem, pedig élénk a fantáziám –, hogy az a mély, zengő hang valaha ilyet fog mondani nekem.

Hunyorogva lenéztem a kávémra, hátha felfedezek benne valami gyanús anyagot. Az legalább megmagyarázná, hogy mi történik. De nem.

Semmi. Csupán a hosszú kávém maradékát láttam.

– Megteszem, ha ilyen égető szükséged van valakire – győzködött a zengő hang.

Elkerekedett a szemem, felkaptam a fejem. Csak tátogni voltam képes.

– Rosie… – hagyta el végre a szó suttogásként a számat. – Tényleg itt van? Látod őt? Vagy tettek valamit a kávémba anélkül, hogy észrevettem volna?

Rosie – a legjobb barátnőm és egyben kollégám az InTechben, a New York-i mérnöki tanácsadó vállalatnál, ahol megismerkedtünk egymással, és ahol együtt dolgoztunk – lassan bólintott. Sötét fürtjei meglibbentek, lágy vonásai megkövültek a csodálkozástól. Visszasúgott:

– Nem. Tényleg itt van. – A hátam mögé lesett. – Helló! Jó reggelt! – köszönt vidáman, majd visszafordult hozzám. – Pont mögötted áll.

Leesett az állam, és maflán bámultam a barátnőmre. A folyosó végén álltunk, az InTech tizenegyedik emeletén. Az irodáink viszonylag közel estek egymáshoz, így amint beléptem az épületbe, amely Manhattan szívében, a Central Park közelében volt, egyenesen Rosie irodája felé vettem az irányt.

Az volt a tervem, hogy elrabolom őt, és kiülünk a kárpitozott faszékekre a kliensek számára kialakított váróban, amely ilyen kora reggel még üresen állt. Ám el sem jutottunk odáig. Mielőtt helyet foglalhattunk volna, kicsúszott a számon a nagy hír. Ennyire égető szükségem volt Rosie figyelmére. És ekkor… ekkor megjelent ő a semmiből.

– Megismételjem még egyszer? – Hiába, még mindig nem hittem a fülemnek, és megfagyott a vér az ereimben. Úgysem tenné. Nem azért, mert képtelen rá, hanem mert semmi értelme nem volt annak, amit mondott. Ebben a világban biztosan nem. Ahol ő meg én… – Jól van, rendben – sóhajtott fel. – Egye fene, elvihetsz. – Elhallgatott, engem pedig elöntött a jeges rémület. – A nővéred esküvőjére.

Megdermedt a hátam.

Beálltak a vállaim.

Még azt is éreztem, ahogy a szaténblúz, amit betűrtem teve- színű nadrágomba, kinyúlik a hirtelen görcsös mozdulattól.

Elvihetem őt.

A nővérem esküvőjére.

Mint… a pasimat?

Pislogtam, minden szava visszhangzott a fejemben.

Végül feloldódott bennem valami. Olyan abszurd volt ez az egész – bármilyen beteges tréfát űzött velem ez a férfi, akiben tudtam, hogy nem bízhatok meg –, hogy horkanó hang szakadt fel a torkomból. Nem volt időm visszafojtani.

Ő felmordult mögöttem.

– Mi olyan vicces? – Majd halkabban, hűvösebben hozzátette: – Halálosan komolyan beszélek.

Az ajkamba haraptam, nehogy elnevessem magam. Nem hittem neki. Egy pillanatig sem.

– Annak az esélye – magyaráztam Rosie-nak –, hogy tényleg komolyan beszél, kábé akkora, mint annak, hogy Chris Evans felbukkanjon a semmiből, és szerelmet valljon nekem. – Színpadiasan körülnéztem. – Zéró. Szóval, Rosie, épp mondani akartál valamit… Mr. Frenkelről, igaz?

Nem volt semmiféle Mr. Frenkel.

– Lina – szólt Rosie azzal a hamis, széles vigyorával, amelyet akkor villantott fel, amikor nem akart megsérteni valakit. – Elég őszintének tűnik – mondta az arcára fagyott mosollyal. Felnézett a hátam mögött álló férfira. – Aha. Szerintem komolyan gondolta.

– Egy frászt. Képtelenség. – Makacsul ráztam a fejem, nem voltam hajlandó megfordulni, és elismerni, hogy a barátnőmnek esetleg igaza van.

Nem lehetett. Aaron Blackford, a kollégám és a végzetem, soha nem tenne ilyen ajánlatot. Soha, de soha.

Frusztrált sóhaj volt a válasz.

– Látom, elakadt a lemez, Catalina. – Hosszú szünet. Majd újabb hangos sóhaj, ezúttal hosszabban. Akkor sem fordultam meg. Kitartottam a véleményem mellett. – Attól, hogy figyelmen kívül hagysz, még nem fogok eltűnni. Te is tudod.

Tudtam bizony.

– Ez azonban nem jelenti azt, hogy felhagyok a próbálkozással – dünnyögtem halkan.

Rosie jelentőségteljesen a szemembe nézett. Majd ismét a hátam mögé, töretlen mosollyal.

– Bocsáss meg, Aaron. Nem téged akartunk figyelmen kívül hagyni. – Megremegett a szája széle. – Épp csak… megvitattunk valamit.

– De, igenis figyelmen kívül hagyjuk. Nem kell őt tutujgatni. Úgysem érez semmit.

– Kösz, Rosie – mondta Aaron a barátnőmnek, s a hangjából eltűnt a szokásos ridegség. Nem mintha bárkivel is kedves tudna lenni. Az nem Aaron stílusa volt. Szerintem sosem viselkedett barátságosan. Ám sokkal kevésbé volt… komor, amikor Rosie-val beszélt. Nem úgy, mint akkor, amikor hozzám szólt. – Mit gondolsz, rá tudnád venni Catalinát, hogy forduljon meg? Szívesebben beszélnék az arcához, mint a tarkójához. – A hangja ismét fagyossá vált. – Természetesen csak akkor, ha ez nem egy újabb tréfája, amit sosem érek fel ésszel, és még kevésbé találok viccesnek.

Elöntött a forróság, még az arcom is lángolt.

– Persze – bólintott Rosie. – Szerintem… szerintem megoldható. – A barátnőm most visszafordult hozzám, és felvonta a szemöldökét. – Lina, ööö, Aaron szeretné, ha megfordulnál, hacsak nem tréfálsz…

– Kösz, Rosie, hallottam. – A fogaim közt szűrtem a szavakat. Éreztem, hogy elvörösödöm, és nem akartam így a szemébe nézni. Különben ő nyerné meg ezt a játékot, amit nyilván az én káromra űz. Arról nem is beszélve, hogy épp az imént mondta, szerinte nem vagyok vicces. Még ő beszél! – Lennél olyan kedves, és közölnéd Aaronnal, hogy szerintem akinek nincs humorérzéke, az ne csodálkozzon, ha nem tud nevetni a vicceken, mert nem érti őket? Igazán kedves vagy, kösz.

Rosie megvakarta a fejét, és esdeklőn nézett rám. Ne csináld már! – kérlelt a szemével.

Értetlenséget színleltem, fittyet hányva a kívánságára, és arra buzdítva, hogy folytassa a színjátékot.

A barátnőm végül felsóhajtott, majd ismét mögém nézett.

– Aaron – kezdte, és szélesebben mosolygott –, Lina szerint…

– Én is hallottam, Rosie, köszönöm.

Annyira rá voltam hangolódva erre az egészre, hogy érzékeltem a hangjában a változást, amikor átkapcsolt arra a tónusra, amelyiken csak velem beszélt. Arra a száraz és rideg modorra, amelybe ezúttal nem csekély megvetés és távolságtartás vegyült. A hangba, amely a fintor előjele. Ehhez nem kell megfordulnom. Mindig ott volt az arcán, valahányszor rólam és erről a… dologról volt szó köztünk.

– Biztos vagyok benne, hogy Catalina tökéletesen hall engem odalent, de ha lennél szíves emlékeztetni, hogy dolgom van, és nem állhatok itt a végtelenségig, igazán nagyra értékelném.

Odalent?

A franc essen abba a magas termetébe!

Az én magasságom átlagos volt. Persze, egy spanyol nőnek átlagos. De attól még átlagos. Százhatvan centi voltam – tűsarkúban még magasabb, köszönöm szépen.

Rosie zöld szeme ismét rám szegeződött.

– Szóval, Aaronnak dolga van, és értékelné…

– Ha… – Elhallgattam, amikor meghallottam, milyen élesen és vékonyan szól a hangom. A torkomat köszörültem, majd újra megpróbáltam. – Ha olyan iszonyatosan fontos dolga van, mondd csak meg neki, hogy nyugodtan békén hagyhat végre. Visszamehet az irodájába, és dolgozhat tovább, mint a güzü, csodálom, hogy egyáltalán képes volt félbehagyni a fene fontos munkáját azért, hogy olyasmibe üthesse az orrát, amihez a világon semmi köze.

Mielőtt a barátnőm kinyithatta volna a száját, a mögöttem álló férfi rávágta:

– Akkor tehát hallottad, amit mondtam… Az ajánlatomat. Helyes. – Szünet. Hangtalanul átkozódtam. – Szóval, mi a válaszod?

Rosie arcára ismét kiült a méla döbbenet. Rajta tartottam a szemem, és szinte láttam magam előtt, ahogy sötétbarna szivárványhártyám vörösre változik az egyre fokozódó frusztrációtól.

A válaszom? Mi a nyavalyát akar elérni ezzel? Ez talán valami új, leleményes manipuláció volna? Az ép eszem a tét?

– Sejtelmem sincs, miről beszél. Semmit sem hallottam – hazudtam. – Mondd csak meg neki!

Rosie a füle mögé söpört egy tincset, és egy pillanatra Aaronra nézett, majd rám.

– Szerintem arra céloz, amikor felajánlotta, hogy elkísér a nővéred esküvőjére – magyarázta halkan. – Tudod, rögtön azután, hogy elmesélted, mennyire megváltozott a helyzeted, és találnod kell valakit, azt hiszem, úgy mondtad: „akárkit”, aki elkísér Spanyolországba az esküvőre, különben lassú, fájdalmas halál vár rád, és…

– Értem, kösz! – hadartam, és éreztem, ahogy égni kezd az ábrázatom, amikor rádöbbentem, hogy Aaron ennek mind a fültanúja volt. – Kösz, Rosie. Nem kell emlékeztetned. – Különben itt helyben halok lassú, fájdalmas halált.

– Úgy emlékszem, a „kétségbeesett” szó is elhangzott – tette hozzá Aaron.

Lángoltak a füleim, nyilván égővörösre váltott a színük.

– Kétlem – suttogtam. – Kétlem, hogy azt a szót használtam volna.

– De… tényleg azt mondtad, szivi – erősítette meg a legjobb barátnőm. Pontosabban: mostantól csak a volt legjobb barátnőm.

Összehúztam a szemem, és hangtalanul a szemére vetettem: Áruló!

Pedig mindketten igazat beszéltek.

– Hát jó. Oké, ezt mondtam. De ennyire azért nem vagyok kétségbeesve.

– Épp ezt mondják a tehetetlen emberek. Bár ha ettől nyugodtabban alszol, Catalina, ám legyen.

Aznap reggel már százezredik alkalommal átkozódtam hangtalanul, és egy pillanatra behunytam a szemem.

– Nem mintha közöd lenne hozzá, Blackford, de nem vagyok tehetetlen, világos? És remekül alszom. Sőt, sosem aludtam jobban.

Mit számít még egy hazugság annyi után, nem igaz?

Heves tagadásom ellenére azonban valóban és mélységesen kétségbe voltam esve, mert muszáj volt találnom valakit arra az esküvőre. Ez azonban nem azt jelentette, hogy…

– Na persze.

Ironikus módon az összes nyavalyás mondat közül, amit Aaron Blackford aznap reggel a tarkómnak címzett, egyedül ezzel a rövid megnyilvánulással sikerült áthatolnia a sztoikus pajzsomon.

Ezzel a „na perszé”-vel, ami egyszerre hangzott leereszkedően és unottan és elutasítóan, és olyan idegesítően aaronosan.

„Na persze!”

Forrt a vérem.

Olyan heves és ösztönös volt a reakcióm erre a két szóra – amit ha bárki más mond, akármit jelenthetnének –, hogy mire észbe kaptam, már késő volt, és megfordultam.

Aaron kivételes magasságának köszönhetően egy keményített fehér ingbe bújtatott, széles mellkassal találtam szemben magam. Viszketni kezdett a tenyerem, annyira szerettem volna összegyűrni az inget, mert ki az isten képes folyamatosan az ilyen elegáns és makulátlan megjelenésre? Aaron Blackford, ki más.

A tekintetem felvándorolt a kigyúrt vállakon és az erős nyakon, majd megállapodott a markáns állkapcson. Összeszorította az ajkait, pont, ahogy vártam. Nem álltam meg, mígnem elértem a kék szempárt – olyan kék volt, mint az óceán mélye, ahol hideg és halálos minden –, amely rám szegeződött.

Felvonta az egyik szemöldökét.

– Na persze? – sziszegtem.

– Igen. – Biccentett, hollófekete hajában egyetlen szál sem mozdult el a helyéről, és egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. – Semmi kedvem még több időt fecsérelni arra, hogy olyasmiről vitatkozzam veled, amit túl makacs vagy beismerni, úgyhogy igen. Na persze.

Nem hagyhattam, hogy ez a bosszantó, kék szemű férfi, aki valószínűleg több idejét töltötte vasalással, mint normális emberi interakcióval, már ilyen korán reggel kihozzon a sodromból.

Vettem egy mély levegőt, hogy összeszedjem magam. A fülem mögé simítottam egy gesztenyebarna hajfürtöt.

– Ha neked ez időpocsékolás, akkor komolyan nem értem, hogy mit keresel még itt. Miattam és Rosie miatt igazán nem kell maradnod.

Áruló barátnőm erre felhördült.

– Mennék én – ismerte be Aaron érzelemmentes hangon. – De még mindig nem válaszoltál a kérdésemre.

– Az nem kérdés volt – jelentettem ki, ám a szavak megkeseredtek a számban. – Akármit mondtál is, az nem kérdés volt. Nem mintha számítana, ugyanis nincs szükségem rád, köszönöm szépen.

– Na persze – ismételte, amitől lassan a gutaütés kerülgetett. – Szerintem nagyon is van.

– Szerintem meg tévedsz.

Még magasabbra vonta a szemöldökét.

– Pedig nagyon úgy hangzott, hogy szükséged van rám.

– Akkor jobb, ha megvizsgáltatod a hallásodat, ugyanis, mint mondtam, rosszul hallottad. Nincs szükségem rád, Aaron Blackford. – Nagyot nyeltem, mert kiszáradt a szám. – Ha akarod, írásba is adom. Sőt elküldöm e-mailben is, ha az segít.

Ezen elmorfondírozott egy másodpercig, olyan ábrázattal, mint akit hidegen hagy ez az egész. Én azonban tudtam, hogy nem adja fel egykönnyen – ami be is bizonyosodott, amikor újra megszólalt:

– Nem azt mondtad, hogy egy hónap múlva lesz az esküvő, és nincs kivel menned?

Összeszorítottam a számat.

– Talán. Nem emlékszem pontosan.

Valóban ezt mondtam. Szó szerint.

– És nem azt válaszolta erre Rosie, hogy ha hátra ülsz, és kerülöd a feltűnést, talán nem veszik észre, hogy egyedül jelentél meg?

A szemem sarkából láttam, hogy a barátnőm felkapja a fejét.

– De igen! És azt is mondtam, hogy visszafogottabb színű ruhában menjen, ne abban a dögös, piros ruhában, ami olyan…

– Rosie! – ripakodtam rá. – Ezzel nem segítesz!

Aaronnak a szeme se rebbent, csak folytatta ráérősen a visszaemlékezést.

– Te pedig mintha emlékeztetted volna Rosie-t arra, hogy te leszel a menyasszony istenverte (te használtad ezt a szót) tanúja, ennélfogva az összes anyaszomorító (ezt is te mondtad) egyből kiszúrja?

– Igen, pontosan így volt! – bólogatott hevesen az áruló. Megpördültem.

– Mi van? – Vállat vont, egyben aláírta a saját halálos ítéletét. – Tényleg ezt mondtad, szivi.

Új barátokra volt szükségem. De tüstént.

– Valóban – erősítette meg Aaron, amivel újra magára vonta a figyelmemet. – És még azt is hozzátetted, hogy az expasid lesz a vőlegény tanúja, és a gondolattól, hogy ott kell majd állnod mellette, magányosan és bénán és szánalmasan szinglin (ezek mind a te szavaid), legszívesebben kiszaladnál a világból.

Aha. Ezt mondtam. Csakhogy nem tudtam, hogy Aaron hallgatózik, különben sosem ismertem volna be hangosan.

Viszont hallotta, mint utólag kiderült. Most már ő is tudta. Fültanúja volt annak, hogy nyíltan beismertem mindezt, ahogy azt az imént a képembe vágta. És hiába áltattam magam azzal, hogy nem érdekel – hogy nem kéne érdekelnie –, azért szúrt ez a tüske. Még magányosabbnak, még bénábbnak, még szánalmasabbnak éreztem magam a szingliségben.

Lenyeltem a gombócot a torkomban, és lesütöttem a szemem, az ádámcsutkáját bámultam. Nem akartam látni az arcát. Nem érdekelt, hogy gúnyos volt-e, vagy lesajnáló. Ez hiányzott a legkevésbé az önérzetemnek.

Kénytelen voltam beérni a nyakával. Máshová nem voltam hajlandó nézni.

– Tényleg kétségbe vagy esve. – Felsóhajtottam, kikényszerítettem a tüdőmből a levegőt. Egyetlen biccentés, ennyi volt a válaszom. És nem is értettem, hogy miért. Nem vallott rám. Máskor foggal-körömmel harcolok, amíg meg nem sebzem. Mert ezt csináljunk egymással. Nem kíméljük a másik érzéseit. Nem volt ebben semmi új. – Akkor vigyél magaddal! Hadd legyek a kísérőd az esküvőn, Catalina!

Lassan, nagyon lassan felnéztem rá, a gyanakvás és a szégyen különös egyvelegével. Nem elég, hogy a szemtanúja mindennek, még ki is használná a helyzetemet? Miért, hogy fölénybe kerüljön?

Lehet, hogy nem ez volt a célja. Lehet, hogy volt magyarázat, valami ok arra, hogy miért csinálja ezt. Hogy miért ajánlkozik, hogy elkísér.

Elnéztem az arcát, végigrágtam magamban a lehetőségeket és az esetleges indítékokat, de nem jutottam eredményre. El sem tudtam képzelni, mit akar ezzel elérni, és miért.

Csak az igazságot ismertem. A valóságot. Nem voltunk barátok. Alig bírtuk elviselni egymást Aaron Blackforddal. Megvetettük egymást, rámutattunk egymás hibáira, folyton egymás munkáját, gondolkodásmódját, életstílusát kritizáltuk. Ki nem állhattuk a különbségeinket. A múltban dartsnyilakkal dobáltam volna a felnagyított portréját. És szinte biztos, hogy ő is ugyanígy érzett, mert én voltam az egyetlen, akivel így viselkedett. Oda-vissza működött a dolog. Sőt mi több, eleve miatta mérgesedett így el a viszonyunk. Nem én kezdtem ezt a civakodást. Tehát miért? Miért tett úgy, mintha segíteni akarna rajtam, és miért venném egyáltalán fontolóra az ajánlatát?

– Lehet, hogy kétségbeesetten keresek egy kísérőt, de nem ennyire – ismételtem meg. – Amint azt már mondtam.

Fáradtan felsóhajtott. Türelmetlenül. Bosszantóan.

– Hagyom, hogy végiggondold. Tudod, hogy nincs más választásod.

– Nincs mit végiggondolnom. – Elutasítóan legyintettem. Majd felvillantottam a saját hamis, széles mosolyomat. – Inkább megyek egy frakkos csimpánzzal, mint veled.

Felvonta a szemöldökét, derűnek nyoma sem volt a pillantásában.

– Ugyan már; mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Lehet, hogy egyes csimpánzok felnőnének a feladathoz, de mégiscsak az exed lesz ott. A családod. Te magad mondtad, hogy jó benyomást kell keltened, velem pedig pontosan ezt érnéd el. – Oldalt billentette a fejét. – Én vagyok a legjobb esélyed.

Felhorkantam, közben összecsaptam a tenyeremet. Micsoda önelégült, kék szemű ördög!

– Nekem te semmiben sem vagy a legjobb, Blackford. És rengeteg opcióm van – vágtam vissza, megvonva a vállam. – Találok valakit a Tinderen. Esetleg feladok egy hirdetést a The New York Timesban. Találok valakit.

– Pár héten belül? Erősen kétlem.

– Rosie-nak is vannak barátai. Majd elhívom valamelyiket. – Eleve ez volt a tervem. Ezért vontam félre Rosie-t ilyen korán reggel. Csak most döbbentem rá, hogy ez mekkora hiba volt. Meg kellett volna várnom a munkaidő végét, majd elvinni őt egy biztonságos, Aaron-mentes helyre. Ám a tegnapi, anyával folytatott telefonbeszélgetés után… Na igen. Valóban megváltoztak a dolgok. Pláne a helyzetem. Szükségem volt valakire, és nem tudtam eléggé hangsúlyozni, hogy bárki megteszi. Bárki, kivéve Aaron, természetesen. Rosie a városban született és nevelkedett. Csak tud valakit ajánlani! – Nem igaz, Rosie? Biztos ráér valamelyik ismerősöd.

A barátnőm ismét felkapta a fejét.

– Esetleg Marty? Imádja az esküvőket.

Lesújtó pillantást vetettem rá.

– Nem Marty volt az, aki becsípett az unokatesód esküvőjén, ellopta a mikrofont a zenekartól, és addig bömbölte teli torokból a My Heart Will Go Ont, amíg a bátyád le nem rángatta a pódiumról?

– De, ő. – Rosie megborzongott.

– Ja, akkor inkább nem. – Ilyesmi nem fordulhat elő a nővérem esküvőjén. Kitépné a fickó szívét, és felszolgálná desszertnek. – Na és Ryan?

– Jegyben jár, és szerelmes.

Felsóhajtottam.

– Nem lep meg. Ryan jó parti.

– Ugye? Én számtalanszor próbáltalak összehozni titeket, de te…

Hangosan köszörültem a torkomat, hogy félbeszakítsam.

– Most nem az a téma, hogy miért vagyok szingli. – Aaronra sandítottam. Számítóan méricskélt engem. – Na és… Terry?

– Chicagóba költözött.

– Basszus! – Megráztam a fejem, és behunytam a szemem egy pillanatra. Ezzel semmire sem megyek. – Akkor majd felbérelek egy színészt. Fizetek neki, hogy eljátssza, hogy a pasim.

– Az drága mulatság lesz – közölte Aaron. – És a színészek nem csak arra várnak, hogy felbéreljék őket a szinglik kamupartnernek.

Frusztrált pillantást vetettem rá.

– Én profi eszkortra gondoltam.

Összeszorította a száját, szinte hermetikusan, ami nála azt jelentette, hogy rendkívül bosszús.

– Inkább viszel egy férfi prostituáltat a nővéred esküvőjére, mint engem?

– Eszkortot mondtam, Blackford! ¡Por Dios! – dünnyögtem, mire a szemem láttára vonta össze a szemöldökét, és megjelent az arcán az a bizonyos fintor. – Nem akarok teljes körű szolgáltatást. Csak egy kísérőt. Ennyi. Aki elkísér az eseményre.

– De ők nem ezt csinálják, Catalina. – Mély hangja fagyossá vált. Maga alá temetett az ítélkezés jeges lavinája.

– Még sosem láttál romantikus vígjátékokat? – Egyre mélyült a fintora. – Még a Lagzi-randit sem? – Semmi válasz, csak hideg pillantás. – Nézel te egyáltalán filmeket? Vagy csak… dolgozol? – Nem csodálkoznék, ha még tévéje se lenne. Mindenesetre nem változott az arckifejezése. Istenem, nincs időm erre. Aaronra. – Tudod, mit? Felejtsd el. Nem érdekel. – Felemeltem a tenyerem, majd összecsaptam. – Köszönöm a… ezt. Bármi is volt ez. Remek volt. De nincs szükségem rád.

– Szerintem van.

Pislogtam.

– Szerintem az agyamra mész.

– Catalina – kezdte, és fellángolt a haragom, ahogy kimondta a nevemet. – Önmagadat áltatod, ha azt képzeled, hogy ilyen rövid időn belül találsz valaki mást.

Aaron Blackfordnak ismét igaza volt.

Az önáltatást illetően sem tévedett nagyot. Pedig a hazugságról még nem is tudott. Az én hazugságomról. Nem mintha valaha is tudomást szerezne róla. Mindez azonban semmin sem változtatott. Szükségem volt valakire, bárkire, csak rá nem, Aaronra nem, aki elrepül velem Spanyolországba Isabel esküvőjére. Ugyanis A) én vagyok a menyasszony húga és tanúja. B) Az exem, Daniel a vőlegény testvére és tanúja. S mint tegnap kiderült, jegyben jár valakivel. Amit a kedves családom mostanáig eltitkolt előlem. C) Ha nem számítjuk azt a néhány sikertelen randit, amelyre elmentem, kábé hat éve szingli vagyok. Amióta eljöttem Spanyolországból, és az Államokba költöztem, nem sokkal azután, hogy az életem egyetlen kapcsolata befuccsolt. Erről az egész násznép tud – mivel a mi családunkban nincsenek titkok, a kisvárosról nem is beszélve, ahol felnőttem –, és sajnálnak érte. És D) ott volt még a hazugságom.

A hazugság.

A hazugság, amit beadtam anyámnak, és ezzel az egész Martín klánnak, ugyanis ha rólunk van szó, a magánélet és a privát szféra mint olyan nem létezik. A pokolba is, lefogadom, hogy a helyi lap azóta a címlapon jelentette meg a hazugságomat: „Catalina Martín végre-valahára nem szingli többé! A családja boldogan tudatja mindenkivel, hogy az esküvőre amerikai pasijának kíséretében érkezik. Szeretettel várunk mindenkit, hogy szemtanúja legyen az évtized legcsodálatosabb eseményének!”

Mert ezt csináltam. Amint anyámnak kicsúszott a száján, hogy Danielnek jegyese van, és a hír elérte a fülemet a telefonon keresztül, rávágtam, hogy én is hozok valakit. Sőt, nem is akárkit. Azt mondtam – azt hazudtam, azzal ámítottam és vakítottam –, hogy a pasimat hozom.

Aki gyakorlatilag nem létezik.

Egyelőre.

Oké, egyáltalán. Aaronnak ugyanis igaza volt. Erősen optimista hozzáállás részemről, hogy ilyen rövid időn belül találok valakit. A gondolat, hogy az illető majd eljátssza, hogy ő az én kitalált pasim, nevetséges. De hogy beletörődjek abba, hogy Aaron az egyetlen esélyem, és elfogadjam az ajánlatát? Az egyenesen őrültség.

– Látom, kezded kapiskálni. – Aaron szavai visszarántottak a jelenbe, és áthatóan nézett a kék szemeivel. – Hagylak, hogy feldolgozd magadban. Majd értesíts, ha sikerült.

Lebiggyesztettem az ajkam. Éreztem, hogy ismét elönt a forróság – mert mennyire megalázó rám nézve, hogy Aaron Blackford, aki ki nem állhat engem, úgy megsajnál, hogy felajánlja, hogy elkísér –, összefontam a karjaimat, és elfordultam a hideg, könyörtelen szempártól.

– Ja, és Catalina…

– Mi az? – nyögtem erőtlenül. Mennyire szánalmas!

– Ezúttal próbálj meg nem elkésni a tízórai értekezletről. Egyáltalán nem cuki.

Felkaptam a fejem, és a torkomon akadt a dühödt horkantás.

Seggfej.

Megesküdtem, hogy egy nap szerzek egy magas létrát, felmászom rá, és a képébe vágok valami jó durvát, hogy fájjon.

Egy év és nyolc hónap. Ennyi ideje tűröm el ezt az embert. Számontartom, csak az alkalomra várok.

Végül egy kurta biccentéssel elfordult, és faképnél hagyott. Egyelőre végzett velem.

– Bevallom, ez igazán… – Rosie elhallgatott, nem fejezte be a mondatot.

– Őrjítő? Sértő? Bizarr? – találgattam, és a tenyerembe temettem az arcomat.

– Váratlan – mondta Rosie. – És érdekes.

Kilestem rá az ujjaim közül, és láttam, ahogy mosolyra húzódik a szája.

– Ki vagy rúgva a barátnői állásodból, Rosalyn Graham.

Felkacagott.

– Úgysem gondolod komolyan.

Igaza volt. Sosem szabadul tőlem.

– Szóval… – Rosie belém karolt, és elindultunk a folyosón. – Mihez akarsz kezdeni?

Reszketegen felsóhajtottam, és kiszállt belőlem az erő.

– Halvány gőzöm sincs.

Egy dologban biztos voltam: Aaron Blackford ajánlatát semmiképpen nem fogadom el. Nem ő az egyetlen esélyem, és egyáltalán nem a legjobb esélyem. Sőt, nekem ő semmim se lehet. Pláne a kísérőm a nővérem esküvőjére.

MÁSODIK FEJEZET

N em késtem el az értekezletről.

Egy éve és nyolc hónapja egyszer sem érkeztem késve.

Miért?

Aaron Blackford miatt.

Egyszer, egyetlenegyszer késtem el a jelenlétében, és azóta ahányszor csak tehette, az orrom alá dörgölte a dolgot.

Sose mondta, hogy azért történt, mert spanyol vagyok, vagy nő. Ami a notórius késést illeti, mindkettő megalapozatlan sztereotípia.

Aaron nem egy észszerűtlen pasi. Csak a tényekre mutat rá: az igazolható igazságokra. Erre a gondolkodásmódra tanították, mint minden mérnököt a vállalatnál, amelyiknél dolgoztunk, engem is beleértve. És gyakorlatilag valóban elkéstem. Akkor egyszer, hónapokkal ezelőtt. Való igaz, hogy lemaradtam egy fontos prezentáció első negyedórájáról. S az is kétségtelen, hogy ez Aaron prezentációja volt – az InTechnél töltött első hetében –, sőt még az is, hogy keservesen hangosra sikerült a belépőm, ugyanis sikerült felborítanom egy kávéskannát, megjegyzem, teljesen véletlenül.

Rá Aaron dossziéira, amiket a prezentációhoz készített össze.

Na jó, egy része a nadrágjára fröccsent.

Nem a legjobb első benyomás, amit tehetsz egy új kollégára, de ez van. Megesik az ilyesmi. Gyakran előfordulnak efféle apró, véletlen és váratlan balesetek. Az emberek túlteszik magukat rajtuk, és az élet megy tovább.

De nem Aaron.

Nem, ő azóta is ilyesmiket vág a fejemhez nap nap után, hogy: „Ezúttal próbálj meg nem elkésni a tízórai értekezletről. Egyáltalán nem cuki.”

Valahányszor belép a konferenciaterembe, és meglátja, hogy már rég ott ülök, mint egy stréber, a karórájára pillant, és meglepetést színlelve felvonja a szemöldökét.

Elhúzza előlem a kávéskannát, hogy ne érjem el, s közben jelentőségteljesen bámul rám.

Ezt csinálja ahelyett, hogy végre túltenné magát az incidensen.

– Jó reggelt, Lina! – csendült fel Héctor kedves hangja az ajtóból.

Mielőtt megpillantottam az arcát, már tudtam, hogy mosolyog, mint mindig.

– Buenos días, Héctor – válaszoltam közös anyanyelvünkön.

A férfi, akire a nagybátyámként tekintettem, mióta befogadott a családjába, gyengéden megszorította a vállamat.

– Jól vagy, mija?

– Nem panaszkodom. – Viszonoztam a mosolyt.

– Eljössz a grillpartira? A jövő hónapban tartjuk, és Lourdes folyton a fülemet rágja, hogy szóljak már neked. Cevichét készít, és te vagy az egyetlen, aki azt megeszi. – Hahotában tört ki.

Igaza volt; a Díaz családban senki se rajongott a mexikói halas fogásért. Amit a mai napig nem érek fel ésszel.

– Micsoda kérdés ez, vénember! – legyintettem kuncogva. – Még szép, hogy ott leszek.

Héctor leült a szokásos helyére a jobbomon, közben a többi három kolléga is megérkezett a terembe, „Jó reggelt!” köszöntést dünnyögve.

Elfordultam Héctor könnyed mosolyától, és végignéztem az asztal körül gyülekező férfiakon, akik az értekezletre jöttek.

Aaron megállt velem szemben, felvonta a szemöldökét, ahogy rám pillantott. Legörbítette a száját, és kihúzott egy széket.

Én a szemeimet forgattam. Mellette Gerald ült, kopasz feje csillogott a neonfényben, miközben elrendezte dundi tagjait a széken. Kabir volt az utolsó, őt a közelmúltban léptették elő ugyanabba a pozícióba, amelyet mi, többiek, akik az asztal körül ültünk, töltöttünk be; ő is a vállalat megoldásokkal foglalkozó részlegének csoportvezetője lett, amely divízió szinte mindent magában foglalt, leszámítva az építőmérnökséget. Az egy külön kategória volt.

– Jó reggelt, mindenki! – nyitotta meg Kabir az értekezletet olyan mértékű lelkesedéssel, ami egy hónap után nyomtalanul elpárolog az emberekből. – Ezen a héten én vezetem a megbeszélést, úgyhogy kérek mindenkit, hogy nyugtázza, amikor szólítom.

Kísértetiesen ismerős, bosszús morgás volt a válasz. A velem szemben ülő kék szemű fickóra pillantottam, akinek savanyú képe tökéletesen illett a hanghoz.

– Hogyne, Kabir – feleltem mosolyogva, noha titkon egyetértettem a mogorva arcú alakkal. – Kezdheted.

Az óceánkék szempár dermesztő pillantást vetett rám.

Álltam a tekintetét, miközben hallgattam, ahogy Kabir végigmegy a neveken – Héctor és Gerald csak bólintottak, én felesleges vidámsággal rávágtam, hogy „Jelen!”, Zsémbes uraság meg csak morgott.

– Rendben, köszönöm – mondta Kabir. – A következő napirendi pont a projekt-állapotfrissítés. Ki szeretné elkezdeni? – Senki sem felelt. Az InTech mérnöki szolgáltatásokat nyújtott bárkinek, akinek nem volt lehetősége vagy humán erőforrása a saját projektek tervezésére vagy a mérnöki rajzok elkészítésére. Néha egy öt-hat emberből álló csoportnak adták ki a munkát, máskor elég volt egyetlen személy. Így a részlegünk öt csoportvezetője egyidejűleg számos projekten dolgozott különböző megrendelőknek, és valamennyi projekt más-más ütemben haladt. Részhatáridőket teljesítettünk, és mindenféle problémákba meg akadályokba ütköztünk. Napi szinten folytattunk le konferenciahívásokat a megbízókkal és a részvényesekkel. Olyan gyorsan és olyan bonyolult szinten változott az egyes projektek állapota, hogy képtelenség volt néhány percben összefoglalni mindent. Ezért fogadtuk hallgatással Kabir kérdését. És ezért volt részben felesleges az értekezlet. – Nos… – Kabir kényelmetlenül fészkelődött a székén. – Oké, kezdhetem én. Jól van, akkor neki is fogok. – Beletúrt a mappába, amit magával hozott. – Ezen a héten bemutatjuk a Telekoornak az új büdzsét, amit készítettünk. Mint tudjátok, ez egy induló vállalkozás, amely felhőalapú szolgáltatással javítja a mobil-adatforgalmat a tömegközlekedési eszközökön. Nos, meglehetősen korlátozott erőforrások állnak a rendelkezésünkre, és…

Fél füllel hallgattam a kollégámat, s közben körbepillantottam az egybegyűlteken. Héctor bólogatott, noha sejtettem, hogy kábé annyira figyel ő is, mint én. Gerald viszont nyíltan babrált a telefonjával. Udvariatlan. Mérhetetlenül udvariatlan. Nem mintha mást vártam volna tőle.

Végül ott volt ő. Aaron Blackford, aki, mint kiderült, végig engem nézett, és várta, hogy találkozzon a tekintetünk.

Kinyújtotta felém a karját, s egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. Tudtam, mire készül. Úgy tudtam! Hosszú ujjaival elérte az előttem lévő tárgyat, és rátapasztotta széles tenyerét. A kávéskanna. Összeszűkült szemmel néztem, ahogy az ujjai begörbülnek a kanna fülén.

Elhúzta maga felé a tölgyfa asztal tetején. Lassan, nagyon lassan. Majd elégedetten bólintott.

Nyavalyás, kék szemű ördög.

Összeszorítottam az állkapcsomat, és erőltetetten elmosolyodtam – a másik lehetőség az volt, hogy rávetem magam az asztalra, és Aaron képébe löttyintem a francos kanna tartalmát. Megint. Ám ezúttal szándékosan.

Hogy eltereljem a gondolataimat, inkább elfordultam tőle, és vadul jegyzetelni kezdtem a noteszembe.

Megkérdezni Isát, hogy anyának bazsarózsa- vagy liliomcsokrot rendelt-e.

Bazsarózsa- vagy liliomcsokrot rendelni tía Carmennek.

Ha nem így teszünk, addig fog neheztelni rám, Isára – a nővéremre, vagyis az arára – meg anyára, amíg egyikünk fel nem dobja a talpát.

Megírni apának, hogy mikor érkezik a gépem, hogy kijöhessen értem a reptérre.

Szólni Isának, emlékeztesse apát, mikor érkezik a gépem, hogy értem jöjjön a reptérre.

Az ajkamhoz emeltem a tollat, és émelygés tört rám a szörnyű érzéstől, hogy elfelejtettem valami fontosat.

A tollamat rágcsáltam, és közben lázasan agyaltam, hogy mi lehet az. Végül megszólalt a fejemben a hang, amelyet szerencsétlenségemre már soha többé nem felejtek el: „Önmagadat áltatod, ha azt képzeled, hogy ilyen rövid időn belül találsz valaki mást.”

Felpillantottam a velem szemben ülő férfira, és ismét összenéztünk. Mintha rajtakapott volna valamin – például azon, hogy épp rá gondoltam –, éreztem, ahogy elvörösödöm, és visszafordultam a listámhoz.

Pasit találni.

Áthúztam.

Álpasit találni. Nem kell igazinak lennie.

– …és ez minden – hallottam Kabir szavait a távolból.

Folytattam a listaírást.

Álpasit találni. Nem kell igazinak lennie. CSAK ŐT NE!

Nyilván vannak más lehetőségek is. De eszkort nem lehet. Egy gyors Google-keresés megerősítette, hogy Aaronnak volt igaza. Megint. Mint kiderült, Hollywood hazudott nekem. Úgy tűnt, New York tele van férfiakkal és nőkkel, akik a legkülönfélébb szolgáltatások széles skáláját kínálják, és nem kizárólag „kísérőként”.

Grimaszoltam, és folytattam a tollrágcsálást. Nem mintha ezt valaha is beismerném Aaronnak. Előbb mondok le egy teljes évre a csokiról, mint hogy hangosan kimondjam, hogy igaza volt.

Ám ezen a ponton már el voltam keseredve. Ahogy ő ezt is megmondta előre. Találnom kell valakit, aki az egész családom előtt hajlandó eljátszani, hogy komoly, elkötelezett kapcsolatban van velem. És nemcsak az esküvő napján, hanem az azt megelőző, ünnepléssel teli két napban is. Ami azt jelenti, hogy nekem lőttek. Egy csődtömeg…

– …ez lenne Lina.

A nevem áthatolt a gondolataimon, és egy csapásra megfeledkeztem mindenről.

Az asztalra dobtam a tollat, és a torkomat köszörültem.

– Igen, itt vagyok. – Megpróbáltam visszahelyezkedni a párbeszédbe. – Figyelek. Tényleg figyelek.

– Nem azok szokták ezt mondani, akik egyáltalán nem figyelnek?

A pillantásom ismét a kék szempárra esett, amely szinte derűsen csillogott, feltéve, hogy a tulajdonosa képes az emberi érzelmekre.

Kihúztam magam, és ellapoztam a naplómat.

– Csak feljegyeztem valamit, amit meg kell beszélnem telefonon egy ügyféllel, és elvesztettem a fonalat – hazudtam. – Nagyon fontos volt.

Aaron hümmögött és bólogatott. Szerencsére rám hagyta.

– Akkor vegyük át újra! Hogy mindenki képben legyen – mondta Kabir lágyan.

Holnap hozok neki egy muffint.

– Köszönöm, Kabir. – Rámosolyogtam.

Erre elpirult, és reszketeg mosollyal viszonozta.

Valaki türelmetlenül felsóhajtott az asztal túloldalán. Na, ez a valaki garantáltan nem kap holnap muffint. Se máskor.

– Tehát – folytatta Kabir – Jeff el szeretett volna jönni a mai értekezletre, hogy személyesen mondja el, csak hát tudjátok, mekkora hajtással jár a részlegvezetés. Rengeteg ütközés van a napirendjében. Különben is elküldi a szükséges infókat, de azért gondoltam, nem árt, ha előre szólok.

Pislantottam egyet. Mi a fenéről hablatyol?

– Még egyszer köszönöm, Kabir.

– Nagyon szívesen, Lina. – Biccentett. – Véleményem szerint kulcsfontosságú, hogy mind az öten sikeresen kommunikáljunk a…

– Kabir? – szólalt meg Aaron. – A lényeget.

Kabir rápillantott, és mintha megriadt volna.

– Igen, köszönöm, Aaron. – Majd kétszer is krákogott, mielőtt folytatta: – Az InTech néhány hét múlva nyílt napot tart. Számos vendéget várunk, elsősorban potenciális ügyfeleket, akik kíváncsiak arra, hogy mit tudunk nyújtani, és a nagyobb projektekre, amelyeken dolgozunk. Jeff említette, hogy minden vendégünk vezető vállalati pozícióban van, ami érthető, hiszen a cél, hogy tágítsuk és megerősítsük a kapcsolati hálónkat, méghozzá személyesen. Azt akarja, hogy az InTech lenyűgözze őket. Jól kell szerepelnünk. Modernnek kell tűnnünk. Be kell mutatnunk, hogy naprakészek vagyunk a jelenlegi piacot illetően. Ugyanakkor azt is meg kell mutatnunk a leendő és meglévő ügyfeleinknek, hogy nem csak dolgozni tudunk. – Idegesen felnevetett. – Ezért a nyílt nap reggel nyolckor kezdődik, amikor üdvözöljük a vendégeinket, és éjfélig tart.

– Éjfélig? – dünnyögtem alig leplezett csodálkozással.

– Igen. – Kabir lelkesen bólogatott. – Hát nem üdítő gondolat? Teljes körű esemény lesz. Mindenféle bemutatók lesznek az új technológiákról, ötletbörzék és egyéb programok, amelyeken megismerkedhetünk az ügyfeleinkkel és a szükségleteikkel. És természetesen felszolgáljuk a reggelit, az ebédet és a vacsorát. Ja, és munka után alkoholt is. Tudod, hogy mindenki elengedhesse magát.

Elkerekedett a szemem, ahogy Kabir magyarázatát hallgattam.

– Nos, ez… – kezdte Héctor – …új.

Valóban. Nem lehet könnyű ilyen összetett eseményt szervezni alig néhány hét alatt.

– Igen – mondta Gerald gyanúsan öntelt hangon. – Az InTech ezzel garantáltan bekerül a nagypályások közé.

Kabir bólintott, és a szemembe nézett.

– Pontosan. És Jeff azt akarja, hogy te gondoskodj mindenről, Lina. Hát nem csodálatos?

Pislogtam, és hátradőltem a széken.

– Mármint hogy én szervezzem meg? Az egészet?

– Igen. – A kollégám úgy mosolygott, mintha pompás hírt közölne. – És te leszel a háziasszony. Ötünk közül te vagy a legvonzóbb jelölt.

Megint pislogtam, és Kabirnak a szemem láttára esett le az álla, nyilván az arckifejezésem miatt.

Legvonzóbb. Mély levegőt vettem, és próbáltam összeszedni az önuralmamat.

– Nos, igazán hízelgő, hogy engem tartanak a legvonzóbb jelöltnek – hazudtam, és igyekeztem figyelmen kívül hagyni, hogy már forr a vérem –, csakhogy aligha van időm és tapasztalatom egy ilyen kaliberű esemény megszervezésére.

– De Jeff ragaszkodik hozzá – vágott vissza Kabir. – És az InTechnek fontos, hogy olyasvalaki képviselje a vállalatot, mint te.

Rákérdezhettem volna, hogy mit is jelent pontosan az „olyasvalaki, mint én”, ám nem biztos, hogy hallani akartam a választ. Kiszáradt a torkom, és alig tudtam nyelni.

– Nem felelne meg bármelyikünk erre? Nem olyasvalakinek kéne egy ilyen fontos eseményt megszerveznie, akinek van némi tapasztalata a PR területén?

Kabir hárított, nem válaszolt a kérdésemre.

– Jeff úgy gondolja, hogy te megfelelsz erre a feladatra. Szerinte nem szükséges erre további erőforrásokat áldoznunk, és felbérelni valakit. Ráadásul te… – Elhallgatott, és olyan nyomorult képet vágott, mint aki legszívesebben a föld alá süllyedne. – Barátságos vagy. Hetyke.

Ökölbe szorítottam a kezem az asztal alatt, és próbáltam nem kimutatni, ami a bensőmben zajlik.

– Aha – mondtam. Ez minden ember vágya, hogy a főnöke „hetykének” nevezze. – Csakhogy munkám is van. Projektjeim, amelyeken folyamatosan dolgoznom kell. Hogy lehet ez az… esemény fontosabb, mint az ügyfeleim és a jelenlegi feladataim? – Elhallgattam, és vártam a kollégáim támogatását. Bármilyen támogatást. …De semmi, csupán a jól ismert, súlyos hallgatás, mint ilyen esetben mindig. Fészkelődtem a helyemen, éreztem, ahogy elönt a méreg. – Kabir – folytattam, amilyen higgadtan csak tudtam –, értem, hogy Jeff azt javasolta, hogy én szervezzem meg, de ugye azt ti is elismeritek, hogy ennek semmi értelme? Azt… azt se tudnám, hol kezdjem. – Nem erre vettek fel, és nem ezért fizetnek. – Ezt azonban senki sem akarta beismerni, még akkor sem, ha ezzel változtathatnánk a helyzeten. Mert akkor kiderülne, hogy miért pont rám testálták ezt a feladatot. – Már így is magamra vállaltam a két legjobb beosztottam, Linda és Patricia munkáját. – Utáltam panaszkodni, hogy kicsikarjak némi – ezen a ponton bármilyen csekély – megértést belőlük, de mit mást tehettem volna?

Gerald felhorkant, mire felkaptam a fejem.

– Na, ez a hátránya, ha harmincas női munkaerőt alkalmaz az ember.

Nem hittem a fülemnek. Pedig tényleg ezt mondta. Már nyitottam a számat, hogy visszavágjak, amikor Héctor megelőzött.

– Rendben, mi lenne, ha mind besegítenénk? – vetette fel Héctor, beletörődő pillantást vetve rám. – Mind megtámogatnánk valamivel.

Imádtam ezt az embert, de a lágy szíve és a konfliktuskerülése nem vitt előre. Ezzel csak kerülgette az igazi problémát.

– Nem a gimiben vagy, Héctor – csattant fel Gerald. – Szakemberek vagyunk, nem fogunk besegíteni. – Megrázta zsíros, kopasz fejét, majd ismét felhorkant.

Héctor becsukta a száját.

Kabir újra megszólalt:

– Átküldöm neked a vendéglistát, Lina, amit Jeff összeállított. – Megint a fejemet ráztam, éreztem, ahogy elönt a forróság, és a nyelvembe haraptam, nehogy véletlenül olyasmit mondjak, amit utólag megbánnék. – Ja – tette hozzá Kabir –, és Jeffnek az ételekkel kapcsolatban is vannak ötletei. Azokat egy külön e-mailben küldöm át. De azt akarja, hogy te is nézz utána egy kicsit. Esetleg kitalálhatnál egy központi témát. Azt mondta, te úgyis tudod, mi a teendő.

Elmormoltam egy hangtalan káromkodást, aminek hallatán az abuelám a fülemnél fogva vonszolna el a templomba. Úgyis tudom, mi a teendő? Honnan a fenéből tudnám?

Két kézzel szorítottam a tollamat, hogy kicsit kiadjam magamból a fokozódó idegességet, és mély levegőt vettem.

– Majd én beszélek Jeff-fel – szűrtem a fogaim közt a szavakat, miközben feszülten mosolyogtam. – Nem szívesen zavarom, de…

– Sokáig fogod még pazarolni a drága időnket? – visított fel Gerald, mire kifutott a vér az arcomból. – Nem kell ezzel a főnököt háborgatni. – Gerald rám mutatott pufók mutatóujjával. – Ne a kifogásokat keresd, hanem végezd el a feladatot! Csak képes vagy egyetlen napig mosolyogni és édelegni, nem?

Visszhangzott a fejemben az „édelegni” kifejezés, és elképedve bámultam rá.

Ez az izzadt hájkupac az elegáns ingben, amit eredetileg olyasvalakire terveztek, akibe némi kifinomultság is szorult, minden alkalmat megragadott, hogy leszólja az embereket. Különösen a nőket. Ezt már pontosan tudtam.

– Gerald… – Kedvességet erőltettem a hangomba, miközben olyan erővel szorítottam a tollamat, hogy attól féltem, eltörik, és kiderül, mennyire ideges vagyok. – …az értekezletnek pont az a célja, hogy megbeszéljük az efféle problémákat. Úgyhogy sajnálom, de kénytelen leszel végighallgatni…

– Aranyom – vágott a szavamba Gerald leereszkedő vigyorral –, ez egy parti. Ti, nők szeretitek az ilyet, nem? Találj ki valami programot, hozass némi kaját, vegyél fel egy csinos ruhácskát, és süss el néhány viccet! Fiatal vagy, és cuki, meg sem kell erőltetned a kis agyadat. A tenyeredből fognak enni. – Felnevetett. – Ehhez nyilván értesz, mi?

A torkomon akadt a szó. A lélegzetem, amelynek szabadon kellett volna áramolnia, megrekedt a tüdőm és a külvilág között.

Elvesztettem az irányítást a testem fölött, s éreztem, ahogy kiegyenesednek a lábaim, és felállok. Nyikorgott a székem a padlón, a hang váratlan volt, és fülsüketítő. Két kézzel rácsaptam az asztallapra, elborult az agyam, és vérben forgott a szemem. Szó szerint. Abban a pillanatban megértettem, hogy honnan ered ez a szólás. Pirosra színeződött előttem a világ, mintha piros lencséjű szemüvegen át nézném.

Hallottam, hogy a jobbomon Héctor felsóhajt. Halkan motyogott valamit.

Ezután nem jutott el semmi a fülemig. Csak a szívem dübörgött a mellkasomban.

Mert erről volt szó. Ez volt a lényeg, a valódi ok, amiért a másik négy ember közül ebben a teremben pont engem választottak ki erre az istenverésére. Én nő vagyok – az egyetlen csoportvezető, aki nő a részlegen –, és megfelelek a feladatra, nem számít, hogy mennyire domborúak az idomaim. Hetyke vagyok, cuki és nő. A jelek szerint én voltam a legvonzóbb jelölt. Meg lehet mutatni engem az ügyfeleknek, hogy lássák, hogy mennyire progresszív vállalat az InTech.

– Lina. – Határozottságot és higgadtságot próbáltam erőltetni a hangomba, és utáltam, hogy nem sikerül. Utáltam, hogy legszívesebben kivonultam volna a teremből. – Nem „aranyom”. A nevem Lina. – Lassan visszaültem a székre, a torkomat köszörültem, és igyekeztem összeszedni magam. Menni fog. Muszáj mennie. – Legközelebb a nevemen szólíts, légy szíves. És ugyanolyan tisztelettel és professzionalizmussal beszélj velem, mint a többiekkel. – Egyáltalán nem tetszett a hangom. Pont olyan gyengének hangzott, amilyen nem akartam lenni. De legalább sikerült mindent kiadnom magamból anélkül, hogy rájuk borítottam volna az asztalt. – Köszönöm.

Mivel a felháborodás és a frusztráció miatt kezdett elhomályosulni körülöttem a világ, pislogtam néhányat, hogy szabaduljak tőlük és minden mástól. Szerettem volna, ha nem szorul el a torkom, de nem így történt. Hogyne lennék zavarban, amikor így kiborultam? Sejtelmem sem volt, hogyan kéne kezelnem a helyzetet – pedig nem először kellett ilyen szarsággal bajlódnom, történt már velem hasonló.

Gerald fintorgott.

– Ne vedd már olyan komolyan, Lina! – Leereszkedő pillantást vetett rám. – Csak vicc volt. Nem igaz, fiúk?

A kollégáira nézett, a támogatásukat várta.

Nem kapta meg.

A szemem sarkából láttam, hogy Héctor felsóhajt.

– Gerald… – szólt fáradt, lemondó hangon. – Ugyan már, öregem.

Geraldon tartottam a szemem, minden erőmre szükségem volt, hogy ne kezdjek zihálni az egyre növekvő frusztrációm miatt, és nem voltam hajlandó a másik két férfira, Kabirra és Aaronra nézni, akik egész idő alatt mélyen hallgattak.

Valószínűleg azt hitték, hogy így senkinek nem állnak az oldalára, pedig a hallgatásukkal pontosan ezt tették.

– „Ugyan már” mi? – hördült fel Gerald. – Semmi olyan nem mondtam, ami ne lenne igaz. Meg se kell erőltetnie magát a kislánynak…

Mielőtt összeszedhettem volna a bátorságot, hogy leállítsam, megelőzött az a személy, akire a legkevésbé számítottam.

– Végeztünk.

Amikor felkaptam a fejem, láttam, hogy ő is olyan tömény és hideg pillantással néz Geraldra, hogy szinte megfagy tőle a teremben a levegő.

Megráztam a fejem, és elfordultam Aarontól. Már korábban is mondhatott volna valamit, de nem tette. Részemről örökre hallgathat.

Gerald széke megnyikordult a padlón, ahogy felállt.

– Ja, az biztos – mondta ridegen, és összeszedte a holmiját. – Erre nekem sincs időm. Most már úgyis tudja, mi a dolga.

Ezzel a gyöngyszemmel búcsúzott el tőlünk, majd kivonult a teremből.

Még mindig hevesen dobogott a szívem, és hasogatott a halántékom.

Kabir követte Gerald példáját, felállt, és bocsánatkérő pillantást vetett rám.

– Nézd, én nem értek egyet vele, oké? – Aaronra sandított, majd visszafordult hozzám. – Ez az egész Jeff ötlete volt; ő akarja, hogy te csináld. Ne lihegd túl a dolgot! Fogd fel bókként! – Nem méltattam válaszra, csak néztem, ahogy távozik. A férfi, aki szinte a családtagjaként bánt velem, most rám nézett, és megrázva a fejét, azt tátogta: ¡Qué pendejo!, mire erőtlenül elmosolyodtam, mert hiába nem mondanánk ilyesmit Spanyolországban, pontosan tudtam, hogy mire céloz.

És hát Héctornak igaza volt. Gerald egy totális seggfej.

És persze ott volt Aaron. Aki egyelőre rám sem nézett. Hosszú ujjaival gondosan összeszedegette a holmiját, majd még hosszabb lábaival ellökte magát az asztaltól, hogy kiegyenesedjen.

Amikor rápillantottam, továbbra is elképedve az imént történtek után, láttam, hogy már nem a kezét bámulja, hanem engem figyel. A tekintete újra hűvössé vált, egy pillanatra megakadt rajtam, majd gyorsan elfordult tőlem.

Mint mindig.

Szótlanul néztem szokatlanul magas és robusztus alakját, ahogy kilép a folyosóra, és a szívverésem különös módon egyszerre felgyorsult és elcsitult.

– Gyere, mija – szólt Héctor, aki időközben felállt, és lenézett rám. – Van egy zacskó chicharrones az irodámban. Ximena a laptoptáskámba rejtette a minap, és direkt félretettem. – Rám kacsintott.

Felálltam, és lágyan felnevettem. Héctor kislánya óriási ölelést kap tőlem, ha találkozunk.

– Megemelhetnéd a zsebpénzét. – Követtem Héctort, és mosolyogni próbáltam.

Ám észrevettem, hogy alig néhány lépés után megremeg a szám széle, de a mosoly nem érte el a ráncokat a szemem körül.

HARMADIK FEJEZET

N em így képzeltem az estémet.

Későre járt, az InTech épülete szinte teljesen kiürült, még legalább négy-öt óra munka várt rám, és olyan hangosan korgott a gyomrom, hogy már attól féltem, mindjárt saját magamat emésztem meg.

– Estoy jodida – dünnyögtem halkan, amikor rádöbbentem, mekkora szarban vagyok.

Egyrészt azért, mert csak egy szánalmas salátát ettem korábban, ami óriási hibának bizonyult, noha akkor még jó ötletnek tűt, mivel négy hét múlva egy esküvőn kellett megjelennem. Másrészt, mert semmi rágcsálnivaló nem volt kéznél, és apróm sem volt a lenti automatához. Harmadrészt, mert a PowerPoint a laptopom képernyőjén továbbra is üresen villogott.

A billentyűzet fölé emeltem a kezem, és egy teljes percig tétlenül a levegőben tartottam.

Csengett a telefonom, sms-em érkezett. A képernyőn Rosie neve villogott. Feloldottam a zárat, és rögtön megnyílt egy kép.

Egy ínycsiklandó flat white kávét ábrázolt, cikornyásan díszített tejhabbal a tetején. Mellette egy tripla csokis brownie csillogott szemérmetlenül a fényben.

Rosie: Jössz?

Semmit sem kellett részleteznie, a címet sem kellett elküldenie. Ez a nyalánkság csakis az Around the Cornerben lehet, a kedvenc kávézómban. Összefutott a nyál a számban, amikor belegondoltam, milyen lenne most beülni abba a koffeinillatú mennyországba a Madison Avenue-n.

Elfojtottam egy morgást, és visszaírtam.

Lina: Szeretnék, de muszáj dolgoznom.

Három pont jelent meg a képernyőn.

Rosie: Biztos? Foglaltam neked helyet.

Mielőtt válaszolhattam volna, újabb sms érkezett.

Rosie: Elhappoltam az utolsó brownie-t, de veled hajlandó lennék osztozni rajta. Ha gyorsan ideérsz. Én is csak ember vagyok.

Felsóhajtottam. Ezerszer jobb lenne, mint túlórázni szerda este, csak…

Lina: Nem lehet. A nyílt nap programján dolgozom, emlékszel, meséltem. Mellesleg ki is törlöm azt a képet. Túl csábító.

Rosie: Jaj, ne! Csak annyit mondtál, hogy rád testálták. Mikor lesz?

Lina: Amint visszaértem Spanyolországból. *menyasszonyemoji* *koponyaemoji*

Rosie: Nem érem fel ésszel, hogy miért pont neked kell ezt csinálnod. Nem vagy már így is épp eléggé leterhelve?

De. És pontosan azzal kéne foglalkoznom, a munkával, amiért fizetnek. Nem egy nyílt napot szervezni, aminek csak az a célja, hogy körbevezessünk néhány öltönyöst, akiket etetnem kell, pátyolgatnom, és „édelegnem” velük. Bármit is jelentsen ez a szó. Persze panaszkodással nem jutok előrébb.

Lina: *fancsali emoji* Ez van.

Rosie: Ja, hát jelenleg nem rajongok Jeffért.

Lina: Pedig úgy rémlik, nemrég dögös pasinak nevezted. *vigyori emoji*

Rosie: Csupán ténymegállapítás volt. Lehet valaki vonzó ötvenéves létére, és egyben szemétláda. Tudod, hogy pont ilyen az esetem.

Lina: Tudom, Rosie. Ted irtózatos balfék volt. Örülök, hogy már nem vagytok együtt.

Rosie: *kakiemoji*

Egy ideig nem kaptam sms-t, ezért kezdtem azt hinni, hogy a beszélgetésnek vége szakadt. Helyes. Folytatnom kell a munkát ezen a hülye…

Rosie: Bocs, de megjelent a tulaj férje, és elkalandoztam. #dögös

Rosie: Olyan jóképű! Minden héten virágot hoz a feleségének. *pityergő emoji*

Lina: Dolgozni próbálok, Rosalyn. Fotózd le, és mutasd meg holnap!

Rosie: Bocs, bocs. Amúgy beszéltél már Aaronnal? *töprengő emoji* Még mindig vár?

Nem szívesen ismerném be, mennyire nyomasztott, amikor szóba került az a valami, amire gondolni sem voltam hajlandó.

Nem igaz. Az elmúlt két nap során egyfolytában úgy éreztem, hogy mindjárt a fejemre szakad az ég, amikor a legkevésbé számítok rá.

Nem, Aaron hétfő óta egyetlen szóval sem említette ezt az egész majd-én-elkísérlek-az-esküvőre marhaságot. Se Rosie, mivel alig láttuk egymást most, hogy mindketten ki sem látszottunk a munkából.

Lina: Sejtelmem sincs, mire célzol. Vár valamire?

Rosie: …

Lina: Csak nem szívátültetésre? Úgy hallottam, nincs neki.

Rosie: Ha-ha, vicces vagy. Süsd el neki a poénjaidat, ha beszéltek!

Lina: Nem fogunk.

Rosie: Igaz is. Inkább csak áthatóan bámultok egymásra. *tűzemoji*

Akaratlanul is elvörösödtem.

Lina: Mit jelentsen ez?

Rosie: Tudod te, hogy mit jelent.

Lina: Hogy meg akarom égetni máglyán, mint egy boszorkányt? Az igaz.

Rosie: Biztos ő is sokáig dolgozik.

Lina: És?

Rosie: És… Elmehetnél az irodájába, hogy úgy bámulj rá, amit nyilván annyira szeret.

Hűha! Mi a fene?

Kényelmetlenül fészkelődtem, közben elborzadva meredtem a telefonomra.

Lina: Te meg mi a fészkes nyavalyatörésről beszélsz? Már megint túladagoltad magad csokival? Tudod, hogy mindig betépsz tőle. *döbbent emoji*

Rosie: Háríts csak nyugodtan!

Lina: Nem hárítok, őszintén aggódom az egészségi állapotodért.

Rosie: *szemforgató emoji*

Ez új volt. A barátnőm eddig sose hozta szóba azt a nonszenszt, amit látni vélt. Időnként azért elejtett egy-egy megjegyzést.

„Érzéki feszültség” – mondta egyszer.

Aminek hallatán úgy felhorkantam, hogy az orromon folyt ki a víz.

Ennyire nevetségesnek találtam a megfigyeléseit.

Szerény véleményem szerint agyára ment az a sok bugyuta szappanopera, és eltorzították a realitásérzékét. A pokolba is, pedig kettőnk közül én vagyok a spanyol. Gyerekkoromban folyton szappanoperákat néztünk az abuelámmal. De az életem nem egy szappanopera volt. Nem volt semmiféle érzéki feszültség Aaron Blackford és köztem. Nem úgy meresztgettem rá a szemem, ahogy szeretné. Aaron semmit sem szeret – szív nélkül hogyan is tehetné?

Lina: Rendben, dolgoznom kell, te meg szürcsöld a kávét, de a sütispultot most már kerüld! Komolyan aggódom.

Rosie: Oké, oké. Leállítom magam – egyelőre. *szívemoji* Sok szerencsét!

Lina: *szívemoji* *tűzemoji*

Lezártam a telefonomat, letettem az asztalra, és vettem egy mély, frissítő lélegzetet.

Vágjunk bele!

Bevillant a csokis brownie képe. Kínzó gondolat volt.

Nem, Lina!

Nem segít, ha brownie-ra – vagy bármi más harapnivalóra – gondolok. El kell hitetnem magammal, hogy nem vagyok éhes.

– Nem vagyok éhes – jelentettem ki hangosan, és kontyba tűztem gesztenyebarna hajamat. – Tele van a hasam. Mindenféle finomsággal. Tacóval. És pizzával. És brownie-val. Kávéval és…

Korgott a gyomrom, és minden igyekezetem ellenére megrohamoztak az Around the Corner emlékei. A frissen pörkölt kávé átható aromája. A mennyei érzés, amikor beleharaptam a háromféle csokiból készült brownie-ba. A tejhabot készítő kávéfőző hangja.

Újabb panaszos korgás.

Felsóhajtottam, és bár nem szívesen, de elhessegettem az emlékképeket, és feltűrtem vékony kardigánom ujját, amit kénytelen voltam viselni az épületben, hála a nyáron maximumra kapcsolt légkondinak.

Ide hallgass, gyomor, kössünk üzletet! – dünnyögtem magamban, mintha ezzel bármit is elérnék. – Holnap elviszlek az Around the Cornerbe. Most viszont maradj csöndben és hagyj dolgozni. Oké?

– Oké. – Visszhangzott az irodámban a szó, mintha a gyomrom válaszolt volna. Azonban nem volt ekkora szerencsém. – Ez elég fura volt – szólt újra a mélyen zengő hang. – De gondolom, együtt jár a személyiségeddel.

Nem kellett felpillantanom ahhoz, hogy tudjam, ki beszél, és behunytam a szemem.

Az istenit, Rosalyn Graham! Megidézted az ördögöt az irodámba, ezért még megfizetsz – méghozzá csokiban!

Halkan szentségeltem – persze hogy pont neki kellett kihallgatnia, ahogy magamban beszélek –, közönyt színleltem, és felpillantottam.

– Fura lenne? Szerintem meg elragadó.

– Nem az – vágta rá gyorsan. Túl gyorsan. – Már az is aggasztó, amikor két szónál többet mondasz. Most viszont egy teljes dialógust folytattál magaddal.

Megragadtam az első tárgyat, ami a kezem ügyébe akadt az asztalon – egy szövegkiemelőt. Mély levegőt vettem, majd lassan kifújtam.

– Bocs, Blackford, most nincs időm kielemezni a fura szokásaimat – mondtam, és meglengettem a filctollat a levegőben. – Akarsz valamit?

Végignéztem rajta, ahogy ott állt az irodám ajtajában, a laptopjával a hóna alatt, és felvonja az egyik szemöldökét.

– Mi az Around the Corner? – kérdezte, és elindult felém.

Felsóhajtottam, eleresztettem a fülem mellett a kérdést, és figyeltem, ahogy hosszú lábaival az asztalomhoz lép. Majd megkerülte, és megállt valahol a bal oldalamon.

Megpördültem az irodaszékkel, és a szemébe néztem.

– Már megbocsáss, de tehetek érted valamit? – A hátam mögé bámult, a laptopom képernyőjére, és fölém hajolt. Pont olyan pillantást vetettem rá, amilyenre korábban Rosie is célozgatott, csak éppen nyoma sem volt benne annak a szarságnak, amit a barátnőm látni vélt. Aaron összevonta a szemöldökét. Bal kezével az íróasztalomra tenyerelt, és még mélyebbre hajolt. – Elnézést? – szólongattam kerek és széles vállát. Jesszusom, mi ez, egy óriás? Amikor rádöbbentem, milyen közel került a teste az arcomhoz, és mennyivel nagyobb így közelről, a szék háttámlájához préselődtem. – Hahó? – Akaratlanul is megremegett a hangom. – Mit művelsz? – Hümmögött, a hang közvetlenül a fülem mellől jött. Egyenesen a képembe. – Blackford – szóltam lassan, miközben a PowerPoint-diára siklott a tekintete. Az InTech nyílt napjának a programvázlatát tartalmazta. Tudtam, mit csinál. Csak azt nem, hogy miért. Sem azt, hogy miért hagyott figyelmen kívül, leszámítva, hogy szokás szerint halálra akart idegesíteni. – Hozzád beszélek, Blackford!

Ismét hümmögött, elgondolkodva, a hangja halk és férfias volt.

És idegesítő! – emlékeztettem magam.

Lenyeltem a gombócot a torkomban, amely teljesen váratlanul jelent meg.

Végül megszólalt:

– Ez minden, amire jutottál? – Hanyagul letette a laptopját az íróasztalomra. Közvetlenül az enyém mellé. Összeszűkült a szemem. – „Reggel nyolc óra. A látogatók üdvözlése.” – Izmos karjával benyúlt az arcom elé, és a monitoromra mutatott. Hozzálapultam a székhez, néztem, ahogy a karizmai megfeszülnek az egyszerű ing alatt, amit visel. Aaron folytatta a felolvasást a képernyőmről, és minden tételre rámutatott az ujjával. – „Kilenc óra. Az InTech üzleti stratégiájának bemutatása.” A tekintetem felvándorolt egészen a válláig. – „Tíz óra. Kávészünet…” Tizenegyig? Jó sok kávét fogunk inni. „Tizenegy óra. Ebéd előtti program.” Nincs részletezve. – Magam is meglepődtem, amikor felfigyeltem arra, mennyire tökéletesen és formásan tölti ki a karja az ingujját, s milyen izgalmasan domborodnak az izmai a vékony szövet alatt, megmutatva mindent, amit kell. – „Tizenkétóra. Ebédszünet…” Kettőig. Jókora lakoma lehet! Nicsak, háromkor pedig újabb kávészünetet tartunk! – A kar, amely megbabonázott, megállt a levegőben, majd leereszkedett. Kipirult képpel emlékeztettem magam, hogy nem azért vagyok itt, hogy Aaront bámuljam. Sem az izmait, amelyek magukra vonzották a tekintetemet az unalmas ruhák alatt. – Ez rosszabb, mint vártam. Miért nem szóltál?

Kizökkentem a transzból, és felkaptam a fejem.

– Hogy mondtad, kérlek?

Aaron oldalra billentette a fejét, majd felfigyelt valamire. A szememmel követtem a kezét az asztalon.

– Ilyen jellegű eseményt – magyarázta, majd fogta az egyik tollamat, amely elgurult az asztallapon – még sosem szerveztél. És nem is tudod, hogyan kell. – Beletette a tollat a kaktusz alakú tolltartómba.

– A műhelymunka terén van némi tapasztalatom – dünnyögtem, és néztem, ahogy újabb tollat ragad az ujjai közé. – Viszont eddig csak kollégáknak tartottam, leendő ügyfeleknek soha. – Még egy toll. – Most komolyan, mit csinálsz?

– Oké – felelte egyszerűen, majd megfogta a kedvenc ceruzámat, a rózsaszínt, amelyiknek élénk, pink madártoll díszelgett a végén. Különös pillantást vetett rá, és felvonta a szemöldökét. – Nem éppen ideális, de kezdetnek megteszi. – Rám mutatott a tollal. – Ez? Komolyan?

Kikaptam a kezéből.

– Felvidít. – Betettem a kerámiakaktuszba. – Talán sérti a jó ízlését, Robot uraság?

Aaron nem válaszolt. Ehelyett összeszedegette a mappákat, amelyeket félretettem – na jó, félrehajítottam – jobbra, az asztalomon.

– Én rendelkezem némi tapasztalattal az ilyen események terén – mondta, miközben takaros kupacba rendezte a dossziéimat. – Kettőt is szerveztem, mielőtt az InTechhez jöttem dolgozni. – A határidőnaplómért nyúlt, amely felfordítva hevert a rumli közepén, ami, mint rádöbbentem, a munkafelületem volt. Felemelte a mancsával. – De igyekeznünk kell; nem sok időnk maradt, hogy mindent megszervezzünk.

Hűha, hűha, hűha!

– „Igyekeznünk?” – Kitéptem a kezéből a naplómat. – Mi ketten semmit sem szervezünk – mordultam rá. – És békén hagynád végre a cuccaimat? Mit akarsz elérni ezzel?

Fürge keze ismét mozgásba lendült, ezúttal a háttámlámra tette. Szinte hozzápréselt az asztalhoz, ahogy fölém hajolt, és végigmérte a holmimat.

Választ vártam, közben az arcát néztem, és nagyon igyekeztem nem felfigyelni arra, milyen forróság árad a testéből.

– Így képtelenség koncentrálni, rendetlenség van az asztalodon – válaszolta végül tárgyilagosan. – Úgyhogy rendet teszek.

Leesett az állam.

– Érdekes, mert remekül tudtam koncentrálni, amíg ide nem toltad a képed.

– Láthatnám a vendéglistát, amit Jeff összeállított? – Végigzongorázott az ujjaival az én laptopomon, és megnyitott egy ablakot.

Közben egész idő alatt egyre jobban… átmelegedtem. Kényelmetlen érzés volt. Mindenesetre legalább nem piszkálta tovább a cuccaimat.

– Meg is van. – Végigfutotta a dokumentumot, én közben az arcát bámultam, és kezdett hatni rám a közelsége. Atyavilág! – Jól van – folytatta –, ez nem olyan sok ember, úgyhogy az ellátásukat viszonylag könnyen meg tudjuk oldani. Ami viszont a… programvázlatodat illeti, az nem fog működni.

Az ölembe ejtettem a kezemet, és jeges rémület áradt szét a testemben. Azon tűnődtem, hogy a csudába fogom én ezt véghez vinni.

– Nem kértem a véleményedet, de azért kösz, hogy közölted – szóltam erőtlen hangon, majd a laptopomért nyúltam, és közelebb húztam. – Most pedig, ha megbocsátasz, folytatnom kell. – Aaron lenézett rám, pont, amikor én meg felpillantottam rá. Az arcomat fürkészte egy rövid pillanatig, amely úgy tűnt, egy teljes – és mérhetetlenül zavarba ejtő – percre nyúlt. Kilépett a hátam mögül, és megállt mellettem. Erős karját, amit túl hosszan bámultam meg, az íróasztalomra támasztotta, és bekapcsolta a saját laptopját. – Aaron – szóltam, remélhetőleg aznap este utoljára –, nem kell segítened. Ha egyáltalán ez a célod – tettem hozzá halkan.

Közelebb húztam a székemet az asztalhoz, a szemem sarkából láttam, hogy bepötyögi a jelszavát, és ahogy a faasztal fölé hajolt, nem bírtam elszakadni a bosszantóan széles válla látványától.

¡Por el amor de Dios! Le kell állítanom magam… nem bámulhatom meg.

Éhes testem nyilvánvalóan képtelen volt normálisan viselkedni. És Aaron hibája volt az egész. Meg kell szabadulnom tőle. Sürgősen. Még tisztes távolságból is épp elég idegesítő tudott lenni, de most… itt volt az orrom előtt, és ez különösen megnehezítette a dolgomat.

– Van valamim, ami jól jöhet. – Aaron végighúzta az ujját a laptopon, a dokumentumot kereshette, amire célzott. – Mielőtt eljöttem az előző munkahelyemről, összeállíttattak velem egy listát. Egyfajta kézikönyvet. Itt kell lennie valahol… Várj egy percet!

Bepötyögött valamit, és kattintott, én pedig egyre idegesebb lettem. Magamra, rá. Egyszerűen… mindenre.

– Aaron – szóltam, amikor végre megnyílt egy pdf-dokumentum a képernyőjén. Lágyabban beszéltem, amilyen kedvesen csak tudtam, hátha ezzel elérek valamit. – Későre jár, és tényleg nem kell ezt csinálnod. Már rávezettél a helyes útra. Elmehetsz. – Az ajtóra mutattam. – Köszönöm.

Ujjai a szemem láttára ütöttek le néhány billentyűt.

– Mindenből van benne ízelítő, példák a műhelymunkára, kulcsfogalmak a tevékenységekhez és a csoportdinamikához, még célkitűzések is, amiket érdemes észben tartani. Végigmehetünk rajtuk.

Többes szám, első személyben. Már megint.

– Egyedül is meg tudom oldani, Blackford.

– Segíthetek benne.

– Elhiszem, de nem kell. Nem értem, honnan ez a hirtelen jött késztetés, hogy berepülj ide a vörös köpenyedben, mint egy nagyokos Clark Kent, és a megmentésemre siess. Erre semmi szükség, kösz szépen. Lehet, hogy egy kicsit hasonlítasz rá, de attól még nem szorulok megmentésre.

Az egészben az volt a legrosszabb, hogy igenis szükségem volt rá. Csak nehezemre esett elfogadni, hogy pont Aaron volt az, aki hajlandó segíteni.

Kihúzta magát.

– Nagyokos Clark Kent? – Összevonta a szemöldökét. – Ez bók akart lenni?

Összeszorítottam a számat.

– Egy frászt. – Forgattam a szemeimet, jóllehet rátapintott a lényegre.

Simán kinéztem volna belőle, hogy titkon ő Superman. Nem a köpenyes fickó, hanem az öltönyös, az irodai állásával, aki, mondjuk úgy… irodakukac létére túl szexi. Nem mintha ezt valaha is beismerném. Még Rosie előtt sem.

Aaron pár másodpercig az arcomat fürkészte.

– Azt hiszem, mégis bóknak veszem – jegyezte meg végül, és alig észrevehetően felfelé kunkorodott a szája széle.

Önelégült Clark Kent-hasonmás.

– Nos, akkor sem az volt. – Az egeremért nyúltam, és megnyitottam egy random mappát. – Thor vagy Amerika Kapitány? Azt nevezem én bóknak. De te nem vagy egy Chris Evans. Supermant már különben sem szereti senki, Mr. Kent.

Aaron egy pillanatra elmorfondírozott ezen.

– Nekem úgy tűnik, hogy te még szereted.

Elengedtem a fülem mellett a megjegyzést, közben Aaron elsétált a hátam mögött. Odalépett a másik íróasztalhoz, amely egy kollégáé volt, akivel osztoztunk az irodán, és aki nyilvánvalóan órákkal ezelőtt hazament. Aaron megragadta az irodaszékét, és fél kézzel odahúzta az asztalom mellé.

Összefont karral néztem, ahogy visszajön mellém, beleül az újonnan szerzett székbe, mely fájdalmasan megnyikordul a súlya alatt.

– Most mit csinálsz? – kérdeztem.

– Egyszer már feltetted ezt a kérdést. – Unott pillantást vetett rám. – Mit gondolsz, mit csinálok?

– Nem kell a segítséged, Blackford.

Felsóhajtott.

– Azt hiszem, déjà vu érzésem van.

– Te… – kezdtem dühösen. Majd lebiggyesztettem az ajkam. – Én… Ááá!

– Catalina – mondta, és utáltam, ahogy ebben a szent pillanatban kiejtette a nevemet a száján. – Szükséged van rám. Ezzel időt spórolok magunknak, mert mindketten tudjuk, hogy sosem fordulnál hozzám segítségért.

Nem tévedett nagyot. Soha semmit sem kérnék tőle, mivel pontosan tudom, mi a véleménye rólam. Személyes vagy szakmai téren, nem számított. Egész idő alatt tisztában voltam vele, hogy mit gondol rólam. Hallottam, mit mondott akkor, hónapokkal korábban, még ha ő nem is tudott erről. Ezért nem voltam hajlandó elfogadni tőle semmit. Az sem érdekelt, ha haragtartónak tűnök. Ő is az volt. Ettől még tudtam aludni éjjel.

Aaron hátradőlt, és a karfára tette a kezét. A mozdulattól az izmaira simult a testén az ing, én pedig önkéntelenül megbámultam.

Úristen! Egy pillanatra behunytam a szemem. Éhes voltam, belefáradtam ebbe az egészbe, elárult a saját testem, és őszintén szólva, egyszerűen összezavarodtam.

– Ne legyél már olyan csökönyös! – felelte.

„Csökönyös”. Miért is? Mert nem kértem a segítségéből? Mert muszáj lenne elfogadnom, ha rám erőlteti?

Na, most begurultam. Nyilván ezért szólaltam meg gondolkodás nélkül.

– Ezért nem mukkantál meg az értekezleten, amikor a nyakamba zúdították ezt az egészet? Mert nem kértem segítséget? Mert túl csökönyös vagyok ahhoz, hogy elfogadjam?

Aaron kissé hátrahőkölt; szemmel láthatóan megdöbbentette ez a kirohanás.

Egyből megbántam, amit mondtam. Komolyan. De már kicsúszott a számon, mintha nagyon kikívánkozott volna belőlem.

Valami átsuhant mindig komoly arcán.

– Nem tudtam, hogy szeretnéd-e, ha közbelépnék.

Persze hogy nem tudta. Senki sem tudta. Még Héctor sem, akit szinte családtagomnak tekintek. Nem tanultam az eddigiekből? Dehogynem, pontosan tisztában voltam vele, hogy az ilyen helyzetekben kétféle ember létezik: azok, akik őszintén hiszik, hogy ha nem szólalnak fel, azzal megőrzik a semlegességüket, és azok, akik kiállnak valamelyik oldal mellett – és az esetek döntő többségében a rossz oldalt választják. És hát nem mindig olyan ártalmatlanok, mint Gerald leereszkedő és tiszteletlen megjegyzései. Néha sokkal, sokkal rosszabbak ennél. Tudtam mindezt. Már évekkel ezelőtt volt alkalmam személyesen megtapasztalni.

Megráztam a fejem, és elhessegettem az emlékeket.

– Szerinted számított volna, Aaron? Ha megkérlek, hogy avatkozz be? – kérdeztem, mintha nála lenne a bölcsek köve, holott nem volt. Csak néztem, és éreztem, hogy egyre hevesebben ver a szívem. – Vagy ha azt mondom, hogy belefáradtam abba, hogy egyáltalán kérnem kell, akkor közbeléptél volna? – Aaron szótlanul, szinte óvatosan tanulmányozta az arcomat. Elvörösödtem a figyelme kereszttüzében, és egyre jobban bántam, hogy felszólaltam. – Felejtsd el, amit mondtam, oké? – Elfordultam, csalódottság és harag tört rám, amiért pont Aaronnak kellett így nekiesnem, holott semmivel sem tartozott nekem. A világon semmivel. – Ami történt, megtörtént. Nem számít, hogyan vagy miért. – Sem az, hogy nem ez lesz az utolsó ilyen alkalom.

Ő kiegyenesedett, és alig észrevehetően közelebb hajolt hozzám. Mély levegőt vett, míg én lélegzet-visszafojtva vártam, hogy a fejemhez vágja, bármit agyalt ki.

– Neked sosem volt szükséged arra, hogy más vívja meg helyetted a csatáidat, Catalina. Ez az egyik tulajdonságod, amiért annyira tisztellek. – Különös hatással voltak rám a szavai. Feszítő érzés támadt tőlük a mellkasomban, amitől zavarba jöttem. Nem volt jellemző, hogy Aaron ilyeneket mondjon. Senkinek, pláne nekem. Kinyitottam a számat, hogy közöljem vele, nem lényeges, nem érdekel, hagyjuk a fenébe, ő azonban felemelte a kezét, és elhallgattatott. – Másrészről viszont nem olyannak ismerlek, aki meghátrál, és nem tesz meg minden tőle telhetőt, amikor kihívás elé állítják. Akár igazságtalan a helyzet, akár nem – mondta, majd visszafordult a laptopjához. – Tehát, mi legyen?

Becsuktam a számat.

Én… nem hátráltam meg. Nem féltem ettől az egésztől. Tudtam, hogy képes vagyok megcsinálni. Csak éppen… a francba is, hullafáradt voltam. Nem könnyű motivációt találni, amikor ennyire elkeserítő valami.

– Én nem…

– Mi legyen, Catalina? – Kecsesen táncoltak az ujjai a billentyűzeten. – Nyafogjunk vagy dolgozzunk?

– Én nem nyafogok! – hördültem fel.

Faragatlan Clark Kent-hasonmás.

– Akkor dolgozzunk! – vágott vissza.

Végigmértem őt, megfeszült az állkapcsa az elszántságtól. Talán a bosszúságtól is.

– Nincs itt semmiféle „zunk” – motyogtam.

Megrázta a fejét, és le merném fogadni, hogy egy fél pillanatra majdnem elmosolyodott.

– Esküszöm az élő istenre… – Az égre emelte a tekintetét, mintha kitartásért fohászkodna. – Elfogadod a segítségemet, és kész. – A karórájára pillantott, és felsóhajtott. – Nem érek rá egész nap győzködni téged. – Lebiggyesztette az ajkát, és megint a régi Aaron ült mellettem. – Már így is épp elég időt pazaroltunk. – Ezt a fintorgó Aaront tudtam kezelni. Ő nem mondott olyan sületlenségeket, hogy mennyire tisztel engem, meg ilyesmi. – Legalább olyan csökönyös vagyok, mint te – dünnyögte, miközben begépelt valamit a laptopjába. – Tudod jól.

Visszafordultam a képernyőmhöz, és úgy döntöttem, hagyom, hogy megköttessen ez a különös fegyverszünet. Kizárólag az InTech jó híréért. No meg a saját ép elmémért, ez a pasi ugyanis az őrületbe kergetett.

De gondoltam, egyetlen estére el tudja viselni egymás társaságát két ilyen fintorgó idióta.

– Hát rendben. Ha ennyire ragaszkodsz hozzá, segíthetsz – mondtam, és nem tudtam mire vélni azt a különös melegséget, ami a hasamból indult, és szétáradt a testemben.

Kísértetiesen hasonlított a hálára.

Aaron rám sandított, különös volt a pillantása.

– Mindent elölről kell kezdenünk. Nyiss meg egy üres sablont! – Elfordítottam a fejem, és a képernyőmre próbáltam koncentrálni. Kétpercnyi hallgatás után egyszer csak mozgásra lettem figyelmes a szemem sarkából. Aaron az asztalomra tett valamit. Kettőnk közé. – Tessék – szólalt meg mellettem.

Lenéztem, és egy viaszpapírba csomagolt tárgyat pillantottam meg. Négyszögletű volt, nyolc-tíz centis lehetett.

– Mi ez? – kérdeztem, és az arcába bámultam.

– Müzliszelet – válaszolta. Rám sem nézett, csak gépelt tovább. – Éhes vagy. Edd meg! – Kábultan néztem a kezem, ahogy az ennivalóért nyúl. Miután kicsomagoltam, alaposan szemügyre vettem. Házi készítésű. Annak kellett lennie az alapján, ahogy el volt keverve a pirított zabpehely és az asztalt gyümölcs a különféle magvakkal. Aaron felsóhajtott. – Ha most megkérded, hogy mérgezett-e, én esküszöm, hogy…

– Nem, dehogy – motyogtam.

Majd megráztam a fejem, és ismét a mellkasomba hasított az a különös, szorító érzés. A számhoz emeltem a müzliszeletet, beleharaptam, és… Mennyei mogyorós manna! Felnyögtem a gyönyörtől.

– Az ég szerelmére! – dünnyögte mellettem a pasi.

Befaltam a magos-cukros finomságot, és vállat vontam.

– Bocs, de ez nagyon jólesett! – A fejét rázta, és a dokumentumra összpontosított a képernyőjén. Ahogy elnéztem az arcát, furcsa és ismeretlen érzés kerített hatalmába – aminek nem volt a világon semmi köze Aaron váratlanul kiderült főzőtudományához. Valami más volt ez, egy meleg és puha érzés, amely már korábban is kerülgetett, most viszont legszívesebben elmosolyodtam volna. Hálás voltam. Aaron Blackford, ez a mufurc Clark Kent-hasonmás, aki betolakodott az irodámba, segített és saját készítésű müzliszelettel etetett, és én örültem neki. Sőt, hálát éreztem. – Köszönöm – szaladt ki a számon a szó.

Felkapta a fejét, rám bámult, és láttam, hogy egy pillanatra ellazul. Majd a képernyőmre pillantott. Fancsali képet vágott.

– Még mindig nem nyitottad meg azt az üres sablont?

– Oye – csúszott ki a számon spanyolul. – Azért még nem kell így basáskodni. Nem mindenki olyan szupergyors, mint maga, Mr. Kent.

Felvonta a szemöldökét, nem volt elragadtatva.

– Épp ellenkezőleg. Egyesek pont, hogy ellentétes szupererővel bírnak.

– Hah! – fanyalogtam. – Csuda vicces.

Újra a képernyőmre esett a pillantása.

– Üres sablon. Még ma, ha nem túl nagy kérés.

Hosszú estének néztünk elébe.

NEGYEDIK FEJEZET

M amá – szóltam már százezredjére. – Mamá, eschúchame, por favor. – Nem számított, ha még egymilliószor kérem is, hogy hallgasson már végig. Anyámnak nehezére esett az ilyesmi, nem volt gyakorlata benne. Hallgatni csak azok tudnak, akik olykor pihentetik is a hangszálaikat. Hatalmas sóhaj szakadt fel a torkomból, ahogy anyám hangja nyomatékos, spanyol szavakban eljutott a telefontól a fülemig. – Madre – ismételtem.

– …ha tehát úgy döntesz, hogy abban a ruhában jössz, és pontosan tudod, melyikről beszélek, nem igaz, kislányom? – kérdezte anyám spanyolul, a válaszra persze nem hagyva időt. – Amelyik olyan lifegős-libegős, és a bokádig ér. Nos, anyai kötelességem tudatni veled, hogy az egyáltalán nem áll jól neked. Sajnálom, Lina, de alacsony vagy, és az a ruha még jobban összetömörít. A zöld különben sem passzol hozzád. Egyáltalán nem illik az a szín az esküvő madrinájához.

– Tudom. De már megmondtam, hogy…

– Úgy nézel ki benne, mint egy… béka tűsarkúban.

Ez jólesett, kösz, anya!

Felhorkantam és megráztam a fejem.

– Nem számít, mert úgyis a piros ruhában megyek.

Anyám felszisszent.

– Ay! Hát miért nem ezzel kezdted? Hagyod, hogy rongyosra beszéljem a számat a többi ruháról.

– Én mondtam, amint szóba került. Csak hát te…

– Nos, nyilván elragadtattam magam, cariño. – Már nyitottam a számat, hogy egyetértsek, de szokás szerint nem jutottam szóhoz. – Tökéletes! – folytatta anyám. – Az olyan szép ruha, Lina! Elegáns és kihívó.

Kihívó? Ez meg mit jelentsen?

– A kebled előtted fog belépni a terembe.

Vagy úgy. Szóval erre céloz.

– És az a szín tényleg illik a bőrödhöz, az alakodhoz, az arcodhoz. Nem úgy, mint a békaruha.

– Kösz – motyogtam. – Azt hiszem, soha többé nem veszek fel zöldet.

– Helyes – vágta rá túl gyorsan ahhoz, hogy jó szándékú megjegyzésnek vehessem. – Na és mit fog ez a te barátod viselni? Egymáshoz öltöztök? Papá nyakkendője ugyanolyan babakék árnyalatú lesz, mint a ruhám.

Önkéntelenül felnyögtem.

– Mamá, tudod, hogy Isa ki nem állhatja az ilyet. Világosan megmondta, hogy senki ne öltözzön a párjához.

A nővérem ehhez kifejezetten ragaszkodott – ne legyenek összeillő párok. Keményen meg kellett küzdenem vele azért, hogy ne írja rá még a meghívóra is. Rengeteg energia és türelem kellett hozzá, hogy meggyőzzem arról, nem akar olyan menyasszony lenni.

– Nos, mivel én szültem a menyasszonyt, és már megvettem a nyakkendőt apátoknak, azt hiszem, a nővéred kénytelen lesz kivételt tenni.

Anya hajthatatlanságára számítani lehetett. Én is nyakas voltam, a nővérem még inkább, de az anyánk? Az értelmező szótár „makacs” szócikke alatt az ő portréja volt az illusztráció.

– Nagyon úgy hangzik – jegyeztem meg halkan.

A határidőnaplómért nyúltam, és belefirkantottam a teendőim közé, hogy figyelmeztessem Isát.

– Van egy online kuponom, amit, azt hiszem, fel tudsz használni – jegyezte meg, miközben bejelentkeztem a laptopomra, és megnyitottam a leveleimet. – Habár lehet, hogy Spanyolországon kívül nem működik. Pedig úgy lenne tisztességes, nem igaz? Elvégre a lányom vagy, miért ne használhatnád fel a kuponjaimat bárhol a világon? Hát nem erre való az internet?

Rákattintottam egy e-mailben érkezett emlékeztetőre, amely egy új értekezletre figyelmeztetett.

– Ja, persze. – Amint átfutottam a tartalmát, láttam, hogy jobban jártam volna, ha megvárom, hogy anyám letegye a telefont, mielőtt megnyitom.

– Ja, persze, erre való az internet? Vagy ja, persze, felhasználod a kuponomat? – Hátradőltem az irodaszéken, és elolvastam a csatolt dokumentumot. – Lina?

Mitől is beszéltünk?

– Igen, anya.

– Nos, neked kell utánajárnod ennek a kupontémának; tudod, hogy én nem értek ehhez az internethez.

– Hát persze – vágtam rá, noha fogalmam sem volt, hogy mibe megyek bele.

– Hacsak nincs már nyakkendője.

Nyakkendője?

Felkaptam a fejem.

– Na, van neki? – faggatott tovább, amikor nem válaszoltam. – Az új barátodnak.

Gyöngyözni kezdett a homlokom, amikor rádöbbentem, hogy most ez lesz a téma.

A barátom.

A barátom, aki nem létezik, viszont a családom szentül hisz benne.

Mert én azt mondtam.

Azt hazudtam.

Hirtelen, szinte varázsütésre, megnémultam. Vártam, hogy csapongva és hirtelen témát váltson, mint mindig, és közben úrrá lett rajtam a pánik.

Mégis, mit feleljek erre? Nem, mamá. Hogy is lehetne nyakkendője, amikor nem is létezik. Tudod, csak kitaláltam, azért, hogy ne tűnjek olyan szánni valónak és magányosnak.

Esetleg letehetném a telefont. Vagy eljátszhatnám, hogy dolgom van, és kénytelen vagyok megszakítani a hívást. Ettől azonban bűntudatom támadna, és az igazat megvallva, az nem hiányzott nekem e pillanatban. Arról nem is beszélve, hogy anyám sem most jött le a falvédőről.

Rögtön észrevenné, hogy valami nem stimmel.

Nem csoda; ő szült engem a világra.

Múltak a másodpercek, még mindig nem jött ki semmi a számon, és alig tudtam elhinni, de életemben talán most először a Martín mátriárka szótlanul várt a válaszomra.

Basszus.

Eltelt néhány másodperc.

Basszus, basszus, basszus!

Vallj színt! – követelte a belső hangom. Megráztam a fejem, és az izzadságra koncentráltam, amely végigfolyt nyirkos hátamon.

– Lina? – szólalt meg végül anyám bizonytalanul. Nyugtalanul. – Történt valami?

Rémes, hazug emberi lény vagyok, nyilvánvalóan miattam vegyült aggodalom a hangjába.

– Nem… – A torkomat köszörültem, és próbáltam figyelmen kívül hagyni a gyomromra nehezedő súlyt, amely kísértetiesen hasonlított a szégyenre. – Jól vagyok.

Anyám felsóhajtott. Az a fajta hang volt, amely arcul üti az embert. Rosszul éreztem magam tőle. Szinte láttam magam előtt, az arca megtört és bánatos volt, és rázta a fejét. Elviselhetetlen érzés volt.

– Lina, tudod, hogy nekem elmondhatod, ha történt valami. – A bűntudatom egyre súlyosabb lett, görcsölt tőle a hasam. Szörnyen éreztem magam. És hülyén is. De mi mást tehetnék: vagy hazudok tovább, vagy bevallom, mit tettem. – Csak nem szakítottatok? Tudod, nem csodálkoznék, mert még sosem meséltél róla. Legalábbis mostanáig. – Rövid szünet következett, hallottam a fülemben a szívdobogásomat. – Tudod, az unokatestvéred, Charo épp tegnap mondott valamit…

Hát persze hogy Charo be volt avatva. Amit a mamá tudott, azt az egész család tudta.

– Szóval, azt mondta – folytatta, amikor nem szóltam semmit –, hogy egyetlen képed sincs róla a Facebookon.

Behunytam a szemem.

– A Facebookra már senki se posztol semmit, mamá – mondtam erőtlenül, miközben a bensőmben heves csata dúlt.

– És a Prinstanamra? Vagy mi a csuda az, amit ti, fiatalok manapság használtok. Ott sincsenek fotók. – Szinte láttam magam előtt Charót, ahogy rám keres minden közösségi hálón, hogy meglesse ezt a képzeletbeli pasit, és elégedetten dörzsöli a tenyerét, amikor nem talál róla képet. – Charo szerint ha nincs fenn a Prinstanamon, akkor nem is lehet olyan komoly.

Egyre hangosabban dobogott a szívem.

– Instagramnak hívják.

– Jó. – Anyám ismét felsóhajtott. – De ha szakítottál vele, vagy ő szakított veled, nem mintha érdekelne, hogy ki szakított kivel, nekünk elmondhatod. Apádnak és nekem. Tudod, mennyit szenvedtél a randizással azóta, hogy… nos, tudod, Daniel óta. – Az utolsó megjegyzés olyan volt, mint egy késszúrás a szívbe. A súlyos érzésből valami csúnya és fájdalmas lett. Eszembe juttatta, hogy miért hazudtam, miért „szenvedtem” – ahogy anyám fogalmazott –, és miért kerültem eleve ilyen helyzetbe. – Annyi éven át, amíg távol voltál, sose mutattál be nekünk senkit. Sose meséltél senkiről. És erről se szóltál egy szót se, mielőtt közölted, hogy randevúztok, és elhozod az esküvőre. Úgyhogy ha megint egyedül vagy… – Ismerős és éles érzés hasított a szívembe a szavai hallatán. – …nem baj.

Tényleg?

Ha valóban nem baj, elmondhatom anyámnak. Itt a lehetőség, hogy véget vessek ennek a színjátéknak, eltemessem jó mélyre a megbánást, és fellélegezzek. Elmondhatom neki, hogy valóban, már nem vagyok kapcsolatban, ennélfogva nem is hozom magammal a – nem létező – pasimat. Egyedül megyek az esküvőre. Ami „nem baj”.

Hisz ő maga mondta. És talán igaza volt. Csak hinnem kell benne.

Mély levegőt vettem, felvérteztem és eltökéltem magam.

Elmondom az igazat.

Nem lesz kellemes egyedül menni. A lesajnáló pillantások és a sutyorgás arról, ami volt, garantáltan fájni fog. Az enyhe kifejezés. De nem volt más választásom.

Eszembe jutott Aaron fintorgó arckifejezése. Váratlanul. És egyáltalán nem szívesen.

Nem. Elhessegettem a gondolatot.

Hétfő óta nem hozta szóba a témát. Négy napja. Nem mintha bármin változtatott volna, ha megteszi. Magamra voltam utalva. Nem volt semmi okom elhinni, hogy komolyan beszélt.

Ami „nem baj”, ahogy anya is megmondta.

Épp nyitottam a számat, hogy szavakkal is megerősítsem a döntést, miszerint felnőttként viselkedem, és felhagyok a kényszeres hazudozással, sőt érett emberi lényként nézek szembe a sorsommal, amikor persze elpártolt mellőlem a szerencse. Anyám ugyanis olyasmit mondott, amitől a torkomon akadt a szó.

– Tudod – kezdte olyan hangsúllyal, amiből igazán sejthettem volna, hogy mi következik –, minden ember más. Mindenkinek más iramban zökken vissza az élete a régi kerékvágásba az ilyesmi után. Van, akinek több időre van szüksége. És ha te még nem tudsz továbblépni, akkor igazán nincs miért szégyenkezned. Daniel jegyben jár, te nem. De ez nem számít. Nyugodtan eljöhetsz egyedül az esküvőre, Lina. – Nem kaptam levegőt. – Ezzel nem azt mondom, hogy Danielnek különösebb erőfeszítésbe került továbblépnie, mert, ugye, mint tudjuk, őt nem viselte meg annyira ez az egész ügy…

Itt van a kutya elásva. Emiatt volt a helyzet még a szokottnál is nehezebb. Mert ő vígan élte az életét, miközben én… nos… elakadtam. Amit mindenki tudni fog. Minden egyes ember látni fogja az esküvőn.

Anyám, mintha a gondolataimban olvasna, szavakba öntötte a félelemeimet:

– Mindenki tudja, cariño. És mindenki megérti. Rengeteg nehézségen mentél keresztül.

Mindenki megérti?

Nem, ebben tévedett. Anyám csak hitte, hogy megértik. Valójában senki sem értette meg. Nem fogták fel, hogy az a sok „pobrecita, szegény kicsi Linácska”, a szánakozó pillantásokkal és oldalba bökdöséssel, mintha tudnák, hogy miért esett olyan mély seb a szívemen, hogy azóta sem találtam senki mást, arra késztetett, hogy hazudjak a családomnak. Hogy a hideg rázott a gondolattól, hogy egyedül jelenjek meg, amikor Daniel – életem első szerelme, az exem, a vőlegény fivére és tanúja – a menyasszonyával jelenik meg, ami csak alátámasztja a feltételezéseiket rólam.

Szingli és magányos, miután megtört szívvel elmenekült az országból.

Megfeneklett.

Túltettem magam a pasin; komolyan. De atyaég, ami történt… összezavart. Már megértettem – nem azért, mert csak most fogtam fel, hogy évek óta szingli vagyok, hanem mert hazudtam –, és ami a legrosszabb, a pillanat hevében úgy döntöttem, hogy mégsem hátrálok meg.

„Mindenki megérti. Rengeteg nehézségen mentél keresztül.”

A „rengeteg” enyhe kifejezés.

Nem. Nem lehet. Nem tehetem. Nem mutatkozhatom így a családom előtt, az egész istenverte város előtt. Daniel miatt.

– Lina… – Anyám olyan hangsúllyal mondta ki a nevemet, ahogyan csak egy anya tudja. – Ott vagy még?

– Hát persze. – Megremegett a hangom, amiért utáltam magam. Kifújtam az orromon a levegőt, és kihúztam a vállamat. – Semmi sem történt a barátommal – hazudtam. Hazugság, hazugság, és még több hazugság. Lina Martín, profi hazug és csaló. – És el is hozom, ahogy megígértem. – Erőltetetten felnevettem, de rosszul hangzott. – Ha szóltál volna, mielőtt levonod ezt a nevetséges következtetést, és nekiállsz kioktatni, megmondhattam volna.

Elnémult a kezemben a telefon. Hallgatás fogadta a szavaimat.

Anyám nem volt ostoba. Szerintem egyetlen anya sem az. És ha azt képzeltem, hogy ezzel sikerült megúsznom, akkor jókorát tévedtem.

– Oké – szólt végül meglepően halkan. – Tehát még együtt vagytok?

– Igen – hazudtam újra.

– És elkísér az esküvőre? Spanyolországba?

– Pontosan.

Újabb hallgatás, és már úgy izzadt a tenyerem, hogy kicsúszott volna belőle a telefon, ha nem szorítom olyan görcsösen.

– Azt mondod, ő is New Yorkban van?

– Aha.

Anyám hümmögött, majd folytatta:

– Amerikai?

– Ízig-vérig.

– Mi is a neve?

Torkomon akadt a szó. Basszus. Nem adtam neki nevet, ugye? Nem hittem, de azért…

Lázasan agyaltam, hogy mit tegyek. Elkeseredetten. Csak egy név kellett. Milyen könnyű kis apróság. Egy név.

Egy egyszerű név.

Egy olyan férfi neve, aki nem létezett, vagy még nem találtam rá.

– Lina… ott vagy? – szólongatott anyám. Felnevetett, idegesnek tűnt a hangja. – Elfelejtetted a barátod nevét?

– Ne butáskodj! – válaszoltam kétségbeesett hangon. – Én…

A szemem sarkából egy árnyalakot pillantottam meg. Az irodaajtóra pillantottam, és pont, mint egy évvel és nyolc hónappal ezelőtt, amikor beleékelte magát az életembe – borzalmasan rossz időzítéssel –, Aaron Blackford bemasírozott az irodámba, az örvény kellős közepébe.

– Lina? – szólt anyám távoli hangja.

Aaron két lépéssel ott termett az íróasztalom előtt, és elém tett egy papírköteget.

Mit művel?

Nem szoktunk átruccanni egymás irodájába. Sosem kellett, sosem akartunk, sosem fáradtunk ilyesmivel.

Rám emelte jeges, kék tekintetét. Összevonta a szemöldökét, mint aki azon tűnődik, hogy miért festek úgy, mint akinek mindjárt romba dől az egész élete. Ugyanis éppen ez történt. A hazugságnál csak az a rosszabb, ha rajtakapnak. Pár másodperc elteltével döbbenet ült ki az arcára. Láttam a tekintetén, hogy mélységesen elítél.

Annyi más ember léphetett volna be az irodámba ebben a pillanatban, miért pont neki kellett idejönnie?

Miért, Uram? Miért?

– Aaron – szóltam kelletlen hangon.

Valahol, a távolban anyám megismételte a nevét:

– Aaron?

– Sí – motyogtam, amikor összenéztünk. Mi a nyavalyát akar már megint?

– Oké – mondta mamá.

Oké?

Elkerekedett a szemem.

– ¿Qué?

Aaron, aki elkapta a spanyol szót, gyorsan levonta a következtetést, olyan könnyedén, hogy igazán nem kellett volna meglepődnöm.

– Személyes telefonhívás a munkahelyen? – szólt, és megrázta a fejét.

Anyám, aki még mindig vonalban volt, spanyolul megkérdezte:

– Ő az, az ő hangját hallom? Ez az az Aaron, akivel randizol? – Lebénult a testem. Elképedve néztem fel Aaronra, közben anyám hangja kristálytisztán visszhangzott az üres fejemben, mert mi az ördögöt műveltem már megint… – Lina? – nógatott anyám.

Aaron homlokán elmélyültek a ráncok, és lemondó sóhajjal megvetette a lábát. Nem mozdult.

Mikor megy már el?

– Sí – szóltam bele a telefonba, meg sem fordult a fejemben, hogy igennek veszi a választ. Pedig így történt; és tudhattam volna, hogy így lesz, nem igaz? – Nem – tettem hozzá kapkodva.

Aaron lemondóan rázta a fejét, és egy csapásra kiment a fejemből, hogy mit akartam mondani.

– Én… – Édes istenem, miért van ilyen meleg az irodámban? – No sé, mamá.

Aaron azt tátogta: Az anyád?

– ¿Cómo que no sabes? – kérdezte anyám Aaronnal egy időben.

– Én… én… – Elhallgattam, már azt sem tudtam, kivel beszélek, a mogorva képű pasival vagy az anyámmal. Úgy éreztem, mintha a robotpilóta irányította gépem hajmeresztő sebességgel zuhanna, de képtelenség volna megállítani. Semmi sem működött.

– Ay, hija – nevetett fel anyám. – Akkor most melyik? Igen vagy nem? Aaron az?

Üvölteni akartam.

Hirtelen rám tört a vágy, hogy felkiáltsak, vagy kinyissam az ablakot, és kihajítsam a telefont a könyörtelen New York-i forgalomba. Össze akartam törni valamit. A puszta kezemmel. És frusztráltan dobbantani a lábammal. Mindezt egyszerre.

Aaron kék szeme kíváncsian felcsillant. Oldalra billentette a fejét, és figyelmesen nézett, míg én levegőt se kaptam.

Letakartam a telefont a kezemmel, és megtört, megadó hangon szóltam az előttem álló férfihoz:

– Mit akarsz?

Legyintett.

– Ugyan, kérlek, igazán ne szakítsd félbe a személyes telefonbeszélgetésedet miattam vagy a munka miatt. – Összefonta a karját a nevetségesen széles mellén, és az öklére támasztotta az állát. – Fejezd csak be nyugodtan, ráérek.

Ha nem csupán képletesen tudnék füstölögni, már sűrű, fekete füstfelhő gomolygott volna a fejem fölött.

Anyám, aki még mindig vonalban volt, megszólalt:

– Hallom, dolgod van, úgyhogy hagylak. – Aaronon tartottam a szemem, mielőtt azonban felfoghattam volna anyám szavait, még hozzátette: – Várj csak, amíg abuela megtudja, hogy egy munkatársaddal randizol. Tudod, mit fog mondani?

A hülye fejem még mindig robotpilótán lehetett, mert habozás nélkül rávágtam:

– Uno no come donde caga.

Aaron szája széle enyhén megremegett.

– Eso es. – Anyám felkacagott. – Hagylak dolgozni. Majd mesélsz az új barátodról, amikor mindketten eljöttök az esküvőre, oké?

Nem, szerettem volna mondani. Előbb roppanok össze a sok hazugság súlya alatt.

– Hát persze, mamá – szólaltam meg ehelyett. – Szeretlek. Mondd meg apának, hogy őt is szeretem!

– Mi is szeretünk, cielo – válaszolta anyám, mielőtt letette a telefont.

Fellélegeztem, majd a férfira bámultam, aki épp tovább nehezítette az életemet, és úgy dobtam az asztalra a telefont, mintha égetné a kezemet.

– Tehát az anyád.

Bólintottam, nem bírtam megszólalni. Talán jobb is. Isten tudja, mi csúszott volna ki azon a lepcses számon.

– Minden rendben odahaza?

Felsóhajtottam, és ismét bólintottam.

– Na és mit jelent? – kérdezte, látszólag őszinte kíváncsisággal. – Amit spanyolul mondtál a végén.

Zúgott a fejem attól a borzalmas, katasztrofális telefonhívástól. A gondolattól, hogy mit tettem, és mennyit rontottam a helyzeten. Nem volt időm Google-fordítósdit játszani Aaronnal, aki mellesleg most a legkevésbé sem hiányzott az életemből.

Jesszusom, hogy sikerült ezt művelnie vele? Csak betoppant, és alig pár perc alatt…

Megráztam a fejem.

– Mit érdekel az téged? – csattantam fel. Láttam, hogy összerezzen. Alig észrevehetően, de szinte biztos, hogy ez történt. Egyből megbántam, és a tenyerembe temettem az arcomat, hogy lehiggadjak. – Bocs – suttogtam. – Egy kicsit… besokalltam. Mit akarsz, Aaron? – kérdeztem lágyabb hangon, és az asztalomra koncentráltam. Bárhová, csak ne rá. Nem akartam a szemébe nézni, ne lássa, hogy milyen… zaklatott vagyok. Rossz volt belegondolni, hogy ilyen állapotban lát. Ha nem lenne illetlenség, a földre vetettem volna magam, hogy bemásszak az asztal alá, és elbújjak előle.

Mivel nem voltam hajlandó ránézni, csak a hangján észleltem a változást, amikor válaszolt:

– Kinyomtattam neked néhány dokumentumot, ezeket felhasználhatod a műhelymunkához, amit felvázoltunk. – Szinte gyengéd volt a hangja. Legalábbis önmagához képest. – Az asztalodra tettem őket.

Vagy úgy.

Végignéztem a fa asztallapon, megpillantottam a papírokat, és még nagyobb szemétládának éreztem magam.

Belemart az érzés a szívembe, és hirtelen tanácstalannak éreztem magam, ami egyáltalán nem segített.

– Kösz – motyogtam, és csukott szemmel masszírozni kezdtem a halántékomat az ujjaimmal. – Elég lett volna, ha csak átküldöd e-mailben. – Úgy talán meg sem történt volna ez az egész.

– Mindent kézzel húzol ki.

Ez igaz. Ha koncentrálnom kell valamire, papíron kell látnom magam előtt, hogy kézzel kiemelhessem a lényeget. De hogyan… A fenébe is! Nem számít, Aaron hogyan figyelt fel erre a szokásomra. Biztos csak zavarta a papírfogyasztás, vagy a szívén viseli a környezet ügyét. Ettől még szemétség volt úgy ráripakodni az imént.

– Igazad van, valóban. Ez nagyon… – Elhallgattam, és makacsul bámultam az asztallapot. – …kedves tőled. Hétvégén átfutom őket.

Még mindig nem emeltem fel a fejem, csupán kinyújtottam a kezem az iratkötegért, és odahúztam magam elé.

Eltelt egy hosszú pillanat, mialatt egyikünk sem szólalt meg.

Éreztem, hogy még mindig ott áll, fölém tornyosul, nem mozdul, csak bámul. De nem szólt semmit, nem adott nekem okot arra, hogy ránézzek. Ezért a dokumentumokon tartottam a szemem, amelyeket olyan szépen kinyomtatott nekem.

A hosszú pillanat elnyúlt, kínosan zavarba ejtő lett, mielőtt azonban elveszíthettem volna ezt a fura csatát azzal, hogy felemelem a fejem, éreztem, hogy kimegy az irodámból. Majd vártam még egy teljes percet, hogy biztosan eltűnjön. Utána pedig… kiadtam magamból.

Tompa puffanással landolt a fejem az asztalon. Nem, nem is az asztalom. Valahol a papírkötegen, amit Aaron személyesen – és nagyon figyelmesen – áthozott nekem, mielőtt segget csináltam a számból, és azt találtam mondani anyámnak, hogy a kitalált pasimat Aaronnak hívják.

Felnyögtem. Rémes és nyomasztó volt ez az egész.

Akárcsak én magam.

Finoman beleveregettem a fejem az asztallapba.

– Estúpida. – Puff. – Idiota. Tonta. Boba. Y mentirosa. – Puff, puff, puff.

Ez volt a legrosszabb. Hogy nem pusztán idióta, hanem hazug idióta voltam.

A felismerés nyomán újabb morgás szakadt fel a torkomból.

– Hűha – szólt valaki az ajtóból. Rosie hangja.

Helyes. Kell egy ember, akiben megbízom, hogy kirángasson ebből az őrületből, amibe belekevertem magam, és bezárasson a legközelebbi vigyorgóba. Senki se várhatja tőlem, hogy normális… felnőttként viselkedjek.

– Minden oké, Lina?

Egy frászt.

Semmi sem volt oké, amit tettem.

– EGY PILLANAT, EGY PILLANAT! – Rosie felemelte a kezét, hogy állítsam le magam. – Mit mondtál anyádnak?

A számba tömtem a maradék pastrami paninit, és sötét pillantást vetettem a barátnőmre.

– Pontoffan tudod, hogy mit monnyam – válaszoltam teli szájjal.

– Csak az utolsó részt szeretném még egyszer hallani. – Rosie hátradőlt, smaragdzöld szeme elkerekedett a döbbenettől. – Tudod, mit? Mi lenne, ha megint elölről kezdenéd? Biztos lemaradtam valamiről, mert ez túlzásnak tűnik még tőled is. – Gyanakvóan sandítottam rá, majd felvillantottam egy hamis, csupa fog mosolyt, amivel nyilván az ebédemet is sikerült megmutatnom. Nem érdekelt, hogy bárki megláthat a tizenötödik emeleti, közös térben, ahol együtt ebédeltünk. Ilyenkor úgyis csak kevesen lézengtek ezen a szinten. Egy New York-i vállalattól azonban ne várja senki, hogy ne szenteljen ekkora teret – és pénzt, mivel a dekorációt egyenesen a hipsztermennyországból hozták – egy közös helyiségnek a munkamániás alkalmazottai számára, akik az ebédszüneten kívül soha nem használták. Mostanra csak pár asztalnál ültek, tőlem jobbra; azok mellett, amik a legközelebb voltak a lélegzetelállító üvegfalhoz, természetesen. – Ne nézz így rám! – duzzogott a barátnőm. – És tudod, hogy mennyire szeretlek, de ez igazán nem volt szép. Kilóg a szádból a… saláta.

A szemeimet forgattam, de azért megrágtam, majd lenyeltem a falatot.

Hiába reménykedtem, az evés sem javított a közérzetemen. Még mindig farkaséhes voltam az idegességtől.

– Rendelhettem volna még egy paninit. – Máskor meg is tettem volna. De vészesen közeledett az esküvő napja, és vigyázni akartam a vonalaimra.

– Igen, és tudod, mit kellett volna még tenned? Előre szólni erről az egészről. – Lágy volt a hangja, mint Rosie egész lénye, mégis nyomasztott a szavai súlya. – Tudod, mielőtt még úgy döntöttél, hogy kitalálsz egy kamupasit.

Ezt megérdemeltem. Tudtam, hogy Rosie – gyengéden ugyan, de – szétrúgja a seggem, amikor rájön, hogy eltitkoltam előle ezt a „hazudok a családomnak a kitalált pasimról” ügyet.

– Sajnálom. – Megfogtam a kezét az asztalon. – Annyira sajnálom, Rosalyn Graham. Nem lett volna szabad eltitkolnom előled.

– Nem bizony. – Durcásan lebiggyesztette az ajkát.

– Mentségemre szóljon, hogy hétfőn el akartam mondani, csak aztán durván félbeszakított minket a tudod, ki. – Nem akartam kimondani a nevét, mivel hajlamos volt megjelenni, ha így tettem. Megszorítottam Rosie kezét. – Hogy jóvátegyem, megkérem abuelát, gyújtson néhány gyertyát valamelyik szentjének, hogy rengeteg gyermekkel áldják meg a méhed.

Rosie felsóhajtott, és úgy tett, mintha elgondolkozna.

– Hát jó, elfogadom a bocsánatkérést. – Megszorította a kezem. – Viszont gyermekáldás helyett nem lehetne, hogy inkább bemutatsz az egyik unokatesódnak?

Hátrahőköltem, kiült a döbbenet az arcomra.

– Az egyik micsodámnak?

Rosie a szemem láttára pirult el, mire még jobban elcsodálkoztam, s végül azt felelte:

– Annak, amelyik szörfözik, és van egy belga juhászkutyája. Egész helyes.

– Helyes? – Egyik tébolyodott unokatesómat sem tartottam „helyesnek”.

Rosie arca már élénkvörösben pompázott.

Honnan a fenéből ismerné a barátnőm a Martín klán egyik tagját? Hacsak nem…

– Lucas? – hördültem fel, amikor eszembe jutott, hogy egyszer megmutattam Rosie-nak az Instagramját. De csak a kutyája, Taco miatt. Nem a pasi volt a lényeg. – Lucas, a borotvált fejű?

A barátnőm hanyagul bólintott, és vállat vont.

– Lucas nem érdemel meg téged – sziszegtem. – Persze a kutyáját segíthetek elrabolni. Lássuk be, Tacót sem érdemli meg.

– Taco – kuncogott Rosie. – Olyan cuki kutyanév.

– Rosie, ne! – Elhúztam a kezem, és a vizespalackért nyúltam. – Ne!

– Mit ne? – Még mindig mosolygott. Az arcára volt írva, hogy úgy gondol az unokatesómra, mint a…

– Ne! Pfuj! Egek, te nőszemély! Az egy barbár vadállat. Modortalan tuskó. Te csak ne fantáziálgass az unokatesómról! – Belekortyoltam a vízbe. – Hagyd abba, különben kénytelen leszek elmesélni néhány rémtörténetet a gyerekkorunkból, és lehet, hogy a végén az egész férfinemtől elmegy a kedved.

A barátnőm elszontyolodott.

– Ha muszáj… nem mintha az segítene rajtam. Ezen a ponton számomra nincs remény. – Elkeseredetten felsóhajtott. Meg akartam fogni a kezét, és megígérni neki, hogy előbb-utóbb megtalálja a hercegét. Csak ne álljon össze seggfejekkel! Pláne, ha a rokonaim. – Előtte azonban beszélhetnénk a te rémtörténetedről.

Igaz is.

– Már mindent elmondtam. – A kezemre pillantottam, és babrálni kezdtem a címkét a palackon. – Mindenről értesítettelek menet közben. Attól kezdve, hogy azt találtam mondani a szüleimnek, hogy járok egy pasival, aki nem is létezik, egészen addig, hogy anyám azt hiszi, hogy Aaronnak hívják, mert egy kék szemű seggfej történetesen pont akkor lépett be az irodámba, amikor telefonon beszéltünk. – Kaparni kezdtem a papírt, amely levált a műanyagról. – Mit akarsz még tudni?

– Oké, ezek a tények. De neked mi jár a fejedben?

– Pont most? – kérdeztem, mire bólintott. – Az, hogy igazán hozhattunk volna desszertet is.

– Lina… – Rosie az asztalra könyökölt. – Tudod, hogy értem. – Szigorú pillantást vetett rám, ami Rosie esetében azt jelentette, hogy türelmesen várt, de nem mosolygott. Vagy legalábbis nem olyan ragyogóan, mint máskor. – Mit akarsz tenni ez ügyben?

Mit tudom én?

Vállat vontam, szórakozottan végignéztem a közös térben a kopott, öreg faasztalakon és a vörös téglafalról függő páfrányokon.

– Addig nem foglalkozom vele, amíg le nem száll a gépem Spanyolországban, és meg nem kell magyaráznom, hogy miért nincs velem pasi?

– Édesem, biztos, hogy ezt akarod?

– Nem. – Megráztam a fejem. – De. – A halántékomhoz emeltem a kezem, hogy kimasszírozzam a közelgő fejfájást. – Nem tudom.

Rosie hosszan elgondolkozott.

– Mi lenne, ha mégis őt vinnéd?

Leejtettem a kezem a fa asztallapra, és rossz érzésem támadt.

– Kit?

Pontosan tudtam, hogy kire célzott. Csak nem bírtam elhinni, hogy képes ilyet mondani.

Mindenesetre válaszolt:

– Aaront.

– Ja, Lucifer kedvenc fiát? Nem értem, miért kéne bárhová magammal vinnem.

Rosie összecsapta a tenyerét az asztalon, mint aki valami üzleti tárgyalásra készül, én pedig gyanakvóan néztem rá.

– Szerintem Aaron egyáltalán nem olyan rossz. – Képes volt ezt mondani!

Színpadiasan felhördültem.

A barátnőm fintorgott, nem vette be a színészkedést.

– Oké, lehet, hogy… egy kicsit… száraz, és hajlamos mindent túl komolyan venni – mondta, mintha a „kicsit” szótól jobb lenne. – De azért vannak jó tulajdonságai.

– Jó tulajdonságok? – horkantam fel. – Például? Az üresen kongó bádog mellkasa?

Rosie el sem mosolyodott. Te jó ég, ez azt jelenti, hogy komolyan gondolta!

– Tényleg olyan rémes lenne megbeszélni vele az ajánlatát? Mellesleg önként ajánlkozott fel neked.

Rémes bizony. Mert még mindig nem jöttem rá, miért csinálta.

– Ismered a véleményemet róla, Rosie – mondtam a barátnőmnek komor ábrázattal. – Tudod, mi történt. Hogy mit mondott.

Rosie felsóhajtott.

– Az már olyan régen volt, Lina.

– Régen – bólintottam, és elfordítottam a szemem. – De attól még nem felejtettem el. Attól, hogy néhány hónapja történt, még nem vált semmissé.

– Több mint egy éve történt.

– Húsz hónapja – javítottam ki túl gyorsan ahhoz, hogy eltereljem a figyelmét arról a tényről: számontartottam. – Az majdnem két év – dünnyögtem, és lenéztem a gyűrött papírra, amelyben az ebédem lapult.

– Épp ez a lényeg, Lina – mondta Rosie halkan. – Bezzeg másoknak, akik sokkal rosszabbul bántak veled, némelyikük többször is, második, harmadik, sőt negyedik esélyt is adtál.

Igaza volt, de akkor is az anyám lánya voltam, ennélfogva csökönyös, mint egy szamár.

– Az nem ugyanaz.

– Miért?

– Csak. – Zöld szeme hidegen villogott; nem hagyta annyiban. Kénytelen leszek kimondani. Beszélni fogunk róla. Ám legyen. – Például mert azt mondta a főnökünknek, hogy bárki mással szívesebben dolgozna az InTechnél? A második munkanapján. – Felpaprikázódtam a gondolattól. – Szó szerint „bárki mással”. Még Geralddal is, az isten szerelmére! – Azt nem hallottam, hogy Aaron konkrétan kiemelte volna Geraldot, de biztos vagyok benne, hogy minden mást hallottam. „Bárkit, csak őt ne, Jeff. Csak őt ne. Képtelen vagyok elviselni. Meg tud egyáltalán birkózni ezzel a projekttel? Túl fiatalnak és tapasztalatlannak tűnik.” Ezt mondta Aaron a főnökünknek a telefonban. Történetesen épp elsétáltam az irodája előtt. Véletlenül meghallottam, és soha többé nem felejtettem el. Örökre beleégett a szürkeállományomba. – Két napja ismert engem, Rosie. Kettő. – Felmutattam a mutató- és a középső ujjamat. – És ő még új volt itt. Idejött, és bemószerolt engem a főnökünknél, kirúgatott egy projektből, kétségbe vonta a szakmai tudásomat, és mindezt miért? Mert nem voltam neki szimpatikus kétpercnyi interakció után? Mert túl fiatalnak tűntem? Mert mosolyogni és nevetni merészelek, és nem egy lelketlen kiborg vagyok? Keményen megdolgoztam azért, hogy eljussak idáig. Tudod, milyen hatásuk van az ilyen megjegyzéseknek. – Éreztem, ahogy elvékonyodik a hangom. Fájdalmasan lüktetett a halántékom.

Nyugalmat erőltettem magamra, és reszketegen felsóhajtottam.

Rosie bólintott, és olyan mélységes megértéssel nézett rám, amire csak egy igaz barát képes. De volt valami más is a szemében. És sejtettem, hogy nem fog tetszeni, amit mondani készül.

– Értem én. Esküszöm, hogy megértem. – Elmosolyodott.

Eddig jó. Arra van szükségem, hogy mellettem álljon. És tudtam, hogy számíthatok rá.

Rosie megkerülte az asztalt, és leült mellém. Majd odafordult hozzám.

Ajjaj. Ebből semmi jó nem sülhet ki.

Rosie a hátamra tette a kezét, és folytatta:

– Nem szívesen emlékeztetlek rá, de eleve nem is akartál részt venni a Green Solar projektben. Emlékszel, mennyit panaszkodtál arra az ügyfélre?

Persze hogy olyan barátnőt kellett kifognom, akinek fotografikus a memóriája. Persze hogy nem felejtette el, mennyire örültem, amikor áthelyeztek egy másik projekthez.

– És – folytatta –, mint magad is mondtad, Aaron akkor még nem ismert téged.

Pontosan. Nem fáradt azzal, hogy megismerjen, mielőtt koloncnak állított be, és lejáratott a főnökünk előtt.

Összefontam a karjaimat.

– Mire akarsz kilyukadni, Rosalyn?

– Csak arra, hogy, nos, kétnapi ismeretség alapján ítélkezett. – Megveregette a hátam. – De valóban egy kicsit… közvetlen vagy. Laza. Spontán. Néha elég hangos.

Spanyolhonig elhallatszott a reakcióm.

– Tessék? – hördültem fel hangosan. A francba.

– Szeretlek, aranyom. – A barátnőm édesen rám mosolygott. – De igaz. – Kinyitottam a számat, azonban nem hagyott időt, hogy megszólaljak. – Te vagy itt az egyik legdolgosabb alkalmazott, fantasztikusan végzed a munkád, miközben oldott és szórakoztató hangulatot teremtesz magad körül. Ezért lettél csoportvezető.

– Oké, így már jobban hangzik – dünnyögtem. – Folytasd csak!

– Aaron azonban ezt nem tudhatta.

Elkerekedett a szemem.

– Még őt véded? Emlékeztesselek, hogy mint barátnők, utálnunk kéne egymás ellenségét és nemezisét? Beszerezzem neked az Igaz barátság kézikönyvét?

– Lina… – Erőtlenül megrázta a fejét. – Beszélhetnénk komolyan végre?

Egyből kijózanodtam, és felsóhajtottam.

– Hát jó, rendben. Bocs. Folytasd!

– Szerintem csak megbántódtál, méghozzá jogosan, és ez annyira fájt, hogy azóta sem tudtál megbocsátani neki.

Igaz, fel voltam háborodva, meg voltam sebezve. Mélységesen megvetem, amikor az emberek ismeretlenül ítélkeznek mások felett. Aaron pedig pontosan ezt csinálta. Annak ellenére, hogy mindent megtettem, hogy a legjobb és legmelegebb üdvözlést kapja a részlegünkön. El sem tudtam hinni, hogy képes voltam bemenni az irodájába egy bárgyú „isten hozott” ajándékkal – egy bögrével, amelyen vicces idézet szerepelt a mérnökökről. A mai napig nem értem, mi ütött belém. Senki mással nem csináltam ilyet. És hogyan reagált erre Aaron? Elborzadva nézte, majd úgy bámult rám, mintha két fejem lenne, miközben én viccelődni próbáltam, mint egy agyalágyult.

Ezért amikor alig két nappal később meghallottam, hogy miket mondott rólam… kicsinek és mérhetetlenül szerencsétlennek éreztem magam. Mintha félrelöktek volna, mert nem voltam méltó az „igazi felnőttekhez”.

– A hallgatásodat beleegyezésnek veszem – közölte Rosie, és megszorította a vállam. – Megbántódtál, ami érthető, édesem. De muszáj ezért örökre gyűlölnöd?

Igent akartam mondani, ám ezen a ponton elbizonytalanodtam. Ezért inkább eltereltem a szót.

– Nem mintha barátkozni próbálna velem, vagy ilyesmi. Azóta is az agyamra megy.

Leszámítva azt az életmentő, kézzel készült müzliszeletet. És az iratokat, amiket kinyomtatott nekem, noha nem kellett volna. És talán a tényt, hogy múlt szerdán itt maradt velem munka után, hogy együtt dolgozzunk a nyílt nap programján.

Na jó, ezeket az alkalmakat leszámítva az agyamra ment a pasi.

– Te is neki – mondta Rosie. – Egyformán rémesek vagytok. Ami azt illeti, szinte aranyos, hogy mindketten indokot kerestek, hogy elgáncsolhassátok egymást, holott…

– Na ne! – vágtam a szavába, és felé fordultam a széken. – Hadd állítsalak le, mielőtt áradozni kezdesz a fess külsejéről meg a többiről. – A barátnőm képes volt felkacagni. Csak ámultam és bámultam. – Nem is ismerlek.

Összeszedte magát, és jelentőségteljes pillantást vetett rám.

– Milyen feledékeny vagy, édesem!

– Nem vagyok. És mivel rád fér az emlékeztető, hát tessék. – Rászegeztem a mutatóujjamat. – Amióta meghallottam, hogy milyen ocsmány és elfogult dolgokat mondott rólam, méghozzá nem másnak, mint a főnökünknek, a neve felkerült a tiltólistámra. És tudod, hogy milyen komolyan veszem az ilyesmit. Kőbe van vésve az a szarság. – A nyomaték kedvéért a tenyerembe bokszoltam. – Megbocsátottam valaha is Zayn Maliknek?

Rosie kuncogva megrázta a fejét.

– Ó, Isten a tudója, hogy nem.

– Pontosan. Ahogy David Benioffnak és D. B. Weissnak sem, azok után, amit velünk műveltek 2019. május 19-én. – Meglengettem a mutatóujjamat. – „Viharbanszületett Daenerys, a Targaryen-házból, aki első ezen a néven”, ennél jobbat érdemelt volna, nem igaz? – Hatásszünetet tartottam. – Nem igaz, Rosie?

– Oké, ebben az egyben teljesen egyetértek – ismerte be. – De…

– Semmi „de”! – Felemeltem a kezem és belefojtottam a szót. – Aaron Blackford tiltólistán van, és ott is marad. Pont.

A barátnőm elmorfondírozott azon, amit mondtam, vagy csak felhevülten prédikáltam… mindegy.

Rosie felsóhajtott.

– Én a legjobbat akarom neked. – Olyan szomorkás volt a mosolya, hogy úgy éreztem, csalódást okozok neki.

– Tudom. – Mivel nyakba boruló típus vagyok, átöleltem és megszorongattam őt. Pedig az igazat megvallva nem is neki volt most a legnagyobb szüksége az ölelésre. Teljesen kimerített ez az ügy. – Aaron Blackford egyáltalán nem a legjobb nekem. – Még egyszer megszorongattam, beleolvadtam az ölelésbe, és pár másodpercre elégedetten lehunytam a szemem. Amikor kinyitottam, elborzadtam, mert egy magas, széles vállú alakot pillantottam meg, aki nem lehetett más, mint az emlegetett szamár. – A fenébe is, Rosie – suttogtam a barátnőm karjaiban, miközben összenéztem a közeledő férfival. – Már megint megidéztük.

Aaron Blackford néhány fürge lépéssel ott termett. Hosszú lábai megálltak előttünk. Még mindig ölelkeztünk, ezért felpillantottam rá Rosie válla fölött.

Aaron arcára döbbenettel vegyes csodálkozás ült ki, miközben nézte, ahogy összekapaszkodunk Rosie-val. Nem tudhattam biztosan, hogy melyik az uralkodó érzelem, mert olyan ügyesen leplezte minden gondolatát azzal a hírhedten fancsali képével.

– Mi az? Kit idéztünk meg? – kérdezte Rosie, ahogy lehámoztuk magunkról egymás karját Aaron figyelő szeme előtt. – Ja, őt – tette hozzá suttogva a barátnőm.

Aaron garantáltan meghallotta, de nem reagált. Mozdulatlanul állt előttünk.

– Helló, Blackford! – Mosolyt erőltettem az arcomra. – Nahát, micsoda meglepetés.

– Catalina – válaszolta. – Rosie. – A karórájára pillantott, majd ránk – pontosabban rám –, és felvonta a szemöldökét. – Látom, még mindig tart az ebédszünet.

– Na tessék, megjött az ebédrendőrség – dünnyögtem halkan. A másik szemöldöke csatlakozott az elsőhöz, és felkúszott a homlokán. – Ha azért jöttél, hogy kiselőadást tarts nekem arról, hogyan válhatnék én is egy munkamániás robottá, ne fáradj.

– Oké – válaszolta nemes egyszerűséggel. Majd a barátnőmhöz fordult. – Valójában Rosie-hoz jöttem.

Nocsak.

Összevontam a szemöldökömet, és begörcsölt a hasam.

– Nocsak! – A barátnőm a számból vette ki a szót.

– Héctor téged keres, Rosie. Dugába dőlt valami projekt, mert egy Kézroppantó nevű pasas idegrohamot kapott – magyarázta. – Még sose láttam Héctort ennyire idegesnek.

A barátnőm felpattant.

– Kézroppantó Oliver? Ő az egyik ügyfelünk. Olyan… olyan erővel fog kezet, hogy szó szerint összeroppantja a csontjaidat. A franc essen bele! – Felkapta a holmiját az asztalról, a belépőkártyáját, az irodakulcsokat, a tárcáját. – Jaj ne, jaj ne, jaj ne! – Halálra váltan nézett ránk. – Ez azt jelenti, hogy vége a konferenciabeszélgetésnek. Már rég odalent kéne lennem, de ez az egész ügy Linával és… – Belecsíptem a karjába, nehogy olyasmit mondjon, amit megbánok. Aaron felkapta a fejét… vagy csak fél milliméterrel összébb húzta a szemöldökét. Rosie zavartalanul folytatta: – Lina cicájával… – Újabb csípés. Nincs cicám, ezt ő is nagyon jól tudta. – Vagyis a… szomszéd cicájával? – Rosie mindenhová nézett, csak Aaronra vagy rám ne kelljen, és elvörösödött. – A szomszédja, Bryan, igaz is. Igen, ez az. Bryané a cica… Mica. – Megrázta a fejét. Aaron homlokán elmélyültek a ráncok, és rám pillantott. Az arcomat fürkészte, miközben a barátnőm egyre jobban belebonyolódott a nyilvánvaló hazugságba. – Ezen a héten Lina vigyáz Mica cicára, mert Bryannek beteg a nagymamája, ezért el kellett utaznia. Tudod, hogy Lina milyen segítőkész.

Lassan bólintottam, mintha lenne ráció a szavaiban.

– Azt hittem, allergiás vagy a macskákra – jegyezte meg Aaron, legnagyobb döbbenetemre.

– Az vagyok. – Pislantottam egyet. – Honnan… – A torkomat köszörültem. Nem érdekel. Megráztam a fejem. – Kopasz macska.

Zsebre dugta a kezét, és meghányta-vetette magában az információt.

– Kopasz macska.

– Mint a Jóbarátokban – mondtam erőltetett hanyagsággal. – Rachel macskája? Tudod, a szfinx. – Figyeltem az arcát, de semmi jelét nem láttam rajta annak, hogy értené, miről beszélek. – New Yorkban élsz, amerikai vagy, és még sose láttad a Jóbarátokat? – Semmi válasz. – Soha? Tudod, mit, hagyjuk a fenébe!

Aaron hallgatott, én meg úgy tettem, mintha nem éppen most kapott volna hazugságon.

– Oké, hűha – szólt a barátnőm, és felvillantott egy széles, ragyogó mosolyt. Egy hamis mosolyt. – Muszáj beszélnem Héctorral. – Bocsánatkérő pillantást vetett rám. Én is felálltam, nehogy tovább kelljen magyarázkodnom Mica cica miatt. – Köszönöm, Aaron, hogy szóltál. Ez igazán… – Rosie rám sandított – nagyon kedves tőled. – Vágtam egy grimaszt. Rosie lágyan oldalba bökött. – Nem igaz, Lina?

Biztos azt hitte, most marha jópofa. Hát nem volt az.

– De mennyire! – mondtam örömtelenül.

– Jól van. Később beszélünk. – Rosie elsietett a lépcsőház felé, és kettesben hagyott minket Aaronnal.

Kínos csend ereszkedett közénk.

Aaron a torkát köszörülte.

– Catalina…

– Mi az, Rosie? – szakítottam félbe, mintha Rosie szólított volna a távolból. Gyáva nyúl, gondoltam. De a mai nap eseményei után, és mivel újra kellett élnem a döcögős kezdeteket, amikor a barátnőmmel beszélgettem, a legkevésbé sem vágytam Aaron társaságára. – Ó, azt mondod, tartod nekem a liftet? – Utánarohantam, rá se hederítettem Aaronra, aki helytelenítően összeszorította a száját. – Máris ott vagyok! – Majd még egyszer visszanéztem, és odavetettem Aaronnak: – Bocs, Blackford, mennem kell. Küldd el e-mailben, jó? Okés? Rendben, viszlát. – Amikor elfordultam tőle, megpillantottam Rosie-t. Eszelősen nyomkodta a lift hívógombját. – Rosalyn Graham! – kiáltottam utána, és azért se fordultam vissza a hideg, kék szempárhoz, amely szinte lyukat égetett a hátamba.

ÖTÖDIK FEJEZET

H amar rájössz, hogy a világmindenség összeesküdött ellened, amikor egy kimerítő hét után, amire a katasztrofális péntek tette fel a koronát, kilépsz az irodából, és abban a minutumban szakadni kezd az eső.

– Me cago en la leche – szitkozódtam halkan, és kilestem az InTech széles üvegajtaján, fel a sötét fellegekre az égen, amelyekből szakadatlanul ömlött az eső.

Elővettem a telefonomat, hogy megnézzem az időjárásappot, és kiderült, hogy a kis nyári vihar valószínűleg még elidőzik két órát Manhattan felett.

Remek, egyszerűen remek.

Már elmúlt nyolc óra, így nem várhattam meg az épületben, hogy elmúljon a vihar. Ágyba akartam dőlni. Nem, előbb chipset és fagyit szerettem volna. Erről azonban szó sem lehetett. Ehelyett kénytelen leszek beérni a maradék zöldséggel a hűtőmből.

Valahol a közelben dörgött az ég, amitől visszatértem az ocsmány jelenbe.

Egyre hevesebben esett, a viharos szél pedig ide-oda sodorta az esőfüggönyt.

Az InTech előcsarnokának menedékében elővettem a táskámból a vékony kardigánt, amelyet a hűvös épületben hordtam, és a fejemre terítettem, hátha valami csoda folytán megvéd az esőtől. Szerencsére a táskám, amit aznap reggel felkaptam, noha nem volt valami csinos, legalább vízálló volt.

Lenéztem a gyönyörű, vadonatúj, velúrbőr mokaszinomra – amely a táskámmal ellentétben gyönyörű volt, és sajnos egyáltalán nem vízálló –, és még egyszer, utoljára megcsodáltam a szépségét.

– Ég veled, háromszáz dolláros cipő! – sóhajtottam fel.

Azzal kinyitottam az üvegajtót, és kiléptem a sötét, vizes estébe a kardigánnal a fejemen.

Öt másodperc alatt kiderült, hogy mire odaérek a metróhoz, teljesen bőrig ázom.

Fantasztikus! – gondoltam, ahogy szaporázni kezdtem a lépteimet a felhőszakadásban. Csupán negyvenöt perc, és Brooklynban leszek. Csuromvizesen.

Ahogy befordultam a sarkon, újra megdörrent a fejem fölött az ég, egyre hevesebben zuhogott, amitől lelassultam, és ügyetlenül ugráltam a járdán, miközben még több víz zúdult a hasznavehetetlen kardigánernyőmre.

Egy széllökés nedves cuppanással a képembe csapta elázott hajtincseimet.

Amíg a könyökömmel próbáltam kisöpörni az arcomból a vizes tincseket, vakon ugrándoztam tovább, de hamar rá kellett jönnöm, hogy ez kolosszális hiba volt.

A jobb lábam előrecsúszott egy tócsában, míg a bal beakadt valamibe a járda szélén. Eszeveszetten hadonászni kezdtem a levegőben, még mindig markolászva a kardigánt, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat.

Könyörgök, könyörgök, könyörgök, világegyetem! Behunytam a szemem, látni sem bírtam a sorsom beteljesedését. Könyörgök, világegyetem, ne így végződjön ez a borzalmas hét!

Még két centit csúszott a lábam, és lélegzet-visszafojtva vártam, ám ekkor csodával határos módon megálltam.

Kinyitottam a szemem. Kis híján lementem spárgába, de egyelőre talpon voltam.

Mielőtt kiegyenesedtem, hogy folytathassam az utam az esőben, félrehúzódott mellettem egy kocsi.

Ismertem egy bizonyos illetőt, aki pont ilyen éjkék kocsit vezet.

Menj tovább, Catalina! – gondoltam magamban, és folytattam a fél lábon ugrálást.

A szemem sarkából láttam, hogy a sofőr lehúzza az ablakot.

Anélkül, hogy közelebb léptem volna a járműhöz, biztos voltam abban, hogy olyasvalaki ül benne, akivel a legkevésbé sincs hangulatom beszédbe elegyedni. Megfordultam, és szemügyre vettem a sofőr alakját, miközben még mindig a fejem fölé tartottam az ostoba, átázott ruhadarabot.

Az isten verje meg.

Aaron ült benne. Áthajolt az anyósülésre, s noha láttam, hogy mozog a szája, egy szavát sem hallottam a forgalom, a szél és a monszunszerű esőzuhatag zajától.

– Mi van? – üvöltöttem, de egy tapodtat se mozdultam.

Aaron intett, valószínűleg azt jelezte, hogy lépjek közelebb. Lecövekeltem, és hunyorogtam, mint egy ázott ürge. Aaron közben vehemensen gesztikulált.

Na még mit nem!

Néztem, ahogy egyre savanyúbbá válik az ábrázata, miközben olyan szavakat olvastam le a szájáról, mint a „lehetetlen” és a „csökönyös”.

– Nem hallom! – bömböltem az esőbe onnan, ahol álltam.

A szájmozgása alapján mintha olyasmit mondott volna, hogy „az isten szerelmére”. Hacsak nem azt próbálta közölni, hogy „isteni a szűzérme”. De a fancsali képéből ítélve ezt nem tartottam valószínűnek.

Kelletlenül közelebb léptem. Nagyon lassan, szinte nevetségesen lassan, nehogy megint megcsússzak, és lemenjek spárgába. New York City népes forgatagából épp Aaron szeme láttára.

– Szállj be a kocsiba, Catalina! – A heves eső ellenére is hallottam a bosszankodást Aaron hangjában. Jól sejtettem, nem a szűzérmét dicsérte. – Catalina – szólt, és újra rám emelte kék szemét –, szállj be végre!

– A nevem Lina. – Miután közel két éve szólított makacsul a teljes nevemen, tudtam, hogy hiába javítom ki. De már elegem volt. Elfogyott a türelmem. Kimerültem. Bőrig áztam. És utáltam a teljes nevemet. Apa, aki rajongott a történelemért, mindkét lányát spanyol királynőkről nevezte el, így lettünk Isabel és Catalina. És kettőnk közül az én nevem volt az, ami azóta sem jött újra divatba a hazámban. – És mégis, minek?

Leesett az álla.

– Minek?!– ismételte elképedve. Majd megrázta a fejét és felsóhajtott. – Hogy minivakációra vigyelek Disneylandbe. Mi másért? – Egy pillanatra őszinte értetlenséggel néztem Aaron Blackford kocsijába. – Catalina… – A bosszankodó arckifejezés lemondó grimasszá változott. – Hazaviszlek. – Kinyújtotta a kezét, és kinyitotta nekem az ajtót, mintha le lenne zárva a vita. – Mielőtt tüdőgyulladást kapsz, vagy kis híján kitöröd a nyakad. Megint.

Megint.

Lassan tette hozzá az utolsó szót.

Elvörösödtem.

– Vagy úgy, kösz szépen – sziszegtem. Leplezni próbáltam a zavaromat, és felvillantottam egy hamis mosolyt. – De arra semmi szükség. – Ahogy ott álltam a nyitott kocsiajtó mellett, nedves hajam megint az arcomra tapadt. Végül leeresztettem a hülye kardigánt, és nekiálltam kicsavarni belőle a vizet. – Egyedül is megoldom. Ez csak egy kis eső. Ha eddig megúsztam nyaktörés nélkül, azt hiszem, most már egyedül is hazajutok. Különben sem sietek sehová.

Arról nem is beszélve, hogy kerüllek, amióta betoppantál az irodámba ma reggel.

Miközben hiába próbáltam kicsavarni a vizet a kardigánomból, láttam, hogy összeszalad a szemöldöke, és ugyanazzal a morc pofával bámul, mint korábban.

– Na és a macska?

– Miféle macska?

Oldalra billent a feje.

– Mica cica.

Ez a sok víz nyilván kiáztatta az észt a fejemből, mert beletelt egy extra másodpercbe, mire felfogtam, miről hadovál.

– A szomszédod kopasz macskája, amire nem vagy allergiás – magyarázta lassan, mire elkerekedett a szemem. – Ryané.

Elfordítottam a fejem.

– Bryan. Bryannek hívják a szomszédomat.

– Nem számít. – Fittyet hánytam a megjegyzésre, és akaratlanul felfigyeltem az Aaron kocsija mögött kígyózó autósorra. – Szállj be a kocsiba! Gyere!

– Erre igazán semmi szükség. – Újabb kocsi csatlakozott a sorhoz. – Mica cica kibírja még egy kicsit nélkülem.

Aaron kinyitotta a száját, mielőtt azonban megszólalhatott volna, felharsant egy autóduda, olyan hangerővel, hogy összerezzentem, és ijedtemben majdnem nekizuhantam a nyitott kocsiajtónak.

– ¡Por el amor de Dios! – sikoltottam fel.

Arrafelé fordultam, noha a torkomban dobogott a szívem, és kiderült, hogy New York City egyik hírhedt, sárga taxijától eredt a hang. A városban töltött évek során volt alkalmam megtapasztalni a felbőszült autósok dühét. Vagy a neheztelő New York-iakét úgy általában. Nem haboztak az ember tudomására hozni, mit éreznek.

Ezt bizonyítandó, egy sor szitokszó záporozott a nyakunkba.

Amikor visszafordultam, hallottam, hogy Aaron is elkáromkodta magát halkan. Legalább olyan ingerültnek tűnt, mint a taxis.

Újabb idegtépő dudálás következett – ezúttal sokkal, de sokkal hosszabb –, fülsiketítő volt, és megint összerezzentem.

– Most, Catalina! – csattant fel Aaron. Döbbenten pislogtam rá, egy kicsit megszédültem ebben a nagy kavalkádban. – Kérlek.

Mielőtt felfoghattam volna, miféle szó csúszott ki a száján, elsuhant mellettünk egy sárga színfolt, és acsarogva kiüvöltött belőle valaki: – Idióták! – És közben ráfeküdt a dudára.

A két szó – Aarontól a „kérlek”, meg az ismeretlen autóstól az „idióták” – megtette a hatását, és gépiesen beültem Aaron kocsijába. Figyelemre méltó gyorsasággal huppantam le a bőrülésre, nedvesen cuppanó hangot adva, majd becsaptam az ajtót. Csend borult ránk, egyedül az eső kopogását lehetett hallani az autó karosszériáján, és a motor halk búgását, ahogy belevetettük magunkat a kaotikus New York-i forgalomba.

– Köszönöm – krákogtam, és megilletődötten becsatoltam a biztonsági övet.

Aaron le sem vette a szemét az útról.

– Én köszönöm – válaszolta nem csekély szarkazmussal –, hogy nem kellett kiszállnom betuszkolni téged a kocsiba.

Elképzeltem a jelenetet, és köpni-nyelni nem bírtam. Elkerekedett a szemem, majd gyanakvóan sandítottam Aaronra.

– És ez jó ötletnek tűnt?

– Ezen magam is eltűnődtem.

Ennek a válasznak nem volt semmi értelme. És valamilyen rejtélyes okból elvörösödtem. Megint.

Elfordultam Aarontól, és kibámultam az araszoló kocsisorra, közben zavartan fészkelődtem az ülésen. Hirtelen mozdulatlanná dermedtem, amikor észrevettem, hogy a vizes ruháim furán nyikorogva dörzsölődnek a bőrüléshez.

– Szóval… – kezdtem, és az ülés szélére húzódtam, szinte szakadásig feszítve a biztonsági övet. Újabb nyikorgás. – Nagyon szép a kocsid. – A torkomat köszörültem. – A légfrissítőnek van ilyen vadonatújbőr-illata? – Tudtam, hogy nem; a kocsi belseje makulátlan állapotban volt.

– Nem.

A fenekem újabb nyikorgás kíséretében kicsúszott egészen az ülés szélére, és köhintettem. Kihúztam magam, kinyitottam a számat, de egy szó sem jött ki rajta, túlságosan elfoglalt a gondolat, hogy az átázott ruháim tönkreteszik a valószínűleg drága kárpitozást.

Ez nagyon rossz ötlet volt. Nem lett volna szabad beülnöm a kocsijába. Mentem volna inkább gyalog.

– Catalina – szólt Aaron a bal oldalamról –, mondd, ültél már valaha mozgó járműben?

Összehúztam a szemöldökömet.

– Mi van? Hát persze! Miért kérded? – érdeklődtem az anyósülés pereméről. A térdem már a kesztyűtartóban volt.

Aaron végignézett rajtam.

Ó!

– Nos, csak hogy tudd – tettem hozzá gyorsan –, én mindig így ülök. Imádom közelről figyelni az eseményeket. – Úgy tettem, mintha lenyűgözne a a kinti forgalom. – A csúcsforgalom a kedvencem. Olyan…

Hirtelen lefékeztünk, és a fejem az egész testemmel együtt előrebukott. Olyan erővel, hogy ösztönösen behunytam a szemem. Szinte éreztem a számban a finom ívű műszerfalat borító PVC ízét. Még az elegáns fabetétekét is.

A becsapódás azonban elmaradt. Valami visszatartott.

– Jesszusom! – motyogta egy hang.

Kinyitottam az egyik szemem, még épp láttam, ahogy elhalad előttünk egy futár furgonja. A másik szemhéjam is felpattant, lehajtottam a fejem, és megpillantottam azt, ami visszatartotta a fejemet Aaron műszerfalának fényes felületétől.

Egy kéz. Méghozzá jó nagy, mind az öt ujj szétterült a kulcscsontomon és… nos, a mellemen.

Pislogni se volt időm, mielőtt a kéz hátratolt, a mozdulatot egy sor zavarba ejtően nyikorgó hang kísérte. A hátam végül elérte az üléstámlát.

– Maradj ott! – utasított a kéz gazdája, miközben éreztem az ujjai melegét az ázott blúzomon keresztül. – Ha az ülés miatt aggódsz, ez csak víz. Meg fog száradni. – Aaron hangja egyáltalán nem tűnt megnyugtatónak. Ugyanolyan dühösen csengett, mint pár perccel korábban. Hacsak nem még dühösebben.

Elrántotta a kezét, mint akit megégettek.

Nagyot nyeltem, és megragadtam a biztonsági övet, ahol korábban a tenyere volt.

– Nem akartam tönkretenni.

– Nem fogod.

– Oké – mondtam, és óvatosan rásandítottam.

Aaron az utat bámulta, gyilkos pillantásokat vetett az iménti közjáték okozójára.

– Kösz.

Újra elindultunk. Szótlanul ültünk egymás mellett, ő a vezetésre koncentrált, nekem pedig elkalandoztak a gondolataim.

Meglepődtem, amikor eszembe jutott, mit mondott Rosie.

„Szerintem Aaron egyáltalán nem olyan rossz.”

De miért csak most fogtam fel a jelentését? Miért kellett visszhangoznia a fejemben? Nem mintha Csupa szív uraság most kedvesebben viselkedne, mint máskor.

Igaz, ha úgy vesszük, kihalászott az esőből. És megmentett egy agyrázkódástól.

Halkan felsóhajtottam, és már előre átkoztam magam azért, amire készültem.

– Egyébként köszönöm, hogy kinyomtattad nekem azokat a papírokat – szóltam vékony hangon, noha a legszívesebben visszaszívtam volna. De nem tettem. Tudok én diplomatikusan viselkedni! Legalábbis jelen percben. – Igazán kedves volt tőled, Aaron. – Az utolsó mondattól kirázott a hideg, annyira furcsán hangzott a számból.

Odafordultam hozzá, szemügyre vettem éles arccsontját. Láttam, hogy összeszorított állkapcsa kissé ellazul.

– Szívesen, Catalina.

Meredten bámulta az utat.

Hűha! Nézzenek oda! Milyen… kulturáltan viselkedünk.

Mielőtt azonban belegondolhattam volna, libabőrös lett a hátam, és megborzongtam. Összefontam a karjaimat a hasam előtt, hátha attól átmelegszem a vizes ruhák alatt.

Aaron matatni kezdett a műszerfalon, állított valamit a hőmérsékleten, és bekapcsolta a fűtést az ülésemben. Kellemesen meleg levegő ömlött a bokámra és a karjaimra, és lassan átmelegedtek a lábaim.

– Jobb?

– Sokkal. Köszönöm. – Elfojtottam egy röpke mosolyt. Felkapta a fejét, és szkeptikusan fürkészte az arcomat. Mint aki arra vár, hogy hozzávágjak valami kellemetlen megjegyzést. A szemeimet forgattam. – Azért ne bízd el magad ettől a sok köszönömtől, Blackford.

– Isten ments! – Levette az egyik kezét a kormányról. Esküszöm, némi humor vegyült a hangjába. – Csak azon töprengek, hogy kiélvezzem, amíg tart, vagy megkérdezzem, minden oké-e.

– Jó kérdés, de kétlem, hogy én meg tudnám válaszolni. – Vállat vontam, és lenyeltem a csípős megjegyzést, amely már a nyelvem hegyén volt. Felsóhajtottam. – Az igazat megvallva, bőrig áztam, farkaséhes vagyok, és pihenni akarok. Úgyhogy a helyedben én kiélvezném.

– Ilyen rossz volt a napod? – Eltűnt a humor.

Éreztem, hogy újabb hidegrázás kerülget, és mélyebbre fúrtam magam a meleg ülésben.

– Sőt, az egész hetem.

Aaron csak hümmögött. Mély, morgó hangon.

– Téged ez nyilván nem lep meg, de ezen a héten vészesen közel kerültem ahhoz, hogy meggyilkoljak néhány embert – vallottam be, kihasználva a fegyverszünetet, hogy kiöntsem neki a lelkem. – És te nem is voltál a lista élén.

Halk, alig hallható horkanás. Fegyverszünet ide vagy oda, gondoltam, beismerhetem, hogy ez tetszik. Elmosolyodtam.

– Én… – Elhallgatott, mint aki átgondol valamit. – Nem is tudom, mit mondjak erre. Megsértődjek, vagy legyek hálás érte?

– Mindkét érzelem helytálló, Blackford. Még úgysincs vége a napnak. Van időd bekerülni a legmeggyilkolandóbbak közé.

Megálltunk egy lámpánál. Aaron lassan elfordította a fejét, és meglepődtem, mennyire fesztelen az arckifejezése. Óceánkék szeme tisztán csillogott, az arckifejezése lágyabb volt, mint valaha. Két-három másodpercig farkasszemet néztünk egymással. Újabb borzongás söpört végig a tarkómon.

A vizes ruhákat okoltam érte.

Amikor a lámpa zöldre váltott, Aaron azonnal elindult, mintha oldalt is lenne szeme.

– Innen jól jönne az útba igazítás.

Hirtelen nem értettem, miről beszél, és kinéztem az ablakomon. A széles sugárútra bámultam, amelyen áthajtottunk.

– Ó! – motyogtam. – Már Brooklynban vagyunk.

Mennyire… elkalandoztak a gondolataim, el is felejtettem közölni Aaronnal, hogy hol lakom. Nem mintha rossz irányba haladtunk volna. Egyáltalán nem.

– Ezen a részen laksz, nem igaz? North Central Booklynban?

– Aha – böktem ki. – Bed-Stuyban. – Biccentettem. – Én csak… honnan tudtad?

– Sokat panaszkodsz.

Mi van? Döbbenten pislogtam.

Aaron folytatta.

– Erre jó, vagy forduljak le?

A torkomat köszörültem, és dadogni kezdtem.

– Itt jó, maradj a Humboldt Streeten, majd szólok, ha le kell hajtani.

– Oké.

Belecsimpaszkodtam a biztonsági övbe, hirtelen kimelegedtem.

– Szóval, panaszkodom, mi? – dünnyögtem.

– Az ingázás miatt – válaszolta Aaron higgadtan. Kinyitottam a számat, de folytatta: – Mondtad, hogy negyvenöt percig tart, mire hazaérsz Brooklynba. – Elgondolkozott egy pillanatra. – Szinte mindennap felemlegeted. – Becsuktam a számat. Valóban panaszkodtam, de nem neki. Hanem mindenki másnak. Igaz, többnyire Aaron is ott lődörgött a háttérben, bár sose hittem, hogy érdekli, mit mondok, hacsak nem munkáról volt szó. Nem hittem, hogy érdeklem. Megdöbbentem, amikor megkérdezte: – Ki áll a lista élén, ha nem én? Tudod, akiket meg akartál ölni ezen a héten.

– Ja… – Elhallgattam, meglepett, hogy egyáltalán odafigyelt rám.

– Szeretném tudni, hogy kik a riválisaim – tette hozzá, mire felkaptam a fejem. – Ez így fair.

Most viccel? Édes istenem, ez vicc volt, nem igaz?

A mimikáját tanulmányoztam, és óvatos mosoly jelent meg az arcomon.

– Lássuk csak… – Felőlem játszhatjuk ezt. – Rendben, szóval Jeff… – számolni kezdtem az ujjaimon –, az unokatesóm, Charo… – még egy ujj – és Gerald. Igen, őt tutira kinyírnám. – Az ölembe ejtettem a kezemet. – Nézzenek oda! Be se kerültél az első háromba, Blackford! Gratulálok.

Őszintén szólva, ezen én magam is meglepődtem.

Összevonta a szemöldökét.

– Mi a baj az unokatesóddal?

– Ja, semmi különös. – Legyintettem, amikor eszembe jutott, amit anyától hallottam. Hogy mit mondott az az önjelölt Sherlock Holmes, amikor nem bukkant fotografikus bizonyítékra a kitalált pasimról. – Csak egy kis családi dráma.

Aaron hosszasan elgondolkozott ezen, és csöndben haladtunk előre. Kibámultam az ablakon, a homályos brooklyni utcákat néztem az esőcseppeken keresztül.

– Gerald egy faszfej – szólalt meg a férfi a vezetőülésen. Csodálkozva néztem rá. Az arca szigorú volt, komoly. Kétlem, hogy valaha is hallottam volna csúnyán beszélni őt. – Egy szép napon úgyis megkapja, amit megérdemel. Habár az igazat megvallva csodálkozom, hogy ez még nem történt meg. Ha rajtam múlna… – Megrázta a fejét.

– Ha rajtad múlna, mi lenne? Mit csinálnál? – Figyeltem, ahogy megfeszülnek az izmok az állkapcsán. Nem válaszolt, ezért elfordultam, és tovább bámultam az autók folyamát. Értelmetlennek találtam ezt a beszélgetést. És különben sem maradt energiám hozzá. – Nem számít. Nem ez volt az első alkalom.

– Hogy érted? – Aaron hangjának különös éle volt.

Nem foglalkoztam vele, őszintén válaszoltam, de nem bocsátkoztam részletekbe.

– Se kedvesen, se kulturáltan nem tud viselkedni velem, amióta előléptettek csoportvezetőnek. – Megvontam a vállam, és összekulcsoltam a kezem az ölemben. – Mintha nem bírná felérni ésszel, hogyan kerülhetett olyasvalaki, mint én, ugyanabba a pozícióba, mint ő.

– Olyasvalaki, mint te?

– Igen. – Felsóhajtottam, a leheletem pár pillanatra bepárásította az ablakot. – Egy nő. Először azt hittem, csak arról van szó, hogy én vagyok a legfiatalabb csoportvezető, és kételkedik a rátermettségemben. Ezt még meg tudtam volna érteni. Aztán megfordult a fejemben, hogy talán az zavarja, hogy külföldi vagyok. Tudom, hogy néhányan gúnyt űztek az akcentusomból. Egyszer hallottam, hogy Tim gúnyosan Sofía Vergarának hívott a hátam mögött. Amit, őszintén szólva, bóknak vettem… Nem lenne olyan rossz, ha legalább feleolyan jó testem vagy éles nyelvem lenne, mint annak a nőnek. Nem mintha elégedetlen lennék a testemmel. Egyáltalán nem bánom, hogy olyan vagyok… amilyen. – Átlagos. Hétköznapi. Az voltam. Mindenem teljesen középszerűnek számított ott, ahonnan jöttem. Barna szemek, barna haj. Alacsony testalkat. Nem voltam karcsú, ugyanakkor kövér se. Széles csípő, kis mellek. Több millió nőre illik ez a leírás. Na és, ha… középszerű vagyok? Nem nagy ügy. – Persze nem ártana megszabadulni néhány kilótól az esküvő előtt, azonban hiába erőlködöm, semmi sem működik. Különös hang jött mellőlem, és rádöbbentem, hogy nem csupán túl sokat mondtam, hanem egyenesen elkanyarodtam a témától, amiről Aaronnal beszéltünk, akinek fogalma sem volt, mi fán terem a csevegés. – Na mindegy… – Torokköszörülés. – Gerald nem örül a pozíciómnak, és nem azért, mert nem vagyok amerikai, vagy mert fiatalabb vagyok nála. De mit tehetünk, ilyen a világ, és ilyen is marad, amíg meg nem változik. – Csend volt a válasz. Aaronra sandítottam, kíváncsi voltam, vajon mi tántoríthatta el attól, hogy kioktasson, vagy hogy közölje velem, már megint panaszkodom. Talán csak nem érdekli, amiről beszélek. Ő azonban dühösnek tűnt. Megint. Összeszorította a száját, és mély ráncok jelentek meg a homlokán. A szemem sarkából megpillantottam a kereszteződést, amely az én utcámhoz vezet. – Jaj, itt kanyarodj jobbra, légy szíves! – kértem Aaront, és elfordultam tőle. – Az utca végén lakom. – Aaron egy hang nélkül követte az utasításaimat, de láttam, hogy még mindig azon rágódik, amit mondtam. Szerencsére megpillantottam a háztömbömet, mielőtt rákérdezhettem volna. – Ott! – Mutattam az épületre. – A jobb oldali ház. A bordó bejárati ajtóval. Aaron félrehúzódott, és leparkolt egy, csodával határos módon épp a bejárati ajtómmal szemben lévő szabad helyre. A pillantásom a jobb kezére esett, ahogy leállította a motort. Csend borult az autó zárt utasterére. Nagyot nyeltem, és körülnéztem. Megpróbáltam a környék homokkő épületeire koncentrálni, a néhány fára az utcán, a pizzériára a sarkon – ahonnan vacsorát szoktam hozni, ha épp lusta vagyok főzni, vagy amikor nagyon gyorsan akarok valami kaját szerezni. Mindenre figyeltem, csak a nyomasztó csendre ne kelljen, amíg a kocsiban ülök. Babrálni kezdtem a biztonsági övvel, és éreztem, hogy érthetetlen okból égnek a füleim, ezért megtörtem a csendet: – Na jó, akkor én…

– Fontolóra vetted az ajánlatomat? – kérdezte Aaron.

Mozdulatlanná dermedtek az ujjaim a biztonsági övön. Lassan felemeltem a fejem, és felé fordultam.

Amióta beültem az ázott sejhajommal a kocsijába, most először vettem úgy igazán szemügyre Aaront. Teljes mivoltában. Az arcát oldalról megvilágította az utcai lámpák gyér fénye. A vihar már elült, de még sötét és haragos volt az ég, mintha csak rövid szünetet tartana, mielőtt istenigazából rázendít.

Gyakorlatilag sötétben ültünk, így nem tudhattam biztosan, hogy Aaron szeme mélykék-e, ami azt jelenti, hogy komolyan beszél – reméltem, hogy nem ez a helyzet –, vagy az a világosabb árnyalat, ami a veszekedést előzi meg. Csak annyit láttam, hogy feszülten hátrahúzza a vállát. Kicsit szélesebbnek tűnt, mint máskor. Szinte összezsugorodni látszott körülötte az egyébként tágas utastér. A csudába is, ahogy elnéztem, úgy tűnt, mintha az egész teste betöltené a kocsit. Még az ülés és a kormány közötti távolság is kellően szélesnek tűnt a hosszú lábaihoz. Le mertem volna fogadni, hogy akár egy ember is beférne oda.

Épp eltűnődtem, vajon mit szólna hozzá, ha az ölébe ugranék, hogy leteszteljem a teóriámat, amikor Aaron köhintett. Meglehet, kétszer is.

– Catalina! – Felkaptam a fejem.

– Akarsz… – Elhallgattam, egy kicsit megrázott a felismerés, hogy gondolatban már Aaron ölében ülök. Nevetséges vagyok! – Akarsz pisilni vagy ilyesmi?

Aaronnak összeszaladt a szemöldöke, és átrendezte a tagjait, hogy felém forduljon az ülésen.

– Nem. – Különös pillantást vetett rám. – Valószínűleg meg fogom bánni, de megkérdezhetem, hogy honnan veszed ezt?

– Leparkoltál az utcámban. A házam előtt. Azt hittem, talán be akarsz jönni vécézni. De az igazat megvallva, reméltem, hogy nem a nagydolgodat akarod elintézni.

Néztem, ahogy szó nélkül mély levegőt vesz, majd lassan kifújja.

– Nem, egyáltalán nem kell vécéznem. – Úgy nézett rám, mint aki nem érti, mit keresek itt, a kocsijában. Közben én is ugyanezen agyaltam. Végre sikerült kicsatolnom az övet, miközben éreztem, hogy szinte lyukat éget az oldalamba Aaron pillantása. – Tehát, mi a válaszod?

Ledermedtem.

– A válaszom?

– Az ajánlatomra. Fontolóra vetted? És kérlek…

Az istenit, már megint ez a szó!

– …Ne gyere azzal, hogy nem emlékszel, miről van szó. Tudom, hogy tudod.

Nagyot dobbant a szívem, és egy hátborzongató pillanatra szinte megállt.

– Nem jövök én semmivel – motyogtam, mintha nem hallottam volna, hogy mire kért az imént.

De mentségemre szóljon, időre volt szükségem, hogy rájöjjek, mi folyik itt. Hogy… hogyan kezeljem a helyzetet. És ami a legfontosabb, hogy kiderítsem, miért.

Miért tett ilyen ajánlatot? Miért ragaszkodott ennyire hozzá? Miért erőlködött ennyit? Miért gondolta, hogy ő az egyetlen, aki segíteni tud nekem? Miért tűnt úgy, mintha komolyan gondolná? Miért…

De tényleg: miért?

Megacéloztam magam; szarkasztikus megjegyzésre számítottam, vagy arra, hogy vág egy grimaszt, amiért játszom itt az értetlent, vagy visszavonja az ajánlatát, mert direkt megnehezítem a dolgát, amihez neki nincs türelme. Ám amíg én ezekre készültem lelkileg, ő olyasmit tett, amire nem számítottam.

Lemondóan felsóhajtott.

Pislantottam egyet.

– A nővéred esküvője. Én leszek a kísérőd – mondta Aaron. Mint aki kész addig ismételgetni az ajánlatát, amíg meg nem adom neki a várt választ.

Vagy mint aki egy végtelenül egyszerű dolgot kínál. Valamit, amire egyszerű választ szokás adni, amin nem kell hosszasan elgondolkodni. Olyasmit, mint „Kérsz desszertet, Lina?” – „Igen, hogyne. Sajttortát kérek, köszönöm.” Aaron ajánlata azonban minden volt, csak egyszerű nem, és köszönőviszonyban se volt a sajttortával.

– Aaron… – Rásandítottam. – …Nem gondolhattad komolyan.

– Miért mondod ezt?

Mindenért?

– Nos, először is, te te vagy. Én meg én. Most rólunk van szó, Aaron. Nem gondolhattad komolyan – ismételtem. Mert tényleg nem.

– Teljesen komolyan beszéltem, Catalina.

Pislantottam. Megint. Majd keserűen felnevettem.

– Ez vicc akart lenni, Blackford? Tudom, hogy nem az erősséged, és hadd mondjak valamit: igazán nem kéne boldogboldogtalant a vicceiddel szórakoztatni, ha még azt sem érted, mi számít viccesnek, és mi nem. És megsúgom… – Mélyen a szemébe néztem. – …ez egyáltalán nem vicces, Aaron.

Összevonta a szemöldökét.

– Nem is vicceltem.

Egy hosszú pillanatig álltam a tekintetét.

Nem. Egy fenét. Nincs az az isten, hogy nem viccelt. Ezt még ő sem gondolhatta komolyan.

Beletúrtam kócos, nedves hajamba, és túl erősen söpörtem hátra. Ki akartam szállni. Valamiért mégis az ülésre tapadt a fenekem.

– Talán van más ötleted? Van jobb jelölted, mint én?

Mindkét kérdéssel rátapintott a lényegre, és nyilván ez lehetett a célja, mert csüggedten felsóhajtottam.

– Van egyáltalán más jelölted?

Nem, egy se volt. És cseppet sem éreztem magam jobban attól, hogy ilyen nyíltan rákérdezett. Elvörösödtem és hallgattam.

– Ezt nemnek veszem – mondta. – Tehát senkid sincs.

Ez úgy ért, mint egy hasba rúgás.

Igyekeztem nem kimutatni, hogy ez mennyire fájt – komolyan. Nem akartam, hogy Aaron Blackford lássa, milyen szánalmasnak és ostobának éreztem magam a szavaitól.

Mennyire magányos lehetek, ha az egyetlen jelöltem egy olyan kolléga, akit még csak nem is kedvelek…

Pedig igaza volt. És bármennyire rossz volt beismerni, végső soron nem volt senkim. Csupán Aaron Blackford. Ő – és egyesegyedül ő – szerepelt a jelöltek listáján. Mármint egy olyan világban, amelyben hajlandó lennék fontolóra venni, hogy magammal viszem Spanyolországba kamupasiként.

Hacsak…

Édes istenem! Jóságos ég! Vajon észrevette – megértette –, hogy mi történt ma az irodámban? Hogy véletlenül azt találtam mondani az anyámnak, hogy Aaronnak hívják a pasimat?

Nem. Megráztam a fejem. Dehogy. Képtelenség.

– Nem értem, miért csinálod ezt – mondtam a legmélyebb őszinteséggel, amellyel valaha is hozzászóltam.

Aaron felsóhajtott, halkan kifújta a levegőt.

– Nem értem, miért olyan nehéz elhinni, hogy ezt csinálom.

– Aaron… – Keserűen felnevettem. – …nem is kedveljük egymást. Ami nem baj, mert nagyon… mások vagyunk. Nem illünk össze. De ha még pár percet se bírunk ki egymás társaságában anélkül, hogy le akarnánk harapni a másik fejét, akkor honnan a fenéből veszed, hogy ez jó ötlet?

– Szerintem remekül kijövünk egymással.

Elfojtottam a nevetést.

– Na jó, ez már tényleg vicces volt. Szép munka, Blackford.

– Nem vicceltem! – Lebiggyesztette a száját. – Különben is, én vagyok az egyetlen jelölted – vágott vissza.

Maldita sea. Ebben sajnos igaza volt.

Nekidőltem a csukott ajtónak, ő pedig azzal folytatta:

– Talán egyedül akarsz elmenni arra az esküvőre? Mert én vagyok az egyetlen, aki segíthet.

A fenébe, tényleg ennyire elkeseredettnek és élhetetlennek hisz engem.

Igen – vágta rá a belső hangom. Mert az is vagy.

Megráztam a fejem, és ahogy egyre nőtt az elkeseredettségem, kezdtem komolyan latolgatni ezt az eszelős ötletet, amiben neki is szerepe volt.

– Jól van – mondtam ki lassan. – Tegyük fel, hogy számításba veszem ezt a nevetséges ajánlatot! Ha elfogadom, és hagyom, hogy velem tarts, te mit nyersz vele? – Összefontam a karjaimat, éreztem, ahogy a nedves ruha a bőrömre tapad. – Ismerlek, és tudom, hogy nem szoktál önzetlenül cselekedni. Nyilván megvan a motivációd. Egy indok. Egy cél. Valamit akarsz érte cserébe; különben sosem segítenél nekem. Ennyire azért nem vagy kedves. Legalábbis hozzám nem.

Aaron hátrahőkölt, alig észlelhetően, de biztos voltam benne, hogy ezt láttam. Egy hosszú pillanatig nem mondott semmit, szinte hallottam a fogaskerekek kattogását a fejében.

– Te is megtehetnéd értem ugyanezt – szólt végül.

Ugyanezt?

– Kicsit pontosíts, Blackford! A te nővéred is férjhez megy? – Elgondolkodtam. – Van egyáltalán testvéred? Fogalmam sincs, de gondolom, végső soron nem számít. Én is elkísérjelek téged egy másik esküvőre?

– Nem – válaszolta. Nem tudtam, hogy most a testvérekről beszél, vagy miről. Aztán ezután hozzátette: – Nem esküvőre, de szeretném, ha elkísérnél valahová.

Ha elkísérném?

Miért hangzott ez annyira… másként, amikor ő kért meg engem? Miért cseng ilyen furcsán, amikor Aaronnak van szüksége valakire, és nem nekem?

– Én… – Elhallgattam, és egy pillanatra zavarba jöttem, noha magam sem tudtam, hogy miért. – Elkísérjelek? Mármint… – Rámutattam. – Téged? Mint a barátnőd?

– Veled ellentétben én nem akarok egy csimpánzzal megjelenni. Úgyhogy igen, mint a barátnőm. – Elhallgatott, és lassan elmélyültek a ráncok a homlokán. – Te.

Becsuktam a számat, majd újra kinyitottam, nyilván úgy néztem ki, mint egy partra vetett hal.

– Szóval, azt akarod… – Magamra mutattam. – …hogy játsszam el a barátnődet?

– Nem azt mondtam, hogy…

– Nincs barátnőd? – vágtam a szavába, a kérdés akaratlanul kicsúszott a számon.

– Nincs.

A másodperc törtrészére becsukta a szemét és megrázta a fejét.

– Se egy alkalmi viszony? – Újabb fejrázás. – Egy röpke románc?

Felsóhajtott.

– Nem.

– Kitalálom. Nincs rá időd, mi? – Amint elhagyták a számat a szavak, megbántam. De őszintén szólva, kíváncsi voltam. Úgyhogy talán mégsem fogom annyira bánni, ha válaszol.

Aaron kissé összegörnyedt, és enyhült a tartása. Mint aki beletörődött, hogy kénytelen válaszolni, különben nem hagyom abba a nyaggatást.

– De van időm, Catalina. Ami azt illeti, rengeteg. – Még a kocsi sötétjében is éreztem, hogy az óceánkék szempár olyan őszinteséggel néz rám, amire nem voltam felkészülve. – Csak olyanra várok, aki meg is érdemli.

Na, ez hihetetlenül öntelt válasz volt. Sőt, egyenesen felfuvalkodott. És egyben döbbenetes módon… szexi.

Hűha! Megráztam a fejem. Azt már nem! Az egyetlen sz betűs szó, ami illik Aaron Blackfordra, az a… „szarkasztikus”. „Szörnyű”. „Szarrágó”. „Sztoikus”. Sőt, talán „szenvtelen”. De „szexi” semmiképp nem lehet. Egyáltalán nem.

– Ezért nincs még barátnőd? – kérdeztem, mert úgy éreztem, muszáj közönyt és ridegséget színlelnem. – Mert túl magasak az elvárásaid?

Aaron gondolkodás nélkül visszavágott.

– Neked ezért nincs senkid, aki elkísérne az esküvőre?

– Én… – Szerettem volna, ha csak ez az oka, és nem a színtiszta hülyeség meg a krónikus hazudozás, és az önfenntartási ösztön totális hiánya. – Ez bonyolult. Megvannak az okaim. – Az ölembe ejtettem a kezemet, és a műszerfalat bámultam magam előtt.

– Aki azt állítja, hogy semmilyen ok nem vezérli, az nyilvánvalóan hazudik.

– Na és téged milyen ok vezérel? – kérdeztem, még mindig a sötét és sima kocsibelsőt bámulva. – Mi késztetett arra, hogy annyi ember közül pont engem kérj meg, hogy játsszam el a barátnődet?

– Hosszú történet. – Nem kellett ránéznem, hallottam a sóhaját. Szimpatizáltam a kimerültségével. – Ez egy társas összejövetel. Nem ígérhetem, hogy jól fogsz szórakozni, de legalább a jó ügyért teszed. – Egy pillanatra elhallgatott, én pedig azon rágódtam, amit mondott. – Ígérem, mindenbe beavatlak… feltéve, ha elfogadod a felkérést.

Felkaptam a fejem, és belenéztem Aaron kék szemébe. Volt benne valami kihívás. És egy kis izgalom.

Ez csali volt. Betekintést ígért Aaron Blackford ismeretlen – és feltételezéseim szerint nem létező – magánéletébe. Tudta, hogy kíváncsivá tett.

Ügyes húzás, Blackford.

– Miért én? – kérdeztem, és úgy repültem a fény felé, mint egy ostoba éjjeli lepke. – Miért nem valaki más?

Rezzenéstelen arccal válaszolt:

– Mert az elmúlt hónapokban, amióta együtt dolgozunk, már megtanultam, hogy te vagy az egyetlen nő, aki elég őrült ahhoz, hogy belemenjen az ilyesmibe. Nekem is te vagy az egyetlen jelöltem.

Ezt nem vehettem bóknak, mert nem annak szánta. Ráadásul „őrültnek” nevezett. De a fenébe is! Volt benne valami – ahogy ezt mondta, ahogy ennek a bizarr napnak a végén, az események váratlan fordulata következtében kiderült, hogy neki is szüksége van valakire, mint nekem –, ami megtörte az ellenállásomat.

– Ugye tudod, hogy velem kell töltened egy teljes hétvégét Spanyolországban?

Kurta biccentés.

– Igen.

– Te pedig csupán egyetlen estét kérsz cserébe? Egy estére tegyek úgy, mintha a barátnőd lennék?

Újabb biccentés, és ezúttal kiélesedett a pillantása. Összeszorította a száját. Eltökélten. Ismertem ezt az arckifejezést. Már számtalanszor szembekerültem vele.

Ekkor megszólalt:

– Megegyeztünk?

Teljesen elment a józan eszünk?

Szótlanul néztük egymást. A szám válaszra nyílt, és hangtalanul mozogtak az ajkaim, amíg el nem határoztam magam.

– Oké. – Szóval tényleg elment az eszünk. – Benne vagyok.

Aaron arcán átsuhant egy árnyék.

– Benne vagyok – ismételte.

Bizony. Oda a józan eszünk.

Ez a megállapodás szokatlan helyzetbe hozott minket. Hirtelen nehezebbnek tűnt a levegő, olyan fojtogatónak, hogy alig bírtam lélegezni.

– Jól van. Oké. Rendben. – Végighúztam az ujjamat a patyolattiszta műszerfalon. – Akkor hát megegyeztünk. – Szemügyre vettem egy képzeletbeli porszemet, és minden eltelt másodperccel egyre idegesebb lettem. – Rengeteg részletet kell megbeszélnünk. – Például azt a tényt, hogy el kell játszania, hogy járunk, nem pedig csak az esküvőre kísért el. Vagy azt, hogy úgy kell tennie, mintha szerelmes lenne belém. – De előbb veled foglalkozzunk! Mikor lesz ez a társas összejövetel, amelyben kisegítelek?

– Holnap. Érted jövök este hétre.

Ledermedtem.

– Holnap?

Aaron elfordult tőlem az ülésen.

– Igen. Készülj el hétre! Halálpontosan – tette hozzá. Annyira… meglepődtem, hogy még fintorogni is elfelejtettem, amikor folytatta a dirigálást. – Ha lehet, estélyit vegyél. – Felemelte a jobb kezét, hogy beindítsa a motort. – Most pedig menj haza, és pihend ki magad, Catalina. Későre jár, rád fér egy kis pihenés. – A bal keze súlyosan zuhant a kormányra. – Holnap mindent elmagyarázok.

Aaron szavai valahogy csak azután jutottak el a tudatomig, hogy becsuktam az épület ajtaját magam mögött. És beletelt még néhány másodpercbe, amíg felbőgött a kocsi motorja, majd a távolba veszett, mire felfogtam, hogy mire célzott.

Holnap randim lesz. Egy kamurandi. Aaron Blackforddal. És estélyiben kell megjelennem.

HATODIK FEJEZET

N em eshetek pánikba. Szó sem lehet róla.

A lakásom háborús zónává változott, de én megőriztem a hidegvéremet. A szanaszét hajigált ruhák? Minden a helyén volt.

Megszemléltem a tükörképemet a magas tükörben, amely a stúdiólakás egyik falán függött, hogy szemügyre vegyem a – reményeim szerint utolsó – ruhát, amit felpróbáltam. Nem az volt a gond, hogy nem volt mit felvennem; ennél jóval egyszerűbb volt a probléma. Az volt a gond – és a hónap legnagyobb migrénjének ígérkező fejfájás – forrása, hogy fogalmam sem volt, milyen alkalomhoz kell öltöznöm.

„Készülj el hétre! Halálpontosan. Ha lehet, estélyit vegyél.”

Hogy miért nem kértem pontosítást, azt nem értem fel ésszel.

Csak annyit tudtam, hogy óriási hibát követtem el, ami sajnos már nagyon ismerős volt. Erről szólt az egész életem. Fejjel rontottam mindennek. Nem csoda, hogy annyi görcsbe és gubancba keveredtem, amiket sehogy sem bírtam kibogozni.

Egyes számú bizonyíték: A hazugság.

Kettes számú bizonyíték: A hazugság következménye.

Más szóval, alkut kötöttem valakivel, akire soha, de soha, még a legvadabb álmomban – sőt rémálmaimban – sem gondoltam volna, hogy szükségem lesz. Vagy hogy neki lesz rám szüksége. Aaron Blackforddal.

– Loca – motyogtam, és felhúztam a következő ruha cipzárját. Ez estélyinek számít egyáltalán? Me he vuelto loca. Ha perdido la maldita cabeza.

Levettem, és az ágyra hajítottam, a többi felpróbált ruha közé, majd a köntösömért nyúltam. A bolyhos rózsaszínért, ugyanis szükségem volt egy kis kényeztetésre, és nem jutott jobb az eszembe. Hacsak nem akarom sütivel tömni magam.

Végignéztem a lakásomon, és a halántékomat masszíroztam. Nem voltak válaszfalak a nappali és a háló, valamint a konyha között, amit más körülmények közt imádtam. Ez volt az egybenyitott élettér előnye – hiába volt kicsi, mivel Brooklyn már csak ilyen. Ám ahogy most elnéztem az egész lakásra kiterjedő rumlit, szinte bántam, hogy nem tágasabb helyen élek. Ahol falak is vannak, és akkor nem tudnám felforgatni az egész lakást.

Minden felületet ruhák, cipők és táskák borítottak – az ágytól kezdve a kanapén át, a székeket, a padlót, de még a dohányzóasztalt is. Semmi sem úszta meg. A máskor takaros lakás, amit olyan gondosan dekoráltam a fehér és a krémszín árnyalataival, itt-ott bohém részletekkel – például a gyönyörű, kézzel szőtt szőnyeggel, ami többe került, mint valaha is beismerném –, inkább divatkatasztrófára emlékeztetett, mint otthonra.

Üvölteni akartam.

Szorosabbra húztam a derekamon a köntöst, és lekaptam a telefont a komód tetejéről.

Volt még két órám „halálpontosan hétig”, de tehetetlen voltam. És ruhátlan. Ugyanis nem volt olyan ruhám, ami elmenne estélyinek. Mert ennyire ostoba vagyok. Mert fogalmam sem volt, hogy milyen alkalomhoz kell öltöznöm, és nem kérdeztem meg.

Még Aaron telefonszámát se tudtam, hogy legalább küldjek neki egy segélykérő sms-t néhány fenyegető emojival a könnyebb érthetőség kedvéért. Nem vagyok mazochista, aki élvezi, ha az ellenséggel barátkozhat, ezért sosem volt szükségem a számára.

Mostanáig.

A ruhahalomra hajítottam a telefont, és átmentem a kényelmes sarokba, ami a nappalim volt. Felkaptam a laptopomat a kerek, ekrü dohányzóasztalról, amelyet néhány hete találtam a bolhapiacon, az ölembe vettem a gépet, és leroskadtam a kanapéra.

Miután kényelembe helyeztem magam a puha párnák közt, bejelentkeztem a vállalati e-mail-fiókomba.

Ez volt az utolsó esélyem. Ha szerencsém van, ez a munkamániás még szombaton is a laptop előtt görnyed. Különben is, ez a… megállapodás, amit kötöttünk, üzleti jellegű volt, nem igaz? Csak az lehetett. Nem voltunk puszipajtások – sőt, barátságosak se egymással –, így nem maradt más, csak a valamit valamiért jellegű alku. Egy szívesség két kolléga között.

Nem maradt vesztegetni való időm, megnyitottam egy új levelet, és írni kezdtem.

Feladó: cmartin@InTech.com

Címzett: ablackford@InTech.com

Tárgy: Sürgős infó szükséges!

Mr. Blackford!

Ezen a ponton igencsak haragudtam – magamra és rá is –, ezért nem volt hangulatom tegeződni.

A legutóbbi beszélgetésünk óta várom, hogy értesítsen a közelgő találkozónk részleteiről. Nincs minden információ a birtokomban, ennek következtében a szerződésben foglaltakat nem vagyok képes maradéktalanul teljesíteni.

Láttam a Gossip Girl – A pletykafészek összes évadát, pontosan tudtam, miféle borzalmas következményekkel jár, ha az ember nem a megfelelő ruhában jelenik meg egy istenverte New York-i „társas összejövetelen”.

Amint bizonyára ön is tisztában van ezzel, rendkívül fontos, hogy mielőbb megossza velem az összes szükséges információt.

Várom sürgős válaszát.

Üdvözlettel:

Lina Martín

Elvigyorodtam, rákattintottam a küldésre, és néztem, ahogy kirepül a levelem a postaládámból. Majd egy hosszú percig csak bámultam a képernyőt, és vártam, hogy megérkezzen a válasz. Amikor harmadjára frissítettem a beérkező leveleket, lehervadt a képemről a vigyor. Amikor ötödjére, kivert a víz – részben azért, mert téli köntösbe bugyoláltam magam – a tarkómon.

Mi lesz, ha nem válaszol?

Vagy ami még rosszabb, ha ez az egész csak egy átverés? Ha csak szórakozik, és elhitette velem, hogy segíteni akar. Mi lesz, ha olyan helyzetben találom magam, mint Carrie?

Nem, Aaron sosem tenne ilyet – szólt a hang a fejemben.

De miért nem? Több mint elegendő bizonyíték volt a birtokomban, amely arra mutatott, hogy Aaron igenis képes az ilyesmire.

Ismertem őt egyáltalán? „Társas összejövetelekre” járt a „jó ügy érdekében”, az ég szerelmére. Szart se tudtam róla.

Basszus. Mégis kell az a süti. Rám fér.

Mire visszatértem a laptophoz a sütiscsomaggal a kezemben, a számban a cukros-vajas ízbombával, már ott várt Aaron válasza. Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

Beleharaptam még egy sütibe, és megnyitottam az e-mailt.

Feladó: ablackford@InTech.com

Címzett: cmartin@InTech.com

Tárgy: Re: Sürgős infó szükséges!

Egy órán belül ott leszek.

Üdv:

Aaron

– Mi a f…? – A kérdés köhögőrohamba fulladt, és a torkomra tapadt a falat a számban, nem bírtam lenyelni. Aaron idejön. A lakásomra. Egy órán belül. Azaz egy órával korábban, mint megbeszéltük. Átszaladtam vízért a konyhába, majd végignéztem a lakásban uralkodó fejetlenségen. – Mierda.

Nem kéne törődnöm vele; tudtam én. De hogy Aaron ezt lássa? Még mit nem! Inkább fulladok sütibe, mint hogy ezzel piszkáljon életem végéig. Mert megtenné.

Letettem a poharat a pultra, és nem vesztegettem több időt, munkához láttam. Egy óra. Hatvan percem maradt tehát – Aaront ismerve egy fia másodperccel se több vagy kevesebb –, hogy rendbe szedjem a lakást.

Rá is ment egy óra, mire sikerült prezentálható állapotba hozni az otthonomat, így amikor megszólalt a csengő, nemcsak arra nem volt időm, hogy normális ruhát húzzak, amelyben nem úgy nézek ki, mint egy ember méretű plüssállat, de tovább fokozódott az idegességem.

– Na tessék, órát lehet igazítani hozzá – dühöngtem magamban, miközben az ajtóhoz siettem. – Halálpontos.

Megnyomtam a kapunyitó gombját.

Megigazítottam a zilált kontyot a fejem búbján, és próbáltam lehűteni magam.

Segít neked. Légy kedves! – mondtam magamnak. Szükséged van rá.

Kopogás az ajtón.

Vártam két másodpercet, mély levegőt vettem, és felkészültem, hogy kedvességet színleljek.

Megragadtam a kilincset, semleges arckifejezést erőltettem az arcomra, és ajtót nyitottam.

– Aaron – szóltam kurtán. – Én… – Mondani akartam… még valamit, de leblokkolt az agyam. És a semleges arckifejezésnek is lőttek. Elhűlve próbáltam szóra nyitni a szám: – Én… – Kezdtem megint, de nem találtam a szavakat. Zavartan köhécseltem. – Én… szia. Helló. Hűha. Oké…

Aaron furcsán nézett rám, míg én pislogtam, és csak reméltem, hogy nem guvadnak ki nagyon a szemeim.

Pedig ki hibáztatna érte? Kinek ne guvadna ki a szeme, ha ilyen látvány tárul elé?

Mert nem Aaron állt az ajtóm előtt. Nem. Dehogy. Még soha életemben nem láttam ezt a férfit. Ez az Aaron nem az az Aaron volt, akit én ismertem.

Ez az Aaron ugyanis… észbontóan dögös volt. És nem csupán jólesett ránézni. Ez az Aaron elegáns volt. Kifinomult. Megnyerő. Lehengerlően vonzó, amolyan „Hölgyeim és uraim, elő a legyezőket!” stílusban.

A fenébe, miért öltözött így? Hová tűnt az unalmas pantallós, fantáziátlan inges Aaron, akit tiltólistára tettem, és megjelöltem, hogy egy ujjal se nyúlnék hozzá? Hogy a francba történhetett, hogy egyetlen pillantást vetettem rá, és máris dadogtam, mint egy bakfis?

Hitetlenkedve bámultam az előttem álló válaszra. Ez a magas, karcsú alak, amire nem lett volna szabad felfigyelnem, fekete öltönyt viselt. Nem, nem is öltönyt. Hanem szmokingot. Egy istenverte szmokingot, aminek a vörös szőnyegen lenne a helye, nem a Bed-Stuyban lévő lakásom ajtaja előtt. Szerintem.

Ebben a pasiban semmi sem illett hozzám. Se a sötét haja, se a keményített fehér ing a nyakkendővel, se az a mélykék szempár, amely engem és a reakciómat figyelte, se a nyavalyás filmsztárokhoz illő szmoking, de még kevésbé az a két, sötét szemöldök, amely egyre közelebb kúszott egymáshoz.

– Mi a fene van rajtad? – hüledeztem. – Ez valami vicc? Nem megmondtam neked, Aaron, hogy te csak ne akarj vicces lenni?

– Rajtam mi a fene van? – A kék szempár most tetőtől talpig végigmért, kétszer is. – Rajtam?

Valami megváltozott az arckifejezésében, mint aki nem éri fel ésszel, hogy mit lát.

– Aha. – Kényelmetlenül feszengtem, vártam, hogy újra az arcomba nézzen, nem tudtam, mit mondjak, mit csináljak. – Mi a fene ez? – suttogtam hangosan, számomra is érthetetlen okból.

– Úgy érzem, nekem is fel kell tennem ezt a kérdést. Mert igaz, hogy nem mondtam semmi konkrétumot. – Rám mutatott. – De azt hittem, több eszed van annál, hogy azt hidd, pizsamapartira megyünk.

Nagyot nyeltem, éreztem, hogy még a fülcimpám is elvörösödik. De csak a fejemet ráztam. Így már jobb. Ezzel az Aaronnal már lehet mit kezdeni. Tudtam, hogyan kell bánni vele. Ellentétben a másikkal, amelyiktől elakadt a lélegzetem. Amelyikkel azt sem tudtam, mit csináljak.

Ránéztem, és kihúztam magam.

– Nahát, szerinted át kéne öltöznöm? – Szorosabbra húztam magamon a rózsaszín köntöst, közben igyekeztem kiverni a fejemből, hogy mennyire nevetségesnek érzem magam, és felháborodással lepleztem a szégyenemet. – Igazán nem szeretnék túlöltözni erre a bizonyos pizsamapartira. Szerinted csoki és chips is lesz?

Aaron mintha egy pillanatra eltöprengett volna a kérdésen.

– Hogyhogy nem fősz meg benne? Túl sok ez a velúr egy ilyen kis stöpszlinek.

Velúr?

– Milyen remekül értesz a textíliákhoz, annak ellenére, hogy összesen kétféle öltözéket rejt a szekrényed.

Átsuhant egy érzelem az arcán, de nem figyeltem fel rá időben. Egy pillanatra behunyta a szemét, és mély levegőt vett.

Felpaprikázódott. Egyre fogyott a türelme. Láttam rajta.

Nem fog menni. Nekünk kampec.

– Először – kezdte, miután visszanyerte az önuralmát – szinte felfalsz a tekinteteddel. – Elvörösödtem. Lebuktam. – Azután kifogásolod az öltözékemet. Most pedig belekötsz az ízlésembe. Beengedsz, vagy mindig az ajtó előtt váratod a vendégeidet, amíg vérig nem sérted őket?

– Ki mondta, hogy a vendégem vagy? – Dühösen fújtattam, meg sem próbáltam leplezni a bosszúságomat, csak sarkon fordultam, és faképnél hagytam Aaront az ajtóban. – Te hívtad meg magad – szóltam vissza. – Akár be is jöhetsz magadtól a lakásomba, nem igaz, nagyfiú?

Nagyfiú? Behunytam a szemem, és örültem, hogy legalább elfordultam tőle.

Nem bírtam túltenni magam a tényen, hogy „nagyfiúnak” szólítottam Aaron Blackfordot, ezért a konyhasarok felé indultam, és kinyitottam a hűtőt. Ahogy megcsapott a hideg levegő, kicsit jobban éreztem magam. Egy teljes percig bámultam a hűtő belsejébe, és amikor végre megfordultam, szívélyes mosolyt erőltettem az arcomra.

Aaron Blackford – szmokingostul – a keskeny konyhaszigetnek dőlt, amely elválasztotta a konyhát a nappalitól. Kék szeme a térdemet fürkészte. Még mindig a köntösömet bámulta, amit felháborítóan érdekfeszítőnek talált.

Rájöttem, hogy zavar. Volt valami a nézésében, amitől alkalmatlannak éreztem magam, noha ez az én otthonom volt, és ő csak egy jövevény volt itt, aki a megbeszéltnél jóval korábban érkezett. Hülyeség volt, de arra emlékeztetett, mennyire megalázónak éreztem, amikor pár hónappal ezelőtt meghallottam, hogy miket mond rólam Jeffnek. Vagy amikor majdnem a képembe vágta a bögrét, amit ajándékba vittem neki. És hogy sose tudtam túltenni magam az ezt követő beszólásokon és szurkálódásokon.

Rosie-nak igaza volt; képtelen voltam továbblépni. Úgy kapaszkodtam a neheztelésbe, mintha az életem múlna rajta. Mintha egy ajtó lenne az óceán vizén, és nem volna nálam mentőmellény.

– Nem éppen nyári darab. – Aaron a köntösöm felé intett a fejével.

Igaza volt. Kész szauna volt ez a köntös, de szükségem volt a kényelmére.

Nekidőltem a konyhapultnak a hátam mögött.

– Megkínálhatom valamivel, Anna Wintour? Vagy szeretné inkább tételesen pontokba szedni, hogy mennyi kivetnivalót talál a köntösömben?

Megremegett a szája széle, és elfojtott egy mosolyt. Én azonban ezt cseppet sem találtam mulatságosnak.

– Kérhetek vizet? – Meg sem rezzent, leszámítva azt a mosolyt a szája szegletében, amit próbált visszatartani.

– Tudod… – Fogtam egy ásványvizes palackot, és letettem elé. Majd magamnak is elvettem egyet. – Írhattál volna egy e-mailt. Nem kellett volna ilyen korán idejönnöd.

– Tudom. – Még szép, hogy tudja. – Szívességet tettem neked azzal, hogy idő előtt idejöttem.

– Szívességet? – Összehúztam a szemem. – Ha szívességet akarsz tenni nekem, legközelebb churróval a zsebedben jelensz meg az ajtóm előtt.

– Észben tartom – bólintott, mint aki komolyan gondolja. Épp nyitottam a számat, hogy megkérdezzem, hogy mégis, mit ért ezen, amikor folytatta: – Miért nem hívtál inkább fel a… formális levél helyett? Ezzel mindkettőnknek időt spórolt volna, Miss Martín. – Gúnyos hangsúllyal mondta ki a nevem.

Aha! Tudtam, hogy a „Mr. Blackford” célba talál.

– Jól van, először is, nem kértelek, hogy idegyere. Ez a te sarad. – Lecsavartam a kupakot a palackról, és ittam egy korty vizet. – Másodszor, hogy a nyavalyába hívjalak fel, ha egyszer nem tudom a számodat, nagyokos?

Rápillantottam az üveg fölött.

Aaron összevonta sötét szemöldökét.

– Pedig tudnod kéne. A legutóbbi csapatépítő programon, amit a részlegünknek szerveztek, mindenkivel telefonszámot cseréltünk. Nekem megvan a tiéd. Mindenkié megvan.

Lassan leeresztettem a palackot, és rácsavartam a kupakot.

– Nos, nekem akkor sincs meg a tiéd. – Nem voltam hajlandó elmenteni Aaron számát, mert, ismétlem: még mindig nehezteltem rá. Ettől persze most nem éreztem magam jobban, de a tényeken nem változtatott. – Különben is, mire kéne az nekem?

Néztem, ahogy eltöpreng a szavaimon, majd enyhén megrázza a fejét. Kiegyenesedett, és ellépett a konyhaszigettől.

– Tehát, mi olyan fontos? – Visszaterelte a beszélgetést a témához. – Miféle infóra van sürgősen szükséged?

– Nem lehet úgy ruhát választani, hogy azt sem tudom, hová megyünk, Blackford – magyaráztam, és vállat vontam. – Ezt mindenki tudja.

– De hisz megmondtam. – Felvonta az egyik szemöldökét. – Társas összejövetelre.

– Valóban ezt mondtad. – A pultra tettem a palackot, és összecsaptam a tenyeremet. – Csakhogy ez nem elegendő információ. Ennél kicsit több részletre van szükségem.

– Estélyi – mondta a konok, kék szemű rémálom. – Ennyi infó bőven elég ahhoz, hogy kiválassz egy ruhát.

Felhördültem és a bolyhos, rózsaszín anyagba bugyolált dekoltázsomhoz kaptam, a metaforikus gyöngysoromhoz.

– Bőven elég? – ismételtem lassan.

Kurta biccentés.

– Igen.

Nem hittem a fülemnek. Komolyan azt képzelte a pasi, hogy igaza van.

– Az egy- vagy kétszavas válasz korántsem nevezhető „bőven elégnek”, Aaron.

Különösen, hogy ő közben úgy fest, mint aki egy Upper East Side-i gálára készül, ahol az emberek a levegőbe puszilnak, és a hamptonsi nyaralásukról cseverésznek. Na, az ilyesmihez határozottan nincs ruhám.

– Miért olyan nehéz megérteni azt a szót, hogy „estélyi”? – Szórakozottan a szmokingja ujjához nyúlt. – Az estélyi esti eseményekre szánt ruha.

Pislantottam egyet.

– Most komolyan ezt magyarázod nekem? – Éreztem, hogy újabb ideggörcs kerülhet. – Te egyszerűen… – Ökölbe szorítottam a kezem, és a legszívesebben hozzávágtam volna valamit. – Ááá!

Aaron zsebre tett kézzel figyelt engem, és kiborítóan… jóképű és elegáns volt abban az istenverte szmokingban.

Valamit mégis elárulhatott az arcom, mert megváltozott az arckifejezése.

– Jótékonysági esemény lesz. Egy adománygyűjtő est, amelyet minden évben megrendeznek. – Szétnyíltak az ajkaim a kulcsfontosságú információ hallatán. – El kell mennünk Manhattanbe… a Park Avenue-ra.

Ne, ne, ne! Ez túl puccos!

– Estélyi és szmoking kötelező, úgyhogy ki kell öltöznöd. Elegáns estélyibe. – Bizonytalanul végignézett rajtam, majd újra az arcomba bámult. – Amint azt már mondtam.

– Aaron – szűrtem a fogaim közt a szót. – Mierda. Joder. – Ömlött belőlem a spanyol szitokszavak áradata. – Egy adománygyűjtő est? Jótékonysági esemény? Ez olyan… hivalkodóan burzsuj. – Megráztam a fejem, olyan hévvel, hogy majdnem kiszabadult a hajam a kontyból. – Sőt, ezer-dollárosokkal-törlök-segget burzsuj. És nem, ezzel igazán nem ítélkezni akarod, de Jesszus! – A fejemhez kaptam, és fel-alá járkáltam a szűk kis konyhatérben. – Igazán szólhattál volna. Ezt már tegnap is mondhattad volna, tudod? Reggel elugrottam volna bevásárolni, Aaron. Készültem volna, nem is tudom, néhány opcióval, amelyek közül választhatsz. Fogalmam sincs, mit csináljak. Van pár elegánsabb ruhám, de egyik sem… megfelelő.

Már hat óra is elmúlt, és…

– Tényleg megtetted volna? – Egy pillanatra kinyílt a szája, és olyan döbbentnek tűnt, amilyennek még sose láttam. Majd becsukta a száját. – Értem?

Megtorpantam.

– Igen. – Összefontam a karomat. Miért kell ezen ennyire meglepődni? – Persze hogy megtettem volna. – Rápillantottam, és láttam, milyen furcsán mustrál. – Először is, igazán nem szeretnék úgy megjelenni ezen a „jótékonysági eseményen”… – macskakörmöket rajzoltam a levegőbe –, mint egy bohóc. Hiszed, vagy sem, azért belém is szorult némi önérzet, és én is zavarba tudok jönni. – Aaronnak olyan különösen csillogott a szeme, hogy ideges lettem. – Másodszor, nem akarom, hogy azzal vágj vissza nekem, hogy az isten tudja, mit veszel fel a nővérem esküvőjére, direkt a bosszantásomra. Vagy hogy meggondold magad, mondván, hogy megszegtem valamiféle etikettet, most, hogy úgy készülök, hogy velem jössz Spanyolországba. Én… – Elhallgattam, kiment az erő a hangomból. – Tulajdonképpen szükségem van rád, tudod?

Az utolsó szavak csodával határos módon gördültek le a nyelvemről. Észre sem vettem, hogy kimondtam őket, csak amikor már túl késő volt, és nem tudtam visszaszívni.

– Sosem tennék veled olyat – válaszolta Aaron, amivel meglepett. – Nem gondolom meg magam. Megegyeztünk. – A beismeréstől kiszolgáltatottnak éreztem magam, és lesütöttem a szemem. A kezére koncentráltam, amit kihúzott a zsebéből. – Nem tenném meg veled, Catalina – ismételte. – Akkor sem, ha kényszerítenél, amire tudom, hogy képes vagy.

Volt egy olyan érzésem, hogy a szarkazmus szándékos volt. Épp csak annyi, hogy visszavágjak. De valamiért mégsem tettem. Őszintén csengett a hangja. Csakhogy én… nem tudhattam, hogy komolyan gondolja-e. Nem volt könnyű felülemelkedni a múltbeli összetűzéseken. A szurkálódásokon, megjegyzéseken, provokáláson. A sok apró megnyilvánuláson, amelyekkel folyamatosan arra emlékeztettük egymást, hogy mennyire nem jövünk ki.

– Ha te mondod, Blackford. – Hallottam a kételkedést a saját hangomban, de mit tehettem. – Most nincs időm erre. – Habár már magam sem tudtam, hogy mi volt az az „ez”. A nyakamhoz emeltem a kezem, és szórakozottan megmasszíroztam. – Csak… helyezd magad kényelembe! Megnézem, hátha találok valamit erre az „adománygyűjtő estre”.

Odaléptem Aaronhoz, magas alakja elállta az utat a nappali felé. Megtorpantam előtte, felnéztem az arcába, és felvontam a szemöldökömet, szavak nélkül kértem, hogy álljon félre. Aaron fölém tornyosult, letekintett rám a magasból, az arcomat fürkészte. Végigsiklott a pillantása a nyakamon, ahol egy pillanattal korábban megmasszíroztam.

Végül ismét a szemembe nézett, és volt valami a kék szemeiben, amit nem tudtam mire vélni.

Egészen közel álltunk egymáshoz, meztelen lábujjam szinte hozzáért a fényes bőrcipője orrához. Szaporábban vert a szívem a felismeréstől. Ahogy Aaron rám szegezte a tekintetét, egyre hevesebben kapkodtam levegő után.

Nem voltam hajlandó megtörni a szemkontaktust, álltam a tekintetét.

Felemeltem a fejemet, és akaratlanul is észrevettem, hogy nagyobbnak tűnik, mint máskor. Mintha a szemem láttára nőtt volna meg. Magasabbnak és nagyobbnak hatott az alakja a szmokingban, amely ellenállhatatlanul vonzóvá tette. Minden apró részletet meg akartam figyelni rajta, annyira lenyűgözött ez az új megjelenése.

Aaron kidugta a nyelve hegyét, és megnyalta az alsó ajkát, amit megbabonázva néztem. Telt ajka megcsillant a konyha lámpafényében.

Kimelegedtem a hülye köntösömben. Túl meleg volt Aaronhoz ilyen közel, túl sokat láttam belőle, túl sok részletre figyeltem fel egyszerre.

Merészen felpillantottam a kék szemekbe. Még mindig engem nézett, még mindig benne volt az a valami a pillantásában. A felszín mögött lapult. Eltelt egy szívdobbanásnyi idő, és esküszöm, közelebb húzódott hozzám, de csak egy hajszállal. Persze az is lehet, hogy képzelődtem.

Nem számított.

– Komolyan mondtam. – Halk, mély volt a hangja, ilyen közelről szinte ércesnek tűnt. Minden racionális gondolat kihullt a fejemből, de tudtam, miről beszélt. Persze hogy tudtam. Halkan felsóhajtott, az arcomba csapott mentaillatú lehelete. – Sosem állnék rajtad semmiféle bosszút. Tudom, milyen fontos számodra a nővéred esküvője. – A szavaiban rejlő igazság nagyobb hatással volt rám, mint a testünk közelsége. Kinyílt a szám, és nagyot dobbant a szívem. – Nem fogom meggondolni magam. Sosem szoktam.

Aaron Blackford tényleg meg akar nyugtatni engem? Garantálni akarja, hogy bármi is történt vagy történik kettőnk közt, ez nem változik? Hogy állja a szavát, és nem fog csalni? Nem fog visszakozni? Valóban ez történik? Mert nagyon úgy hangzott. Ami azt jelentette, hogy vagy olvasott a gondolataimban – és őszintén reméltem, hogy nem erről van szó –, vagy talán Rosie-nak igaza volt Aaronnal kapcsolatban.

Talán mégsem volt olyan rossz.

Talán tévesem ítéltem meg. Nem is… nem is tudtam, mit mondjak erre. Sem azt, hogy mit kezdjek ezzel az egésszel, hogy őszinte legyek. És minél hosszabbra nyúlt a hallgatás, minél tovább sugározta magából Aaron ezt a nyíltságot, annál jobban kimelegedtem és megszédültem, és annál nehezebben tudtam összeszedni a gondolataimat.

– Ugye megértettél, Catalina? – erősködött, és a testéből áradó hő úgy ölelt át, mint egy meleg kabát.

Nem! – szerettem volna mondani. Egy árva szót sem értek abból, ami itt zajlik.

Nagyot nyeltem, de nem bírtam megszólalni. Csak egy különös hang szakadt fel a torkomból, utána rögtön köhintettem.

– Jobb, ha megyek – szóltam végül. – Ha nem bánod, átöltözöm. Különben elkésünk.

Aaron a testalkatához képest meglepően kecsesen félreállt az útból. Oldalra húzódott, túl magas és szélles vállú volt az én zsúfolt kis lakásomhoz. Túl sok helyet foglalt, és még mindig megborzongtam a közelségében. Különösen, amikor elmentem mellette, és plüssbe bújtatott vállam a mellkasát súrolta.

A kőkemény mellkasát.

A forróság felszökött a testemből az arcomba.

Elég! Remegtek a lábaim, és kivert a víz. Csak le kell vennem a köntöst – bátorítottam magam, és megragadtam a gallérját. – Amiatt vagyok így kimelegedve.

Átmentem a lakás túlsó végébe, és ellenálltam a kísértésnek, hogy legyezni kezdjem magam, inkább másra gondoltam.

Ruhákra. Nem Aaronra. Nem a szmokingos testére. Sem a mentolos leheletére. Vagy a mellkasára. Vagy bármely más testrészére. Sem arra, amit korábban mondott.

Ám minduntalan el akartam fordítani a fejem, hátranézni. Rá.

Nem!

A szekrény felé nyúltam, és kinyitottam az ajtaját. Beletúrtam a tartalmába, és keresgélni kezdtem, hátha találok valamit, ami megfelel az alkalomra, s közben lassan visszatért a lelki erőm.

Kihalásztam az egyetlen ruhadarabot a szekrény mélyéről, ami kihúzhat a csávából, majd fogtam a különleges alkalmakra félretett tűsarkút, néhány kiegészítőt, és elindultam a fürdőszoba felé.

Útközben Aaronra sandítottam. A bársonyos kék szófa mellett állt, amely eltörpült mellette, és a telefon képernyőjét bámulta. Fel sem nézett, amikor elmentem mellette.

Helyes. Jobb, mintha kutakodna, vagy megint elterelné a figyelmemet a testével.

A szmokingot okoltam. Ez a fajta viselkedés – ez a reakció, amit Aaron kiváltott belőlem – nem számított normálisnak.

– Megyek… és felöltözöm odabent – szóltam vissza a férfinak, aki betöltötte a lakásom parányi terét. – Érezd magad otthon!

Az egyetlen, ajtóval szeparálható helyiségben – a fürdőszobában – fellélegeztem. Lehűlt a testem. Nem lehetett bezárni az ajtót, ezért csak becsuktam, majd felakasztottam a ruhát a zuhanyfüggöny rúdjára, amíg nekiláttam a sminknek és a hajamnak.

Úgy éreztem, egy örökkévalóság telt el – ugyanakkor közel sem elegendő idő –, mire megelégedtem a külsőmmel. A teljes alakos tükörből, amelyet szerencsére jó érzékkel a fürdőszobába tettem, egy ujjatlan, földig érő ruhát viselő nő nézett vissza rám. A ruha színe az ónix és az éjkék között volt. A szabás és az anyag rendkívül egyszerű volt – és közel sem eléggé nagyestélyis –, de a magas hasíték a szoknya oldalán, amely a térdem fölött ért véget, elegáns és kifinomult formát adott neki. Az igazi sztár azonban a dekoltázs volt, amelyre – noha nem villantotta ki a melleimet, ahhoz túl közel esett a nyakszegély a nyakamhoz – fehér, igazgyöngyökre hasonlító gyöngyök voltak hímezve. Gyönyörű volt az összhatás. Ezért is vettem meg hirtelen felindulásból néhány hónapja. És ezért nem volt még alkalmam felvenni, sőt, szinte meg is feledkeztem a létezéséről.

Végignéztem a vállaimra omló barna fürtökön. A frizurám közel sem volt tökéletes, de megfelelt. Elgondolkoztam, hogy felvigyek-e egy kis piros rúzst. Végül inkább elvetettem az ötletet, mert túlzásnak éreztem. Majd egy igazi randin.

Nem mintha a közeljövőben számíthattam volna ilyesmire. Régóta nem randiztam.

Halkan felsóhajtottam, és különös szorítást éreztem a szívemben.

Olyan volt, mintha ezer éve nem randiztam volna. Nem mintha ne lennék elég vonzó ahhoz, hogy felkeltsem egy férfi érdeklődését. Megfordultam egy-két randin nem sokkal azután, hogy New Yorkba költöztem. Ám egy ponton felhagytam a próbálkozással. Minek erőlködjek, ha egyszer nyilvánvaló, hogy valami nem stimmel velem? Lehet, hogy eljöttem Spanyolországból, de valahogyan sikerült a bizalmamat is – együtt a hajlandósággal, hogy újra szerelembe essek – az óceán túloldalán hagyni.

Ahogy végignéztem magamon a tükörben, rádöbbentem, hogy ugyanilyen hosszú ideje nem tettem ennyi erőfeszítést a sminkembe, a frizurámba és a ruhámba. És azt kívántam, bárcsak ne tűnt volna fel.

Ugyanis már rég megfogadtam, hogy felhagyok az önsajnálattal. Megesküdtem, hogy nem lépek többé erre az útra.

De akkor miért éreztem mégis így? Hogy hagyhattam, hogy idáig süllyedjek? Olyan mély pontra, hogy hónapok óta most először fektetek igazi energiát a megjelenésembe és a ruháimba, ráadásul egy olyan alkalomért, ami nem is igazi. Egy kamurandiért. Egy megállapodás kedvéért. Csupán üzleti megegyezés miatt. Úristen, hogy jutottam el arra a pontra, hogy ki kell találnom egy képzeletbeli kapcsolatot ahhoz, hogy ne érezzem magam totális csődtömegnek?

Jogos volt a félelmem. Valami eltörött bennem. Valami…

Határozott kopogtatásra riadtam fel, és eszembe jutott, hogy ki várt rám odakint, a szobámon túl. Olyasvalaki, akinek a kopogtatásból ítélve fogytán volta türelme.

– Meddig tart még, Catalina? – Aaron hírhedten mély hangja áthatolt a fürdőszobaajtón. – Már eleget voltál odabent. – Az aprócska órára néztem a fürdőszobapolcon, 6:45-öt mutatott. Még mindig volt tizenöt percünk ahhoz képest, amikor eredetileg értem jött volna. Megráztam a fejem. Újabb kopogás. Ezúttal erélyesebben. Türelmetlenebbül. – Catalina?

Úgy döntöttem, némasággal válaszolok a toporzékolására. Muszáj megtanulnia, hogy nem mindig kapja meg azt, amit akar. Különben is, eredetileg tizenöt – most már csak tizennégy – perccel többet ígért nekem.

A felszakadt sebbel a szívemen beledugtam a jobb lábam a tűsarkúba, és feltettem a vécéülőkére. Gondosan becsatoltam a pántot.

Ráérősen megismételtem a műveletet a bal lábammal. Még volt pár percem, és úgy terveztem…

Nem volt harmadik kopogás. A zár nélküli ajtóm kitárult, és a frászt hozta rám, a küszöbön egy nyugtalan férfi toporgott.

Aaron rám emelte ragyogó kék szemét.

Felálltam a tűsarkúban, remegő lábakkal, és alig kaptam levegőt a nagy riadalom után.

– Catalina. – A kék szempár megenyhült. – Miért nem válaszoltál, amikor szólongattalak? Egy teljes órát töltöttél idebent. – Még mindig a kilincsen volt a keze, fél lábbal a csempén állt, széles válla épphogy elfért az ajtónyílásban.

Kék szeme az arcomat fürkészte, de nagyon lassan. Szinte kínosan lassan. Olyannyira, hogy esélyem sem volt fellélegezni, ehelyett hevesen dobogott a szívem. Aaron tekintete végigsiklott a ruhámon, az arckifejezése minden centiméterrel egyre komorabb lett. Mire újra a szemembe nézett, megfeszült az állkapcsa. Megremegett az arcizma.

Csak nem… dühös rám?

Nagyon úgy tűnt. Habár sejtelmem sem volt, hogy mi oka lenne rá. A harag mégis az arcára volt írva. Összeszorította a száját, olyan vékony vonallá, hogy láttam, aggasztja valami.

A hang a fejemben azt súgta, hogy Aaron már nyilván megbánta, hogy elhívott erre az estre. Egy olyan nő megjelenése, akinek nincs is rendes estélyije, bizonyára nem üti meg nála a mércét, ha ilyen nyíltan fanyalog.

Elfojtottam a kényelmetlen érzést a gyomromban, és belekapaszkodtam az első érzelembe, amelybe tudtam. Abba, amelyik mindig könnyen a felszínre tört, ha Aaronról volt szó.

– Aaron Blackford! – csattantam fel, amikor visszatért a hangom. – Mi a fene ütött beléd? – Kidüllesztettem a mellem. – Nem tudsz kopogni?

– Kopogtam. – A hangja zord volt, illett a külsejéhez. – Kétszer is. – Idegesítően mély hangja visszhangzott a fürdőszobámban.

– Mi van, ha épp meztelen vagyok?

Aaron egyik lábáról a másikra állt, azonban nem engedte el a kilincset. Úgy fogta lapátkezében, hogy attól féltem, mindjárt összeroppantja.

– De nem vagy – felelte még mindig barátságtalan hangon. – Határozottan nem vagy meztelen.

Elfordultam a kezétől, és rábámultam. Éppen időben ahhoz, hogy lássam, ahogy lesiklik a tekintete a vállaimra, majd fel a nyakamon, mígnem újra a szemembe nézett. Minél hosszabbra nyúlt a pillanat, annál ködösebb lett a tekintete.

Izzadni kezdett a tenyerem, és egyikünk sem szólt egy szót sem.

Atyavilág, mi történik?

Egyre sebesebben dobogott a szívem, és a levegő vibrált körülöttünk, amit nem értettem.

Szinte fojtogató volt. Pont, mint korábban, a konyhában. Éreztem, ahogy lehull a páncél a szívemről, és a fejemben kavargó gondolatok mély sebeket ejtenek rajta.

– Valami… – Megtörtem a csendet, de erőtlen volt a hangom. – Valami baj van?

Aaron megrázta a fejét. Csak egyszer. Gyorsan újra végigsiklott a testemen a tekintete.

– Találtál egy estélyit.

– Igen – bólintottam, és lepillantottam a ruhámra. – Olyan rég randiztam, hogy már el is felejtettem, hogy van egy ilyen ruhám. – Az arckifejezése a szemem láttára változott meg, hirtelen hülyének éreztem magam, amiért megnyíltam előtte. – Nem számít. Nem mintha felvenném ezt a ruhát egy igazi randira. Ez az egyetlen estélyim, úgyhogy remélem, jó lesz.

Végighúztam izzadt tenyeremet a combomon, majd riadtan elrántottam a kezem, nehogy tönkretegyem az anyagot.

Aaron ádámcsutkája fel-alá mozgott.

– Megteszi.

Megteszi?

Nem tudom, milyen reakcióra számítottam, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy ez nem fájt.

– Akkor jó – bólintottam, és elfordultam, de kihúztam magam. – Indulhatunk. – Mosolyt erőltettem az arcomra, és csak akkor néztem újra Aaron szemébe, amikor már széles és ragyogó volt a mosolyom. – Aaron nem mozdult, és hallgatott. – Rajta – szóltam rá a hamis mosoly biztonságából. – Ugye nem akarsz elkésni?

Két másodperccel később félreállt az utamból. Ezúttal nem kellett farkasszemet néznünk egymással, aminek örültem, mert egyelőre nem is akartam ránézni.

Kiléptem a fürdőszobából, közben két dologra is emlékeztettem magam. Egyrészt, hogy ne érjen hozzá a vállam a mellkasához. Másrészt, hogy ne sértődjek meg a megnyilvánulásain.

HETEDIK FEJEZET

S zótlanul ültünk egymás mellett a kocsiban életem leghosszabb negyedóráján keresztül, mígnem úgy döntöttem, hogy nem bírom tovább.

Nem volt kedvem cseverészni, és tudtam, hogy Aaron megszólalására várni olyan, mint egy téglafalat bámulni, hátha megnyílik, és átenged a varázslók birodalmába. Ám ha továbbra sem mondok semmit, hogy megtörjem a csendet, kénytelen leszek kiugrani a mozgó járműből.

– Szóval, egy adománygyűjtő est. – A hangom élesen csengett a csendes kocsibelsőben, szinte üvöltésként hatott. Aaron biccentett, le sem vette a szemét az útról, és két kézzel fogta a kormányt. – Egy jó ügyért, nyilván. – Újabb biccentés. – És minden évben megrendezik? – Helyeslő morgás. Ha nem kezd beszélni, ha nem mond valamit, akármit, nem én fogok kiugrani a kocsiból, hanem őt lököm ki az útra. – És… – Muszáj volt előrukkolnom egy kérdéssel, amire nem lehet igennel vagy nemmel válaszolni. – Hogyan gyűjtik az adományt?

Aaron egy pillanatra mintha elgondolkozott volna, már kezdtem azt hinni, hogy valóban ki kell löknöm a kocsiból.

– Árveréssel.

Na végre!

– Mit bocsátanak árverésre? – Babrálni kezdtem az egyszerű, arany karperecemmel, amíg a választ vártam, amit sosem kaptam meg. – Műtárgyat? – Elforgattam a sima ékszert a csuklómon. – Golfleckéket? – Újabb fordulat. – Jachtot? – Aaronra pillantottam. Semmi. Nem érkezett válasz. – Elvis alsógatyáját?

Erre felkapta a fejét. Értetlenül nézett rám, majd visszafordult az úthoz.

– Mi van? – Vállat vontam.

– Tájékoztatásul közlöm, hogy valaki egyszer aukcióra bocsátott egy használt alsógatyát, amit Elvis egy koncerten viselt a hetvenes években.– Aaron a fejét rázta. Mr. Illem bizonyára meg volt botránkozva, de még mindig nem beszélt, ezért nekem kellett betöltenem a csendet. – Nyugi. Senki se vette meg. – Az arcát fürkésztem, vártam a reakcióját. Még mindig semmi. – Vagyis nem licitáltak rá – javítottam ki magam. – Nem sokat tudok az árverésekről. – Mély csend. Oké. – De a lényeg, hogy a jelek szerint senkinek sem kell Elvis használt gatyája. – Kuncogni kezdtem. – Ami, őszintén szólva, megerősítette a társadalmunkba vetett hitemet. Még sincs veszve minden, nem igaz? – Pattogni kezdett egy izom az állkapcsában. – Ki akarna ilyesmit birtokolni? És ami a legfontosabb, minek? Hogy bekeretezzék? – Lebiggyesztettem az ajkam. – Képzeld csak el, hogy meghívnak valahová, és egy használt alsógatya virít a kanapé fölött bekeretezve. Vagy a klotyóban.

Aaron rám sandított, a szemében szinte csodálat ült. Végül nagy nehezen megszólalt:

– Nálad sosem lehet tudni, ugyebár.

Pont ezt kellett mondania?

– Mit nem lehet tudni? – Összevontam a szemöldökömet, Aaron pedig újra megrázta a fejét.

– Hogy mi csúszik ki a szádon. – Szinte töprengően csengett a hangja. – Valahogy mindig sikerül meglepned. Amire nem sok ember képes.

Aha…

Mégis, mit felelhetnék erre? Ezt vajon… bóknak szánta? Mivel épp Elvis bekeretezett alsógatyájáról hablatyoltam, úgy döntöttem, hogy nem. Nem bók volt. Arról nem is beszélve, hogy Aaronról van szó, tehát tutira nem bók volt.

– Nos, tudok még ilyen érdekességeket mondani, ha ezt szereted – szóltam mosolyogva. – Mindenféle témában, nem csak alsógatyákról.

– Hát persze hogy tudsz – dünnyögte.

– Hacsak nem szeretnéd inkább arra használni a drága időt, hogy… nem is tudom, kicsit felkészíts a mai estére. – Vártam egy, kettő, három másodpercet. Aaron ismét makacs hallgatásba burkolózott. – Elmagyarázhatnád, hogy miért jövök veled, miért teszek úgy, mintha a barátnőd lennék. Ez jó kezdet lenne. – Szorosabban markolta a kormányt; észrevettem, mivel, nos, az elmúlt két percben árgus szemmel figyeltem a pasit. De még mindig nem tudtam szóra bírni. Összevontam a szemöldökömet, és rossz lett a kedvem, ami minden volt, csak „jótékony” nem. – Azt ígérted, hogy mindent elmondasz, ha elkísérlek.

– Ezt ígértem, nem igaz?

– Bizony – válaszoltam, és nem értettem, hogy mire fel az a fene nagy… titkolózás. Igaz, Aaron már csak ilyen volt. Nem kellett volna meglepődnöm rajta.

Figyeltem, ahogy feljebb húzza a kezét a kormányon, és a szmokingzakó megfeszül a testén a mozdulattól. Nem tudtam nem észrevenni, milyen izmos a bicepsze, és egy pillanatra elkalandoztam, visszatért az a különös érzés, amely úgy letaglózott a lakásomban.

Elvonta a figyelmemet… ez a pasi. A jelenléte, a közelsége, a megjelenése. Újfent. Tárgyilagosan szólva nem volt könnyű bármi mást tenni azonkívül, hogy őt bámulom, ahogy eltörpül alatta az ülés, mint tulajdonképpen minden – különösen, amikor nem beszél, és nekem is a torkomon akad a szó. Ám semmi tárgyilagos nem volt abban, ahogy önkéntelenül végigsimítottam a tekintetemmel az erős, széles vállakban végződő karján. Vagy ahogy felnéztem az arcára. Sztoikus volt. Mérhetetlenül sztoikus és komoly. Nem mosolygott – Aaron sosem tette –, én pedig sosem figyeltem fel ennél jobban erre a tényre.

Nem csak a szmoking teszi, döbbentem rá.

Eddig valahogy elkerülte a figyelmemet, hogy Aaron mennyire vonzó. Nem mintha ne tűnt volna fel, hogy jól néz ki – feltűnt. De elég volt a száraz és savanyú egyéniségére gondolnom, és gyorsan megfeledkeztem róla. Ami persze mit sem változtatott a tényen. Mégpedig azon, hogy Aaronban minden megvolt, amire felkaptam a fejem, és amin elidőzött a pillantásom. Minden, amit nem kerestem, mégis vonzott. Minden, ami én nem voltam. Magas – olyan magas és rendíthetetlen volt! Csupa izom és tudatos mozdulat. Minden gesztusa megfontolt és fegyelmezett. Vagy ahogy a halvány bőre és a sötét haja kihangsúlyozta sötét és átható kék szemét, ezt az árnyalatot, amit még soha nem láttam, mielőtt vele találkoztam volna.

Elfordultam tőle, és a tekintetemet a padlóra szegezve átkoztam magam, amiért teret hagytam ezeknek a gondolatoknak. Mégis, mi a fenét képzeltem? Most fontos dolgokról kell beszélnünk. Nem volt időm a nevetségesen nagydarab és jelek szerint csábító, szmokingba öltözött testéről álmodozni. Nyavalyás szmokingok!

– Látom, kéreted magad, Blackford. Sebaj – mondtam, amikor rádöbbentem, hogy Aaron még mindig tartozik azzal a magyarázattal. – Majd találgatok, hogy miért kellett eljönnöm. – Szívesen teszem, ha ezzel megálljt parancsolhatok az őrült, hülye gondolataimnak rólad. – Benne vagyok, ha te is. – Néma csend. – Jól van, ezt igennek veszem. Játsszunk! – Elfordultam az ülésen Aaron felé. – Tehát, mit keresek én itt? Lássuk csak… az a dolgom, hogy megvédjelek az őrült exedtől? – Sablonos, de valahol el kellett kezdenem. – Olyan pasinak tűnsz, aki vonzza az őrülteket.

Homlokát ráncolva rám sandított.

– Ez meg mit jelentsen? – Megrázta a fejét, és visszafordult az út felé. – Na jó, nem is akarom tudni.

– Oké, rendben. Akkor ez nemet jelent. Nincs őrült ex. – Az államhoz emeltem a mutatóujjamat. – Hmm… ha nem védelemre van szükséged… – Megkocogtattam az államat. – …talán arra kellek, hogy féltékennyé tegyél valakit?

– Nem – vágta rá gyorsan.

– Tuti biztos? – Csábosan megemeltem a szemöldökömet. – Nincs egy régi szerető, akinek vissza akarsz vágni? Megmutatni neki, hogy miről maradt le? Újra felszítani a szerelem tüzét?

– Megmondtam, nincsenek exeim. – Feszülten felhúzta a vállait.

– Jól van, jól van, felfogtam. Nyugi, Blackford. Be ne pisilj itt nekem az izgalomtól! – Megremegett a szája széle. Hogy mérgében vagy jókedvében, arról sejtelmem sem volt. – Nem is tudom… – folytattam, és egyre jobban belemelegedtem. – Ha nem erről van szó, talán… Megvan! A viszonzatlan szerelem a hunyó? Erről van szó, mi? – A szívemre tettem a kezem. – Valakiről, aki még nem figyelt fel ezekre a sóvárgó kiskutyaszemekre. Nem, egy pillanat. Te nem is tudsz sóváran nézni. – Oldalra billentettem a fejem, hirtelen eszembe jutott valami. – Ugye tudod, hogy ha tetszik neked egy nő, akkor nem elég, ha fagyosan bámulod? Tudom, hogy a kiskutyaszemek számodra túlzásnak tűnnek, de ha van valaki, aki képes életre kelteni azt a jéghideg kőszívedet…

– Nincs! – vágott vissza, és elhallgattatott. – Ilyesmiről szó sincs. – Mély levegőt vett, majd kifújta. – Nem szeretek játszadozni, Catalina.

Az ölembe ejtettem a kezem.

– Ezt a bizonyos játékot nem szereted, vagy… úgy általában minden játékot? – Elhallgattam, és eltűnődtem azon, vajon mi lehetett az iménti, heves reakció hátterében. – Vagy szexi játékokról beszélünk? Például a csábítás játékáról?

Becsuktam a szám, amint meghallottam magam.

Nem tudtam elhinni, hogy ilyet mondtam. Aaronnak.

A jelek szerint ő se, mert kieresztett egy… furcsa hangot, amelyet talán nevetésnek szánt. Noha nem úgy hangzott, inkább valami… fojtott nyüszítésre emlékeztetett.

– Te… – Megrökönyödve rázta a fejét. – Jesszusom, Catalina.

A homlokomat ráncoltam, és épp mondani akartam valamit, amikor Aaron megelőzött.

– Ha szakítok egy nővel, akkor szakítok vele. – Egy oktávval mélyebb lett a hangja, morajként töltötte be a zárt teret. – Ha pedig érdekel valaki, akkor kimutatom az érzéseimet. Megtalálom a módját, hogy értésére adjam. Előbb vagy utóbb csak megérti. – Aaron egyszer se nézett rám. Csak az utat bámulta meredten. – Nem használnálak se téged, se senki mást ilyen célra. Ahogy már a lakásodon is mondtad, nagyfiú vagyok.

Éreztem, hogy a forróság felkúszik az arcomba. Elvörösödtem, a sminkem pedig valószínűleg nem tudta eltakarni az élénkvörös pírt, amely megjelent az orcáimon. Elfordítottam a fejemet.

– Ja, oké. – Ellenálltam a késztetésnek, hogy megérintsem az arcomat, hogy kitapintsam a forró pírt. – Értem. – Pedig semmit sem értettem. És, őszintén szólva, azt sem fogtam fel, hogy miért voltak rám ilyen hatással a szavai. És ami a legfontosabb, miért kérte a segítségemet, ha nem akart játszadozni, és nagyfiú volt? Ez a férfi újabban teljesen összezavart. Különösen, amikor a testem úgy döntött, hogy nem engedelmeskedik nekem, és olyan butaságokat csinál, mint hogy forróság önti el vagy kipirul. Kibámultam az ablakon az elmosódó lámpafényfolyamra. – Azt mondtad, mindenbe beavatsz, ha elfogadom az ajánlatodat. – Nagyot nyeltem, nem akartam ennyire kíváncsinak tűnni. – Ha… ezt megtesszük egymásért.

– Igazad van – felelte, és egy darabig hallgatott, de nem fordultam felé. – Ami azt illeti, régen futballoztam a főiskolán – ismerte be, és ezzel sikerült meglepnie.

Lassan, nagyon lassan megragadtam a biztonsági övet, amíg próbáltam elnyomni egy „Szent szar!”-t magamban, ami valahogy eljutott a nyelvem hegyére.

Rendben, ezzel még semmit sem magyarázott meg. Nem ilyen választ vártam. Most először hallottam olyasmiről beszélni, aminek semmi köze nem volt a munkához. Majdnem két év alatt. Tehát, hacsak nem csalt a fülem, Aaron megnyílt előttem – az ismeretségünk alatt első alkalommal. Mert ezt annak vettem. Igaz, hogy csak egy kicsit, beismerem, de akkor is megrepedt végre az a kőkemény külső. És hirtelen kedvem támadt lesújtani egy kalapáccsal, hogy áttörjek a túloldalra.

– Futball? Az a sisakos játék, olyan sárgadinnyeszerű labdával? – kérdeztem ehelyett a lehető legközönyösebb hangomon.

Nem voltam teljesen hülye, csak európai. Biztos akartam lenni abban, hogy ugyanarról a sportról beszélünk.

– Az, nem labdarúgás. Hanem a sárgadinnyés. – Bólintott. – Odahaza, Seattle-ben játszottam, ahová főiskolára jártam.

– Seattle-ben – ismételtem, és elmorfondíroztam ezen az újabb információmorzsán, amit odavetett elém. Még. Még többet akartam. – Az Washington államban van, ott fenn, északon, ugye? Az Alkonyat miatt tudom. Forks csak néhány órára van tőle. – Kicsit bántam, hogy szóba hoztam az Alkonyatot, de egyelőre ennyire futotta, és leszámítva azt a néhány helyet, ahová elutaztam, Amerika földrajzát csak könyvekből és filmekből ismertem.

– Jól mondod – bólintott, és ellazultak a vállai. De csak egy pindurkát. Ami „aaronul” azt jelentette, hogy jöhet a többi kérdés.

– Szóval ez az est, amire most megyünk, valamiféle kapcsolatban áll a néhai futballos napjaiddal?

Aaron bólintott.

– Még mindig elhívnak ezekre az eseményekre. Részben azért, mert játszottam, de leginkább a családom és az NCAA közötti kapcsolat miatt – magyarázta, miközben végighajtott Manhattan egyik széles sugárútján. – Évente egyszer itt, New Yorkban rendezik meg egy állatvédelemmel foglalkozó szervezet számára ezt a jótékonysági estet, amelyre számos fontos személy hivatalos.

– Te is egy fontos személy vagy? – Később majd rákeresek a Google-ön, hogy mi a csuda ez az NCAA, de volt egy olyan sanda gyanúm, hogy Aaron még nem mondott el mindent. – Ó, atyám, Aaron Blackford, csak nem azt akarod mondani, hogy futball-legendák leszármazottja vagy?

Aaron összevonta a szemöldökét.

– Catalina!

Tipikus aaroni válasz.

– A családod is itt lesz ma este?

– Nem – válaszolta, és egy pillanatra elkomorult az arca, megerősítve a gyanúmat.

Gondolom, akkor erre is rá kell keresnem.

– Ma este adományokat gyűjtenek, amit megmentett állatok gondozására, ellátására és elhelyezésére fordítanak itt, New Yorkban. Ha tehetem, mindig elmegyek. Jó újra találkozni azokkal, akiket szinte egész életemben ismertem, és ez különben is a szívügyem.

Egyből megfeledkeztem arról, hogy mit nem akar elmondani a családjáról. Aaronnak szívügye az állatok jólléte? A megmentésük és a szerető otthonokban való elhelyezésük?

Valami meleg, kellemes érzés csiklandozta a mellkasomat, és egyre súlyosbodott, ahogy elképzeltem Aaront egy halom cuki kiskutyával az izmos karjában, amelyeknek a sorsa fontos volt neki, és amelyekért adományt gyűjtött. Egy sportpályán térdelt. Futballszerelésben. Szűk naci. Széles vállak. Bepiszkolódott arc.

A melegség szétáradt bennem, és nem bírtam elfojtani.

– Ez… nagyszerű – nyögtem, és próbáltam kiverni a fejemből ezt a bárgyú ábrándképet. – Igazán kedves tőled.

Aaron rám pillantott, és felvonta az egyik szemöldökét. Nyilván nem értette, minek pironkodom itt ennyit.

Miért nem bírom abbahagyni a vörösödést?

– Mindig hozol kamubarátnőt? – böktem ki gondolkodás nélkül.

– Nem. – Aaron összeszorította a száját. – Eddig mindig egyedül jöttem. Ez az első alkalom, hogy barátnőt hozok magammal.

Barátnőt.

Barátnőt?

Összeszaladt a szemöldököm. Egy kamubarátnőt, nem igazi barátnőt.

Épp ki akartam javítani, amikor megszólalt:

– Majdnem ott vagyunk.

Csendben maradtam, amíg feldolgoztam az imént hallottakat. Aaronnak ezt az új oldalát. A betekintést az életébe, amit megmutatott nekem. És a rengeteg, veszélyes ábrándképet, amelyek ezzel jöttek, és amelyek sajnálatos módon sokáig a fejemben maradnak. Még ezeket is fel kell dolgoznom.

– Várj! – szóltam, amikor jobbra kanyarodott a kocsival. – Nem árultad el, hogy mit bocsátanak árverésre. Sem azt, hogy miért vagyok itt.

A kocsi lassan megállt a Park Avenue egyik felhőkarcolója előtt. Odakint egy inas várakozott a járdán.

Elkerekedett szemmel fordultam Aaron felé. Egy istenverte inas? A nemjóját!

Kék szemét még egyszer, utoljára rám emelte, és esküszöm, hogy volt benne valami ragadozószerű, szilaj és megfékezhetetlen.

– Engem. – Félrebillentette a fejét, és a szemembe nézett. – Engem bocsátanak árverésre. – A hangja illett a pillantásához, libabőrös lettem tőle. – És erre fogsz ma licitálni, Catalina. Rám. – Tágra nyílt szemmel, leesett állal pislogtam, és néztem, ahogy Aaron kinyitja az ajtaját. Megkerülte a kocsit, miközben én próbáltam összeszedni magam sikertelenül. Aaron intett az inasnak, hogy ne nyissa ki nekem az ajtót. Ő maga nyitotta ki. A párás, nyári levegő a lábamat és a karomat cirógatta, amíg ez a kék szemű férfi, akin egyre kevésbé igazodtam el, a kezét nyújtotta. – Szabad, Miss Martín? – Csak ámultam. Az egész testem ledermedt… és képtelen voltam beazonosítani az okát. Aaron szája sarka mosolyra húzódott; nyilvánvalóan élvezte a zavaromat. Mennyire meghökkent arcot vághattam! Atyám, még sosem láttam ilyen remekül szórakozni a pasit! – Ha lehet, még ma, Catalina!

Ez a megjegyzés annyira aaronos volt, annyira ismerős és megszokott – kurta és követelőző, nem arra az Aaronra vallott, aki elvisz egy adománygyűjtő estre, hogy licitálhassak rá az árverésen –, hogy megfogtam azt az óriáshoz illő kezét.

Kisegített a kocsiból, az estélyi, amely valójában nem is estélyi volt, leomlott a lábaimra. Aaron túl gyorsan rántotta el a kezét, hiányzott a melegsége. Azután kinyitotta nekem a Park Avenue-i felhőkarcoló masszív, elegáns ajtaját.

Elindultam előre, közben csitítani próbáltam a szívemet.

Jól van.

Automatikusan lépkedtem előre.

Jöhet a kamulicit a kamukísérőmre. S ha ma este minden jól megy, hamarosan a kamupasim lesz.

Nem nagy ügy, igazán.

NYOLCADIK FEJEZET

A mikor Aaron adománygyűjtést emlegetett, aukcióval, a lelki szemeim előtt egy elegáns, díszes termet láttam, telis-tele gazdag és elegáns, idős emberekkel. Nem tudom, miért. Egyáltalán nem számítottam erre a káprázatos tetőteraszra, ahol a legízletesebb habzóborral fogadtak minket, amit valaha is volt szerencsém megkóstolni. Nem is beszélve a divatos – és meglehetősen extravagáns – tömegről, mely a legkülönfélébb korú és hátterű emberekből állt.

Ki hitte volna, hogy a Nagy Alma felső köre ennyire… színes?

Nem mintha mindenkivel megismerkedtem volna. Sőt, elsősorban olyanokkal beszélgettünk, akik valami módon kapcsolatban álltak a futball világával. Ami természetesnek tűnt, miután Aaron beavatott a múltjába és a családi kapcsolataiba. Az elmúlt egy óra során bemutatott néhány edzőnek és csapatkoordinátornak, egy sportbemondónak, valamint számos befolyásos embernek, akiknek nem igazán értettem a pozícióját, de lelkesen bólogattam, mintha pontosan tudnám, mit csinálnak. A sportvilágon kívül pár vállalkozóval is beszéltünk, akiknek a cégéről, vállalatáról vagy miacsudájáról még sosem hallottam.

Valahányszor odaléptünk egy újabb embercsoporthoz, Aaron csak Catalina Martínként mutatott be, semmiféle jelzőt nem biggyesztett a nevem elé vagy mögé. Ami különös módon segített ellazulni, így hamar oldódott a kocsiban érzett idegességem, és elhatároztam, hogy megpróbálom jól érezni magam.

Először fordultam meg ilyen eseményen, és nagy valószínűséggel utoljára, ezért legalább kellemesen akartam szórakozni.

– Tudom, hogy már mondtam egyszer, de annyira örülök, hogy látlak, Aaron! – Angela, az ötvenes éveiben járó hölgy, aki olyan ruhát viselt, amely két-három havi lakbérembe kerülhetett, elmosolyodott. – Különösen egy partnerrel a karodon… – Éreztem, hogy elpirulok, ezért lesütöttem a szemem, és belekortyoltam a drága italomba. Már néhány perce Angelával beszélgettünk. És egész idő alatt megbabonázva gyönyörködtem ebben a nőben. Lenyűgözött az eleganciája és a tartása. És a legtöbb vendéggel ellentétben neki kedves volt a szeme. Az már csak a hab volt a tortán, hogy ő volt az esemény szervezője. – Áruld el nekem… – Angela szája mosolyra húzódott – ugye jól sejtem, hogy ma este te is kalapács alá kerülsz? Még nem volt alkalmam megnézni a végleges listát.

– Hogyne, természetesen – válaszolta Aaron az oldalamon.

Még nem volt időnk megbeszélni, hogy mit is jelent ez az egész „licitáljak rá”dolog. Mire sikerült összeszednem magam, már kiléptünk a liftből, és belevetettük magunkat a partiba. Egyik csoporttól a másikhoz verődtünk, így esélyem sem volt kifaggatni Aaront.

– Ezt örömmel hallom. – Belekortyolt a poharába. – Az igazat megvallva voltak kételyeim. – Angela hátravetette a fejét, és felkacagott. – A tavalyi aukció, hogy is mondjam… elég izgalmas volt. Nem túlzok, ha azt mondom, hogy remekül szórakoztam. – Aaron kényelmetlenül fészkelődni kezdett. Rásandítottam, és láttam, hogy megfeszültek a vállai, és zavarba jött. Ezzel kíváncsivá tett. Angela folytatta: – Jó, hogy hoztál magaddal valakit. Ez bizonyára felpezsdíti a mai estét. – Hozzám fordult. – Catalina, drágám, remélem, megbirkózol némi versengéssel.

Aaron egyre idegesebb lett. Angeláról Aaronra pillantottam.

– Versengés, mi? – ismételtem, és eszembe jutott, mit mondott Aaron: „És erre fogsz ma licitálni, Catalina. Rám.” Arra a következtetésre jutottam, hogy talán pontosan ezért vagyok itt.

Aaron egy kicsit szorosabban markolta a poharát.

– Igazán nincs miért aggódnod.

Elnéztem egy hosszú pillanatig, és megduplázódott a kíváncsiságom. Majd Angelához fordultam, aki pajkosan mosolygott.

– Ó, én nem aggódom. – Elmosolyodtam, le mertem volna fogadni, hogy ugyanolyan pajkosan, mint Angela. – Mindig kapható vagyok egy kis szórakozásra.

Aaron lemondóan felsóhajtott.

Angela kivillantotta a fogait.

– Azt hiszem, ezt a sztorit jobb, ha Aaron meséli el. – Majd odahajolt hozzám, és halkan hozzátette: – Biztos vagyok benne, hogy az ő elmondásában ezerszer érdekesebb. Különösen az a rész, amit senki más nem látott.

Nocsak!

Mielőtt kifaggathattam volna, Angela felfigyelt valamire – vagy valakire – mögöttünk.

– Jaj, megjött Michael. Ha megbocsátotok, megyek, és köszönök neki.

– Hogyne. – Aaron biccentett, de még mindig merev volt a teste, noha nyilván örült, hogy Angela továbbállt. – Jó volt újra látni, Angela.

– Igen – mondtam udvarias mosollyal. – Örülök, hogy megismerkedtünk.

– Részemről az öröm, Catalina. – Közelebb hajolt, és megpuszilta az arcomat. – Ne hagyd meglógni! – Rám kacsintott, majd elindult a tetőterasz egyik sarka felé, ahol a legtöbb ember gyülekezett. Magas asztalok voltak itt, mintha egyenesen egy lakberendezési katalógusból kerültek volna ide, és rattan állólámpák világították meg a teret.

Aaronhoz fordultam, de a kék szempár már előbb rám szegeződött.

Megpróbáltam lehűteni magam, és a torkomat köszörültem.

– Csupa fül vagyok, Blackford. – Az ajkamhoz emeltem a poharat, és végre kivégeztem a habzóbort, amit legalább egy órája dédelgettem a kezemben. – Azt hiszem, ideje, hogy végre beavass.

Aaron fontolóra vette a lehetőségeit.

– Ahogy már bizonyára magadtól is rájöttél, az esemény fő attrakciója egy szinglivásár.

– Szinglivásár – ismételtem lassan. – Gondolom, neked ez csak egy átlagos szombat este. – Aaron felsóhajtott. Megpörgettem a mutatóujjamat a levegőben. – Folytasd! Mindent tudni akarok.

– Szerintem ennyi bőven elég. – Áttette a poharat a másik kezébe.

– Nos, bocsáss meg nekem, Blackford, de szerintem van mit mesélned. És biztos akarok lenni abban, hogy nem értem félre a ma esti program lényegét. – Aaron különös pillantást vetett rám. Elfojtottam egy mosolyt. – Nos tehát… A kis aukciódon… embereket árvereznek el, azt mondtad?

– Pontosan.

– Vagyis szingli férfiakat és nőket? – Bólintott. – Pénzért – hangsúlyoztam ki. – S mindezt jótékony célból. – Újabb bólintás. Megkocogtattam az államat. – Csak ugye felmerül a kérdés… mindegy, ne is törődj vele! Szamárság.

Aaron ingerült pillantást vetett rám.

– Ki vele, Catalina!

– Ha az emberek licitálnak, és megveszik ezeket a szingliket… – Aaron szeme összeszűkült, az arcára volt írva, hogy már rég lefáradt tőlem –, utána mi történik? Miután megvásárolták maguknak az adott szinglit, milyen célt szolgál? – Aaron összeszorította a száját. Zavartalanul folytattam: – Mert, ugye, ez mégsem olyan, mintha egy hajóra vagy Porschéra licitálnál. A szinglit nem lehet elvinni egy menetre. – Na jó, ez… nem volt szép tőlem. Tulajdonképpen el lehet vinni egy menetre. Egy bizonyos fajta menetre. – Legalábbis nem olyan menetre – tettem hozzá gyorsan, és Aaronnak megváltozott az arckifejezése. Pattogni kezdett egy izom az állkapcsában. – Nem egy „gyí, te” típusú menetre… Csak azért mondtam, mert az ember el szokta vinni a kocsiját egy menetre. Kipróbálni. De a férfiakat nem, legalábbis nem úgy. Mármint, én még sosem vittem el férfit próbamenetre… – Megráztam a fejem. Egyre jobban belezavarodtam, és minél tovább beszéltem, annál színtelenebb lett Aaron szája. – Tudod, hogy értem.

– Nem – válaszolta Aaron nemes egyszerűséggel, és a szájához emelte a poharat, majd belekortyolt. – Többnyire sejtelmem sincs, hogy érted, Catalina. – A halántékához emelte a kezét. – Aki a legtöbb pénzt ajánlja, amit majd jótékony célra fordítanak, az randizhat az adott szinglivel. Erre a célra vásárolják meg a szinglit.

Egy pillanat, mi van?

– Randi, mi?

Összevonta a szemöldökét.

– Igen, randi.

– Úgy érted, randi-randi?

– Randi-randi. Igen. Tudod, amikor két ember együtt tölt némi időt, ami gyakran közös étkezéssel jár. Néha egyéb tevékenységek is szóba jöhetnek. – Mélyen a szemembe nézett. – Például próbamenetek.

Kinyílt a szám. Nem is, leesett az állam.

Csak nem… most komolyan…

– Nagyon vicces. – Elvörösödtem. De nem volt időm zavarba jönni. Ez ugyanis azt jelentette, hogy… – Szóval akkor ezek szerint nekünk muszáj… tudod, azt csinálni?

– Mit csinálni, pontosan?

– Azt a randidolgot – magyaráztam halkan, nehogy meghalljanak minket. – Persze én csak kamulicitáló vagyok. De attól még muszáj elmennünk? Tudod, mintha randiznánk? Mert azt mondtad, csak kamuból vagyok itt, ezért gondoltam… érted, na.

Aaron az arckifejezéséből ítélve talált valami rendkívül kellemetlen kivetnivalót a zavaros kis monológomban. Lassan mozogni kezdett az ádámcsutkája, mintha valami savanyút nyeldekelne.

– Na mindegy, ne izgulj! Majd később kiszaszeroljuk. Gondolom, nem is olyan fontos. – Most az volt az elsődleges, hogy kimásszak ebből a veremből, amit magam alatt ástam. – Szóval minden évben részt veszel az aukción?

Egy szívdobbanásra elfordította a tekintetét, majd visszanézett rám.

– Amióta New Yorkba költöztem. Ez lesz a harmadik alkalom.

– És… mindig elviszed egy randira azt, aki megvesz téged? – Oké, ezzel nem igazán váltottam témát, de tudni akartam. Valahogy így.

– Természetesen! Ez is az alku része.

Eszembe jutott, mit mondott nekem korábban.

– Te pedig állod a szavad.

– Pontosan.

Ez a megerősítés, amit az alku részéről mondott, szíven ütött. Otthon, a lakásomon őszintének tűnt, amikor megígérte, hogy nem fogja meggondolni magát. Én viszont… szkeptikus voltam, igaz, de ugyanakkor különlegesnek éreztem magam. Jobb szó híján. Mintha direkt értem tenné, és számíthatnék rá. Talán azért, mert tudta, milyen fontos ez nekem, hogy mennyire szükségem van rá. Most viszont rájöttem, hogy tévedtem. Aaron csupán ilyen volt.

Nem rólam volt szó.

És így már érthető a dolog. Ostobaság volt mást hinnem.

– Na és mit csinálsz ezeken a randikon? – kérdeztem gondolkodás nélkül, csak azért, hogy eltereljem a figyelmét az arcomról. – Hová viszed az áldozataidat?

– Semmi különöset – ismerte be mély sóhajjal. – Többnyire az agglegény kiválasztja a tevékenységet, és megszervezi a randit. Így az eddigi két alkalommal, amelyen részt vettem, a városi állatmenhelyre szerveztem a találkozót. Elidőztünk ott, önkénteskedtünk, segítettünk, és elvittünk sétálni néhány kutyát.

Ez igazán… édes. Nagylelkű és kedves, és ezerszer több, mint amit Aarontól vártam, nem is csoda, hogy nagyot dobbant a szívem a csodálkozástól.

Lesütöttem a szemem, és szórakozottan babráltam a karkötőmmel.

– A tavalyi nyertest is ilyen randira vitted?

– Igen. – Éreztem, hogy szótlanul fohászkodik, hogy ejtsem a témát. Hogy ne kérdezzek rá, mire célzott Angela.

– Ó… – szóltam szórakozottan. – Ha már így szóba került… – Muszáj volt rákérdeznem! – …Mi történt tavaly az aukción?

Aaron válla megfeszült, az arca elcsüggedt.

– Semmi különös.

– Ó, igazán? – Csodálkozást színleltem. – Tehát ez a heves versengés, amiről Angela beszélt, amitől semmi okom tartani, nem is ismerős? – Aaron szája megremegett, majd durcásan lebiggyesztette. Képes volt lebiggyeszteni az ajkát. Aaron! – Egyáltalán nem ismerős? – erősködtem, ahogy elnéztem ezt az új arckifejezést. – Egy kicsit sem? – Aaron Blackford tovább duzzogott, amitől kedvem támadt elmosolyodni, amilyen szélesen csak tudok. Nem mintha megtettem volna. Elfojtottam a késztetést. – Hát jó. – Vállat vontam. – Neked nyilván mindennaposnak számít, ha őrjöngő licitálók csordája vesz üldözőbe, Blackford. – Nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy ezzel ingereljem, annyira… el volt borzadva, és legszívesebben kibújt volna a saját bőréből. Különben is ő kezdte. – Hogy is történt ez? Rád vetették magukat? Vagy ennél kevésbé volt sokkoló az élmény? Mondjuk, pénzt dobtak a lábaid elé? Azután a bugyijukat? – Ha ez a pasi el tudna pirulni, a nyakamat rá, hogy már olyan lenne a feje, mint egy túlérett paradicsom. – Igazán nem kell zavarba jönnöd. Hiszen nagyfiú vagy már.

Aaron felvonta a szemöldökét.

– Igen, ezt már megbeszéltük. – Közelebb lépett hozzám. – Meg tudom védeni magam.

– Nem úgy hangzott. – Akaratlanul megremegett a hangom.

Aaron még közelebb lépett, és különös bizsergést éreztem a hasamban.

– Szerencsére… – Lehajolt hozzám, és mélyen a szemembe nézett. – …ma este itt vagy nekem te.

A bizsergő érzés terjedni kezdett. Amit igazán nem tudtam mire vélni. Meg kellett volna… mit is? Mit kellett volna éreznem?

– A legmagasabb licit a tiéd. Senki másé. – Hevesebben dobogott a szívem, ahogy felnéztem rá, megrohantak az érzelmek, amelyek nem voltak teljesen függetlenek attól, hogy milyen közel volt hozzám a teste. Aaron nem húzódott el; sőt tovább beszélt, a hangja egyre közelebbről duruzsolt a fülembe. – A pénzről gondoskodom. Az adomány az én pénztárcámból jön, nem a tiédből, úgyhogy ne szégyenlősködj, mindenkit túl kell licitálnod. Dobd a lábaim elé a pénzt, ha akarod! Csak az a lényed, hogy te… – Elhallgatott, és kiszáradt a szám. – …te vegyél meg engem. Világos?

Az utolsó szavak visszhangzottak a fejemben, eggyé olvadtak a bizsergő érzéssel a hasamban, amitől libabőrös lettem.

Hátra kellett lépnem, hogy feldolgozzam az imént hallottakat. Egyedül nem tudnék pár száz dollárnál többet ajánlani, ezért örültem, hogy Aaron a saját csekk-könyvét áldozta fel a célra, és nem az enyémet.

Így két lehetőség merült fel: Aaron Blackfordnak valóban szívügye volt az állatok sorsa, vagy elég tehetős volt ahhoz, hogy ne érdekelje, mennyi pénzt ajánlok fel a nevében, amíg megússza a rettegett randit.

A randit, amire ezután el kéne mennünk, ha követjük a szabályokat. De az nem lenne igazi. Mert ez az egész nem volt igazi. Csupán színjáték.

– Nos, az üzlet az üzlet, Blackford – mondtam, és vállat vontam, nem törődve a különös és ködös gondolattal, hogy milyen lenne egy randi Aaronnal. Egy állatmenhelyen. Egy csomó cuki kiskutya közt. A futballszerelésében…

Por el amor de Dios, le kell állnom ezzel a fantáziálással!

Aaron mondani akart valamit, mielőtt azonban megszólalhatott volna, odalépett hozzánk egy férfi. Rácsapott Aaron vállára, aki hátrafordult, és egyből ellazult a tartása, amikor megpillantotta a jövevényt.

– Nem hiszek a szememnek! – A férfi keményen megpaskolta Aaron hátát. – Csak nem a híres-neves Aaron Blackfordot látom szerény köreinkben? Micsoda megtiszteltetés ez számomra!

Aaron felhorkant; röviden és halkan, de azért hallottam.

– Nekem határozottan nem az – motyogta, és halovány félmosoly jelent meg az arcán.

A férfi – aki egy ponton bizonyára közel állhatott Aaronhoz, a reakciójából ítélve – megrázta a fejét. – Jaj nekem, ez fájt! – A szívéhez kapott, és mosolyráncok jelentek meg sötét bőrén. – Mikor is láttam utoljára az ocsmány képedet?

– Nem elég régen, ha engem kérdezel. – Aaron arca, ami általában kifejezéstelen volt, felragyogott. Megenyhült a tartása, és odafordult a jövevényhez. – Hogy s mint, TJ? – Melegség vegyült a hangjába. Barátság.

– Voltam jobban is. – TJ (így szólította Aaron) bólintott. – Hiszed, vagy sem, örülök, hogy újra itt vagyok. Az istenit, sosem hittem, hogy egy nap hiányozni fog nekem a nagyváros.

Felkuncogtam a kis párbeszéd hallatán, annyira lenyűgözött ez a merőben új és ismeretlen Aaron. Aki ellazult – sőt, majdnem el is mosolyodott – és viccelődött – egy kicsit – valakivel, akit régi barátnak véltem.

– De… ó, látom ma este nem lógatod magányosan az orrod. Helló! – TJ kihúzta magát, és széles vigyor terült el a képén. Körülbelül egykorú lehetett Aaronnal. Ugyanolyan széles vállú és csaknem olyan magas volt, mint ő. Olyan érdeklődéssel emelte rám barna szemét, ami váratlanul ért. Persze egy percig nem képzeltem, hogy pont én érdeklem, dehogy. Hozzám hasonlóan ő is azon lepődött meg, hogy Aaron nem volt egyedül. – Na, bemutatsz minket egymásnak, nagy ász? Hol hagytad a jó modorodat? – Oldalba bökte Aaront.

Az meg se rezzent a barátságos lökdösődéstől, ugyanolyan megingathatatlan maradt, mint máskor; elvégre ő volt a nagy ász, amiről mellesleg később ki kell faggatnom. Az ajkak, amelyek az imént durcásan lebiggyedtek, most szétnyíltak, de túl későn.

– Hát jó. Majd én bemutatkozom a hölgynek – szólt Aaron barátja, esélyt sem adva neki, hogy bemutasson minket. Kezet nyújtott. – Tyrod James. Örülök, hogy megismerhetem. – Ismét valami hangot hallottam Aaron felől. Kísértetiesen hasonlított a korábbi horkantásra. – Azoknak a szerencséseknek, akik a barátjuknak hívhatnak, csak TJ. – Még szélesebben mosolygott.

Kezet ráztam vele, és lágyan felnevettem.

– Én is örülök. Catalina Martín vagyok. Szólíts nyugodtan Linának.

TJ meleg tenyerébe zárta a kezemet, és félrebillentett fejjel tanulmányozott.

– És mi szél hozott, Lina?

Aaronra sandítottam, hirtelen nem tudtam, mit mondjak. Majd visszafordultam TJ-hez, aki sokkal fesztelenebb válaszra számított.

Zavartan mosolyogtam, és fogalmam sem volt, mit feleljek, ezért Aaron felé pislogtam, és dadogni kezdtem.

– Én… nos…

Aaron közbelépett. Végre-valahára.

– TJ-vel csapattársak voltunk Seattle-ben. – A barátjához fordult. – Catalina a kísérőm ma este.

TJ le sem vette rólam a szemét, szótlanul várta, hogy kifejtsem, mire célzott Aaron. Igaz, ez a „Catalina a kísérőm” elég ködös és semmitmondó volt, de nekem teljesen megfelelt.

Köhintettem.

– Igen, nos, együtt jöttünk, Aaron és én. – Hevesen gesztikuláltam kettőnk közt. – Ő… nos, értem jött, és eljöttünk ide. A kocsijával. Együtt. – Nyomatékosan bólintottam, amikor láttam, hogy TJ szemében derűs fény csillan, amitől zavarba jöttem. És ez, persze, még inkább arra késztetett, hogy beszéddel töltsem meg a zavart csendet. – Egyébként van jogosítványom. De ez a New York-i forgalom egyszerűen hajmeresztő. Úgyhogy én még nem mertem vezetni a városban. – Miről hadoválok? Mit művelek itt egyáltalán? – Szóval… szerencse, hogy Aaron értem jött. Úgy látom, őt cseppet sem ijeszti meg a forgalom. Sőt, néha ő maga ijesztő. – Felnevettem, de a torkomon akadt a derű. – Nem mintha engem meg tudna ijeszteni. Különben nem szálltam volna be a kocsijába. – Fogd már be, Lina! Fogd be! Éreztem, hogy Aaron szinte lyukat éget az arcomba a lézerszemeivel. TJ is, de ő kevésbé volt ellenséges, sőt kifejezetten érdeklődőnek tűnt. – Szóval, igen, a lényeg, hogy együtt jöttünk.

Legszívesebben visszaszívtam volna az egészet, és felmerült bennem, hogy talán pontosan ezt is érdemlem, amiért hazudtam.

Aaron barátja felnevetett, és mindkét kezét a gesztenyebarna szmokingja zsebébe süllyesztette. Aaronról rám nézett, majd újra Aaronra, legalább kétszer. Bármit látott, elég volt ahhoz, hogy úgy bólogasson, ami nem jelenthetett mást, csak színtiszta bajt.

– Hmm – hümmögött, és vállat vont. – Nos, Aaron ijesztő egy alak tud lenni. – Rám kacsintott. – Én azonban? Csupa sárm.

– Azt látom. – Elmosolyodtam, örültem, hogy TJ magához ragadta a szót.

– És mint már nyilván tudod, ma este legényvásár lesz, és nem csupán agglegény vagyok… – TJ mindkét kezét feltartotta, és pajkosan elvigyorodott, majd Aaronra sandított, aki meg tudta volna ölni a pillantásával. – …de ma este én is kalapács alá kerülök. S noha bizonyára nem leszek olcsó, azt megígérhetem, hogy megérek minden…

– TJ! – szólt Aaron a barátjára. – Erre semmi szükség. – Aaron valahogy közelebb húzódott hozzám, szinte egymáshoz ért a vállunk. A mag, amit a lakásomon vetettünk el – Aaron testének közelsége, ahogy egyik pillanatról a másikra képtelenség volt figyelmen kívül hagyni –, hirtelen szárba szökkent. Felpillantottam rá, ő már engem figyelt, és felém hajtotta a fejét. – Fölösleges így ajánlkoznod – közölte a barátjával, miközben mélyen a szemembe nézett. Majd éreztem, ahogy leheletfinoman a derekamra teszi a kezét. Legalábbis azt hiszem, mert túl gyorsan ért véget az érintés ahhoz, hogy biztos lehessek abban, megtörtént egyáltalán. – Catalina ma rám fog licitálni.

Pislantottam egyet. Megbénított Aaron pillantása és simogató szavai, a lehelete a halántékomat cirógatta.

– Hű, de biztos vagy benne – mondta TJ, de én még mindig Aaront néztem. – Pedig inkább a sofőrjének tűnsz, mint a partnerének. – Aaron elfordult tőlem, és a barátjára meredt. Akárcsak én. Valami történt a két férfi között, és egy pillanatra úgy éreztem, talán közbe kéne lépnem. Majd TJ hátravetette a fejét, és felkacagott, megtörve a ránk telepedett ideges hangulatot. – Csak hülyülök, nagy ász! – Újabb kacagás. – Látnod kéne a képedet. Egy pillanatra azt hittem, ledöntesz a padlóra, vagy valami. Tudod, hogy az ilyesmi nem az én stílusom. Sosem csábítanám el egy haver barátnőjét.

– Én nem… – Épp ki akartam javítani TJ-t, hogy nem vagyok Aaron barátnője. Ám az alku részletei kissé ködösek voltak, és nem akartam olyasmit mondani, amivel még nagyobb zavart okoznék. Kamukísérő és kamulicitáló voltam, vajon ez azt jelentené, hogy kamubarátnő is lennék? Ezt muszáj megbeszélnünk, mielőtt Spanyolországba megyünk. A tesztmenet sokkal nagyon kihívásnak bizonyult, mint vártam. – Nem döntött volna a földre, TJ.

Aaron teste ellazult. Felsóhajtott, és még közelebb húzódott hozzám. A mellkasa finoman a karomhoz ért, éreztem a testéből áradó hőt.

– Látom, van, ami nem változott – dünnyögte Aaron. – Még mindig azt hiszed, hogy vicces vagy.

– Ugyan már! – szóltam közbe. – Csupán ugratott téged. – Ahogy én is tenném, ha nem éreztem volna ezt a különös bizsergést, és másra is tudtam volna figyelni, nem csak arra, ahogy Aaron mellkasa a vállamhoz ért. – Ez ártalmatlan móka.

– Na tessék. Hallgass a barátnődre! Csak húzlak, öregem. – TJ elmosolyodott, az egész arca felragyogott. – Mint a régi szép időkben.

Eszembe jutott egy kérdés. Vajon miért szereti TJ így heccelni Aaront? Mindig ilyen volt a kapcsolatuk? Bizonyára. Aaron féltékenysége egy szempillantás alatt, szinte a semmiből került elő.

– Erről jut eszembe – szólt TJ, és egyszeriben elkomorult. – Hallottam az edzőről, és sajnálom, öregem. Tudom, hogy nem beszéltek egymással, de ő akkor is a…

– Semmi baj – vágott a barátja szavába Aaron. Éreztem a testéből áradó feszültséget. A változást. Hirtelen kényelmetlenül érezte magát, és bezárkózott. – Kösz, de igazán nincs mit sajnálnod.

Felpillantva láttam, hogy figyelmeztetően néz a barátjára.

– Jól van – bólintott TJ komoran. – Biztos vagyok benne, nem kell emlékeztetnem téged, hiszen te magad is átélted, de az élet nem fogja megvárni, hogy megbékélj. Az élet senkire sem vár. – A különös pillantást, amit Aaronra vetett, nem tudtam értelmezni. Szerettem volna megérteni, honnan ered ez az érzés. Hogyan és miért hatott ilyen módon a barátjára, és mi köze volt ahhoz a férfihoz, akire TJ „edzőként” utalt? – Rávettem apámat, hogy ő is jöjjön el ma este. Őt is felírattam az elárverezendő legények listájára. – Visszatért az arcára a huncut mosoly. – Ideje, hogy kicsit kiruccanjon, és élje az életét. Már alig várja. – Mielőtt megszólalhattunk volna Aaronnal (ő még mindig meg volt rendülve, én meg próbáltam megérteni, hogy miért), TJ hozzám fordult. – Úgyhogy, Lina, ha ráuntál erre az unalmas fapofára, most már tudod, hogy nem is egy, hanem mindjárt két James is elérhető a pódiumon.

– Észben tartom. – Rámosolyogtam, próbáltam könnyedebb hangnemre váltani. – Noha szerintem ezzel a fickóval is elég lesz megbirkóznom.

Éreztem magamon Aaron pillantását, és kimelegedett az arcom.

Miért mondtam ezt?

– Jut eszembe – szólt TJ. – Rövidesen kezdődik az aukció, és azért küldtek, hogy elraboljam tőled ezt az ocsmány melákot. Úgyhogy, ha megbocsátasz, Lina, nekünk most mennünk kell.

– Ó, hogyne. – Körbenéztem, csak most vettem észre, hogy a legtöbben már a pódium köré gyűltek, amely a tetőterasz egyik végében állt. Hirtelen kivert a víz. – Menjetek csak! – Zaklatottan elmosolyodtam. – Egy ideig egyedül is megleszek. – Majd halkabban hozzátettem: – Bizonyára észrevetted, milyen jó társalgó a pasi. – Aaronra mutattam. – Jól fog esni egy kis csend.

TJ ismét felderült.

– Biztos, hogy erre a tökfejre akarod pazarolni a pénzedet, Lina? Én mondom neked, hogy…

Aaron a barátjára meredt.

– Állítsd le magad, oké?

– Jól van, jól van. Csak mondtam. – TJ megadóan felemelte a kezét.

Elnevettem magam, de kicsit fojtottra sikeredett, ugyanis Aaron időközben teljesen hozzám simult, a karom a mellkasának dőlt, és hirtelen nem akartam, hogy elmenjen.

Rápillantottam, s bocsánatkérően nézett le rám a kék szemével. Elég idegesnek tűnhettem, ha bűntudata támadt, amiért magamra kell hagynia egy időre. Megráztam a fejemet, nem akartam ostobának tűnni.

– Igen, biztos, TJ – válaszoltam TJ eredeti kérdésére, amíg Aaron arcát fürkésztem. – Menjetek! Jól elleszek egyedül.

Aaron habozott, nem mozdult mellőlem, és attól, hogy úgy érezte, pátyolgatnia kell, most nekem támadt bűntudatom.

– Ne butáskodj, nagy ász!Megleszek, neked pedig menned kell. – Szórakozottan megpaskoltam a mellét, és hirtelen megbénult a kezem.

Aaron lassan lenézett rá, engem pedig mintha áramütés ért volna. Elrántottam a kezemet, és nem értettem, hogy miért érintettem meg őt, csak annyit tudtam, hogy természetesnek éreztem a gesztust. Aaronnak lelkifurdalása volt, amiért magamra kell hagynia – talán mert olyan képet vágtam, mint akinek belerúgtak a kutyájába –, ezért ösztönösen érintéssel próbáltam megvigasztalni. Egy baráti paskolással. Csakhogy mi ketten nem vagyunk barátok, ezt nem lett volna szabad elfelejtenem.

Köhintettem.

– Menj, komolyan! – Megemeltem az üres poharamat, és éreztem, hogy aznap este már kismilliomodjára vörösödöm el. – Legalább elmehetek szerezni egy újabb poharat.

– Maradhatok még, szívesen elmagyarázom, hogyan zajlik a licitálás. – Furcsán gyengéd volt a hangja. Zavarba jöttem tőle. – És hozok neked egy újabb italt.

Visszatért a késztetés, hogy újra megérintsem, hogy megnyugtassam, jól leszek. Elfojtottam.

– Szerintem magamtól is rájövök – mondtam lágyan. Nem lehet olyan bonyolult a rendszer.

– De mi van, ha akkor is el akarom magyarázni?

A vágy, hogy felpiszkáljam, hogy újra olyan legyen a kapcsolatunk, amilyennek lennie kell, olyan erővel tört rám, hogy lábujjhegyre álltam. Odahajoltam hozzá, hogy csak ő hallja, amit mondok.

– Rá fogok jönni. És cserkészbecsületszavamra mondom, hogy igyekszem nem elverni az összes pénzed olyan hülyeségekre, mint, mondjuk, egy jacht vagy Elvis használt alsógatyája. De nem ígérhetek semmit, Blackford.

Elhúzódtam, vártam, hogy pofákat vágjon, vagy lebiggyessze az ajkát. Bármit, ami azt jelenti, hogy sikerrel jártam, és még mindig ugyanazok vagyunk – ugyanaz az Aaron és Lina, akiket tudtam kezelni. Ehelyett szótlanul rám emelte a pillantását, és volt a szemében valami… viharos, ami felkavart.

– Oké. – Ennél többet nem mondott, csak pislogott.

Nem kaptam csípős replikát. Se lesújtó megjegyzést, hogy mennyire humortalan és helytelen lenne részemről, ha egy hajóra pazarolnám a pénzét. Nem rökönyödött meg, amikor megemlítettem Elvis gatyókáját.

Nem szólt semmit, csak annyit, hogy „oké”.

Akkor oké.

– Jól van, menjünk – mondta TJ, és finoman elhúzta tőlem Aaront. – Viszlát később, Lina! – Rám kacsintott.

– Aha – dünnyögtem, majd megráztam a fejem, és próbáltam leplezni a zavarodottságomat. – Bűvöljétek el azokat a licitálókat, fiúk! – kurjantottam, és a levegőbe emeltem az öklömet.

TJ felkacagott, Aaron viszont csak nézett rám, reményeim szerint nem megbánással, amiért felkért erre a kamukísérősdire.

Megfordultak, és elsétáltak a tömegben; hátulról is olyan jól néztek ki, hogy örömmel legeltettem rajtuk a szemem. Így csak álltam és bámultam utánuk. Láttam, hogy TJ odahajolt a kamukísérőmhöz, és a fülébe súg valamit. Aaron nem fordul el, és nem torpant meg; csak megrázta a fejét. Majd olyan erővel lökte oldalba a barátját, hogy más átrepült volna tőle a teraszon.

TJ azonban csak hahotázott.

Azon kaptam magam, hogy mosolyogva nézek utánuk. Ilyen emberek közt látni Aaront, akik egy olyan világba tartoznak, amelynek eddig a létezéséről se tudtam – mert ügyesen eltitkolta, mint minden más részletet az élerétől –, egyszerre volt bizarr és lenyűgöző.

SZINTE MAGÁTÓL EMELKEDETT a levegőbe a kezem, ami engem is meglepett.

– Tizenötezret ajánl a hölgy a gyönyörű éjkék estélyiben – jelentette be meghökkent mosollyal a mikrofon mögül Angela, aki már egy órája vezette az árverést.

Úgy kiszáradt a torkom, hogy le sem bírtam nyelni a saját arcátlanságomat.

Szörnyű alak vagyok, mert arcpirító összeget ajánlottam valakiért. Egy férfiért. Mi több, egy agglegényért.

Aki nem Aaron volt.

Ez a látszólag kedves öregember, akire az imént licitáltam, lelkesen kurjantott a pódiumon, ráncos arca kisimult a megkönnyebbüléstől. Biccentett felém.

A mardosó bűntudat és a rémület ellenére akaratlanul is visszamosolyogtam rá.

Nem voltam hajlandó elfordítani a fejem – és Aaronra nézni, aki pár méterrel balra, a pódium mellett állt, és várta, hogy elárverezzék –, csak próbáltam lerázni magamról a megérdemelt bűntudatot, ami súlyosan rám telepedett.

Nyugi. Le kellett nyugodnom. Előbb-utóbb csak licitál valaki más. Az öregnek csupán egy kis bátorítás hiányzott, hogy felpezsdüljön a licit.

És én pontosan ezt tettem. Legalábbis ezen kaptam magam az ötpercnyi kínos és fájdalmas csend után, ami azóta telt el, hogy ez a kedves öregúr fellépett a pódiumra. Egyből felismertem a mosolyát. Ugyanezt a mosolyt láttam TJ ajkán.

– Hölgyeim és uraim, tizenhatezer Patrick Jamesért – harsant fel Angela hangja a hangszórókból.

Egy kéz sem emelkedett a levegőbe. Egyetlenegy sem.

A fenébe!

Patrick, aki sejtésem szerint TJ apukája volt, úgy állt a pódiumon ősz kobakjával, nadrágtartóban, kissé hajlott háttal, mint aki eltévedt, ellentétben a többi férfival, akiket aznap este meg lehetett kaparintani – vagy vásárolni, tök mindegy. Mosolygott, mint aki már annak is örül, hogy egyáltalán itt lehet. Egyetlen licitálóval, aki történetesen én voltam. Ami gáz volt, irtózatosan nagy gáz. Én ugyanis azért jöttem, hogy Aaronra licitáljak. Nem egy férfira, aki Angela elmondása szerint megözvegyült, és a második esélyt nem a szerelemben, hanem az életben reméli megtalálni.

Jesszusom, ha kell, hát elmegyek vele randizni! De nem bírtam tétlenül nézni, ahogy ott áll ez az ember, aki valamilyen érthetetlen okból annyira emlékeztet a megboldogult abuelómra, akiről tudom, hogy TJ papája, és várja, hogy valaki, bárki licitáljon rá. Elvégre ez egy adománygyűjtő est, az isten szerelmére! Ilyenkor nem adakozni kéne?

Én pedig pontosan ezt tettem. Illetve, még pontosabban, olyan pénzzel hadonásztam, ami nem is az enyém.

Grimaszba torzult az arcom.

Ne nézz Aaronra, Lina! Ne nézz rá!

Majd kifizetem a saját megtakarításomból. A legfontosabb kérdés most az volt, hogy vajon licitálhatok-e egyszerre két agglegényre.

Basszus. Nagyon reméltem, hogy igen.

Angela tovább fényezte az édes öreget a pódiumon.

– Mr. James rajong a gyertyafényes vacsorákért, és mélyen hisz a végzet beteljesülésében.

Patrick lelkesen bólogatott. Egy kéz sem emelkedett a magasba.

Mierda, mierda, mierda.

Nem bírtam Aaronra nézni. Pedig éreztem, hogy szinte lyukat éget az arcomba a pillantása. Le mertem volna fogadni, hogy már füstölög a feje. Majd később bocsánatot kérek tőle. Megpróbálom… elmagyarázni neki.

– Szeret vitorlázni, amióta az unokája egy gyönyörű vitorlás hajóval ajándékozta meg. A hajó sem marad ki a randiból.

A szemem sarkából megpillantottam legalább öt nőt, akik felkapták a fejüket a vitorlázás lehetőségére, és gyorsan licitáltak.

Olyan nagy kő esett le a szívemről, hogy hirtelen legalább öt kilóval könnyebbnek éreztem magam.

Végre meg mertem keresni Aaront a pillantásommal. Hamar megtaláltam. Mintha pontosan tudtam volna, hogy hová kell néznem.

Egy pillanatra a lélegzetem is elállt.

A fene essen abba hülye szmokingba!

Annyira belefeledkeztem az eseményekbe, hogy teljesen váratlanul ért, ahogy ott áll elegánsan és lehengerlően a pódiumon.

A háttérben folytatódott a licitálás Patrickre, én pedig Aaron szemébe néztem. Gyanakvó pillantást vetett rám. Nyilván azon morfondírozott, hogy mi a nyavalyát műveltem az imént. De ettől eltekintve egész… jól nézett ki. Semlegesen sztoikus volt. Mint mindig. Leszámítva a szmokingot, ami úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna.

A tény, hogy Aaron nem volt teljesen pipa, csekély vigaszt nyújtott, ezért vállat vontam, és hangtalanul tátogtam: Sajnálom, oké?

Aaron még jobban összehúzta a szemét, és alig láthatóan megrázta a fejét. Dehogy sajnálod – tátogta válaszul.

Felhorkantam. De – tátogtam vissza.

Igazán nagyon sajnáltam, ő viszont…

Megint a fejét rázta, kételkedő pillantással: Nem sajnálod.

Annyira felbosszantott Aaron tátogása – mind a kétszer –, noha minden joga megvolt rá, és tulajdonképpen számítottam is rá, hogy frusztráltan égnek emeltem a kezem.

Te jó ég, ez a pasi…

– Tizenkilencezer az éjkék ruhás hölgytől. – Angela szavai végül elhatoltak a tudatomig.

Egy pillanat, mi van? Ne!

Összerezzentem, gyorsan leeresztettem a kezem, és összekulcsoltam. Angelára pillantottam megerősítésért, hogy mit tettem, még ha véletlenül is, és láttam, hogy rám mutat.

A franc.

Újra Aaronra sandítottam, aki a szemeit forgatta, és összeszorította a száját.

Felvillantottam egy kényszeredett mosolyt, ami reményeim szerint kellően kifejezte, hogy mennyire sajnálom, és imádkoztam, hogy legyen Patricknek még egy hajója. Mert nagy szükségem volt arra, hogy valaki más is licitáljon az öreg özvegyemberre.

Angela bejelentette a következő összeget, de nem kapott azonnal választ.

Bűntudat tört rám, csipetnyi zavarral meghintve. Ezért újra Aaronra néztem, és megint eltátogtam, hogy sajnálom, lassan és módszeresen. Nehogy félreértse, mennyire komolyan gondolom.

Aaron mélyen a szemembe nézett, a már jól ismert fapofával.

Esküszöm. Eltúlozva formáltam a szót az ajkaimmal. Majd fancsali képet vágtam hozzá, ügyelve, hogy a végtagjaim a helyükön maradjanak – nehogy véletlenül még több agglegényre licitáljak. Igazán nagyon sajnálom – tátogtam, mint egy idióta.

Ami igaz volt. Mármint hogy sajnáltam. Noha valóban idiótának éreztem magam.

Felém fordult néhány fej, és kaptam is furcsa pillantásokat bőven, de nem hagytam, hogy ez elriasszon, továbbra is lebiggyesztettem az ajkam. A szemeimmel közöltem Aaronnal, hogy sajnálom. Noha véleményem szerint az ő hibája volt, hogy pont engem hozott ide, hogy olyasmit csináljak, amiről lövésem se volt.

Nagyon hatásos látványt nyújthattam, mielőtt ugyanis felfoghattam volna, hogy mi történik, Aaron válla rázkódni kezdett, a tartása megtört, ahogy az egyik kezével a tarkójához kapott, és lehajtotta a fejét. Nem láttam az arcát, így sejtelmem sem volt, mi a frász ütött belé. Szinte biztos voltam benne, hogy majd szétveti a frusztráció és a harag, és mindjárt átváltozik a hihetetlen Hulkká. És már éppen aggódni kezdtem, amikor felemelte hollófekete fürtös fejét, és olyasmit láttam az arcán, amiről álmodni sem mertem volna soha.

Komor vonásai a legszélesebb, legsugárzóbb, legelbűvölőbb mosolyban oldódtak fel. Ráncok jelentek meg a szeme sarkában. Olyan férfivá változott, akit nem tudtam elég gyorsan falni a szemeimmel. Olyan férfivá, akit még soha életemben nem láttam. Akit egyre nehezebb volt utálni.

Erre az én arcom is felragyogott. Éreztem, hogy mosolyra húzódik a szám – ugyanolyan széles és ragyogó, ugyanolyan váratlan mosolyra.

Majd Aaron nevetni kezdett. Hátravetette a fejét, és rázkódott a válla a hahotától. S mindezt a pódiumon, ennyi ember előtt, előttem, mint akit nem izgat, hogy ki látja.

Nos, engem sem érdekelt. Mert abban a pillanatban egyedül és kizárólag Aaron váratlan és szívderítő mosolyára és nevetésére tudtam koncentrálni, gondolni és figyelni. Olyannyira, hogy legszívesebben előkaptam volna a telefonomat, hogy megörökítsem ezt a pillanatot az utókornak. Hogy újra visszatekinthessek rá – a pillanatra, amikor Aaron Blackford, a férfi, akinek egyetlen szavától a falra tudtam mászni, az egész tetőteraszt beragyogta a mosolyával, amit egész ismeretségünk alatt egyszer se láttam –, amikor csak akarok.

Mennyire elcseszett ez az egész? Mi több, mennyire elcseszett, hogy eleve nem érdekelt, hogy el van cseszve?

Mielőtt magamhoz térhettem volna – egy olyan hétköznapi dolog, mint a mosoly hatása után, ami viszont olyan ritka volt ettől a férfitól, hogy nem bírtam elfordítani a tekintetemet –, Aaron már a pódium közepe felé tartott.

Angela hangja újra felcsendült.

– Csodálatos. Bizonyára Patrick és a szerencsés hölgy a kék legyezővel jól fogják érezni magukat a randin.

Annyira élveztem a kamukísérőm mosolyát, hogy észre sem vettem, közben más is licitált Patrickre.

– Végül, de nem utolsósorban következzék Aaron Blackford. Hölgyeim és uraim, tizenötezer dollárral kezdünk, és ne feledjék… – Angelának elkerekedett a szeme, és felkacagott. – Ó, úgy látom, senkit sem kell emlékeztetnem, hogy licitáljon az utolsó agglegényünkre, ha ma este hozzá szeretne járulni egy jó ügyhöz.

Amikor körbepillantottam, láttam, hogy miért mondta ezt. Több mint tíz licitáló emelte magasba máris a kezét.

– Örülök ennek a lelkesedésnek – folytatta Angela sanda mosollyal. – Tizenötezret ajánl a piros ruhás hölgy.

Megfordultam és megkerestem a tömegben ezt ajó ügyért lelkesedő, piros ruhás hölgyet. Az első sorban állt, legalább húsz évvel idősebbnek tűnt nálam. És igazán nem akartam elhamarkodottan vagy felületesen ítélkezni, de ahogy végigmértem, el tudtam képzelni, hogy milyen nagylelkű lesz az adománya.

A pódiumra pillantottam, és összenéztünk Aaronnal. Eltűnt az arcáról a mosoly, komor és kifejezéstelen lett az arca. Olyan csalódottság hasított a szívembe, amivel most nem volt időm foglalkozni.

Egyetlen feladatom volt ma este, és máris vesztésre álltam. Másodjára.

Megacéloztam magam, és kifújtam a levegőt. Nem hagyhattam, hogy elvonja a figyelmemet egy olyan elképesztően döbbenetes, mégis céltalan dolog, mint Aaron mosolya vagy nevetése.

– Tizenhétezret? – kérdezte Angela, és intettem. Elkéstem. – A piros ruhás hölgy.

A piros ruhás hölgy megelőzött engem – és még öt vagy hat kezet –, megint.

Gyors pillantást vetettem Aaronra, feszült tartása egyértelműen arra utalt, hogy ő sem örül ennek a fejleménynek.

Kihúztam magam, és Angelára összpontosítottam.

– Nagyszerű! – szólt a mikrofonba. – Emeljük a tétet, hölgyeim és uraim. Elvégre Mr. Blackford iránt igen nagy az érdeklődés. Ki ad érte tizenkilencez…

Feltettem a kezem, és a piros ruhás nőn tartottam a szemem, aki gyorsabban licitált nálam. Megint.

Angela felkacagott, és a piros ruhás nőre mutatott, elfogadva a licitet.

Legnagyobb döbbenetemre a piros ruhás nő megfordult, és önelégült vigyorral nézett rám.

Összehúztam a szemem. Na még mit nem! Ez már nem a jótékonyságról szólt. Ez bizony személyes ügy lett.

Angela bejelentette a következő összeget, és olyan gyorsan emeltem a magasba a kezem, hogy majdnem begörcsölt, de amit mondott, az kárpótolt a fájdalomért:

– A bájos hölgy az éjkékben. – És rám mosolygott a mikrofon mögül.

Viszonoztam a mosolyt, és különös forróságot éreztem a hasamban, pont olyat, mint az arcomon.

Újabb összeg következett, ezt is sikerült megkaparintanom.

Aha! Ezt kapd ki, piros ruhás hölgy!

Mint aki meghallott, villámgyorsan megpördült. Résnyire szűkült a szeme, és bosszúsan csücsörített. Majd hátravetette szőke loknijait, és elutasítóan legyintett.

Ekkor már biztos lehettem abban, hogy jól gondoltam, valóban személyes az ügy. Aaronra fáj a foga a némbernek. Márpedig nem hagyhatom, hogy megszerezze az én Aaronomat…

Nem az én Aaronom – javítottam ki magam gondolatban. – Csak Aaron.

Nem szerezheti meg Aaront.

Jött a következő összeg, Angela még ki se mondta, de már elhappoltam. A piros ruhás nő olyan csúnya pillantást vetett rám, hogy az meg tudta volna fagyasztani a napot egy forró New York-i nyári délutánon, és erős volt a kísértés, hogy kinyújtsam rá a nyelvem, de miután emlékeztettem magam, hogy az ezerszer nagyobb illetlenség lenne, maradtam a gúnyos mosolynál.

A piros ruhás nővel lejátszottunk még öt vagy hat kört. Mind egyre gyorsabb lett, egyre sebesebben lőtt a kezünk a levegőbe, egyre fagyosabb pillantásokat vetettünk egymásra. Kimelegedtem, és úgy éreztem, mint aki épp most süvített át a Central Parkon egy istenverte fagylaltoskocsi nyomában. De egyelőre megérte, mert Aaron az enyém maradt.

Nem az enyém. Csak… Na mindegy.

Annyira belelendültem a kis párbajunkba, hogy meg is feledkeztem a pódiumon álló férfiról. Rá se néztem, amióta elkezdődött a licitháború.

Épp rá akartam pillantani, amikor még egyszer a magasba emeltem a kezem – olyan magasra, amilyen magas összeget mondtak –, méghozzá ezúttal egyedül.

Angela rám mutatott.

– Először az éjkék ruhás hölgynek – jelentette be.

Egyre szaporábban vert a szívem. Egy ősz hajú férfit pillantottam meg a fanyalgó, piros ruhás hölgy mellett, aki dacosan összefonta a karját a mellén.

– Másodszor – folytatta Angela, amikor a férfi a piros ruhás hölgy fülébe súgott valamit, amire a nő csak felsóhajtott, és biccentett. Kelletlenül.

Gyerünk, gyerünk, gyerünk! Aaron már majdnem az enyém.

– Eladva a bájos és felettébb szenvedélyes, éjkék ruhás hölgynek. – Angela egy kacsintással zárta le a licitet.

A diadalmas kurjantás már a torkomban volt, amikor végre Aaron felé fordultam. Táncolni akartam. Az égbe emelni a kezem. Sőt, illetlen szavakat kiabálni, ami, így visszatekintve, oltári nagy hülyeség, és tudom, hogy azonnal megbántam volna.

Ám amikor megpillantottam Aaront, ez a kirobbanó érzés, amely rám tört, hirtelen elcsendesült. Nem is mosolygott. Egyszerűen csak… engem nézett.

Csalódott voltam, amiért nem ugyanazzal a vigyorral tekint rám, mint korábban, és megriadtam, hogy ezentúl mindig így lesz. Én Aaron mosolyát lesem, ő pedig makacsul megfoszt tőle.

Nagyot nyeltem, és kiráztam a fejemből ezt a sok ostobaságot.

Mindennek ellenére elmosolyodtam, és eleresztettem egy visszafogott „Juhé!”-t. Aaron biccentett, és úgy festett, mint aki a gondolataiba mélyedt. Mint akit zavart valami.

Homlokráncolva néztem, ahogy lejön a pódiumról a hosszú lábaival, és odalép mellém, közben igyekeztem nem törődni azzal, mennyire lehervaszt engem a komorsága. Inkább arra koncentráltam, hogy az arcomon tartsam az őszintének tűnő mosolyt.

A kék szemű férfi, akit épp most „vettem meg” egy randira (amire sosem kerül sor), megállt mellettem. Lehajtotta a fejét, az álla majdnem hozzáért a kulcscsontjához. Vártam, de nem szólt semmit.

Mondani szerettem volna valamit, csakhogy semmi sem jutott az eszembe, így válaszul én is hallgattam.

Visszatért az érzés, amelyhez túl gyorsan hozzászoktam, és a megnyugvás, amitől libabőrös lettem. Rádöbbentem, milyen különös, milyen döbbenetes több szempontból is, hogy ilyen helyzetben találtuk magunkat. Valószínűtlennek tűnt ez az este.

Megilletődötten feszengtem Aaron előtt, és nagyot nyeltem. Megint nem tudtam mit kezdeni ezzel a súlyos hallgatással, amely ránk ereszkedett.

– Remélem, van vitorlás hajód, Blackford – szóltam végül, ám furcsán csengett a hangom. – Különben megbánom, hogy nem ragaszkodtam Patrickhez.

Aaron meg sem rebbent. Csak mélyen a szemembe nézett. És egy szívdobbanásra mintha felmelegedett volna a tekintete. Alig látható ráncok jelentek meg a szeme körül, ahogy elfojtotta a mosolyt, amivel már nem volt hajlandó megajándékozni.

Valami melegséget éreztem a mellkasomban. Halovány, motoszkáló érzést, majdnem elsiklott fölötte a figyelmem, ugyanakkor elég erős volt ahhoz, hogy megdobogtassa a szívemet – amely még mindig nem csitult az aukció izgalma után.

Aaron közelebb lépett.

– Néha meg vagyok győződve arról, hogy élvezed, ha megkínozhatsz. – Mély hangja szinte suttogássá szelídült. Kimondatlan gondolatok kísérték.

– Ó! – Összevontam a szemöldökömet. Mondani akartam valamit, azonban nehezen találtam meg a hangomat. – Jól van, belátom, minden okod megvan arra, hogy pipa legyél, de ismerjük el, hogy egálban vagyunk, mert igazán szólhattál volna, hogy ennyire el fog durvulni a helyzet. – Zavartan nevetgéltem. – Ha tudtam volna, hozok magammal egy-két dobócsillagot is. Jól jöttek volna a piros ruhás hölgy ellen.

Aaron fölém tornyosult, és szótlanul nézett rám, olyan intenzitással, hogy megint fészkelődni kezdtem.

Ismét csend borult ránk, és csak most vettem észre, hogy már eloszlott a tömeg a pódium elől. Csupán halk duruzsolást hallottam, és a lágy zenét, amely betöltötte a tetőteraszt.

Végül Aaron megtörte a csendet:

– Táncolj velem!

KILENCEDIK FEJEZET

A  kezét nyújtotta, a tenyere kettőnk közt lebegett.

Táncolni?

Döbbenten lebámultam a kezére, és tétováztam. Nem tudtam, van-e okom kételkedni az ajánlatában, vagy ez csak az ösztönös reakcióm Aaronra.

– Ez is az alku része? – hallottam a saját hangomat. Aaronnak összeszaladt a szemöldöke. – Mármint a tánc. Csak a látszat kedvéért tesszük, ugye? – magyaráztam.

Nem voltam én vak – se ostoba –, biztos voltam benne, hogy nem szükséges táncolnunk. De egy részem még mindig össze volt zavarodva, és egyre jobban belegabalyodtam az események láncolatába. Így azzal, hogy ezt mondtam, tulajdonképpen mentőkötelet dobtam magamnak, amelybe belekapaszkodhatok, amíg kitisztul a fejem.

– Persze – válaszolta Aaron, és kisimult a homloka, a keze rendületlenül várta, hogy megfogjam. – Csak a látszat kedvéért.

Elfogadtam a felkérést, hagytam, hogy széles tenyerébe zárja a kezemet, bár még mindig nem voltam biztos abban, hogy ez jó ötlet.

Aaron gyengéden magával húzott, remegett a lábam az izgalom és a szorongás különös keverékétől. Meleg és erős volt a keze, kellemesen bizsergető az érintése, noha éreztem, hogy a mentőkötél megfeszül, ahogy foggal-körömmel próbálok kapaszkodni belé.

Még akkor is ambivalens érzések kavarogtak bennem, amikor lágyan odavezetett a táncparketten összegyűlt emberek közé.

Ám amikor megállt, megfordult, és közel lépett hozzám – nagyon-nagyon közel –, felüvöltött bennem egy hang, hogy ez rossz ötlet. Egy pillanatra fontolóra vettem, hogy esetleg elszaladhatnék vagy ájulást színlelhetnék, hogy ne kelljen megtennem azt, amire készülünk.

Hogy ne kelljen táncolnunk.

Egymással.

Aaron Blackforddal, a férfival, akivel annyi időn át ellenségesen viselkedtem.

Ó, édes Jézus!

Aaron átkarolta a derekamat, és elektromos szikrák miriádja áradt szét a testemben attól a ponttól, ahol a keze nyugodott. Felsóhajtottam, súlyos és tömör teher gördült le a szívemről.

Nagyot nyeltem, és felemeltem a fejemet. Mintha kihívás és óvatosság csillant volna meg a szemében. A kettő együtt. Nem várt izgalom kerített hatalmába.

Aaron mellére tettem a kezemet – nem kerülte el a figyelmemet, hogy milyen szálkásnak és formásnak tűnik az ujjaim alatt –, s míg korábban, amikor véletlenül érintettem meg, elrántottam a kezem, most ott hagytam. Aaron ekkor magához húzott. Eltörpültem óriási alakja mellett.

Egy pillanattal később ringatózni kezdtünk, melltől lefelé szinte az egész testünk összeért. Aaron magabiztos, határozott mozdulatokkal vezetett, én pedig mereven, görcsösen követtem.

Kifújtam a levegőt az orromon, és megpróbáltam ellazulni. A tánc ritmusára koncentrálni. Lehűteni azt a tűzforró érzést, amely a bensőmet égette. Ám a tudat, hogy egymáshoz simulunk, olyan hangos riadót fújt a fejemben, hogy képtelenség volt bármi másra gondolni.

A tánc. Táncoltunk. Kimelegedett a testünk. Márpedig ezt nem lenne szabad. Aaron és Lina, akik alig bírták elviselni egymás pofáját, nem vethetik magukat egymás karjába, mert akik nem viselik el egymást, azok ilyet nem csinálnak.

Aaron egy gyors mozdulattal megpörgetett, majd újra magához szorított, amitől olyan hevesen dobogott a szívem, ahogy igazán nem kellett volna.

Lassú zene szólt, ringató, megnyugtató ritmusa minden gondot elfeledtetett. Tökéletes volt ahhoz, hogy az ember ellazuljon a partnere karjaiban. Ám minél tovább táncoltunk, annál kevésbé éreztem a békét. Képtelenség volt, amikor Aaron teste olyan… nagy volt, és kisportolt, és meleg.

Talán ezért botlottam meg végül. Mielőtt felfoghattam volna, hogy mi történik, elvétettem a lépést, összegabalyodtak a lábaim, és nyilván elterültem volna a táncparketten, ha Aaron – az erős karjaival, amelyeket szorosan körém font – meg nem tartott volna.

– Kösz – dünnyögtem, és elvörösödtem, a tartásom még görcsösebb lett. – És bocs.

Jó ég! Még sosem pironkodtam ennyit egyetlen este alatt. Alig ismertem magamra.

Aaron szorosabbra fonta körém a karjait.

– Csak elővigyázatosságból – mondta, és magához ölelt.

Vibrálni kezdett minden idegszálam. Bizsergett a bőröm, szaporábban vert a szívem, és kavarogtak a gondolataim.

– Ja, jó. – Saját hangom fojtottnak tűnt, mintha gurguláznék. – Kösz.

Egyre forróbbnak éreztem az arcomat.

Aaron hümmögött, a hüvelykujja finoman megsimította a hátamat, leírt egy kört rajta, amitől libabőrös lettem. Minden porcikám beleborzongott.

Hiába bizonygattam magamban, hogy ez csak egy ösztönös reakció a férfitest közelségére, a férfikarokra a derekamon, végső soron Aaron férfitestéről és -karjairól volt szó. Így tehát vagy túl hosszú ideig voltam szingli, vagy kezdett elmenni a józan eszem. Ugyanis… jólesett. Igazán jól.

Túlságosan jól.

Az óceánkék szemek egy röpke másodpercre az ajkaimra pillantottak. Mindez olyan gyorsan történt, hogy meg voltam győződve róla, csak hallucináltam. De nem is számított, mert Aaron lehajtotta a fejét, és olyan közel került hozzám az arca, hogy egy csapásra megfeledkeztem a kétségeimről. Ehelyett olyan részletekre figyeltem fel, amiket eddig észre se vettem. Például, hogy milyen teltek az ajkai, amelyeket eddig mindig makacsul összeszorítva láttam. S hogy milyen hosszúak és sötétek a pillái, amelyek tökéletesen kiemelik a szeme kékjét. Nem is beszélve a lágy ráncokról a homlokán, közvetlenül a pont fölött, ahol összeszalad a két szemöldöke.

Annyira belefeledkeztem a sok részletbe, hogy megint elbotlottam, Aaron azonban megragadta a csípőmet, és a fülemhez hajolt.

– Nem kéne ebben őstehetségnek lenned, Catalina? – suttogta. A lehelete a halántékomat cirógatta.

Igyekeztem kiverni a fejemből, hogy milyen közel kerültek azok az ajkak az arcomhoz, inkább a lábamra koncentráltam, és hanyagul megkérdeztem:

– Ezt hogy érted?

Aaron gyakorlott, könnyed mozdulatokkal vezetett a lágy zenére.

– Azt hittem, neked a véredben van a ritmus – magyarázta halkan, miközben a feje egy milliméterrel sem távolodott el tőlem. – Vagy lábadban a zene?

Nagyon reméltem, hogy nem vörösödtek el a füleim zavaromban.

– Ez nem az én stílusom – hazudtam. Sosem táncoltam ennél rémesebben, de ez egyáltalán nem a zene miatt volt így, hanem a férfi miatt, akihez hozzápréselődtem. – És az is lehet, hogy csak nem illünk egymáshoz a partneremmel.

Aaron felkacagott. Halk és kérészéletű nevetés volt, de eszembe jutott róla a korábbi hahotája, és elakadt a lélegzetem.

Beszívtam a levegőt az orromon, és egyből megbántam. Mert micsoda rémes ötlet volt ez! A lehető legrosszabb. Csak annyit értem el vele, hogy megtelt a tüdőm Aaron illatával.

Aaron finom és bódító, rendkívül férfias illatával.

Nem szabadulhatnék meg ettől az illattól, univerzum? Kérlek!

– Te most tényleg beismerted, hogy nem értesz valamihez? – kérdezte Aaron, és visszarántott a jelenbe. – A fülem hallatára?

– Sosem állítottam, hogy jó táncos lennék. – Pláne egy olyan partnerrel, aki képes ennyire elterelni a figyelmemet. – Mellesleg ez a „vérünkben a ritmus” duma egy közhely. Akár hiszed, akár nem, rengeteg a kétballábas spanyol.

– Azt elhiszem. Jobb, ha én vezetek. – A hangja halk volt, közelebbről duruzsolt a fülembe, mint korábban. – De csak azért, mert hátha te is közéjük tartozol.

– Ha ragaszkodsz hozzá – dünnyögtem, mert minek tagadjam a nyilvánvalót: pocsékul ment ez nekem. – Nem gondoltam, hogy tudsz táncolni.

Amikor már azt hittem, képtelenség még jobban összeforrnunk, Aaron szorosabban simult hozzám, és mélyebbre hajtotta a fejét. Lehetetlenül mélyre. Az ajkai szinte a fülemhez értek.

– Van még egy s más a tarsolyomban, amiről nem tudsz, Catalina. – Válasz helyett megdermedtem. Meleg, bizsergető érzés áradt szét a hasamban. Emlékeztettem magamat, hogy kísérőként vagyok jelen – fogjuk rá. Akkor is, ha csupán a színjáték kedvéért kellett párbajoznom azzal a nőszeméllyel az aukción. Kamu vagy sem, a gyanútlan szemlélőnek azt kellett látnia, hogy örömmel fogadom ezt a közelséget, nem azt, hogy riadtan elhúzódom tőle. Ezért visszatettem a kezem Aaron izomtól duzzadó mellére, ezúttal kicsit határozottabban. Ám az érintés sajnos háborgó viharrá gerjesztette a hasamban a bizsergést. – Mi jár a fejedben? – kérdezte Aaron őszinte kíváncsisággal.

Váratlanul ért a kérdés – és az érdeklődése –, így hát kiböktem az első dolgot, ami az eszembe jutott:

– Azt mondtad, ennek az egésznek semmi köze egy másik nőhöz. – Végighúztam a kezem a mellén. – Pedig nekem nagyon úgy tűnt, hogy mégis.

– Még sose láttam Mrs. Archibaldot ennyire dühösnek – ismerte be.

Ismét megsimítottam a mellét, és majdnem elvonta a figyelmemet a testéből áradó hő, még a ruhán keresztül is.

– Tehát már jól ismered ezt a Mrs. Archibaldot, mi? – Aaron biccentett, az állkapcsa a halántékomat súrolta. – Kitalálom. Nem ma este keveredett először vitába miattad a jó ügy érdekében.

– Nem.

– Aaron Blackford, a pumamágnes. – Halkan felkacagtam, de kicsit reszketegre sikerült.

Meleg fuvallat csapta meg a fülemet, amibe beleborzongtam.

– Ha nem csal az emlékezetem, ma nem csupán Mrs. Archibald licitált mély átéléssel.

– Felfuvalkodott hólyag – motyogtam.

Aaronnak azonban igaza volt. Számos – fiatalabb és vonzó – licitáló érdeklődött iránta.

– Ezért akartad, hogy eljöjjek? – Mivel Aaron nem válaszolt azonnal, folytattam: – Végül is így már érthető, amit Angela korábban mondott, és amit TJ, mondjuk úgy, megerősített.

– És mi lenne az?

– Hogy Aaron Blackford halálosan retteg a gazdag és motivált nőktől, akik fizetnének a társaságáért.

Felhúzta a tenyerét a hátamra, és ritmust váltott az új dalra.

– Fel akarsz ingerelni? – súgta közvetlenül a fülembe.

Úgy van. Ezt azonban sosem ismerném be hangosan. Ellazultam a karjaiban, de csak hajszálnyira.

– Gyakran előfordul?

– Micsoda, Catalina? – kérdezte megfontoltan. – Hogy majdnem lecserélnek egy vitorlázó öregemberre, vagy hogy rosszul választom meg a táncpartnereimet?

– Egyik sem. – Derűsen folytattam: – Hogy futnak utánad a nők. Láttam, milyen ideges voltál a pódiumon. Legszívesebben hanyatt-homlok menekültél volna. – Elgondolkodtam. Az, hogy idehozott… már érthető volt. – Zavarba hoz a nők figyelme?

– Nem mindig. – Az állkapcsa az arcomhoz ért, az egyszerű és könnyed érintés nyomán kellemes vibrálás futott végig a tarkómig. – Nem félek a nők figyelmétől, ha erre vagy kíváncsi. Nem mindegyiket hajtom el.

– Ja, jó. – Bizonytalan és elhaló volt a hangom.

Persze hogy nem hajt el minden nőt. Nyilván neki is vannak szükségletei. Ám ezekre a szükségletekre gondolni sem akartam a karjaiban.

Aaron jobb keze elindult a hátamon, és lejjebb csúszott néhány centivel. Ezalatt az arcom – sőt, az egész testem – lángba borult.

Ismét szorosabbra fonta körülöttem a karját.

– Köszönöm – mondta.

Simogató lehelete a hajamba csapott.

– Mégis, mit? – A hangom alig volt több suttogásnál.

– Hogy nem léptél a lábamra. – Szabadkozni akartam, de ekkor folytatta: – És hogy nem hagytad, hogy Mrs. Archibald megfélemlítsen. Tavaly egy kicsit… nos, kényelmetlen helyzetben találtam magam, miután megtudta, hogy a „randink” kennelek takarításából, valamint néhány óra kutyasétáltatásból és labdázásból áll. – Belebizsergett a nyakam a sóhajába. – Nem mintha ez idén eltántorította volna.

Kezdtem vérszemet kapni.

Finoman megráztam a fejemet; alig ismertem magamra. Nyilván megszédített ez a sok pörgés és forgás.

– Nos, bármennyire is sajnálom a bankszámládat, már ami az adomány összegét illeti, azért jólesett látni azt a duzzogást, amikor kenterben vertem a nőt – ismertem el, és magam is meglepődtem, mennyire élveztem a helyzetet. – És sajnálom a kutyusokat, hogy tavaly el kellett viselniük ezt a némbert. Miféle álszent alak adakozik állatmenhelyeknek, miközben nem is szereti a kutyákat? Szegény kis jószágok! Legszívesebben mindet örökbe fogadnám, ha nem egy gyufásskatulya méretű stúdiólakásban élnék. Bármikor boldogan eljátszanék velük önként.

– Elvihetlek, ha akarod. – Aaron szavait döbbent csönd követte. Szívem szerint igent mondtam volna. Igent arra, hogy új oldaláról ismerhessem meg. S talán újra lássam a mosolyát. – Elvégre megvettél egy randira.

– De a te pénzedből.

– Nem számít – válaszolta. – Ez is az alku része.

Ismét rám tört az a különös fájdalom, amely eszembe juttatta, miről is szól ez az egész. Az alku része. Aaron már csak ilyen, állja a szavát.

Elhúzódott tőlem, végre láthattam az arcát. Fürkésző pillantást vetett rám.

– Én… – Elbizonytalanodtam, ostobának éreztem magam, amiért egy pillanatra fontolóra vettem, hogy talán azért ajánlja fel, mert őszintén szeretne elvinni. – Én csak… – Basszus! Összezavart mindaz, ami ma este történt. Aaron szmokingban. Ez a sok… új és ismeretlen érzés, amit a jelenléte előhívott belőlem. Az aukció. A mosolya. A nevetése. A tánc. Egymás karjaiban, összepréselődve. Ezek a dolgok, és a tény, hogy alig pár héten belül Spanyolországba megyünk. Minden olyan kuszának és zavarosnak tűnt. Aaron kék szemében különös érzelem villant. Biztos arra várt, hogy összerakjak egy épkézláb mondatot. – Nem lenne… – Megráztam a fejem. – Nem akarlak bajba keverni – nyögtem ki végül. – Gondolom, valaki utánanézhet annak, hogy teljesítetted-e az aukció során kötött alkut. – Sejtelmem sem volt, hogy működik az ilyesmi. Azt sem tudtam, ellenőriz-e bárki valamit egyáltalán. – Igazán nem szeretnék belerondítani az adománygyűjtő est eredményeibe. – Folytattam a rizsázást, Aaronnak arcizma sem rándult. – Különben sem kell senkinek megtudnia, hogy ez egy kamurandi. Nem igaz?

Tovább nézett azzal a fürkésző pillantásával, amit nem tudtam mire vélni.

– Nem. Senkinek sem kell megtudnia.

– Sem azt, hogy csak a barátodként megyek, igaz? – Ez nem stimmelt. Barátok voltunk mi egyáltalán?

– Az akarsz lenni, Catalina? – kérdezte Aaron nyugodt hangon. – A barátom?

– Igen – vágtam rá. Vagy mégsem? Nem voltunk azok, de nem mintha rajtam múlt volna. Erről igazán nem én tehettem. – Nem – helyesbítettem, amikor eszembe jutott, hogy milyen óriási akadály állt kettőnk közt kezdettől fogva. Amit, megjegyzem, Aaron gördített oda, nem én. Ő volt az, aki sosem kedvelt, nem fordítva. Nem volt fair, hogy most bezzeg így nekem szegezi a kérdést. – Nem tudom, Aaron. – Izzadni kezdett a tenyerem, kiszáradt a torkom, és egyszerűen… összezavarodtam. – Miféle kérdés ez egyáltalán?

Aaron elgondolkozott.

– Igen vagy nem? – erősködött.

Hangtalanul tátogtam, mint egy partra vetett hal. Egy ponton abbahagytuk a táncot. Elhúztam a tenyeremet Aaron melléről. Követte a szemével a mozdulatot. Valami megkeményedett azon a kifejezéstelen arcán.

– Felejtsd el! – mondta, és ő is levette a derekamról a kezét. – Rossz ötlet volt.

Összerezzentem, és nem értettem, miért tettem, amit tettem, sem azt, hogy mit értett ezen a „rossz ötleten” Aaron.

Mozdulatlanul álltunk egymással szemben. Bármennyire távolságtartónak és elutasítónak tűnt is a múltban, még sosem láttam ilyen… hűvösnek. Mintha megsértettem volna valamivel.

Visszatért a késztetés, hogy újra a mellére tegyem a kezemet. És egyszerűen nem értem fel ésszel, hogy miért. Közben a fejemben egy halk hang – amit a józan eszemnek véltem – azt ismételgette, hogy inkább örülnöm kéne, mert ezzel visszazökkent a kapcsolatunk a rendes kerékvágásba.

De újabban egyre nehezebben hallgattam az eszemre. Így amikor felemeltem a kezem – mert én már csak ilyen vagyok, muszáj öleléssel és érintéssel meg ilyenekkel vigasztalnom a környezetemben lévőket –, és Aaron hátralépett, elhúzódott tőlem, az igazán fájt. Annyira, hogy hangtalanul átkoztam magam a saját ostobaságomért.

– Látod? – szóltam halkan. – Ezért nem tudom, hogy lehetünk-e barátok. Ezért nem voltunk soha azok.

Kudarcba fúlt a mai est, méghozzá ezért. Ha kettőnkről volt szó, végül mindig elmérgesedett a helyzet.

– Igazad van. – Fájdalmasan érzéketlen volt a hangja. – Sosem akartam a barátod lenni.

Aaron szavai ütköztek az enyémekkel, és úgy éreztem, jégesőként záporoznak rám. Mindkettőnkre, mivel egymással szemben álltunk. Lyukakat ütött a buborékba, amelyben az elmúlt néhány órát töltöttük. Amelyben együtt táncoltunk. Közvetlenül azelőtt, hogy a hallgatólagosan köttetett egyezségünk dugába dőlt.

Igazán számíthattam volna rá.

Döbbenten pislogtam Aaronra, nem tudtam, mit mondjak.

– Ha megbocsátasz, néhány perc múlva visszajövök, és hazaviszlek.

Azzal sarkon fordult, és faképnél hagyott.

Földbe gyökerezett a lábam.

Féltem, hogy a karjai nélkül kicsúszik a lábam alól a talaj. Könyörtelen iramban dobogott a szívem. Fagyos hideg áradt szét a testemben Aaron váratlan hiányától, és a fejem mindent megkérdőjelezett, ami a mai est során történt, hiába ismételgettem magamban, hogy ez semmit sem jelent.

A világon semmit.

Sosem voltunk barátok.

Újra ugyanaz az Aaron és Lina voltunk, mint addig, és ezen semmi sem változtat.

TIZEDIK FEJEZET

A mikor a következő hétfőn beléptem az InTech épületébe, úgy éreztem, mintha egy ólomgolyót nyeltem volna le aznap reggel a kávémmal. Ahogy az irodám felé igyekeztem, az érzés minden lépéssel egyre nőtt, mintha a golyó is tágult volna bennem, egyre több és több teret követelve a gyomromban.

Nem éreztem magam ilyen… kellemetlenül az óta a két héttel ezelőtti telefonhívás óta, amikor is megtudtam, hogy Daniel eljegyzett valakit. A telefonhívás óta, amely hazugságra kényszerített.

Ez azonban más helyzet volt, nem igaz?

Ennek a nyomasztó tehernek a bensőmben semmi köze nem volt ahhoz a sületlenséghez, ami a kétségbeesés és ostobaság pillanatában csúszott ki a számon.

Vagy talán mégis.

Mert hiába nem esett jól beismerni, hogy az váltotta ki belőlem az érzést, ahogy elváltunk egymástól Aaronnal szombaton, mégiscsak ez volt az igazság. És hiába nem akartam több időmet pazarolni az önmarcangolásra, mégis megtettem.

Ami nevetséges, mert mi a fenének szentelnék külön figyelmet az elmúlt szombatnak – vagy akár neki? Semmi okom nem volt rá. Legalábbis tudatosan. Nem voltunk barátok. Semmivel sem tartoztunk egymásnak. És bármit mondott is – vagy tett, bárhogy nézett ki, bármilyen illata volt, bárhogyan mosolygott és tartott a karjaiban tánc közben, sőt bármit suttogott a francos fülembe –, nem kellett volna törődnöm vele.

Az elmémnek azonban nem tudtam parancsolni.

„Sosem akartam a barátod lenni.”

Ezt mondta, szó szerint. Ennél világosabban nem is fogalmazhatott volna.

Részemről rendben. Én sem akartam soha a barátja lenni. Csak az első két napon, amit az InTechnél töltött.

De azok az idők már elmúltak. Nem ok nélkül került tiltólistára, márpedig ott a helye. A tiltólistámon.

Az volt az egyetlen aprócska, incifinci probléma, hogy tulajdonképpen szükségem volt rá. És én… Jesszusom! Később visszatérek rá.

Kiráztam a fejemből az Aaron-drámát, és mélyre temettem, az elmém legsötétebb sarkába, nehogy kisarjadjon belőle valami más, majd letettem a táskámat a székemre, fogtam a határidőnaplómat, és átvonultam a terembe, ahol a havonta esedékes reggelizős értekezletet tartottuk. Jeff, a főnökünk, a vállalat megoldásokkal foglalkozó részlegének a feje, valamint az általa koordinált öt csoport vett részt rajta. Ez egy havi rendszerességgel megrendezett megbeszélés volt, ahol rossz kávét és szikkadt sütiket kaptunk, amíg Jeff megosztotta a részlegünkkel a legújabb híreket és bejelentéseket.

Az elsők közt érkeztem a terembe. Leültem a megszokott helyemre, kinyitottam a határidőnaplómat, és átfutottam a jegyzeteimet, amelyeket hét közben készítettem, miközben a terem megtelt a résztvevőkkel.

Amikor valaki lágyan megérintette a karomat, és barackillat csapta meg az orromat, hátrafordultam, de már tudtam, hogy ki fog visszamosolyogni rám.

– Szia! Mi lesz az ebéd, Jim’s vagy Greenie’s? – suttogta Rosie.

– A lelkemet is eladnám egy Jim’s bagelért, de most nem szabad. – Ma határozottan nem salátanap van; csak még rosszabb hangulatba kerülnék, és vészesen közeledik az esküvő napja. – Úgyhogy Greenie’s.

– Biztos? – Rosie a bejárat melletti keskeny asztalon lévő sütikre pillantott. – Uh, ezek gusztustalanabbak, mint máskor.

Kuncogtam, ám mielőtt válaszolhattam volna, megkordult a gyomrom.

– Már bánom, hogy nem reggeliztem – dünnyögtem, és fancsali képpel néztem a barátnőmre.

– Lina. – Rosie összevonta a szemöldökét, és intő hangon folytatta: – Ez nem vall rád, édesem. Ez a diéta, amit csinálsz, jó nagy hülyeség.

– Nem is diéta – mondtam pofavágások közepette, és elhallgattattam a hangot a fejemben, amely egyetértett a barátnőmmel. – Csak odafigyelek arra, hogy mit eszem.

Rosie úgy nézett rám, mint aki nem dől be ennek a baromságnak.

– A Jim’sbe megyünk.

– Higgy nekem, amilyen hétvégém volt, ha odamegyünk, én mindent felfalok, amit elém tesznek, és azt nem lehet.

A barátnőm az arcomat fürkészte, és észrevehetett rajta valamit, ugyanis felvonta a szemöldökét.

– Mit csináltál?

Hátradőltem, és halkan felsóhajtottam.

– Semmi… – Elhallgattam. Hiszen egyáltalán nem „semmi” volt, amit csináltam. – Később elmesélem, jó?

Aggódó volt a tekintete.

– A Jim’sben. – Majd egy utolsó bólintás után Rosie átfurakodott mellettem, és odament a helyére Héctor, a csoportvezetője mellé.

Amikor megpillantottam az öreget, visszafogott mosollyal integettem, amire egy kacsintás volt a jutalmam.

Ezután – teljesen váratlanul, noha számíthattam volna rá – jelzett az Aaron-radarom. A jelenlétére figyelmeztetett. Nagyot dobbant a szívem, és körülnéztem, hol lehet.

Nem is olyan jóképű. Csak magas, semmi több – bizonygattam magamban, ahogy végignéztem rajta.

Mégis szaporábban vert a szívem.

Biztos a szmoking emléke teszi, nyilván nem erre az ingre és az élre vasalt nadrágra gerjedek – gondoltam, amíg néztem, ahogy odalép a székéhez néhány sorral előttem, tőlem balra.

Hát igen, egyáltalán nem az a fajta arc, amit az ember lánya el akarna újságolni az anyjának – emlékeztettem magam, miközben szemügyre vettem oldalról marcona, férfias ábrázatát, az állától a homlokát keretező sűrű, sötét hajig.

Na ugye? Minden rendben. Újra normálisan viselkedik a testem. Semmi szükségem vigaszkrémsajtra és lazacos bagelre.

Ám Aaron ekkor rám pillantott. Összenéztünk a szobán keresztül. Rajtakapott, ahogy nézem, gyanítom, túl érdeklődően ahhoz képest, hogy az imént fogadtam meg, nem szentelek neki több figyelmet.

Éreztem, hogy elvörösödöm, és le mertem volna fogadni, hogy rákvörös lett a képem.

Mégsem én voltam az, aki elsőként kapta el a tekintetét. Hanem ő. Lesütötte a szemét, és mereven nézett maga elé. Olyan irányba, ahol én nem voltam szem előtt.

Valami nagyon nem tetszett ebben az egészben. A tény, hogy ilyen gyorsan elutasított, jobban aggasztott, mint valaha.

Mielőtt azonban belemélyedhettem volna az önmarcangolásba, Jeff hangja visszarántott a jelenbe.

– Jó reggelt mindenkinek! – szólt hangosan, mire a teremben elhalt a halk duruzsolás. – A mai értekezlet viszonylag rövid lesz. Fél óra múlva meg kell jelennem egy rögtönzött megbeszélésen, úgyhogy ne nagyon helyezzétek kényelembe magatokat, és addig vegyetek a sütiből, amíg még lehet. – A főnökünk halkan nevetgélt a saját viccén.

Senki sem mozdult. Nyilván.

– Mint tudjátok, néhány fontos változásra számíthatunk az InTech szervezetében. Átrendezzük a feladatköröket… többek közt, természetesen. Mindez kihatással lesz a vállalat jelenlegi felépítésére. Aggodalomra azonban semmi ok. A legtöbb változást apránként, az elkövetkező hónapok során fogjuk életbe léptetni.

A konferenciaterem egyik falára felszerelt képernyőn megjelent a részlegünk szervezeti felépítése, a főnökünk nevével a legtetején – Jeff Foster –, közvetlenül alatta pedig az öt csoportvezető neve sorakozott: Aaron Blackford, Gerald Simmons, Héctor Díaz, Kabir Pokrehl, valamint jómagam, Catalina Martín.

Hallottam a pletykákat – elsuttogva a folyosón –, hogy nagy változás várható a vállalaton belül. Valami, ami felrázza a dolgokat. De senki sem tudta igazán, hogy mire számítsunk.

– Most, hogy mindezt elöljáróban elmondtam – folytatta a főnök némi köhécselés után –, szeretnék bejelenteni valamit, mielőtt hivatalosan megjelenik a vállalati közlemények közt.

A férfi – akit Rosie barátnőm és kollégám egyszer „ezüstrókának” nevezett, amikor be volt csípve –, akinek ezüstszürke volt a haja, és áradt belőle a természetes sárm, egy pillanatra elbizonytalanodott. A gallérjához kapott, és kicsit meghúzta, mint aki nem kap levegőt.

Jeff lenyomott egy gombot a laptopján, és új ábra jelent meg a képernyőn. Nagyon hasonlított az előzőhöz. Szinte ugyanaz volt, tulajdonképpen ugyanaz, leszámítva egy lényeges különbséget.

Az öt csoportvezető neve fölött a kis kék téglalapban már nem Jeff neve szerepelt.

Az ólomgolyó, amely reggel óta nyomasztott, a lábamra zuhant.

A főnökünk összecsapta a tenyerét, és értetlenül bámultam hol rá, hol a képernyőre.

– Örömmel jelentem be, hogy Aaron Blackford lesz a részlegünk új vezetője. – Jeff szavai eljutottak a fülemig, és befúrták magukat a fejembe, ahol ide-oda pattantak a koponyám faláról, mintha az agyam képtelen lenne feldolgozni. – Aaron a részlegünk egyik legállhatatosabb és leghatékonyabb tagja, akit valaha is volt szerencsém felügyelni, és újra meg újra bebizonyította, hogy megérdemli ezt az előléptetést. Így semmi kétségem afelől, hogy kitűnő munkát fog végezni. – Mindenki döbbenten hallgatott. Akárcsak én. – Még nem dőlt el, hogy mikor fogja átvenni az összes feladatomat, amíg én egy sokkal inkább tanácsadói jellegű pozícióba kerülök az InTechnél, de szerettem volna elsőként közölni veletek, a részlegünk kis családjával a hírt. Még ha hivatalosan egyelőre nem is jelentettük be.

Jeff ezután tovább beszélt, valószínűleg a következő napirendi pontot ismertette. Vagy az is lehet, hogy nem – fogalmam sem volt. Nem figyeltem. Képtelen voltam rá, egyre csak a bejelentés járt a fejemben.

Aaron Blackford lesz a főnököm.

Aaronra pillantottam, aki hátradőlt a székén. Kifejezéstelen arccal nézett maga elé. A szokottnál is tartózkodóbbnak tűnt.

Jeff elhallgatott, néhányan tapsoltak. Automatikusan összecsaptam a tenyeremet.

Aaron Blackford lesz a részleg vezetője, én meg randira mentem vele. Kamurandira, de akkor is.

Egy pillanatra visszamentem az időben. Egy olyan múltba, amelyet magam mögött hagytam, amelyre nem akartam emlékezni. Amit soha nem akartam újra átélni.

Megráztam a fejemet, szabadulni próbáltam a kéretlen emlékektől. Nem, erre most nem gondolhatok itt, mindenki előtt.

Még mindig Aaron semleges arcát bámultam.

Ez mindent megváltoztat. Bármi is ez… ami köztünk volt.

Már nem számított, hogy ő volt az egyetlen esélyem. Nem számított, hogy Spanyolországban, a folyamatos marakodásunkat látva senki sem hinné el, hogy randizunk. Nem számított, hogy bevallotta, sosem akart a barátom lenni, sem az, hogy fogalmam sem volt, ez mit jelent kettőnkre nézve.

Semmi sem számított, mert az alku ezzel felbomlott. Fel kellett bomlania.

Nem komédiázhatok mindenki előtt a férfival, akit a részlegem vezetőjévé léptetnek elő. A főnökömmel.

Nem hozhatom magam megint olyan helyzetbe, mint korábban; az olyan balul sült el. Rám nézve. Csak rám nézve. Így hiába lenne kamu az egész – mint a szombat este –, egyszerűen nem kockáztathatom meg.

Nyikorgó székhangokra tértem magamhoz. Mindenki felpattant, és a résztvevők szétszéledtek, köztük Aaron is.

Rosie-ra pillantottam, tágra nyílt, zöld szemét sötét fürtök keretezték.

Szent szar! – tátogta a barátnőm.

Szent szar bizony.

Pedig még a sztori felét se tudta.

Észrevettem Aaron hátát valahol Rosie mögött, és vadonatúj elhatározásra jutottam. Anya nem arra tanított, hogy befejezetlenül hagyjam a dolgokat. Sosem bölcs hanyagolni őket, és arra várni, hogy maguktól oldódjanak meg. Mert arra nem kerül sor. Előbb vagy utóbb – amikor a legkevésbé számítunk rá – a nyakunkba zúdulnak, és ha nem vigyázunk, maguk alá temetnek.

Az új eltökéltségtől hajtva integettem Rosie-nak, és kisétáltam a konferenciateremből. Rövid lábaim fontos küldetésre vittek, próbáltam utolérni a hosszú lábak tulajdonosát.

Pár percen belül, ami nem volt hosszú idő, de nekem épp elég ahhoz, hogy megdobogtassa a szívemet a különös és váratlan izgalom, Aaron odaért az irodájához. Néhány lépés távolságából követtem.

Odalépett az irodaszékhez, és leroskadt rá, behunyta a szemét, és a jobb kezét az arcához emelte. Megdörzsölte a szemét.

Nyilván azt hitte, hogy egyedül van, mert kétlem, hogy valaha is így mutatkozott volna mások előtt. Ilyen elcsigázottan. Mint egy hús-vér, emberi lény, nem az a bádogember, aminek mindig mutatta magát.

Akárcsak szombaton, most is rám tört a vágy, hogy megvigasztaljam. És majdnem oda is léptem hozzá, hogy megkérdezzem, jól van-e. Szerencsére az a csekély józan eszem, amit meg tudtam őrizni a pasi közelében, visszatartott attól, hogy leégessem magam.

Aaron igazán nincs rászorulva az együttérzésemre. Hiszen a barátom sem akar lenni.

Megálltam vele szemben, csak az íróasztal választott el minket egymástól, és tudattam vele a jelenlétemet.

– Gratulálok! – böktem ki óriási lelkesedéssel, amit azon nyomban megbántam.

Aaron kiegyenesedett, és a karfára hullott a keze.

– Catalina – nyugtázta olyan hangon, amiről most már mindig a szombati est fog eszembe jutni. Rám pillantott, és összeszedte magát. – Köszönöm.

– Megérdemled ezt az előléptetést. – Így is volt. És a jelenlegi érzéseim ellenére a szívem mélyén örültem a sikerének. Őszintén. Aaron szótlanul biccentett. Két kézzel kapaszkodtam a határidőnaplómba, mert tudtam, hogy ez az egyetlen tárgy, amely megakadályozhatja, hogy idegesen babrálni kezdjek az ujjaimmal, miközben lázasan agyaltam, miként öntsem szavakba, amiért idejöttem. Csak bámultunk egymásra. – Szerintem… – Elhallgattam, még mindig nem tudtam, hogyan mondjam ki. – Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha mi… – Megráztam a fejem. – Tudom, hogy valószínűleg nincs időd beszélgetni. De úgy gondolom, ezt kéne tennünk. – Aaron összevonta a szemöldökét. – Négyszemközt. – Egyre mélyültek a ráncok a homlokán. – De persze csak ha van időd.

Nem akartam becsukni az iroda ajtaját, mert a gondolattól, hogy kettesben maradjak vele, szinte cigánykereket hányt a szívem, márpedig azon voltam, hogy elfojtsam ezt az érzést. De kizárólag így lehetett biztosítani, hogy senki ne nyisson ránk, vagy hallgatózzon a folyosón.

– Hogyne – mondta, még mindig összeráncolt szemöldökkel. – Rád mindig van időm.

Újabb cigánykerék.

Aaron könnyed mozdulattal felállt, megkerülte az asztalt, és odalépett hozzám, míg én továbbra is azt a pontot bámultam, ahol az imént ült. Úgy álltam ott, mint egy balfék, miközben ő becsukta az ajtót, és a kattanás visszhangzott az üres szobában.

– Bocs – dünnyögtem, amikor visszalépett hozzám. – Én is becsukhattam volna. Csak nem… – Felsóhajtottam. – Nem gondolkoztam. Kösz.

Ezúttal nem ült vissza a székbe. Ehelyett nekidőlt a faasztal szélének.

– Semmi gond. Most már beszélhetünk.

Rám szegezte kék szemeit, és várt.

– Beszélhetünk, igen – ismételtem, és kihúztam magam. – Szerintem ezt kéne tennünk. – Biccentett, engem meg kivert a víz. – Jó lenne tisztázni egyet s mást azok után… nos, ami történt.

– Igazad van – ismerte el. Rátámaszkodott az asztalra, és megragadta a szélét. – Ma az volt a szándékom, hogy beszélek veled a megbeszélés után. Arra gondoltam, hogy együtt ebédelhetnénk.

Együtt ebédelni?

– Sosem teszünk ilyet.

Aaron halkan felsóhajtott.

– Tudom – mondta, szinte keserűen. – Akkor is meg akartalak hívni.

Döbbenten néztem rá, nem tudtam figyelmen kívül hagyni a szavai hatását.

– Persze ezek után kétlem, hogy menni fog. Az egész napomat felborította a hír.

Ez… ez éppúgy megdöbbentett, mint amikor beismerte, hogy velem akar ebédelni.

– Nem tudtad, hogy Jeff bejelenti az előléptetésedet?

– Nem igazán. Nem gondoltam, hogy a közeljövőben sor kerül a kinevezésemre. Különösen, hogy épp ma – vallotta be, mire ezernyi kérdés merült fel bennem. – De ez most nem fontos. Ha jól sejtem, kettőnkről akarsz beszélni. Vágjunk bele!

– Igenis fontos! – replikáztam. Aaron helyett is felháborodtam, és elfojtottam az érzést, amely a „kettőnk” szó hallatán lángolt fel bennem. – Szerintem nagyon is fontos, hogy Jeff csak így letámadott téged. El sem tudom képzelni, hogy miért tenne ilyet. Ez annyira… – Lehalkítottam a hangom, mert most döbbentem rá, hogy mennyire felemeltem. – …szakmaiatlan.

Aaron kék szeme felragyogott, még ő is meglepődött.

– Valóban az, igazad van. És ezt meg is mondom neki, ne félj.

– Helyes. Megérdemli. – Megenyhült az arca, én pedig elkaptam a tekintetemet, és a válla fölé bámultam. Nem akartam, hogy tudja, ennyire törődöm vele. Ezt nem engedhettem meg magamnak. Még mindig ugyanaz a Lina és Aaron voltunk, akik addig – akik határozottan nem barátok –, és épp további éket készült verni közénk a vállalati hierarchia. Enyhítettem a kezem görcsös szorításán, amellyel a határidőnaplómat markoltam, és megvakartam a nyakamat. Még mindig nem voltam hajlandó állni Aaron tekintetét. Inkább lesütöttem a szemem, és követtem a pillantásommal a kék ing varrását széles vállain, miközben súlyos csend ereszkedett közénk. – Nézd, ami az alkut illeti… – kezdtem.

– Szombaton én… – szólt Aaron velem egy időben.

Végre az arcára tudtam nézni – intett, hogy folytassam. Biccentéssel nyugtáztam a gesztust.

– Csak elhadarom a mondókámat, és már itt se vagyok, ígérem. – Kifújtam a levegőt az orromon, és figyelmen kívül hagytam Aaron homlokráncolását. – Most, hogy te leszel a részlegvezetőnk… ami mellesleg igazán nagyszerű, még egyszer gratulálok hozzá… – Udvariasan elmosolyodtam. – Szóval, ami kettőnket illet… megváltoznak a dolgok. – Kényelmetlenül éreztem magam, nem tetszett, amit mondtam. Nem volt olyan, hogy „kettőnk”. A szombati és a mai nap után semmiképp. – Ezzel valami olyasmit próbálok mondani, amire már bizonyára te is rájöttél, de csak szeretném tisztázni ezt a dolgot. – Aaron összeszorította a száját. – Lefújom az alkut. Hülyeség volt, most pedig még nagyobb hülyeségnek tűnik. Úgyhogy ne izgulj miatta! Kihúztalak a csávából szombaton, de semmivel sem tartozol nekem. Vedd úgy, hogy ezzel fizettem vissza, hogy segítettél a nyílt nap megszervezésében, oké? Egálban vagyunk.

Arra számítottam, hogy megkönnyebbülök, ám nem ez történt. Ehelyett mintha még mélyebbre süllyedtem volna.

– Egálban vagyunk? – kérdezett vissza Aaron, és felemelte a kezét a tölgyfa asztalról, majd rögtön visszatette. – Mit jelentsen ez?

– Azt jelenti, hogy nem tartozol nekem semmivel. – Vállat vontam. Tisztában voltam azzal, hogy ismétlem magam. – Elfelejtheted ezt a badarságot. – Zavar és frusztráció veszélyes egyvelege csillant a szemében. – Szerintem világosan fejeztem ki magam, Aaron. Nem kell végigcsinálnod az alku rád eső részét. Nem kell Spanyolországba repülnöd, hogy részt vegyél az esküvőn mint a pasim. Nem kell színészkedned velem. Erre semmi szükség.

– Mint a pasid? – kérdezte lassan.

Ó, basszus! Korábban nem használtam a „pasi” szót, igaz?

– Vagy a kísérőm, tök mindegy.

– Találtál valaki mást? Erről van szó?

Aaronra pillantottam. Most komolyan beszél?

– Nem erről van szó. Egyáltalán nem.

Egy izom pattogott az állában.

– Akkor veled megyek.

Mély levegőt vettem, és igyekeztem leplezni a bosszúságomat. Miért kell ennyire csökönyösen viselkednie?

– Már nem kell.

– De megmondtam, hogy elmegyek, Catalina. Nem számít, hogy szerinted egálban vagyunk-e, vagy sem. – Olyan határozott volt a hangja, olyan magabiztosan mondta, hogy akaratlanul kételkedni kezdtem a döntésemben.

– A szombat semmin sem változtat.

– De igen – vágta rá túl gyorsan. Mondani akart valamit, én azonban nem hagytam neki időt.

– Akárcsak az előléptetésed, Aaron. A főnököm leszel. A csoportvezetőm. A részlegünk vezetője. Meg sem fordulhat a fejünkben, hogy elkísérj egy esküvőre az óceán túloldalára. Mit mondanának a kollégák, ha kiderül? Nem engedhetem meg magamnak, hogy kérdőre vonjanak… – Elhallgattam, rádöbbentem, hogy túl sokat mondtam. – Ez egyszerűen… – Nevetséges? Oktalan? Mindkettő? Megráztam a fejem, kábultnak és elcsigázottnak éreztem magam. – Ez egyszerűen nem szükséges.

Aaron azonban nem adta fel harc nélkül.

– Megértem az aggodalmadat most, hogy kipattant a hír. – Megrázta a fejét. – Nem hittem, hogy ilyen hamar sor kerül rá. De már semmit sem tehetek. Ami viszont minket illet, minden maradhat a régiben.

Aaron válaszra várt, ám nem találtam a szavakat, és megrohantak az érzelmek.

Eszembe jutott, mekkora hülye voltam annak idején, amikor kísértetiesen hasonló helyzetben találtam magam. Igaz, akkor nem kitalált kapcsolatról volt szó, hanem igaziról. Olyan igaziról, hogy fájt, amikor összeomlott, és nem akartam újra átélni az érzést, sőt, a közelébe sem akartam kerülni.

– Nem tudom vállalni ezt a kockázatot. – Hallottam a saját hangomat, és rádöbbentem, hogy ezzel sokkal többet mondtam, mint amennyit akartam. – Te ezt úgysem értenéd.

– Akkor segíts megérteni! – mondta, és volt valami őszinte és nyílt a kérésben. – Magyarázd el! Ennyivel tartozol nekem.

Ezúttal működtek a hangszálaim, amikor kimondtam a szavakat, melyek folyamatosan ismétlődtek a fejemben.

– Nem. Ilyesmit csak egy barát érdemel.

Valami átsuhant az arcán, és arra számítottam, hogy rám mordul, mint máskor. Ám ehelyett annyit felelt:

– Catalina. – Nem tetszett, ahogy kimondta a nevemet, egyáltalán nem haraggal ejtette ki a száján. – Hiába bizonygatnám, hogy nem gondoltam komolyan, amit szombaton mondtam, az úgysem változtatna semmin, úgyhogy inkább nem teszem.

– Helyes – mondtam, de az én hangom is rosszul csengett. Igaz, másképp, mint az övé. – Mert nem baj, ha nem akarsz a barátom lenni. Nem kell megmagyaráznod, se visszaszívnod. Majdnem két éve élek együtt ezzel a tudattal, és egyáltalán nem zavar. – Aaron pillantása élessé vált, én azonban folytattam: – Nem tízéves kiskölykök vagyunk a játszótéren. Nem kell megkérdeznünk egymást, hogy akarunk-e barátok lenni. Nem kell barátkoznunk. Különösen most, hogy a főnököm leszel. Sőt, barátságosnak sem kell lennünk. Az is rendben van. Ezért bontom fel az alkunkat. Megoldom egyedül. – Még akkor is, ha erre vágytam legkevésbé. De így járnak a szingli és széltoló koszorúslányok: egyedül mennek mások esküvőjére. – Így nem kell megszegned a szavadat, Aaron. Elengedem a tartozásodat.

Egy hosszú pillanatig néztük egymást, a szívem hevesen dübörgött, és azzal áltattam magam, hogy nem megbánást látok a szemében. Annak nem lenne semmi értelme. Hacsak nem azt bánja, hogy eleve belekeveredett ebbe az egészbe. Mert azt meg tudnám érteni.

Mielőtt tovább rágódhattam volna a kérdésen, csöngeni kezdett Aaron telefonja.

Úgy szólt bele, hogy közben le sem vette rólam a szemét.

– Blackford. – Rövid szünet. Egymást néztük, az arca érezhetően elkomorult. – Igen, rendben. Személyesen nézek utána. Két perc.

Néztem, ahogy visszateszi a telefont az asztalra, majd kiegyenesedik.

Olyan nyíltan fürkészte az arcomat, hogy a fülem hegyéig elpirultam. Mintha az orcám, az orrom és az állam rejtené a válaszokat, amiket keres.

– Van valami, amit nem mondasz el nekem – szólt végül. És nem tévedett. Valamit valóban nem mondtam el neki. És ez így is marad. – De tudok várni. – Különös motoszkálást éreztem a mellkasomban. Nem értettem, miről beszél, sem azt, hogy miért szorult el ilyen váratlanul a szívem. – Ez nagyon fontos, viszont most mennem kell. – Közelebb lépett hozzám, mindkét kezét zsebre dugta, és még mindig engem nézett. – Menj vissza dolgozni, Catalina! Később folytatjuk a beszélgetést.

Alig egy pillanattal később Aaron kilépett az ajtón. Magamra hagyott az irodájában; a semmibe bámultam. Arra gondoltam, milyen ügyesen tölti be máris az új szerepkörét; kételkedtem abban, hogy lenne miről beszélnünk, és nehezen tudtam elhinni, hogy van mire várnia.

Mert részemről, ami a kettőnket illeti, egyikünknek sem volt mire várnia.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

E ttől a naptól kezdve minden összeomlott.

Hiába szerettem volna tisztázni a helyzetet Aaronnal, cseppet sem könnyebbültem meg a beszélgetésünk után. Igaz, hogy világosan megmondtam neki, nem tartozik semmivel, mégis nyomasztottak a szavai. Már két hete.

„Van valami, amit nem mondasz el nekem. De tudok várni.”

Olyan érzés volt, mint várni a becsapódást.

És azonfelül, hogy nem tudtam eldönteni, miben maradtunk Aaronnal az enigmatikus kijelentése után, nem bírtam rávenni magam, hogy beszámoljak róla Rosie-nak. Egyelőre. Majd megteszem – amint kifundáltam egy válságtervet az esküvői szitumra. Ami három nap múlva esedékes. Három!

Az analóg órára sandítottam az íróasztalomon. Este nyolcra járt, és még nem láttam a nap végét.

Nem csoda, hisz semmi sem úgy alakult, ahogyan kellett volna. Senkit sem találtam, aki helyettesíteni tudta volna Lindát és Patriciát, ezért még mindig én vállaltam magamra a munkájukat. Fogalmam sem volt, mégis, mivel fogom szórakoztatni a vendégeinket a nyílt nap tizenhat órás programja során. És megtudtam, hogy potenciális kliensünk, a Terra-Wind az egyik legnagyobb riválisunkkal kokettál. Nem mintha ők jobbak lennének nálunk, csak éppen nevetségesen alacsonyak voltak az áraik.

Három teljes órája próbáltam megoldani ezt a krízishelyzetet.

– Köszönöm, Miss Martín – szólt a sötét öltönyös férfi a laptopom képernyőjén. – Áttanulmányozzuk az ajánlatát, és meghozzuk a döntést.

Bólintottam.

– Köszönöm, hogy időt szakított rám – válaszoltam udvarias mosollyal. – Várom a visszajelzését, Mr. Cameron. További szép estét!

Azzal megszakítottam a konferenciahívást a Terra-Wind megbízottjával, levettem a fejhallgatómat, és egy pillanatra behunytam a szemem. Uramatyám, fogalmam sincs, hogy ment! Csak remélni mertem, hogy sikerült hatnom a fickóra. A csapatom minden centet megér, és a Terra-Windnek megújuló energiával foglalkozó vállalatként megvoltak az erőforrásai és a lehetőségei arra, hogy tegyen valamit New York államért. Akartam ezt a projektet.

Kinyitottam a szemem, és amikor megpillantottam a nővérem nevét a telefonom képernyőjén, vegyes érzelmek törtek rám. Máskor gondolkodás nélkül felvettem volna. De ma nem. Már többször is átirányítottam a hívását a hangpostámra. Ha tényleg vészhelyzet lenne, már az egész családom hívogatna.

– Lo siento mucho, Isa – suttogtam, mintha hallana engem. – Most nincs időm egy újabb koszorúslányválságra.

Lenémítottam a telefonomat, fejjel lefelé fordítottam, és olvasgatni kezdtem az önéletrajzokat, amelyeket a HR küldött a két betöltendő pozícióra. Párat megnézek, a többit hazaviszem magammal.

Négy életrajzzal később félrehajítottam a kedvenc szövegkihúzómat. Ernyedten dőltem a háttámlára.

Szédültem, nyilván azért, mert üres gyomorral dolgoztam. Megint. Ugyanis diétáztam. Ami azt illeti, rosszul. Behunytam a szemem, és átkoztam magam a saját ostobaságomért.

Ám bármennyire gyűlöltem is magam miatta, csak arra tudtam gondolni, hogy ki kell állnom Daniel elé. Az exem, a vőlegény fivére és tanúja elé. Aki velem ellentétben jegyben jár valakivel. Sőt, mindenki elé. Szinte éreztem magamon a násznép kíváncsi, fürkész pillantásait. Ahogy a reakcióimat figyelik, ahogy felmérnek és kiértékelnek – a ruhámtól kezdve a lebiggyedt ajkamig és a sápadt arcomig, amikor megpillantom Danielt. Ahogy keresik a választ, vajon miért maradtam ennyi időn át szingli, miközben Daniel továbblépett.

„Sosem tudta túltenni magát rajta? Sosem tette túl magát a történteken? Hát persze hogy nem. Szegény teremtés! Mennyire megviselhette mindaz, ami történt!”

Csoda, hogy jól akarok kinézni? Sőt, nem csupán jól. Nem úgy, mint aki jó bőrben van. Azt akarom, hogy mindenki, aki rám néz, teljesnek lásson. Gyönyörűnek, hibátlannak, mesterkéletlennek. Olyan benyomást kell keltenem, mintha sínen lenne az életem. Mintha minden flottul menne. Boldogan. Egy férfival az oldalamon.

Tudtam én, hogy mennyire ostobán hangzik ez az egész, hogy igazán nem mérvadó, ha van pasim, vékony vagyok, vagy sima a bőröm. De istenem, ha egyszer mindenki ezek alapján ítélkezik!

Megráztam a fejem, próbáltam kiverni belőle ezeket a gondolatokat, azonban csak rosszabb lett, mert még durvábban szédültem. A testem szinte könyörgött valamiért, bármiért, ami enyhítené az űrt a gyomromban.

Víz! Az biztos segít.

Fogtam a telefonomat, és a tevebarna nadrágom zsebébe dugtam a belépőkártyámat, majd remegő lábakkal kibotorkáltam az irodából. Lenn, a folyosó végén volt egy ivóvíz-adagoló. Újabb három nem fogadott hívás a nővéremtől. Az időeltolódás miatt már aludnia kéne.

Lina: Lo siento, kerge ara. *dilis emoji*

Ahogy az üzenetet írtam, egy pillanatra elmosódott előttem a szöveg. Megálltam, és próbáltam a képernyőre koncentrálni.

Lina: Hablamos mañana, ¿vale?

Akartam még írni, de ekkor ugrálni kezdtek a szemem előtt a betűk. Elbizonytalanodtak az ujjaim, és tehetetlenül lebegtek a virtuális billentyűzet fölött. Kettévált a világ, majd elmosódott, és nem láttam tisztán, hogy mit írok, amikor megjelentek a betűk a buborékban.

Reszketegen vettem levegőt, és megpróbáltam elküldeni az sms-t.

Víz. Erre van szükségem.

Felemeltem a fejemet, és megpróbáltam továbbmenni, sikerült is néhány lépést tennem a folyosón. Tudtam, hogy ott áll előttem a vízadagoló, és már csak öt-hat lépés választ el tőle. Ám ekkor fehér pontok jelentek meg a szemem előtt, és egy pillanatra minden eltűnt. Csak fehérséget láttam. Majd visszatért a neonfényű folyosó, és beszűkült körülöttem a tér, mintha egy alagútban lennék.

– Hűha! – dünnyögtem.

Észre se vettem, hogy továbbvittek a lábaim, amíg neki nem kellett támaszkodnom a falnak.

– Ó, mierda! – Elbotlottam.

Lecsukódott a szemem, és éreztem, hogy kifut a fejemből a vér, amitől megszédültem, és elvesztettem az egyensúlyomat. Megpróbáltam felnyitni a szemhéjamat. Ám csak a fehérséget láttam. Mintha fehér fátyolfüggöny borítana előttem mindent. Vagy lehet, hogy ez csak a fal volt. Nem tudtam biztosan.

Ezt… jól elcsesztem. Mekkora tökfej vagyok! Nyolc harminc. És sehol senki. Ez visszhangzott a fejemben, amíg az ájulás jeleit figyeltem. És… az istenit. Nem emlékeztem. Nem tudtam… gondolkodni. Hideg és nyirkos volt a kezem, csak be akartam hunyni a szemem, és pihenni. Még eljutott az agyamig, hogy ez rossz ötlet, amikor a tagjaim kezdtek elernyedni.

A következő pillanatban a földön feküdtem.

Jó. Ez jó. Kicsit pihenek, aztán jobban leszek. Oldalra fordultam. Hideg, de mindjárt… jobban… leszek.

– Catalina? – Egy hang szólított a ködből. Mély. Sürgető hang. A szám kihűlt, és nem éreztem, ezért nem válaszoltam. – Bassza meg! – Megint ez a hang. Majd valami melegség a homlokomon. – Azt a kurva… Catalina!

Elcsesztem. Én… tudtam. Valamit nagyon rosszul csináltam, és szerettem volna beismerni hangosan, bárki volt is mellettem, de csak dünnyögni bírtam, ami nem emlékeztetett… semmire.

– Hé! – A hang megenyhült, már nem tűnt dühösnek. – Olyan… fáradt voltam. – Nyisd ki azt a szép, barna szemed! – A meleg nyomás lecsúszott a homlokomról az arcomra, és szétterjedt az orcáimon. Kellemes volt a hideg, nyirkos bőrömnek, ezért hozzásimultam. – Nyisd ki a szemed. Kérlek, Catalina! – Egy pillanatra kinyílt a szemem, és két kék pontot láttam magam előtt, amelyek az óceánra emlékeztettek. Feltört belőlem egy sóhaj, és enyhülni kezdett az üresség. – Hát itt vagy! – Újra az a hang. Ezúttal még lágyabb. Megkönnyebbült. Hunyorogtam, és villanásokra visszatért a látásom. Mély, kék szempár. Koromfekete haj. Markáns állkapocs. – Lina?

„Lina.”

Volt valami különös abban, ahogy a hang kimondta a nevemet. Ahogy mindenki szólított.

Nos, nem mindenki.

Pislogni kezdtem, mielőtt azonban egyetlen pontra koncentrálhattam volna, a levegőbe emelkedtem. Lassú és gyengéd mozdulat volt, először észre sem vettem, ám ekkor elindultunk. Néhány másodperccel később visszatért a szédülés.

– Mi cabeza – motyogtam.

– Sajnálom. – Éreztem a beszéd moraját az oldalamon, és hirtelen feltűnt, hogy az arcom valami meleghez és keményhez préselődik. Szívdobogást éreztem. Egy mellkas. – Maradj velem, oké?

Oké, maradok. Közelebb préselődtem a mellkashoz, kész voltam átadni magam a testemet gyötrő kimerültségnek.

– Nyisd ki a szemed, kérlek!

Valahogy sikerült engedelmeskednem. Megpillantottam egy vállat, amely kísértetiesen ismerősnek tűnt. Lassan kitisztult a látásom. Hátrahajtottam a fejemet, és már nem zúgott annyira. Elmúlt a hideg izzadás.

Zavartan körülnéztem, és kezdtem rádöbbenni, hogy mi történt. Elájultam, mert nem ettem eleget. Totál hülye vagyok. Sóhajtva felpillantottam, és felsiklott a tekintetem az állon, majd az állkapcson, majd az összeszorított ajkakon.

– Aaron – suttogtam.

Egy másodpercre rám pillantott a kék szemeivel.

– Tarts ki! Mindjárt ott leszünk.

Aaron karjaiban voltam. A bal karja a lábaim alatt, a keze a combomon. A jobb karja a hátamon, szétnyitotta hosszú ujjait a csípőmön. Mielőtt felfoghattam volna, mi történik, vagy kiélvezhettem volna a testéből áradó megnyugtató és kellemes hőt, lerakott engem.

Zavartan körbekémleltem. Megpillantottam azt a szörnyű, riasztó képet a tágra nyílt szemű gyerekről. Mindig is utáltam, és pontosan tudtam, hogy kinek a falán függ. Csakis Jeff irodájában lehettünk. Ő volt az egyetlen, akiről tudtam, hogy nem találja nyugtalanítónak ezt a képet.

A fenekem egy plüssfelületen landolt, a hátam követte, párna lehetett alattam. Letettem a kezem, és megtapogattam az alattam lévő anyagot. Bőr. Egy kanapé. Jeff irodájában volt egy ilyen. Egy bőrheverő, az a hivalkodó és elegáns fajta.

Aaron ismét megsimította a tenyerével az arcomat, és magára vonta a figyelmemet. Közel volt hozzám, nagyon közel. Előttem térdelt a padlón. Megnyugtató volt érezni a kezét a bőrömön, az arckifejezése azonban nem passzolt a simogató érintéshez.

– Le akarsz feküdni? – kérdezte ideges hangon.

– Nem, jól vagyok. – Próbáltam némi erőt önteni a hangomba, amit egyelőre jómagam nem éreztem. Aaronnak összeszaladt a szemöldöke. – Irtó dühösnek tűnsz. – Ezt a felismerést valószínűleg megtarthattam volna magamnak, de úgy éreztem, jelen körülmények közt nem vagyok olyan helyzetben, hogy megválogassam a szavaimat. – Miért vagy ilyen dühös?

– Mikor ettél utoljára, Catalina? – Elmélyültek a haragráncok, közben letérdelt mellém, és kiegyenesedett. Elővett valamit a zsebéből.

Grimaszoltam.

– Délben? Azt hiszem. De lehet, hogy csak tízóraiztam, mivel nem volt időm reggelizni, ezért gyorsan bekaptam valamit tizenegy körül.

Kinyújtotta elém a kezét, hogy lássam, mit tart a tenyerében. Fehér zsírpapírba volt csomagolva.

– Jézusom, Catalina! – Olyan lesújtó pillantást vetett rám, hogy attól bárki más fülét-farkát behúzta volna. Ez a pillantás garantáltan jól fog jönni az új pozíciójában.

De hiába voltam lemerülve, attól még nem változtam át valaki mássá.

– Jól vagyok, Robot uraság.

– Egyáltalán nem vagy jól – vágott vissza. Majd óvatosan az ölembe helyezte azt, amiről már tudtam, hogy Aaron Blackford saját készítésű müzliszelete. – Elájultál, Catalina. Egyáltalán nem vagy jól. Edd meg!

– Kösz. De már jól vagyok. – Lehajtottam a fejem, és még egyszer szemügyre vettem az ajándék nyalánkságot. Remegő ujjakkal megragadtam. Ügyetlenül lehámoztam róla a papírt. – Mindenhová magaddal hurcolod ezeket? – Haboztam, a gyomrom hangosan türelmetlenkedett.

– Egyél, kérlek!

Aaron szájából úgy hangzott a „kérlek”, mintha fenyegetés lenne.

– Jesszus! – Beleharaptam. Majd teli szájjal megszólaltam – mert kit érdekel? Az imént szedett fel a padlóról, elfehéredve, izzadtan, a színpadias ájulás küszöbén… – Megmondtam, hogy jól vagyok.

– Nem vagy! – dörögte. Figyelmeztető pillantást vetett rám. – Hanem tudod, mi vagy? Egy tökfej! – Összevontam a szemöldökömet, meg akartam sértődni, de kénytelen voltam egyetérteni vele. Nem kellett tudnia, hogy egy oldalon állunk. – Makacs némber! – dünnyögte halkan. Abbahagytam az evést, fel akartam állni, hogy kimenjek az irodából. Aaron azonban megállított, a kezét különösen gyengéden tette a vállamra. – Ne tedd próbára a türelmemet! – Megint az az átkozott, morc pofa. Megadtam magam a széles tenyér puha érintésének, és hátradőltem. – Edd meg a müzliszeletet, Catalina! Közel sem elég, de egyelőre megteszi.

Még éreztem az érintése emlékét a testemen, és beleborzongtam.

– Eszem. Nem kell dirigálnod hozzá. – Elfordítottam a tekintetemet, és folytattam az evést, közben próbáltam elhessegetni a vágyat, hogy visszategye a tenyerét a testemre. Vagy körém fonja azokat a hosszú, erős karjait. Vigaszra volt szükségem. A testem elgyötörtnek tűnt, a bőröm hideg volt, minden izmom sajgott.

– Maradj itt! Mindjárt visszajövök. – Bólintottam, de nem néztem fel. Csak tömtem a számba a müzlit. Aaron néhány másodperc múlva visszatért. Eltökélt lépésekkel, merev háttal. – Víz – jelentette be, és az ölembe tett egy palackot. Mellé a telefonomat.

– Kösz. – Lecsavartam a kupakot, és felhajtottam a víz negyedét. Amikor végeztem, újra felpillantottam. Aaron előttem állt. Még mindig dühösnek és zaklatottnak tűnt. Lesiklott a pillantásom az arcáról, és icipicinek éreztem magam, míg ő fölém tornyosult. – Szóval, gondolom, hamarosan ez lesz a te irodád. Remélem, hagyják, hogy újradekoráld. – Csúnya pillantást vetettem a háta mögött függő, borzalmas festményre.

– Catalina! – figyelmeztetően mondta ki a nevem.

Na! A legkevésbé sem hiányzott most a fejmosás.

– Óriási hülyeséget csináltál! Nem ettél, és leesett a vércukrod, most, amikor kihalt az egész épület. Mi van, ha elveszíted az eszméletedet, és nem talál rád senki?

– Te itt voltál, nemdebár? – feleseltem, de nem voltam hajlandó ránézni. – Te úgyis mindig itt vagy.

Különös hang tört fel a torkából. Újabb figyelmeztetés. Azt jelentette: Ne gyere nekem ezzel a szarsággal!

– Miért nem eszel? – Elevenembe talált a kérdés, sőt, a gyomromba. – Neked mindig, mindig volt valami ennivaló a kezedben. Jézusom, még a legfurcsább és legilletlenebb pillanatokban is péksüteményeket varázsoltál elő a zsebedből. – Erre felkaptam a fejem, és belenéztem a jéghideg szempárba. Igaza volt; imádtam nassolni. És éppen ez volt a probléma, nem igaz? – Most miért nem csinálod? Már egy hónapja nem csinálod. Miért nem eszel úgy, mint régen?

Összeszűkült a szemhéjam, és összecsaptam a tenyeremet.

– Azt mondod rám, hogy…

– Ne! – csattant fel. – Ne merészeld!

– Hát jó.

– Áruld el! – makacskodott könyörtelen pillantással. – Miért nem eszel rendesen?

– Nem nyilvánvaló? – Szaporábban vettem levegőt, úgy kellett kikényszerítenem magamból a szavakat. Beismerni az igazságot. – Mert le akarok fogyni, oké? Az esküvőre.

Hátrahőkölt. Elborzadt.

– Miért?

A vér, ami kiszállt a fejemből, hirtelen visszatódult. Rémes volt az időzítés. Mint mindig.

– Mert… – ziháltam. – Mert ezt csinálja az ember egy fontos esemény előtt. Mert jól akarok kinézni, akár hiszed, akár nem. Mert a lehető legfantasztikusabban akarok kinézni. Mert, mint kiderült, a nap minden áldott percében péksüteményeket tömtem a számba, és a testem határozottan elraktározta a felesleget. És mert… csak, oké? Mit számít?

– Catalina – szólt, és hallottam a hangján, hogy mennyire aggódik. – Ez… nevetséges. Téged sosem érdekelt az ilyesmi.

Tényleg azt hiszi, hogy én nem vágyom arra, hogy… csinos legyek?

– Micsoda, Aaron? – suttogtam elhaló hangon. – Pontosan mi olyan nevetséges? Olyan nehéz ezt elhinni rólam? Hogy érdekel „az ilyesmi”? Hogy érdekel a külsőm?

Aaronnak nem kellett keresnie a hangját.

– Nem vagy rászorulva erre az istenverte szarságra. Te ennél sokkal okosabb vagy.

Pislantottam egyet.

Majd még egyet.

– Tényleg „istenverte szarságot” mondtál? A munkahelyünkön? – Halkabban hozzátettem: – Jeff irodájában?

Most, hogy belegondoltam, korábban is eleresztett néhány szitokszót, nem igaz?

Aaron lesütötte a szemét, a fejét rázta, és csüggedten előregörnyedt.

– Jézusom! – sóhajtott fel. – A kurva életbe, Catalina!

Hűha!

– Ennyit szitkozódni! – ámuldoztam, és kíváncsian vizslattam az arcát, hátha rájövök, mi ütött belé. – Kétlem, hogy ebből valaha is felépül a fülem, Blackford.

Egyik kezét a tarkójára tette. Hátrahajtotta a fejét, amiről eszembe jutott az a feledhetetlen pillanat, amikor megajándékozott azzal a csodálatos nevetésével. Amikor önfeledten mosolygott. Olyan ragyogóan, mint senki más. Most viszont egyikre sem került sor. Csak lebiggyesztette az ajkát, és parányi ráncok jelentek meg a szeme sarkában.

– Cuki vagy – közölte tárgyilagosan. – De most nem játszhatod ki ezt a kártyát. Még mindig haragszom.

Cuki? Cuki mint „cuki”, vagy cuki mint egy apró és vicces és megmosolyogtató kedves lény? Vagy esetleg cuki mint…

Leállítottam magam. Egy pillanatra behunytam a szemem, hogy megálljt parancsoljak a gondolatlavinának.

– Jobban érzed magad? Szerinted fel tudsz állni?

Kinyitottam a szemem, és biccentettem.

– Aha. Nem kell körbehordoznod. – Noha akkorát dobbant a szívem a gondolatra, hogy eszembe jutott, milyen kellemes volt a karjaiban. – Kösz.

– De megtehetem, ha…

– Tudom, Blackford! – szakítottam félbe. Ha még egyszer felajánlja, képes leszek, és elfogadom. – Köszönöm, hogy korábban segítettél, de már megállok a saját lábamon.

Bólintott, és a kezét nyújtotta felém.

– Gyere, menjünk! Elszaladunk a holmidért, és hazaviszlek.

Nem fogtam meg a kezét.

– Haza tudok…

– Hagyd abba, jó? – Elhallgattatott. Te jó ég, milyen makacsak voltunk mind a ketten! – Vagy hagyod, hogy kikísérjelek, és hazafuvarozzalak… – hatásszünetet tartott, mint egy primadonna –, vagy a karjaimban viszlek ki az épületből, és betuszkollak a kocsimba.

Álltam a tekintetét, és a levegőbe emeltem a kezem, alig pár centire az övétől. Fontolóra vettem a szavait. Rendeztem a gondolataimat. Elhessegettem magamtól az ötletet, miszerint legszívesebben hagynám, hogy megpróbálkozzon a második opcióval. Az aggasztott a legjobban, hogy elsősorban nem is az ellenkezés öröméért tenném.

– Hát jó – mondtam, és megfogtam a kezét, már amennyire lehetett, tekintve a méretbeli különbséget. – Annyira azért ne izgasd fel magad, Blackford.

Felsóhajtott. Ám ekkor felhúzott a pamlagról, és csinált valamit a kezünkkel. Valahogy elfordult egymáson a kezünk, és most egymáshoz simult a tenyerünk.

Szaporábban kezdett verni a szívem. Ahogy kiléptünk az irodából, rádöbbentem, hogy az már nem sokáig Jeffé, a főnökünké. Ez lesz Aaron irodája.

Hamarosan.

Ami épp elegendő ok arra, hogy azon nyomban elengedjem a kezét és kereket oldjak. Arra is elég ok, hogy ne élvezzem ennyire a keze melegét, és ne engedjem, hogy hazavigyen.

A józan eszem azt súgta, hogy ezt tegyem. Ám újabban nem tudtam a józan eszemre hallgatni. Mit számít még egy-két botlás?

– Halló? – Távoli férfihangra ébredtem.

Un poquito más – könyörögtem gondolatban, és próbáltam visszasüllyedni a feledésbe. Un ratito más.

– Aaron vagyok.

Aaron?

Behunyt szemmel, lusta és nehéz fejjel, erőtlenül próbáltam felfogni, mi történik körülöttem. Miért hallom Aaron hangját közvetlenül magam mellől? Vissza akartam aludni.

Ismerősnek tűnt a monoton motorzúgás. Egy kocsiban ülök? Egy buszon? De nem mozdultunk.

Álmodom. Igen, csak ez lehet a magyarázat. Nem igaz?

Zavarodottan és kimerülten mélyebbre fúrtam magam az ágy melegében, és úgy döntöttem, nem érdekel, ha Aaronról álmodom. Úgysem ez lenne az első alkalom.

– Igen, az az Aaron. – A férfihang már nem tűnt olyan távolinak. – Igen, attól tartok – folytatta. Minden szóval egyre közelebb és közelebb sodródtam az ébrenléthez. – Most éppen alszik. – Tollpiheszerű érintést éreztem a kézfejemen. Felpezsdült a testem. Ez már túl valósnak érződött ahhoz, hogy álom legyen. – Nem, minden rendben. – Aaron baritonja a fülemben vibrált, furcsán megnyugtatónak találtam, hogy olyan ismerősen csengett. – Oké, szólok Catalinának, hogy hívjon vissza. – Hallgatás. Majd egy kacaj. – Nem, én nem vagyok olyan. Imádom a húst. Különösen a sült bárányt.

Hús. Igen. Azt én is imádom. Ehetnénk együtt húst, Aaron és én. Egy pillanatra elkalandoztak a gondolataim, az omlós-ropogós báránysült, no és persze Aaron felé.

– Oké. Köszönöm, neked is, Isabel. Szia!

Egy pillanat. Egy pillanat!

Isabel?

Isabel, úgymint a nővérem, Isabel?

Bódult elmém még jobban összezavarodott. Éreztem, hogy egy pillanatra kinyílik az egyik szemem. Nem az ágyamban feküdtem. Egy kocsiban voltam, amely makulátlanul tiszta volt. Szinte rögeszmésen tiszta.

Aaron kocsija!

Aaron kocsijában voltam. Nem álmodtam.

És… Isabel. Ma már hívott korábban, nem? És sms-ezett. Én meg nem foglalkoztam vele.

Hirtelen rám zúdult az elmúlt néhány óra összes történése, és maga alá temette akadozó elmémet.

Ne! Kinyitottam a szemem, és összerezzentem.

– Ébren vagyok! – jelentettem be.

Ahogy elforgattam a fejem, megpillantottam a kocsi tulajdonosát, aki mellett szundikáltam. Mindkét kezével a hajába túrt, olyan fáradtnak tűnt, amilyennek emberileg lehetséges.

Felém fordult.

– Üdv a való világban – szólt, és különös pillantást vetett rám. – Újra.

Nagyot dobbant a szívem. Hogy pontosan miért, arról halvány fogalmam sem volt.

– Szia – dadogtam értetlenül.

– A nővéred telefonált – közölte Aaron, mire az egész testem megmerevedett. – Ötször egymás után – tette hozzá. – Mondani akartam valamit, de nem jött ki hang a számon. Egyetlen hang sem. – Nincs semmi baj. Csak küldtél neki egy zavaros sms-t – magyarázta, és visszaadta a telefonomat. Megragadtam, közben hozzáértem Aaron ujjaihoz. Éreztem magamon Aaron tekintetét, miközben elolvastam az sms-t. Egek, még én sem tudtam kisilabizálni! Riasztó katyvasz volt az egész. Aaron folytatta: – Utána az ülésrendről vagy az asztalokról beszélt, azt hiszem. Mintha a szalvétákról is mondott volna valamit. – Rápillantottam, egyik kezével megint a hajába túrt. Megfeszült az izom a karján, álmos szemem megbabonázva követte ezt a mozdulatot, és csakis ezt a mozdulatot. – Sajnálom. Nem lett volna szabad felvennem – szabadkozott Aaron, mire ismét felpillantottam rá.

– Semmi baj – legyintettem, magamat is meglepve. – Ha spanyolországi idő szerint hajnali három-négy óra körül hív, az azt jelenti, hogy tényleg aggódik. Ha nem kap választ, képes rám küldeni a teljes New York-i tűzoltóságot.

Különös fény csillant a szemében.

– Ezt örömmel hallom, mert egyre csak csöngött és csöngött a telefonod. Te pedig… – Megrázta a fejét. – Úgy alszol, mint akit fejbe vertek, Catalina.

Ebben igaza volt.

Ha egyszer elalszom, még az apokalipszis se tudna felrázni, hiába vágtatna felém a négy lovas a nevemet kiáltozva. Ami felettébb ironikus, tekintve, hogy a gondolat, hogy Isabel Aaronnal beszélt telefonon, számomra felért a világvégével.

Elkerekedett a szemem a felismeréstől.

Aaron a nővéremmel beszélt. És valami húst emlegetett. Báránysültet! Ami az esküvői menü egyik fogása.

Fáradt elmém zúgott a sok gondolattól, hogy ez mi mindent jelenthet.

– Jól vagy? – kérdezte Aaron, míg én hangtalanul pánikoltam.

– Persze – hazudtam, és mosolyt erőltettem az arcomra. – Tök jól.

Aaron felvonta a szemöldökét. Ami talán azt jelentette, hogy mennyire nem vagyok tök jól.

– Azt mondtam a nővérednek, hogy jól vagy, csak alszol. De szerintem holnap fel kéne hívnod. – A telefonomra mutatott. – Az öt percen át tartó spanyol monológból ítélve, mielőtt közölhettem volna vele, hogy nem te vagy vonalban, szerintem jobban fogja érezni magát, ha hallja a hangodat. – Aaron ajka megremegett, ami a mosoly előjele volt.

– Aha – motyogtam, egy kicsit túlságosan is lefoglaltak az ajkai, holott a fennálló krízissel kellett volna foglalkoznom. – Oké. – Ferde mosoly jelent meg az arcán. Ó, te jó ég! Miért áll ez olyan jól neki? Többet kéne mosolyognia. De ez most nem számított. Csak az számított, hogy Aaron a nővéremmel beszélt, és a nővérem nem szokott finomkodni. Soha. – Szóval, Aaron – kezdtem, és ömlött belőlem a szó –, amikor a nővéremmel beszéltél, elárultad neki a nevedet. Igaz?

Felvonta a szemöldökét.

– Igen, az ember már csak ezt teszi, ha bemutatkozik.

– Oké. – Lassan bólintottam. – És pontosan hogy csináltad? Azt mondtad: „Szia, Aaron vagyok.” – Komikusan mély hangon utánoztam a hangját. – Vagy: „Csak Aaron vagyok, de nem számít. Helló.”

Oldalra billentette a fejét.

– Nem biztos, hogy értem a kérdést, de megkockáztatom, hogy az első opció a helyes. Bár hozzátenném, hogy az én hangom egyáltalán nem ilyen.

Felsóhajtottam, és megdörzsöltem a halántékomat.

– Jaj, Aaron. Ez így nem lesz jó. Én… – Pislogtam, éreztem, hogy elsápadok. – Jaj, istenem!

Aaron összevonta a szemöldökét.

– Catalina… – Kék szeme aggódva villogott. – Talán jobb lesz, ha beviszlek a kórházba, hogy megvizsgáljanak. Lehet, hogy megütötted a fejed, amikor elájultál.

Elfordult, az egyik kezét a kormányra tette, a másikat felemelte, hogy indexeljen.

– Ne, várj! – Megállítottam, mielőtt elkanyarodott. – Nem az a baj. Jól vagyok. Komolyan. – Kételkedve nézett rám. – Jól vagyok! – Nem hitt nekem, láttam a szemén. – Ígérem. – Az ölébe ejtette a kezét. – De azért szeretnélek megkérni valamire. – Biccentett. Hűha, oké! Ez könnyen ment. – Szeretném, ha elárulnád, pontosan mit mondtál Isabelnek.

– Ezt már megbeszéltük. Alig egy perce. – Újra a tarkóját kezdte dörzsölni.

– Csak a kedvemért! Légy szíves! – Erőtlenül rámosolyogtam. – Tudnom kell, hogy mit mondtál neki. – Aaron úgy nézett rám, mintha arra kértem volna, hogy dobja le magáról a ruhát, és adjon elő egy koreografált táncmozdulatsort a Times Square kellős közepén. Amit részemről megtehetne… de most ez sem volt fontos. – Kérlek! – Megpróbálkoztam a varázsszóval.

Aaron hosszú pillanatig csak bámult rám. És valahogy rájöttem, hogy ez a hatbetűs szócska volt a kulcs ahhoz, hogy rávegyem valamire különösebb viaskodás nélkül.

Felsóhajtott, és belesüppedt az ülésbe.

– Hát jó.

– Ja, és amilyen részletesen csak lehet. Ha tudod, idézd szó szerint!

Újabb sóhajtás.

– Miután angolra váltott, a nővéred azt mondta, örül, hogy megismerhet. Hogy melegen ajánlja neked, hogy jó okod legyen arra, hogy nem veszed fel a telefont, ugyanis megijesztetted azzal az sms-sel. Hogy a hülye hippi, aki a virágokért felel, tönkreteszi az esküvőjét, mert az asztalterítő színe nem egyezik a csokor színével. – Erre felhorkantam. Szerencsétlen virágkötő ezért keservesen meg fog fizetni! Aaron folytatta: – És hogy pár nap múlva találkozunk. Az esküvőn. – Elhűltem. – Előtte még megkérdezte, hogy én is olyan nyamvadt hipszter vagyok-e, aki nem eszik húst. Mert ha ez a helyzet, akkor nem lát szívesen. Majd hozzátette, hogy csak viccel, és azt mondta, jobban teszem, ha elmegyek, különben egy életre megemlegetem. Pláne, ha szeretem a báránysültet. Mondtam, hogy igen. Őszintén szólva, tényleg szeretem a bárányt. Csak ritkán jutok hozzá.

Goromba, hangos, állatias morgás tört fel belőlem.

– ¡Mierda! ¡Qué desastre! Qué completo y maldito desastre. – A tenyerembe temettem az arcomat, és azt kívántam, bárcsak ilyen könnyen elbújhatnék a hülye szitu elől.

– Ő is pont ilyesmit mondott, amikor azt hitte, hogy te vagy a vonalban. – Majd tárgyilagos kíváncsisággal megkérdezte: – Amúgy mit jelent pontosan?

– Azt jelenti, szar. Katyvasz. Sorscsapás. Katasztrófa – válaszoltam fojtott hangon az ujjaim mögül.

Aaron egyetértően hümmögött.

– Ez valóban passzol a beszélgetés kezdeti hangneméhez.

– Aaron… – Az ölembe ejtettem a kezemet. – Miért mondtad neki, hogy ott leszel? Néhány nap múlva lesz az esküvő. Három nap múlva Spanyolországba repülök.

– Az imént vettük végig – válaszolta éppolyan kimerült hangon, amilyennek én éreztem magam. – Nem mondtam, hogy ott leszek. Magától feltételezte.

Mogorván néztem rá.

– Azok után, ami történt? – szóltam, új taktikával próbálkozva. – Azok után, hogy megbeszéltük, hogy felbontjuk az alkut? Hagytad, hogy azt feltételezze, hogy ott leszel.

Hogy feledkezhetett meg róla? Én nem felejtettem el.

– Abban maradtunk, hogy ezt még megbeszéljük.

Mikor? – kérdeztem volna szívem szerint. Úton a reptérre? Nem maradt időnk arra, hogy bármit megbeszéljünk.

– De nem beszéltük meg, Aaron. – Két hét. Két hete volt arra, hogy megkeressen. És bármennyire megvetettem magam érte, szinte vártam, hogy megtegye. Erre csak most döbbentem rá. Nos, ez legalább megmagyarázta, hogy miért nem tudtam rászánni magam, hogy elmondjam Rosie-nak. Vagy a családomnak. Egyelőre. Megráztam a fejem. Mekkora marha voltam! – És nem is kell. Ugyanis nincs miről beszélnünk.

Aaron állkapcsa megfeszült, azonban nem szólt semmit.

Párszor pittyegett a telefonom, de figyelmen kívül hagytam. Most azzal voltam elfoglalva, hogy fenyegető pillantásokat vessek Aaronra.

Nem maradt energiám; feladtam, és hátrahajtottam a fejem az anyósülés puha fejtámlájára. Lehunytam a szemem, és azt kívántam, bárcsak ki tudnám kapcsolni a világot.

Az ölembe pillantottam, amikor megszólalt a telefon, újabb két sms-t jelezve.

Nem olvastam el őket.

– Most mihez kezdjek? – tanakodtam hangosan. – Isabel néhány órán belül mindenkit felhív, hogy beszélt „Lina pasijával” telefonon. – Nyakig ültem a csávában. – Végül is még mindig mondhatom nekik azt, hogy szakítottam veled. – Kieresztettem egy hosszú sóhajt. Majd Aaronhoz fordultam. – Már nem úgy értem, hogy veled. Hanem… – Megráztam a fejem. – Tudod, hogy gondolom.

Aaron ekkor kihúzta magát, amitől még szűkebbnek tűnt a kocsi utastere.

Mielőtt bármelyikünk megszólalhatott volna, a telefonom veszettül folytatta a pittyegést. Felemeltem az ölemből, hogy lenémítsam.

– ¡Por el amor de Dios!

Riasztóan hosszú sms-folyam villant fel a képernyőmön, megerősítve a gyanúmat.

Isabel: Most beszéltem a pasiddal. *vigyori emoji* Milyen mély, szexi hangja van! Küldj már képeket, lécci!

Mamá: A nővéred mondta, hogy beszélt Aaronnal. Ha hús nélküli menüt akar, még szólhatunk az étteremnek, hogy készítsenek egy halas fogást. Halat eszik, ugye? Az nem hús, ugye?

Mamá: Hacsak nem esznek a vegetáriánusok csirkét. Esznek? Charo mindenevő volt. Vagy mannaevő? Nem emlékszem. De attól még evett jamónt és chorizót. Tudod, hogy én nem értem ezeket az étkezési trendeket vagy miket.

Mamá: Ha eszik csirkét, kérhetünk csirkét. Kérdezd meg tőle!

Édes Jézus! Hogy a nyavalyába lehet anyám még mindig ébren?

Isabel: Azért fura, hogy azt sem tudom, hogy néz ki a pasid. Nagyon csúnya? Mert nem baj. Lefogadom, hogy más téren kárpótol érte. *padlizsánemoji*

Mamá: Csak írd meg, hogy mit eszik. Megoldjuk. Abuelának nem szólunk. Tudod, hogy milyen.

Isabel: Tudod, hogy csak vicceltem! Igazán nem ítélem el a pasidat a külseje miatt.

Isabel: Mellesleg farokfotót nem is kérek, mert az csak rád tartozik, de azért nem fogok panaszkodni, ha mégis küldesz.

Felnyögtem.

Isabel: Csak vicceltem! *szívemoji*

Isabel: Viszont a szexi hangja az tényleg hatott. Egyszerűen *tűzemoji*!

– Úgy tűnik, két lehetőségünk maradt – szólalt meg mellettem a pasi.

Felkaptam a fejem, kis híján le is fejeltem, ugyanis a vállam fölé hajolt. Közel – a szája az arcom mellett volt.

A mellemhez szorítottam a telefont, és éreztem, hogy elvörösödöm.

– Mennyit értettél meg belőle?

Aaron – a leendő főnököm – vállat vont.

– Eleget.

Hát persze! Elvégre ez itt a Lina Martín Show lenne, vagy mifene.

– Legalábbis annyit, hogy ne tartsam jó ötletnek a szakítást, amíg meg nem hallgatod, hogy milyen lehetőségek maradtak kettőnk előtt.

Betolakodott a dilemmámba, egyenesen a kellős közepébe. Haragudnom kellett volna. Dühöngeni. És akartam is. De ez a „kettőnk”, a tudat, hogy nem kell egyedül megbirkóznom a szarviharral – amit én kavartam és én tápláltam a hazugságaimmal Aaronról – valahogy… megnyugtatott. Kicsit kevésbé éreztem magam kiszolgáltatottnak. Sokkal kevésbé magányosnak.

– Kettőnk? – ismételtem bizonytalanul. Nem mertem hinni abban, amit mondtam. Pedig reménykedtem benne.

Aaron olyan pillantással szegezett az üléshez, amit már jól ismertem. Most fogja elmondani utoljára, bármit is készült közölni velem.

– Nem fogom rád erőltetni magam, Catalina. Úgy főleg nem, hogy valamit elhallgatsz előlem. Valamit, amitől olyan határozottan meggondoltad magad Jeff bejelentése után. – Felemelte a kezét, és hátrasimította a haját, mintha felkészítené magát valamire. – Azt mondtam, megbeszéljük, aztán nem tettük. Ez az én saram. Van rá magyarázatom, de ez most nem számít. – Hatásszünetet tartott. Hatott is. Súlyos teherként nyomasztottak a szavai. – Meg tudjuk oldani. Sikerülni fog, ha te is akarod. – Elhallgatott, és a torkán akadt a lélegzet. – Megoldom.

Belenéztem a kék szempárba, amely eltökélten csillogott.

Én is ezt akartam. Hogy sikerüljön. Igaza volt, amikor azt kijelentette, hogy ő a legjobb opcióm. Mert az volt. Már azelőtt, hogy rám szakadt ez az egész. Csakhogy néhány napja minden megváltozott.

Előléptetik. Ő lesz a főnököm. Ami óriási probléma. Daniel után megtanultam a leckét.

Most viszont újra megváltoztak a dolgok.

Odahaza mindenki számítani fog rá. Ezek után pláne. Túl késő visszakozni.

Talán… ha az irodából senki sem neszelné meg a megállapodásunkat, nem lenne kockázat. A világon semmi okuk nincs arra, hogy azt feltételezzék, bárhová elmennénk együtt, pláne Spanyolországba egy esküvőre. A jótékonysági estről sem szerzett tudomást senki.

Újra meg újra elképzeltem ugyanazt a szitut. Rémülettel töltött el. Kísérő nélkül érek földet Spanyolországban. Egyedül. A múltban rekedve. Lesajnáló mosolyok. Szánakozó pillantások. Sutyorgás a hátam mögött.

Kifutott a fejemből a vér, és eszembe jutott a korábbi helyzet, amikor majdnem elájultam.

– Mi az első lehetőség? – suttogtam, kimerített, hogy egyedül próbáltam megoldásra jutni. – Azt mondtad, két lehetőség maradt. Mi az első?

Aaron arcán üzleti komolyság jelent meg.

– Az első, hogy egyedül repülsz haza. Nem ajánlom, hogy ezt tedd, de attól még ez is egy lehetőség. – Beleborzongtam most, hogy végre valaki más szájából hallottam ugyanezt. – Semmi kétségem afelől, hogy megbirkózol vele. Persze ez nem azt jelenti, hogy ez a legegyszerűbb módja, hogy elérd… bármit is akarsz elérni.

– Nem akarok én elérni semmit.

– Ezt egyikünk sem hiszi el. Sebaj. Mindenesetre van egy másik lehetőséged is. És az elsővel ellentétben, ha ezt választod, nem leszel magadra utalva. Ugyanis viszel magaddal erősítést. – Széles mellére tette a kezét. – Engem. Te tudod a legjobban, hogy egy macerás projekthez a megfelelő erősítésre és támaszra van szükség. Így, ha magaddal viszel, én leszek a támaszod. Senkivel sem kell egyedül szembenézned. Pontosan azt adod nekik, amit megígértél.

Nagyot dobbant a szívem. Majdnem meg kellett dörzsölnöm a mellkasomat, hogy kimasszírozzam belőle a szorító érzést.

– Ha elviszel kísérődként és pasidként, amiről mellesleg elfelejtettél előzetesen tájékoztatni, azzal gyökerestül szabadulsz meg a problémától, a magány és a szingliség gyanújától. Ilyen egyszerű az egész.

Aaron Blackford kiselőadása rendkívül meggyőző volt. Rögtön a lényegre tért.

– Egyszerű? Neked elment az eszed, ha azt képzeled, hogy egyszerű lesz – motyogtam. – Ha engem is alig tudsz elviselni, képzelj csak el egy hadseregnyi Linát különféle méretben és alakban! Három teljes napon keresztül.

– Fel vagyok készülve.

És vajon én is? Tényleg felkészültem a nagy ugrásra, és a kockázatra, hogy a történelem megismétli önmagát?

Ám Aaron folytatta:

– Sosem féltem megdolgozni azért, amit akarok, Catalina. Akkor sem, ha esélytelennek tűnik a harc.

Olyan váratlanul értek a szavai, hogy alig kaptam levegőt. Mintha nem várt súlya lenne a kijelentésének, amellyel megcélzott.

Totál hülye vagyok.

Sőt. Vállaltan hülye, ha az, amit mondani készültem, híven tükrözte az elmeállapotomat. De a fenébe is, nem mintha nem egyeztem volna bele már korábban.

– Oké – nyögtem ki. – Figyelmeztettelek, kétszer is. Gondolom, ezek után tényleg benne ragadtál a kakiban. Mindketten benne ragadtunk, te meg én.

– Nem én akartam lefújni, Catalina. – Igaza volt; ezt el kellett ismernem. Majd hozzátette: – Már benne ragadtál velem.

Elfordultam tőle, nem akartam, hogy lássa, milyen hatással vannak rám a szavai.

– Ha te mondod, Blackford. Remélem, nem csesszük el teljesen.

– Nem fogjuk – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. – Vagy már elfelejtetted, hogy amit egyszer elhatározok, azt véghez is viszem?

Riadtan pislogtam; ez egy kicsit megrémített. Oda se neki, szükség lesz egy bizonyos szintű határozottságra, sőt csipetnyi őrületre, hogy ezt véghez vigyük.

A megkönnyebbüléstől szinte súlytalannak éreztem magam, ám félresöpörtem az érzést, és kinéztem a kocsiablakon.

– Ez nem az én utcám. – Nem ismertem fel a környéket, ahol leparkoltunk. – Hol vagyunk?

– Vacsoráért jöttünk – közölte, és kimutatott az ablakon egy színesre festett ételkocsira, az oldalát harsány luchadormaszkok ékesítették, rajtuk virágmintákkal. – Az egész városban itt kapható a legjobb halas taco.

Nagyot kordult a hasam a halas taco gondolatától. Bármilyen taco képes ilyen reakciót kiváltani belőlem, hogy őszinte legyek. De a halas? Az a kedvencem.

– Halas taco?

Összevonta a szemöldökét. Úgy elvette az eszemet az éhség, hogy meg tudtam volna csókolni azt az összeráncolt homlokát.

– Szereted – közölte kérdés helyett.

Így volt.

– Ami azt illeti, imádom.

Aaron biccentett, mintha azt mondaná: Na látod?

– Legalább ezerszer áradoztál róla Héctornak – tette hozzá hanyagul. Csak pislogtam. Inkább milliószor. – Mennyit kérsz? Én hármat szoktam.

Szokott?

– A három jól hangzik – motyogtam szórakozottan, miközben elkalandoztak a gondolataim, és elképzeltem Aaront mint törzsvendéget ezen a helyen. Ahogy megrendeli a három tacóját. Csöpög a szósz a máskor makulátlan ujjai közül. Talán még a máskor szigorú szája sarkából is.

Elég, Lina! – dorgáltam magam. A taco egyáltalán nem szexi. Csöpögős és ragacsos.

– Mindjárt jövök – mondta, és kicsatolta a biztonsági övét.

Két másodperccel később az én ujjaim is kicsatolták az övet, hogy kövessem.

– Ne! – szólt rám, ahogy kinyitotta az ajtót. – Maradj a kocsiban! Idehozom neked.

– Nem kell pátyolgatnod és vacsorát venned nekem, Aaron – panaszkodtam, nehogy már úgy érezze, hogy meg kell etetnie, vagy ilyesmi. – Már eleget tettél értem.

– Tudom, hogy nem kell – mondta, és kiszállt a kocsiból. Lehajolt, és visszadugta a fejét. – Ma este egyébként is úgy terveztem, hogy idejövök. Csak történetesen te is a kocsiban voltál – magyarázta, mintha tudná, hogy pontosan erre volt szükségem. Ebben nem tévedett. – És enned kell valamit. Pár perc, és jövök.

Lemondóan felsóhajtottam.

– Oké. – Az ölemben malmoztam az ujjaimmal, és ahogy Aaron elfordult a kocsitól, utánaszóltam. Megállt. – Legyen inkább négy! – kértem vékony hangon. Isten véled, bugyuta diéta! – Ha kérhetem.

Aaron egy hosszú pillanatig szótlanul nézett rám. Olyan hosszúra nyúlt ez a pillanat, hogy megfordult a fejemben, talán nem kellett volna plusz egy tacót rendelnem. Amikor végre megszólalt, halk volt a hangja:

– Próbálj meg nem elaludni, oké? Nem ígérhetem, hogy marad a kajából, mire sikerül felébresztenem téged, feltéve, ha sikerül egyáltalán.

Sanda pillantást vetettem rá.

– Ilyesmivel ne is próbálkozz, Blackford! – motyogtam halkan, miután becsapta a kocsi ajtaját, és átszaladt az úton a mexikói ételkocsihoz.

Harminc perccel később becsuktam a lakásom ajtaját, a kezemben egy isteni illatokat árasztó dobozzal. Öt taco lapult benne – Aaron ötöt vett nekem, nem négyet, ahogy kértem. Rizzsel és serrano paprikával. Még azt sem hagyta, hogy kifizessem.

– A vendégem vagy – mondta.

Ezután elmentette a számát a telefonomba, és megkért, hogy amint hazaérek, küldjem át a járatom részleteit. Majd megesketett, hogy megvacsorázom, és lefekszem aludni. Mintha nem csak erre vágytam volna.

Így anélkül, hogy engedtem volna a pániknak, amely másnap reggel garantáltan rám fog törni, szóról szóra követtem az utasításait.

Az övéit. Aaron Blackfordéit. A leendő főnököméit, de még előbb leendő kamupasiméit a nővérem esküvőjén.

Mert ahogy ő is mondta, ez már a kettőnk problémája volt.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A  nászapokalipszisbe repítő járatig maradt: huszonnégy órám.

Az idegesség szintje: elérte a vészhelyzeti státuszt.

A vészterv: tripla csokis brownie. Bivaly nagy adaggal.

Ha valamit tanultam az előző napból, az az, hogy totális idióta voltam, amiért megvontam magamtól azt, ami boldoggá tesz. Vagy legalábbis kevésbé nyomorulttá. Tudtam, hogy csokit tömni a képembe már több mint feladni egy diétát. De kit érdekel? A végletek asszonya vagyok.

Éppen ez hozott most engem a Madison Avenue-ra. Pontosabban az egyetlen helyre egész New York Cityben, amely jelenleg képes volt megfékezni a bensőmben tomboló pánikszörnyeteget.

– Elviszed, Lina? – kérdezte Sally a pult mögül. – Egyébként hogy van Rosie? Ma nem tart veled?

– Bár itt lenne, de ma egyedül nassolok. – Előző este legalább két órán át pletyiztünk Rosie-val telefonon. Nem volt könnyű beszámolni arról, amire készülök, időnként sikongatott – szükségtelenül –, és megpróbált kifaggatni azokról a tüzes pillantásokról Aaron és köztem, amelyek nyilván a képzelete szüleményei voltak, de persze jólesett, hogy a barátnőm újra nekem drukkol. Akkor is, ha csupán szemfényvesztésre készülök. A tudat, hogy amikor visszatérek a nászapokalipszisről, itt fog várni New Yorkban megértő mosollyal és egy vödör fagylalttal, amire garantáltan szükségem lesz, mélységesen boldoggá tett. – És kösz, de nem. Itt fogyasztom a kávét és a brownie-t. – Haboztam, újragondoltam a dolgot. – A brownie-kat… legyen inkább kettő – mondtam Sallynek, és követtem a pillantásommal, ahogy a kávéfőzőhöz lép. – Ma kirúgok a hámból. Egész nap lazíthatok. Szabit vettem ki.

Sally gondosan kimérte a szemes kávét.

– Nagyon hiányolhattál már engem, ha ilyen szívesen elidőzöl itt – jegyezte meg, és rám mosolygott a válla fölött. – Nem mintha hibáztatnálak érte. Ki ne hiányolna engem?

Felkacagtam.

– Még szép, hogy hiányoztál! Te vagy a kedvenc baristám az egész világon. – Minden mozdulatát árgus szemmel figyeltem; már csurgott a nyálam.

– Ó! Csak azért mondod, mert le sem tudod venni rólam a szemed, de azért folytasd, kérlek! – Ezt kész voltam beismerni, sőt, megkérni a kezét, ha ez azt jelenti, hogy életem végéig annyi kávét ihatok, amennyit csak akarok. Ám ekkor láttam, hogy elnéz a hátam mögé, pont, amikor megnyomta a gombot, amely koffeindús varázslattal töltötte meg a bögrémet. Sally szeme elismerően felcsillant. – Jó reggelt! – szólt valakinek mögöttem. Majd pajkos pillantást vetett rám, mielőtt újra a jövevényhez fordult. – A szokásosat? Dupla eszpresszó cukor nélkül? – Elhallgatott, és éreztem, hogy az új kuncsaft odalép mögém. Összevontam a szemöldökömet, mert kísértetiesen ismerősen hangzott ez a rendelés. Fekete, keserű és lelketlen, pont, mint… – Máris adom, Aaron.

Mozdulatlanná dermedtem, és meredten bámultam előre, miközben elkerekedett a szemem.

– Köszönöm, Sally.

Ez a hang. Azé a férfié, aki holnap felszáll velem a gépre. Azé, akit a hőn szeretett kamupasimként fogok bemutatni a családomnak.

Lassan megfordultam, és az óceánkék szempárral találtam szembe magam, meg a már jól ismert, komor ábrázattal. Mondani akartam valamit, de megelőztek.

– Rosszabb, mint gondoltam – jegyezte meg Aaron, és az arcomba bámult, a száját összeszorította keskeny vonallá.

– Hogy mondtad? – Nekem is összeszaladt a szemöldököm, mint Aaronnak, és tetőtől talpig végigmértem.

– A szemed. – A fejemre mutatott. – Óriásinak tűnik. Nagyobbnak, mint máskor. Biztos, hogy jó ötlet most a koffein? Már épp elég izgágának nézel ki.

Összehúztam az óriási és nagyobb-mint-máskor szememet.

– Izgágának?

– Igen. – Közönyösen bólintott. – Mint aki bármelyik pillanatban kiakadhat.

Lenyeltem néhány csúnya szót, mély levegőt vettem, nehogy „kiakadjak” – ahogy ő is mondta – itt és most.

– Kezdjük azzal, hogy nyugodt vagyok. – Aaron úgy nézett rám, mint aki egy szavamat sem hiszi. – De igen. Sőt, nem pusztán nyugodt, hanem egyenesen békés, csak hogy tudd. Mint azok a tavak, amelyeknek teljesen sima a víztükrük. Elfordultam tőle, és Sallyre pillantottam, aki kényelmesen rákönyökölt a pultra, a tenyerébe tette az állát, és figyelmesen hallgatta a közjátékot Aaronnal. – Egyre kevésbé hiányollak, Sally – szellemeskedtem, mire neki széles mosoly terült szét az arcán, és felegyenesedett. Sanda pillantást vetettem Aaronra. – Nem kéne most a munkahelyen lenned, Robot uraság? Tudod, ahelyett, hogy vadidegen nőket zaklatsz az izgága megjelenésük miatt.

– Te nem vagy vadidegen – vágott vissza higgadtan, és nekidőlt a pultnak. Közvetlenül mellettem. És délelőtt dolgoztam. De kivettem a nap másik felét.

– Vakáció? – Színpadiasan felhördültem. – Befagyott a pokol, hogy Aaron Blackford kivett egy szabadnapot?

Soha nem csinált ilyet.

– Fél napot – javított ki.

Sally a pultra tette a rendelésünket. Egymás mellé. Amit különösnek találtam, mert én néhány perccel Aaron előtt rendeltem.

Gyanakvóan néztem a nőre, aki angyali mosollyal fordult hozzám.

– Parancsoljatok. Csakis a legjobb jár a kedvenc kuncsaftjaimnak. Dupla eszpresszó cukor nélkül. És egy flat white.

Erről eszembe jutott, hogy Sally korábban valami „szokásosat” emlegetett, amikor Aaronnal beszélt.

– Te milyen gyakran jössz ide? – kérdeztem Aarontól. Nyilván nem olyan gyakran, ha eddig egyszer sem futottunk itt össze, tekintve, hogy milyen rendszeresen jártam az Around the Cornerbe. – Honnan tudsz erről a helyről egyáltalán?

Létezik Google-térkép, Tripadvisor, Time Out és kismillió weboldal, ami felelős lehet egy ilyen felfedezésért. Mégis…

– Elég gyakran – válaszolta, és kivette a tárcáját a zsebéből. Még mindig gyanakvó pillantással néztem, ahogy hosszú ujjaival belenyúlt a tárcájába, és felvillant egy emlék. Egyszer beszéltem Aaronnak az Around the Cornerről. Vagy magamban beszéltem róla, és Aaron véletlenül meghallotta… nem számít. Aznap történt, amikor megjelent, hogy segítsen a nyílt nap megszervezésében. Felkaptam a fejem. – Miért vagy úgy meglepve, Catalina? Odafigyelek arra, amit mondasz. Akkor is, ha csak magadban dünnyögsz. Amit elég gyakran csinálsz. De olykor-olykor kicsúszik valami érdekes a szádon.

– Talán gondolatolvasó vagy, vagy mi?

– Isten ments! Bele se merek gondolni, hogy mi minden járhat a fejedben. – Átnyújtotta Sallynek a hitelkártyáját. – Én fizetek.

Oké. Először is, „bele se mer gondolni”? Másodszor: „magamban dünnyögök”? Gyakran?

Amikor láttam, hogy Sally elveszi a hitelkártyát, magamhoz tértem a méla döbbenetből.

– Egy pillanat! – vakkantottam. Sally és Aaron egyszerre fordultak felém. – Nem kell kifizetned a rendelésemet. Nekem is van pénzem.

– Nyilván, de szeretnélek meghívni.

– És mi van, ha én meg nem akarom? – vágtam vissza.

Sally Aaronra pislogott.

Én is felé fordultam, és Aaron rezzenéstelen ábrázatával találtam szemben magam.

– Van különösebb okod arra, hogy nem akarod, Catalina? Mert valami azt súgja nekem, hogy ha bárki más ajánlaná fel, habozás nélkül elfogadnád az ingyenkávét és -brownie-t. – Lenézett a pultra. – Brownie-kat.

– Nos, igen. Van rá okom, nagyokos. – Közelebb léptem hozzá. De csak egy kicsit. Lehalkítottam a hangomat. – Már így is az adósod vagyok, és ezzel nem csak a tegnapi halas tacóra célzok, vili? – Összenéztünk. – Nem hiányzik, hogy további adósságba kergess.

Az arckifejezéséből ítélve ez az utolsó mondat rettenetesen felzaklatta.

– A világon semmivel sem tartozol nekem – mondta rosszallóan. – Az, hogy meghívlak egy kávéra, tacóra vagy bármi másra, igazán nem jelenti, hogy az adósom lennél. – Megrázta a fejét, mindig jól fésült, sötét hajából elszabadult néhány tincs, és elvonták a figyelmemet. Aaron arcáról eltűnt a rosszalló fintor, és furcsán réveteg szemmel nézett rám. – Elfogadsz tőlem valaha is bármit ilyen óriási hűhó nélkül?

– Nos… – Elbizonytalanodtam, nem tudtam, mit mondjak. – Erre nem könnyű válaszolni, Blackford.

Oldalra billentette a fejét.

– Értem. – Majd felém fordult, és egy mozdulattal átszelte a kettőnk közt tátongó űrt. Annyira váratlanul ért, hogy felszisszentem meglepetésemben. A közelsége túlterhelte az érzékeimet, csak hebegni tudtam. Hirtelen azt sem tudtam, mit mondjak, vagy mondanom kell-e valamit. Aaron kinyújtotta a kezét, és megérintette a halántékomat az ujjaival. Szétnyíltak az ajkaim, és kellemes bizsergés futott végig rajtam. Ezúttal ő halkította le a hangját. – Mindig ellenkezel velem. – Felnéztem jóképű és szigorú arcára, a figyelő, kék szempár a reakciómat leste. – Ellenállsz nekem. – Nagyot dobbant a szívem, hirtelen úgy éreztem, mintha lefutottam volna egy-két mérföldet. Aaron lehajtotta a fejét, a szája vészesen közel került ahhoz a ponthoz, ahol néhány másodperce az ujjai voltak. Majdnem olyan közel, mint mikor táncoltunk. – Mintha azt szeretnéd, hogy könyörögjek. Élvezed az ilyesmit? Ha könyörögnek neked? – A hangja olyan… bizalmasan csengett. Halkan. A következő szavai szilánkokra zúzták a gondolataimat. – Erről van szó? Térdre akarsz kényszeríteni?

Hűha!

Rendkívül ismerős forróság kezdett felkúszni a nyakamon, és szétterjedt az arcomon. Elvörösödtem. Majd hirtelen visszatódult a hő lefelé, ahonnan jött, és pillanatok alatt kimelegedtem.

Aaron mélyen a szemembe nézett, és különös bizsergést éreztem a hasamban.

– Hadd hívjalak meg, oké? Nagyon szeretném.

Kiszáradt a szám, és összeszorítottam, ahogy próbáltam megfékezni a testemen és elmémen végigsöprő káoszt.

– Oké – sóhajtottam fel reszketeg, furcsa hangon. Köhintettem. Kétszer. – Hívj meg egy kávéra! Igazán hidegen hagy a könyörgésed, ezért nem kell jelenetet rendezned a kávézó kellős közepén. – Harmadjára is köhintettem, de a hangom még mindig furcsán szólt. – Úgyhogy kérlek, fizess nyugodtan. – Elhallgattam, megpróbáltam összeszedni magam. – És kösz.

Aaron biccentett, elégedett mosoly játszott a szája sarkában.

– Látod? Nem is volt ez olyan nehéz, ugye? – kérdezte. Még szélesebb lett a mosolya, önelégült és…

Egy pillanat!

Végre leesett a tantusz.

– Te csak… – Alig tudtam elhinni. Ezt az egészet. A saját reakciómat. A tényt, hogy direkt… feltüzelt, pusztán a tréfa kedvéért. – Te csak rá akartál világítani valamire.

Megremegett a szája széle.

– Lehetséges – mondta Aaron, és végre elhúzódott tőlem, majd elfordult. Visszanézett rám, a játékos mosoly még nem tűnt el az arcáról. – Csalódtál, Catalina.

Ezt nem tudom elhinni.

És ami a legrosszabb, ez azt jelentette, hogy tökéletesen tisztában volt azzal, milyen hatással van rám. Tudta, mit művelt a közelsége az érzékeimmel. A testemmel. És arra használta fel, hogy megnyerjen egy ostoba vitát.

Döbbenten néztem a profilját, ahogy olyan fene nagy elégedettséggel a szájához emeli a bögrét.

– Tudod, mit, Aaron? – Vállat vontam, és elfojtottam egy mosolyt. – Ami azt illeti, tényleg csalódtam.

– Tényleg? – Elkomorult az arca.

– Ó, de még mennyire! És tudod, mit szoktam csinálni ilyenkor? – Sallyhez fordultam. – Sally, mindenből kérek egyet. És meggondoltam magam. Elvitelre kérem. – Megadtam magam a késztetésnek, és csak reméltem, hogy nem túl gonosz a vigyorom. – Aaron ragaszkodik hozzá, hogy meghívjon. – Rámutattam a hüvelykujjammal. – Úgyhogy kérlek, húzd le a kártyáját, mielőtt elriasztja a vevőidet a hülye hisztijével, mert mindjárt letérdel itt előttem.

– Én nem tenném – mondta Sally pajkos kacsintás kíséretében. – Tudom, mennyire szereted a citromos szeletet. Ne adjak inkább kettőt egy helyett? – kérdezte, és megragadta az egyik legnagyobb dobozukat.

Bólintottam.

– Milyen kedves ötlet! Valóban szeretem, és akkor már áfonyás muffinból is legyen kettő. Innen nézve igazán ínycsiklandónak tűnnek.

Aaron mellettem állt, és figyelemmel kísérte a jelenetet.

– Ha azt hiszed, hogy nem örülök annak, hogy végre rendesen eszel, akkor még nem fogtad fel, mennyire komolyan beszéltem tegnap.

Ezúttal nem hagytam, hogy hassanak rám a szavai.

– De azért remélem, hajlandó vagy megosztani velem.

– Azt hittem, te hívsz meg engem, nem pedig fordítva. – Megint Aaronhoz fordultam, nekidőltem a pultnak, és csípőre tettem a kezem.

Ha nem ismerném jobban, könnyen elsiklott volna a figyelmem a kendőzetlen derű fölött, amely a szemében csillogott. Márpedig ott volt az.

És ahogy felpillantottam a bájos arcra, amit annyira megvetettem – oké, rendben, talán jogtalanul – a múltban, hirtelen rádöbbentem valamire. Én is ugyanolyan jókedvű voltam, talán még inkább. És nem ez volt az egyetlen közös vonásunk. Mindketten borzalmasan rosszul titkoltuk.

Ám amióta világ a világ, ez most először egyikünket sem zavarta. Csak néztünk egymásra, amíg ott álltunk. Mélyen a másik szemébe. Mindketten próbáltuk elfojtani a gyerekes mosolyt. Leplezni a vidámságunkat, mint két makacs tökfej, amíg arra vártunk, hogy a másik vigyorodjon el előbb.

– Jól van. – Sally hangja megtörte a varázst, és hirtelen megfordultam. Szélesen mosolygott. – Mindent becsomagoltam, viheted.

– Oké, kösz – dünnyögtem. Némi küszködés után sikerült felnyalábolnom a dobozt a pultról. – Jól van, Blackford. Neked is köszönöm. Veled mindig öröm üzletet kötni.

– Tényleg nem fogod megosztani velem, igaz?

– Igaz.

Összenéztünk egy hosszú pillanatra.

– Én… – Elhallgatott, mintha meggondolta volna magát. Szaporábban vert a szívem. – Nem szeretek rohanni a terminálhoz. Úgyhogy próbálj meg nem elkésni holnap. Az nem…

– Cuki. Tudom, Blackford. Viszlát! – Sarkon fordultam, és távoztam.

Előbb az édességeim, most meg ez.

Egy nap még belevágok valamit abba a nevetségesen szimmetrikus képébe! Bele bizony, de nem egy brownie-t.

TIZENHARMADIK FEJEZET

A aron sosem késett. Nem volt ilyen hanyag viselkedésre programozva.

Tudtam, mert minden létező közös megbeszélésünkre igyekeztem lehetetlenül korán érkezni, hogy megelőzzem, kicsivel több mint egy éve és nyolc hónapja. Ami csak egyet jelenthetett. Hogy nem jön.

Hogy végül mégis észhez tért, és rádöbbent, milyen nevetséges a tervünk.

Az én tervem, amibe ő csak beleegyezett.

Vagy fordítva? Már magam sem tudtam.

Nem mintha számítana, ha nem jön.

Mert csak ez lehetett a magyarázat arra, hogy miért találtam magam egyedül az induló terminál kellős közepén, a hatalmas tábla alatt, amely a felszálló gépek státuszát és indulását mutatta, miközben folyt rólam a jeges verejték. Legalábbis az a bárdolatlan, kék szemű férfiember, akinek most itt lett volna a helye, nem volt velem.

Körbepillantottam, és belegondoltam a helyzetembe.

Magamra vagyok utalva.

Színtiszta pánik futott végig a gerincemen. És valami más.

Valami, ami kísértetiesen emlékeztetett az árulás ízére. Aminek igazán nem volt értelme. Ha Aaronról van szó, semmi okom elárulva érezni magam. Vagy elhagyatva. Nem akartam, hogy ilyesféle érzelmek tomboljanak a fejemben. Vagy a mellkasomban. Pláne úgy, hogy nagyon is meg tudtam érteni, ha bemajrézott.

Eleve őrültség volt ez az egész. Totális sületlenség. Miért is szenvedné végig az agyament tervemet, amit kiötlöttem?

A pillantásom a bőröndömre és a hétvégi táskámra esett a lábam előtt, közben igyekeztem elfojtani az egyre kellemetlenebb érzést.

Kutya bajod, mondogattam magamban. Rázd le magadról ezt az ostoba, nyomasztó csalódottságot, amit egyébként se kéne érezned, és inkább menj, add fel a poggyászodat!

A legkevésbé sem vágytam arra, hogy egyedül kelljen felszállnom a gépre, de kész voltam megtenni. Szembenézek a családommal – és Daniellel meg a menyasszonyával, és a múlttal, amit magam mögött hagytam –, s emelt fővel viselem a hazugságom következményeit. És egyedül fogom végigcsinálni, hiába töltöttem az elmúlt negyvennyolc órát abban a hitben, hogy lesz mellettem valaki.

¡Dios! Hogy hagyhattam, hogy ilyen mélyre süllyedjek? Hogy tudott Aaron Blackford ennyire nélkülözhetetlenné válni az életemben?

Csípőre tettem a kezem, és adtam magamnak egy utolsó percet. És a biztonság kedvéért még egyszer megígértem magamnak, hogy minden rendben lesz.

A nyomás a szemgolyóim mögött? Csak az ideg. A hazatérés mindig is legalább annyira örömteli, mint ijesztő volt. Az emlékekkel járó nosztalgiát fájdalom kísérte. Ezért nem mentem haza olyan gyakran.

De ez nem számított. Nagylány voltam már. Mielőtt Aaron betolakodott a képbe, egyébként is úgy terveztem, hogy egyedül csinálom végig, és most pontosan ezt fogom tenni.

Egy utolsó reszketeg sóhajjal minden röpke érzést és kósza gondolatot kiráztam a fejemből és a szívemből, leengedtem a kezem a csípőmről, és a táskámért nyúltam.

Ya está bien. Ideje indulni. A pokol senkire sem vár…

– Catalina! – szólalt meg a hátam mögött egy mély hang, amelyről sosem hittem, hogy egyszer örömmel fogom hallani – sőt, nem pusztán örömmel, hanem megkönnyebbüléssel, boldogsággal, kitörő ujjongással.

Behunytam a szemem, és vártam egy pillanatot, hogy megszabaduljak a túlcsorduló és illetlen érzelmektől, amelyeket egy szívdobbanással ezelőtt hiába próbáltam elfojtani.

Itt van Aaron! Eljött!

Nagyot nyeltem, és összeszorítottam a számat.

Nem vagyok egyedül. Itt van!

– Catalina? – szólt még egyszer.

Lassan megfordultam, nem bírtam megállni, hogy felvillantsak egy erőtlen mosolyt. Olyat, ami nyilván minden érzelmemet elárulta.

Aaron zsémbes képével találtam szemben magam, és esküszöm, még sosem örültem ennyire két ilyen mogorván összevont szemöldöknek.

Eljött, eljött, eljött!

Oldalra billentette a fejét.

– Jól va…

Mielőtt befejezhette volna a mondatot, a nyakába ugrottam. Majd átkaroltam, már amennyire tudtam.

– Eljöttél! – Fojtott volt a hangom, ahogy a puha felsőhöz nyomtam a fejem. Meleg és széles és ölelni való volt a melle, és egy pillanatra az sem érdekelt, hogy rávetettem magam, és ezért később zavarba még jövök.

Mert minek is tagadjam: Aaront ölelgettem.

Ő pedig… nos, nem viszonozta az ölelést, de nem is lökött el magától. Le volt eresztve a karja, mint mielőtt ráugrottam. A mellkasa se nagyon mozgott. Ilyen érzés lehet egy márványszobrot ölelgetni; kemény és merev volt a tartása, egyedül a szívverés különböztette meg az élettelen kőtől. Ebből is tudtam, hogy nem kapott szívrohamot attól, ahogy letámadtam.

Mert mindezt leszámítva Aaron teljesen mozdulatlanul állt.

Lassan hátraléptem, és felnéztem rá.

Oké, még külsőre is hasonlított egy szoborra. Lehet, hogy eltörtem benne valamit az öleléssel.

Ez megmagyarázná, miért bámul rám pislogás nélkül.

Ahogy múlt az idő, lassan felfogtam, mi is történt az elmúlt percben. Elkeseredetten agyaltam, hogy mit mondjak, mivel magyarázzam a röpke és átmeneti elmezavart, amely arra sarkallt, hogy a testére tapadjak. Semmi sem jutott eszembe.

Végül ő törte meg a csendet.

– Azt hitted, nem jövök.

Nem szívesen ismertem el. Hiába volt a napnál is világosabb.

Aaron vádló hangon folytatta:

– Megöleltél, mert azt hitted, nem jövök. – Az arcomat fürkészte. Mint aki nem tudja elhinni, sem felérni ésszel, hogy mi történt. – Még sosem öleltél meg.

Elhátráltam tőle, idegesen babráltam a kezeimmel, a pillantása zavarba hozott.

– Kétlem, hogy az is ölelésnek számít, ha az egyik fél csak áll, mint egy faszent. – Ebben a pillanatban elhatároztam, hogy márpedig ez nem volt ölelés. – Különben is késtél, pedig nem szoktál, úgyhogy mit vártál tőlem?

Ahogy tovább hátráltam, hogy kellő távolságra kerüljünk egymástól, végre alkalmam nyílt végigmérni. Tetőtől talpig. És… vissza, a lábujja hegyétől a feje búbjáig. Mert a puha textil, amelyhez az imént hozzányomtam az arcomat, egy egyszerű, fehér póló volt. Az ölelést mozdulatlanul tűrő lábakat pedig kopott farmer borította. A lábán pedig…

Teniszcipő?

Az bizony.

Sejtelmem sem volt, hogy milyen öltözékre számítottam, de az biztos, hogy nem ilyenre. Nem voltam felkészülve arra, hogy Aaron nem egy élre vasalt nadrágba tűrt hosszú ujjú ingben látom, mint máskor.

Most lazának tűnt. Normálisnak. Nem egy olyan vértelen, rozsdamentesacél gépezetnek, mint a munkahelyünkön. Amit messzire elkerül az ember.

Nem. Ironikus módon csak arra vágytam, hogy újra a melléhez nyomjam az arcom. Ami nevetséges volt. És veszélyes is. Ez az új Aaron-változat legalább olyan veszedelmes volt, mint a mosolygós-nevetős. Mert az a helyzet, hogy tetszett nekem. Egy kicsit túlságosan is a tervünk egészséges kivitelezéséhez. Mármint az én terveméhez.

– Catalina! – dörrent rám Aaron, mire felnéztem az arcára.

Pironkodva úgy tettem, mintha nem is őt bámultam volna. Mély átéléssel.

– Igen?

– Azt kérdeztem, végeztél-e vele.

¡Mierda!

– Mivel is pontosan? – Megvakartam a nyakamat, és leplezni próbáltam a zavaromat.

– A pánikolással. Hogy nem jövök. Végeztél vele? Mert már itt vagyok, ahogy megígértem. És nem késtem. Te jöttél döbbenetesen korán. – Kissé félrebillentette a fejét, és hozzáfűzte: – Kivételesen.

Sandán lepillantottam a telefonom kijelzőjére.

– Hát jó, igazad lehet. – Visszafordultam hozzá. – Kivételesen.

A szája jobb sarka felfelé görbült.

– Helyes. Most, hogy ezt tisztáztuk – kezdte, és cseppet sem tetszett, hogy milyen önelégült lett a képe hirtelen –, ugye már nem muszáj úgy bámulnod, mintha két fejem lenne? Mert én szeretnék elindulni végre.

Lebuktam.

– Aha. – Kihúztam magam. – Nem muszáj. – Lehajoltam a kézipoggyászomért. – Csak eddig nem tudtam, hogy normális ruhád is van. – Aaron felvonta a szemöldökét. Hitszegő szemeimmel még egyszer végigmértem. A csudába is, szívdöglesztően nézett ki, lezser volt, és kényelmes. Megráztam a fejem. – Na, jöjjön, Robot uraság! Fel kell adnunk a bőröndöket – közöltem vele, és erővel lefejtettem a szemem a két lábon járó látványosságról. – Most, hogy itt vagy, meg minden.

Fogtam a hétvégi táskámat – ami dugig volt tömve –, felemeltem a földről, a vállamra akasztottam, és igyekeztem annyi méltósággal lépkedni, amennyivel lehetett, miközben úgy néztem ki, mint egy leterhelt serpa.

Aaron egyetlen ruganyos lépéssel utolért. Felhúzott szemöldökkel fordult hozzám.

– Pontosan meddig akarsz Spanyolországban maradni? – Szemügyre vette a két, a kelleténél valamelyest nagyobb poggyászomat. – Azt hittem, hétfőn visszajövünk.

– Úgy is van.

Aaron színpadiasan végignézett rajtam és a táskáimon.

– Te ennyi cuccot hozol három napra?

Felgyorsítottam a lépteimet, és igyekeztem nem leseggelni a terminál csúszós padlóján a vállamba vájó táska súlya alatt.

– Persze. Miért?

Válasz helyett megfogta a karomat, és megállított. Méltatlankodásra nem hagyott nekem időt, csak lekapta a vállamról a táskát, és áttette a sajátjára.

Hirtelen úgy megkönnyebbültem, hogy majdnem felsóhajtottam.

– Jézusom, Catalina! – morgolódott, majd elborzadva nézett rám. – Mit cipelsz ebben? Egy hullát?

– Hékás, ez nem egy átlagos hétvégi kiruccanás vidékre, oké? Ne akarj már megszégyeníteni a poggyászom miatt! – igazítottam helyre ezt a morcos képű férfit az oldalamon. – Egy csomó cuccot bele kellett gyömöszölnöm. Sminkkészletet, kiegészítőket, hajszárítót, hajegyenesítőt, a jobbik hajbalzsamomat, testápolót, az összes ruhát, amit hozok, hat pár cipőt…

– Hat pár cipőt? – nyögött fel Aaron, és elmélyültek a ráncok a homlokán.

– Persze – vágtam rá gyorsan, miközben a megfelelő pultot kerestem a pillantásommal. – Egyet-egyet mind a három ruhához, amire szükségem lesz, plusz a három, hozzájuk illő tartalék párt. – Elgondolkoztam. – Könyörgök, mondd, hogy te is elraktál legalább egy pár tartalék cipőt.

Aaron megigazította a táska pántját a vállán, és közben bőszen rázta a fejét.

– Dehogyis. De velem nem lesz gond. Te viszont… – Újabb fejrázás. – Te…

– Zseniális vagyok? – fejeztem be helyette a mondatot. – Élelmes? Tehetségesen tudok pakolni? Tudom. És remélem, van elég ruha abban a pirinyó bőröndben, ami a kezedben fityeg.

– Nevetséges – dünnyögte. – Nevetséges nőszemély vagy.

– Majd meglátjuk, melyikünk nevetséges, amikor véletlenül történik valami az ingeddel, a nyakkendőddel vagy az öltönyöddel, és az én egyik ruhámban leszel kénytelen megjelenni az esküvőn.

Újabb morgás ütötte meg a fülemet.

– Hat pár cipő! – méltatlankodott a lezser, morcos képű férfi. – Ez a nevetséges nőszemély a saját súlyával megegyező mennyiségű ruhát pakolt. – Így mérgelődött, szinte túl halkan ahhoz, hogy minden szavát értsem.

– Ha túl nehéz, visszaadhatod. Egyedül is boldogulok. – Erre felkapta a fejét, és úgy meredt rám, mint aki hallani sem akar ilyesmiről. Felsóhajtottam, és elfogadtam a segítségét. – Köszönöm, Blackford. Igazán kedves tőled.

– Egyáltalán nem boldogultál – vágott vissza, mire legszívesebben visszaszívtam volna a köszönömöt. – Meg is sérülhettél volna ilyen súly alatt.

Balra kanyarodott, és végre megpillantottam a járatunkhoz tartozó pultokat.

Követtem őt.

– Értékelem az aggodalmadat, nagy ász. De nekem is vannak izmaim.

Nem reagált a becenévre.

– Hát persze. Nem elég, hogy nevetséges vagy, még makacskodnod is kell – motyogta halkan.

Elfojtottam egy mosolyt.

– Bagoly mondja verébnek.

Egy utolsó sanda pillantással felgyorsította a lépteit, és előresietett a pici és praktikus bőröndjével meg az én nevetségesen duzzadt táskámmal a vállán.

Így, két lépéssel a háta mögött nem tehettem mást, akaratlanul is lesiklott a pillantásom a hátsó fertályára. Egy nem túl kicsi és határozottan nem elég halk hang a bensőmben elámult, hogy milyen szépen rásimul a farmer az izmos combokra, amelyekkel egykor a futballpályán rohant. Még hangosabban sikongattam gondolatban, amikor felemeltem a fejemet, és észrevettem, hogy Aaron bicepsze, amely valaha egy barna, sárgadinnye formájú bőrlabdát cipelt, most megfeszül a táskám súlya alatt.

Nahát. Rém idegesítő volt, hogy mennyire megkapónak találtam Aaront hátulról most, hogy többet tudtam róla. Most, hogy ennyi apró részletet megtudtam az életéből.

Amikről a jótékonysági esten szereztem tudomást, nyilván. És amiket a Google segítségével ástam elő a digitális feledésből.

Bizony, áldozatul estem a saját kíváncsiságomnak. De csak egyszer. Egyetlenegyszer engedélyeztem magamnak ilyen szintű kihágást.

És igazán nem volt könnyű önmegtartóztatást gyakorolni. Pláne úgy, hogy a kis Google-randi minden apró részlete folyamatosan ott motoszkált a fejemben. Újra meg újra megkísértettek, gyakrabban, mint beismerném.

Képtelen voltam kitörölni a fejemből Aaron fiatalkori képeit – ugyanolyan sztoikus volt, széles vállú és markáns állkapcsú –, lila-arany egyenruhában, amitől szaporábban vert a szívem, ha csak eszembe jutott. Sem a szalagcímeket, amelyek azt bizonyították, hogy annak idején ismert volt a neve. De amit a legnehezebb volt elfelejteni, azok az újságcikkek voltak – és több mint két tucat volt belőlük –, amelyek a teljesítményét magasztalták, és előrevetítették, mekkora sztár lesz. Ám nem lett az.

Vajon miért? Miért csak néhány évig tartott a futballkarrierje, hogy aztán váratlanul véget érjen?

Erre sehol sem találtam választ.

Annál inkább nőtt a kíváncsiságom. Többet akartam tudni a férfiról, akiről azt hittem, hogy jól ismerem, mígnem kiderült, hogy teljesen félreismertem.

Aaron ekkor hátrafordult. Felvonta a szemöldökét.

– Valami baj van?

Mintha rajtakapott volna, meg sem bírtam szólalni, csak a fejemet ráztam.

– Akkor gyere már! Ilyen iramban sosem érünk Spanyolországba.

– Bár úgy lenne! – dünnyögtem. De azért szedtem a lábaimat, és odasiettem mellé.

Aaronnak megint igaza volt.

Sokkal fontosabb dolgokkal kellene foglalkoznom.

Például a járattal, amire néhány órán belül fel kell szállnunk.

Vagy a ténnyel, hogy ha egyszer felültünk arra a gépre, többé nincs visszaút.

Mert megcsináljuk. Tényleg megcsináljuk, és jól kell csinálnunk!

Mire leszállunk Spanyolországban, el kell hitetnünk a családommal, hogy Aaronnal boldog – szívdobbantó, madárcsicsergő, szirombontogató – szerelemben élünk együtt. Vagy legalább annyit, hogy el tudjuk viselni egymást tíz percnél tovább anélkül, hogy nemzetközi háborút robbantanánk ki.

S noha halvány gőzöm sem volt, hogyan tudnánk mindezt véghez vinni, egyvalamiben biztos voltam. Aaron és én, ketten együtt megoldjuk.

Muszáj.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

É s te még azt mondtad, hogy a desszert „semmi különös”! Nos, nekem egyáltalán nem ez a benyomásom erről csokitortáról, barátocskám – jegyeztem meg a meglepően finom desszert fölött, amelyet a repülőn adtak. – Szerinted kérhetek még egy szeletet? – Élvetegen hümmögtem.

Ördög és pokol, olyan ínycsiklandó volt, hogy el se szégyelltem magam.

Hiába meresztgette rám a szemét Aaron a pihe-puha, első osztályú ülésről. Mivel – igaz is! – a jelek szerint újabban első osztályon utazhattam. Még mindig nem értem fel ésszel, hogy hagyhattam, hogy kérjen – pontosabban kiköveteljen – nekem egy jobb ülést a másodosztályú helyett anélkül, hogy kivertem volna a balhét. De rémlik, hogy átkarolta a vállamat és a „barátnőjének” nevezett. Amitől, ha jobban belegondolok, úgy lebénultam, hogy csak bólogattam bambán, és szó nélkül átadtam az útlevelemet.

Aaron leeresztette az újságot, amely mögé elrejtőzött, és felvonta a szemöldökét.

– Barátocskám?

– Csendet! Hadd élvezzem a tortámat! – Felsóhajtott, és folytatta az olvasást. Félúton a szám és a tányér között megállt a levegőben a kanalat tartó kezem. – Ugye tudod, hogy erre nem volt semmi szükség? Túlzás volt kifizetned a jegyemet az első osztályra.

Aaron felmordult.

– Komolyan beszélek!

– Azt hittem, csendben akarsz falatozni.

– Visszafizetem, amikor hazaérünk. Már épp eleget tettél értem.

Aaron azonnal felsóhajtott.

– Arra semmi szükség. Van tagságim, és rengeteg mérföldem gyűlt össze – magyarázta, miközben a számba tuszkoltam az utolsó falatot a mennyei csokitortából. – És, mint mondtam, így legalább lesz időnk felkészülni.

Miután befaltam a napom eddigi fénypontját, megtöröltem a számat egy szalvétával, amit letettem a tálcára, majd Aaronhoz fordultam.

– Jut eszembe, vége a lazsálásnak. – Rám se hederített. Megpöcköltem az újságot a mutatóujjammal. – Ideje munkához látni. Rajta, rajta! – Újabb pöckölés. – Fel kell készülnünk.

– Muszáj ezt csinálnod? – szólt Aaron panaszosan az újság mögül.

– Igen. – Megpöcköltem még néhányszor, hogy ne tudjon olvasni. – Most rám kell figyelned. Még csak néhány rokonról beszéltünk, és vészesen fogy az időnk. – Megrángattam az újság sarkát. – Figyelsz, vagy sem?

– Nem kell ezt csinálnod. – Egyetlen gyors mozdulattal leeresztette a fekete-fehér oldalakat. – Én mindig odaadóan figyelek rád, Catalina.

Erre megállt az ujjam a levegőben.

– Aha. – Gyanakvóan néztem rá. – Cuki, hogy ilyen olcsó trükköket próbálsz bevetni ellenem. – Mélyen a szemébe néztem, remélhetőleg komolyságot sugároztam. – Arról ne is álmodj, hogy megúszod, hogy hízelgéssel rá tudsz venni arra, hogy békén hagyjalak. Az USA nemzetközi kapcsolatai most nem számítanak.

Aaron kelletlenül biccentett, majd takarosan összehajtogatta az újságot, és letette a tálcájára.

– Rendben – mondta, és rám emelte kék szemét. – Semmi sem vonhatja el a figyelmemet. A tiéd vagyok.

„A tiéd vagyok.”

Elakadt a lélegzetem valahol a tüdőm és a szám közt.

– Menyasszony és vőlegény? – nyögtem ki végül.

– Gonzalo és Isabel. – A szemeit forgatta, jelezve, hogy kérdezhetnék nehezebbet is.

Kihívó gesztus volt.

– A három unokatesóm, akiknek egyetlen szavát sem veheted komolyan? – Elhallgattam, majd oldalra billentettem a fejem. – Különösen, ha azzal kezdik a mondókájukat, hogy: „Hé, akarsz hallani valami igazán vicceset?”

– Lucas, Matías és Adrián.

El sem kellett gondolkodnia a válaszon. Helyes. Azok a barbárok veszélyesek; az ember sose tudhatja, hogy legközelebb mi buggyan ki a szájukon. Vagy belőlük, nagy általánosságban.

– A menyasszony szülei és a te igen valószínű após-anyós jelölted, ha komolyak a szándékaid, márpedig tutira azok?

– Cristina és Javier – vágta rá habozás nélkül. – Udvarias vagyok hozzájuk, de a keresztnevükön szólítom őket, különben megsértődnek, és dölyfös ficsúrnak fognak tartani. – Aaron elhallgatott, miután szó szerint idézte, amit mondtam. Elhelyezte széles tagjait a kényelmes ülésen, amely ettől valahogy még kisebbnek és zsúfoltabbnak tűnt. – Javier történelmet tanít az egyetemen, és folyékonyan beszél angolul. Cristina ápolónő, és az ő angolja… nem olyan jó. Mindenesetre vele óvatosabban kell bánnom. Ha úgy is tűnik, hogy nem érti, amit mondok, valószínűleg akkor is minden egyes szavamat gondosan kielemzi.

Bólintottam, titkon le voltam nyűgözve. Az összes kérdésre tökéletes választ adott – már másodjára. Nem mintha meglepődtem volna. A múltban bebizonyította, hogy ha a siker a tét, az eltökéltsége nem ismer határokat, bármiről legyen is szó. Aaron nem mismásolta el a dolgokat; a legjobb teljesítményt nyújtotta. Mindig.

Jó válasz. A Martín családdal és a násznéppel szemben szüksége is lesz az eltökéltségre.

De nem voltam teljesen megelégedve. Még nem.

– A vőlegény szülei?

– Juani és Manuel – válaszolta Aaron.

Bólogatva néztem, ahogy újra kinyitja a száját, és pontosan tudtam, hogy mit készült mondani. A vőlegény bátyjának is ők voltak a szülei. Vagyis az exemnek.

– Oké, jöhet a következő kérdés – vágtam gyorsan a szavába. – Melyik unokatesót kell mindenáron elkerülnöd, hacsak nem vagyok melletted, hogy kontrolláljam a helyzetet? – Elfordultam az ülésen, felhúztam a lábam, és Aaron felé fordultam.

Hogy lássam, hogyan viseli a stresszhelyzetet, igyekeztem a lehető legszigorúbb képet vágni.

Aaron állkapcsa megremegett, és révetegen nézett rám.

Az istenit! Csak nem habozik? Azt nem teheti!

Épp rá akartam pirítani, amikor magához tért, és megelőzött.

– Charo. – Az unokatesóm neve másképp hangzott Aaron szájából, erős amerikai akcentussal mondta ki. És azonnal ki is javítottam volna a kiejtését, ám amit ezután tett, attól az egész testem ledermedt.

Felemelte a karját, és széles kezét lassan az arcom felé nyújtotta. A kezéről az arcára pislogtam, és láttam, hogy meredten bámulja a számat. Mielőtt megakadályozhattam volna, bármire is készült, a hüvelykujja hozzám ért. Lágyan. Megsimította az arcomat. Egészen közel a számhoz. A torkomon akadt a méltatlankodás, amikor az ujja végigsuhant a bőrömön. Majd újra megszólalt, közben megbűvölve követte a szemével a hüvelykujját.

– Charo – ismételte szórakozottan. Én eközben… mozdulatlanná dermedtem. Ez az aprócska érintés lángba borította az egész testemet. – Azt mondtad, hanyatt-homlok meneküljek a vörös hajú, zöld szemű nőtől, aki kotnyeles és szégyentelen. És akit Charónak hívnak.

Hogy egy ilyen gyengéd érintés ennyire perzselő legyen… nem értem fel ésszel. Szétnyíltak az ajkaim, és felsóhajtottam.

Aaron csak ekkor nézett fel a szemembe.

Forrni kezdett a vérem, elöntötte a nyakamat, az arcomat, a halántékomat. Terjedt a pír, ahogy egymás szemébe néztünk, és Aaron kék szivárványhártyája elsötétedett.

Amikor elfordította a tekintetét, és elhúzta a hüvelykujját, fellélegeztem. Ám a megkönnyebbülés nem sokáig tartott, amikor ugyanis lenéztem a kezére a levegőben, elborzadva láttam, hogy csokis maszat van a hüvelykujján.

Alig két másodperccel ezelőtt még az arcomon volt.

Jesszus Mária!

Ám ami kis híján kiütött az ülésből a repülőgép padlószőnyegére, az valami egészen más volt. Nem a felismerés, hogy fél órája papoltam itt maszatos szájjal, mint egy ötéves. Dehogy. Sem a tudat, hogy mindezt Aaron szeme láttára tettem, aki a jövőben bizonyára munícióként fogja ezt felhasználni ellenem. Á! Amitől leseggeltem volna, ha nincs rajtam a biztonsági öv, az volt, hogy Aaron a szájához emelte az ujját, szétnyitotta az ajkait, amelyeket máskor makacsul összeszorít, és lenyalta a csokit a hüvelykujjáról.

A csokit, amit az imént törölt le a szám széléről.

Tűzijátékszerűen robbantak a bensőmben az érzelmek, ahogy néztem, amint lenyeli, és elismerően felcsillan a szeme.

Én meg… Jóságos ég! Csak bámultam, teljesen… megbabonázva. Totális döbbenettel.

El kellett volna borzadnom. De nem így történt. Barna szemem Aaron száját leste, éreztem, hogy a forróság, amely elöntötte az arcomat, most szétárad a testemben, a legkülönfélébb helyekre, miközben le sem tudtam venni róla a tekintetemet. Az ajkairól.

A szemem sarkából láttam, hogy Aaron gondosan beletörölte a kezét a tálcámra helyezett szalvétába.

– Igazad volt; valóban mennyei ez a torta. – Zavartalanul köhintett, mintha a világon semmi sem történt volna. – S mint mondtam, kerülnünk kell a Charo nevű unokatestvéredet. – Amikor sikerült újra a szemébe néznem, átforrósodtam, zavarba jöttem, és furán éreztem magam. – Külön kihangsúlyoztad, mennyire fontos, hogy Charo ne neszelje meg a megállapodásunkat.

Alig hallottam, mit mond, csak néztem, ahogy megint a levegőbe emeli a kezét. Majd a hüvelykujja ismét végigsimított a szám szegletén. Ezúttal kétszer olyan intenzíven éreztem. Kétszer olyan gyengédnek tűnt az érintés. Egy pillanatra behunytam a szemem.

– Szerintem már az összes csokit letörölted. – Olyan elcsukló volt a hangom, hogy alig ismertem rá. – Kösz.

– Csak alapos akartam lenni – válaszolta halkan, és a szám sarkából felnézett a szemembe. – Következő kérdés?

– Vőfély?

Fészkelődni kezdtem; a korábbi, bizsergető melegséget szorongás váltotta fel. Talán mert ez a téma nem a legkellemesebb érzelmeket keltette bennem. De az is lehet, hogy csak felkavartak az imént történtek. Nem tudhattam biztosan, mindenesetre visszafojtott lélegzettel vártam a válaszát.

– Daniel. – Aaron a szemembe nézett, és megremegett egy izom az állkapcsán. – Az exed, aki egyúttal a vőlegény bátyja. – Bólintottam, ennél többre jelenleg nem futotta. Aaron átrendezte a tagjait az ülésen, és lehajtotta a fejét, hogy könnyebben a szemembe nézhessen. – Róla még nem sokat meséltél. Van valami, amit tudnom kéne?

Szótlanul, szinte várakozva figyelt, és láttam rajta, hogy valóban odaadóan hallgat. Ahogy korábban ígérte. Noha ezúttal nem trükkről volt szó. Rám tört a vágy, hogy megnyíljak előtte, és kiöntsem neki a lelkem – amitől kételkedni kezdtem a saját józan eszemben.

– Nincs. Ez minden. – Belesüppedtem az ülésbe, és a kezére esett a pillantásom, amely az ölében nyugodott. – Ő az exem és Gonzalo bátyja, néhány évvel idősebb nála. Isabel és Gonzalo rajtunk keresztül ismerkedett meg egymással, amikor járni kezdtünk. És… nagyjából ennyi.

Ha lenne egy csöpp eszem, elmesélném Aaronnak az egész sztorit.

Újabban különösen jó érzékkel hoztam hülyébbnél hülyébb döntéseket. Így annyiban hagytam a dolgot.

Mentségemre szóljon, hogy épp elég volt szembenéznem a jelenlegi helyzettel. Nem akartam azzal tölteni az időmet, hogy Danielről beszélek, az ugyanis kellemetlen emlékek felidézésével járna, a rossz döntéseimről és a megtört szívemről.

Szóval ez nem olyan téma volt, amiről vígan el tudtam cseverészni, hiába volt kulcsfontosságú a színjátékunk sikeréhez. Még akkor is, ha nem akarom tudomásul venni, mennyire megalázónak érzem megmutatni Aaronnak ezt az oldalamat, és akkor is, ha tudom, hogy ezzel hazudok neki. Megint hazudok. Igaz, hogy csak elhallgatok valamit, de később még visszaüthet rám. Mint bármely hazugság.

– Bennem megbízhatsz – szólt lágyan.

Talán így van. Ám ettől még nem volt könnyű Aaronnal megosztani az ilyesmit. Az életemnek ezt a részét hosszú időre elzártam a külvilág elől – talán olyan hosszúra, hogy időközben úgy berozsdásodott a zár, már ki sem lehet nyitni. Ez megmagyarázná, hogyan jutottam idáig. Hogy kerültem az Atlanti-óceán fölött egy olyan férfi mellé, akivel máskor nem bírok megmaradni egy légtérben anélkül, hogy hozzá ne akarnék vágni valamit a fejéhez, ám valahogy mégis ő volt az egyetlen férfi egész New York Cityben, aki képes lehetett eljátszani a kamupasimat.

– Mi az abuelám neve? – Nem néztem fel, kerültem a tekintetét. Tudni sem akartam, mi kavaroghat most benne. Nem hittem, hogy jobban érezném magam tőle.

– Catalina – mondta Aaron a nevemet mély együttérzéssel.

Nem bírtam hallani.

– Téves! – csattantam fel. – Az abuelámat nem Catalinának hívják, Aaron. Tudnod kell az egyetlen élő nagyanyám nevét. Hárítottam, ez azonban semmin sem változtatott. Tényleg muszáj volt tudnia abuela nevét. – Tehát? – erősködtem. – Hogy hívják az abuelámat?

Aaron hátraejtette a fejét a plüss fejtámlára, és egy pillanatra behunyta a szemét.

– Az abueládat Maríának hívják, de egy árva szót sem beszél angolul, ám ettől még balgaság lenne azt képzelnem, hogy ártalmatlan. Ha ennivalót tol a képembe, jobban teszem, ha tartom a pofám, és megeszem, amit ad. – Aaron úgy szavalt, mint aki már hetek óta ezt gyakorolja.

– Lenyűgöző – bólogattam elismerően.

Mély levegőt vett, és esdeklőn nézett rám:

– Már ezerszer átvettük, megfájdul tőle a fejem. – Összevonta a szemöldökét. – Lazíthatnál. Nekem meg pihennem kéne. Úgyhogy csináljuk ezt! Mit gondolsz, csöndben tudsz maradni pár órára?

– Először is, csupán háromszor vettük át. – A biztonság kedvéért felmutattam három ujjamat. – És még nem végeztünk a kérdésekkel. Másodszor: teljesen és totálisan el vagyok lazulva. Lazább vagyok, mint a bugyigumi, Blackford. De biztos akarok lenni abban, hogy nem fogod elcseszni, és nem zavarodsz bele az alapinfókba. A pasim vagy… – Elnémultam, amikor meghallottam, mi csúszott ki a számon. – Ezt a szerepet játszod ebben a kamuamorban. Te vagy az én nem létező pasim. Úgyhogy az a minimum, hogy tudd a közvetlen családtagjaim nevét, nehogy valaki kiszimatolja, hogy valójában nincs is köztünk semmi. És hidd el, ha csak a másodperc törtrészéig habozol, abban a minutumban rájönnek. – Ezzel kiérdemeltem egy mogorva fintort. – Bizony. Úgyhogy töröld le a képedről azt a grimaszt! – szóltam, és zordan az arcára mutattam. Spanyolországban az unokatesók és a másod-unokatesók is közvetlen családtagnak számítanak, oké? Akárcsak a nagybácsik, nagynénik, nagy-nagybácsik és nagy-nagynénik. Sőt, néha még a szomszédok is. – Elgondolkoztam egy pillanatra. – Jaj, lehet, hogy újra végigvehetnénk a külső tulajdonságokat…

– Nem! – zárta le Aaron a vitát, a hangja egyre frusztráltabban csengett. – Most pihennünk kell. Ha te nem akarsz, legalább engem hagyj pihenni. Azt akarod, hogy zsémbesen szálljak le a gépről?

– Te mindig zsémbes vagy.

Elmélyültek a homlokráncok.

– Azt akarod, hogy olyan fáradt legyek, hogy extra zsémbesen viselkedjek és rossz benyomást keltsek a szeretteidben?

– Ez most fenyegetés? – hördültem fel.

– Dehogy – válaszolta meghökkenten. – De kilátásba van helyezve, ha nem hagysz aludni.

– Még egyszer vegyük át! Gyors lesz, ígérem. Csak az első unokatesókat – alkudoztam lebiggyesztett ajakkal.

Aaron színpadiasan felsóhajtott.

– Vagy esetleg végigvehetjük az alapokat, például, hogy mi a kedvenc színem, melyik film tud megríkatni, és mitől félek a legeslegjobban.

Aaron belesüppedt az ülésbe.

Épp szólni akartam, amikor felemelte a kezét, és elhallgattatott.

– Korallpiros. P. S. I Love You. És a kígyóktól, vagy bármitől, aminek kígyóformája van.

Nos ez… száz százalékig helyes válasz volt.

Aaron becsukta a szemét, és kizárta a külvilágot. És engem.

Köpni-nyelni nem tudtam, ezért hátrahajtottam a fejemet, mint ő, és azt mondogattam magamban, hogy nem akarok belegondolni, mennyire igaza volt. Mindhárom dologban. Ám a hirtelen beállt csendben minden képzetem és aggodalmam egyre hangosabbnak és hangosabbnak tűnt.

Visszatért a korábbi rossz érzés; nyugtalan és ideges lettem, és elveszítettem a minimális önuralmat is, amelyet magamra erőltettem Aaron közelében.

– Csak azt szeretném, ha minden tökéletesen menne. – Erőtlen volt a hangom. – Sajnálom, ha fejfájást okoztam.

Aaron nyilván hallotta a vallomásomat, még ha nem is voltam biztos abban, hogy elég hangosan mondtam ahhoz, hogy kiszűrje a duruzsoló háttérzajban.

Kinyitotta a szemét és felém fordult.

– Miért vagy olyan biztos abban, hogy belezavarodom?

Őszintének tűnt a kérdés, és ettől csak nőtt a nyomás a mellkasomban.

Vajon azt hiszi, hogy tényleg csak attól félek, hogy elfelejti a tía-abuelám nevét?

Én voltam az igazi szélhámos, nem ő.

– Nem erről van szó. – Megráztam a fejem, és hirtelen nem találtam a megfelelő szavakat. – Én… én csak szeretném, ha azt hinnék, hogy boldog vagyok.

– Nem vagy az, Catalina? – Olyan átható volt a pillantása, hogy kezdtem azt hinni, végül minden titkomat kiolvassa a szememből.

– De, biztos – sóhajtottam fel sokkal komorabb hangon, mint szerettem volna. – Gondolom, boldog vagyok. Csak szeretném, ha odahaza is elhinnék, hogy az vagyok. Akkor is, ha ezt csak azzal érem el… – Hevesen gesztikuláltam kettőnk közt. – …hogy eljátszod ezt a szerepet. Ha eljátsszuk. Ha odahaza mindenki azt hiszi, hogy nem vagyok magányos és szingli, mert összetört a szívem. – Láttam az arcán, hogy kezd összeállni előtte a kép, ezért gyorsan folytattam. – El kell hitetnünk velük, mindannyiukkal, hogy mélyen és őszintén és totálisan egymásba vagyunk habarodva. Ha leleplezik a színjátékot, nekem egy életre lőttek. Megalázó lesz. Valószínűleg ezerszer megalázóbb, mint egyedül menni az esküvőre, és hagyni, hogy életem végéig sajnáljanak.

Ha rájönnek, hogy rávettem valakit, játssza el a pasimat, holott még csak nem is a barátom, azzal csak megerősítem, amit eddig gyanítottak rólam. Hogy pontosan olyan elcseszett és szánalmas vagyok, mint hitték.

Aaron szemében megértés csillant. Mintha végre leesett volna neki a tantusz. Talán a motivációm mögött rejlő igazságra jött rá? Reméltem, hogy nem. Mindenesetre bármi volt az, rövid életűnek bizonyult, amikor megzavartak minket.

Aaron a fölénk hajoló utaskísérő felé fordult.

A nő ragyogóan rámosolygott. Aaron nem viszonozta.

– Hozhatok valamit inni, Mr. Blackford? Miss Martín?

– Két gin-tonikot, legyen szíves – válaszolta Aaron anélkül, hogy rápillantott volna az utaskísérőre. – Az jó lesz, bébi?

Hátrahőköltem a szó hallatán. „Bébi”.

– Igen, persze – suttogtam, és egyből elöntött a forróság.

Oké, ez… nos, ez igazán… szóval, még senki sem hívott bébinek. És a bensőmet elöntő bizsergésből ítélve tetszett nekem. Nahát! Tényleg jólesett ezt hallani. Még ha nem is gondolta komolyan.

– Köszönöm, ööö… – Az utaskísérőre sandítottam, aki elismerően gyönyörködött Aaronban. – Köszönöm, édesem.

A nő műmosollyal biccentett felénk.

– Máris hozom.

– Tudod – kezdte Aaron halkan, miután magunkra maradtunk –, attól félsz, hogy elrontok valamit, és belezavarodom a több tucat spanyol névbe, amiket ma hallottam először, arra viszont nem gondolsz, hogy ha az édesednek szólítasz, azzal elég gyorsan leleplezel minket.

– Több tucat? – méltatlankodtam. – Alig egy tucat név volt. – Aaron jelentőségteljes pillantást vetett rám. – Na jó, maximum két tucat. De igazad lehet – ismertem el, mire megrökönyödve pislogott rám. – Milyen becenéven szólítsalak?

– Amin akarsz. Csak válassz egyet.

Abban a pillanatban újra szíven ütött a „bébizés”.

– Nem is tudom – morfondíroztam, és kiráztam a fejemből az emléket. – Gondolom, logikusabb lenne egy spanyol szó. Bollito? Cuchi cuchi? Pocholito?

– Bollito?

– Sütikém. – Elmosolyodtam. – Mint azok a kis szivacsos és fényes és cuki péksütik, amik olyan…

– Oké, inkább ne. – Összevonta a szemöldökét. – Szerintem jobb, ha maradunk a keresztnevünknél – mondta, és elvette az italokat az utaskísérőtől, aki újra megjelent mellettünk, majd letette elém a poharamat. – Nem biztos, hogy szeretném, ha választanál nekem egy spanyol nevet, amiről azt sem tudom, mit jelent.

– Pedig olyan megbízható vagyok, már igazán tudhatnád. – Az államhoz emeltem az ujjamat, és megkocogtattam. – Mit szólnál a conejitóhoz? Nyuszikámat jelent. – Aaron hosszú sóhajjal mélyebbre süppedt az ülésben. – Igazad van, te nem vagy nyuszi. – Elgondolkoztam. – Osito? – Látványosan végigmértem, mintha rápróbálnám a becenevet. – Igen, ez már illik rád. Végül is olyan mackós vagy.

Aaronnak a torkán akadt a morgás. A szájához emelte a poharat, és majdnem a felét felhajtotta.

– Csak igyál, és próbálj meg aludni egy kicsit, Catalina!

– Oké. – Elfordultam, kényelembe helyeztem magam az ülésen, és belekortyoltam a gin-tonikba. – Ha ragaszkodsz hozzá, osito.

Láttam a szemem sarkából, hogy Aaron az utolsó cseppig kiissza a pohár tartalmát.

Nem mintha hibáztattam volna érte. Ha túl akarjuk élni, ami következik, minden csepp folyékony bátorságra szükségünk lesz.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A hogy leszálltunk a gépről, átmentünk a vámon, és összeszedtük a bőröndjeinket, úgy éreztem, mintha álmodnék, minden ködösnek és valótlannak tűnt, mint amikor mélyen, a tudatom rejtekében tudom, hogy ez az egész nem a valóság.

Csakhogy ezúttal mégis az volt. A fülemben lüktető hang is ezt bizonyította.

Mégis egyre csak azt ismételgettem magamban, hogy mindjárt felébredek, miközben a szívem azt sikoltozta, hogy ez tényleg megtörténik, és amikor megpillantottam az érkezőkaput, az egész testem ledermedt a felismeréstől.

A bőrönd kerekei fájdalmasan nyikorogtak a padlón, és egyszeriben földbe gyökerezett a lábam. Nem kaptam levegőt, csak néztem a csukódó-nyíló kapukat, ahogy kiszállingóznak rajtuk az emberek.

Aaronra pillantottam, aki mellettem jött, most viszont megelőzött pár lépéssel. Tömött hétvégi táskám megint az ő vállát nyomta.

– Aaron – nyögtem fel, és már alig hallottam valamit a lüktetéstől. – Nem bírom megtenni. – Mintha betont öntöttek volna a tüdőmbe, a mellemhez kaptam. – ¡Ay, Dios! – hörögtem. – ¡Ay, Dios mío! – Hogy hagyhattam, hogy ilyen messzire menjünk? Mi lesz, ha minden a nyakamba szakad? Mi lesz, ha csak rontok a helyzeten? Nekem elment az eszem. Agyalágyult ötlet volt ez az egész. Legszívesebben képen töröltem volna magam. Hátha attól észhez térek. Elkeseredetten pislogtam körbe, nyilván menekülőutat kerestem. Kiutat innen. De semmit sem láttam a kapuktól, amelyek elválasztottak a szüleimtől, és egymás után tűntek el mögöttük az utasok. – No puedo hacerlo – dünnyögtem, és rá sem ismertem a hangomra. – Nem bírom megtenni. Nem tudok kiállni a családom elé, és hazudni mindenkinek. Nem megy. Nem fog sikerülni. Rá fognak jönni. Hülyét csinálok magamból. Hülye vagyok, amiért…

Aaron megérintette és felemelte az államat.

– Hé! – Kék szeme ragyogott a terminált bevilágító neonfényben, és magára vonta a figyelmemet. – Megvagy. – Mivel féltem, hogy ha még egy szót szólok, teljesen összeomlok, csak megráztam a fejemet. Nem húzta el a kezét az arcomtól. – Nem vagy hülye – mondta, közben mélyen a szemembe nézett.

Egy pillanatra behunytam a szemem, nem bírtam látni, hogyan néz rám, éppen elég volt a magam baja.

– Nem bírom megtenni – suttogtam, majd kinyitottam a szemem, és felnéztem rá.

Szigorúbb lett a hangja.

– Ne légy nevetséges, Catalina! – A gyengéd érintéssel szemben az utasítás kőkeménynek tűnt. Mi több, érzéketlennek, ha figyelembe vesszük, hogy egy idegösszeomlás szélén egyensúlyozó nővel beszélt. Ám volt valami a hangjában, ami arra kényszerített, sőt erőt adott, hogy újra rendesen lélegezzek. És pontosan ezt tettem. Mély levegő be, majd ki. Ez idő alatt Aaron olyan erélyesen nézett rám, hogy attól még idegesebbnek kellett volna lennem, ehelyett azonban lassan észhez térített. – Együtt menni fog – jelentette ki magabiztosan.

„Együtt”.

Ez az egyszerű szócska valahogy hangosabbnak tűnt, mint a többi.

Ezután, mintha csak arra várt volna, hogy felkészüljek, megadta a kegyelemdöfést.

– Többé nem vagy magadra utalva. Most már együtt vagyunk. Együtt csináljuk végig, és sikerülni fog.

Valamilyen megmagyarázhatatlan okból hittem neki. Nem tiltakoztam, nem ellenkeztem.

Egyikünk sem szólt többet. Nyugtalan, barna szememmel belenéztem az eltökélt, kék szempárba, és hangtalanul egyezséget kötöttünk.

Együtt. Mert Aaron és én már együtt voltunk.

Aaron elhúzta az ujját az arcomról, és megfogta azt a kezemet, amelyiket nem szorítottam a mellemhez.

Gyengéden megszorította.

Felkészültél? – kérdezte szavak nélkül.

Mély levegőt vettem, és elindultunk a kapu felé, amely a kis, spanyol repülőtér érkező termináljára nyílt.

A szüleim felé.

A nevetségesen eszement színjáték felé, amit előadni készültünk.

A… minek is neveztem korábban? Ó, igen, a kamuamor felé, amit kiterveltünk.

Mert Aaronnak és nekem menni fog.

Ő mondta. Én meg elhittem neki.

És mindkettőnk érdekében őszintén reméltem, hogy igaza lesz.

– Papá, utoljára mondom, itt tökéletes lesz. – Körbenéztem a parányi szobában a kamupasimért, hogy segítsen.

Felfelé ívelt a szája széle.

– De ha átköltöztetnénk abuelát a nővéredékhez – folytatta apám –, akkor alhatnátok a nagy vendégszobában. Habár nem is biztos, hogy tío José és tía Inma itt alszanak. Várj csak, felhívom őket…

– Papá! – állítottam le, és megpaskoltam a karját. – Minden oké. Ez a lakás abszolút oké. Nem kell bekvártélyoznod minket a házba. Hagyd békén abuelát!

Szíven talált a nosztalgia. Olyan rég nem jártam itthon; minden olyan ismerős volt, mint a lélegzés, ugyanakkor olyan homályos, mint egy emlék, amit ezer éve nem idéztem fel. Apa és a drága jó szíve, mindig olyan segítőkész! Túlságosan törődik az emberekkel. Azt akarja, hogy mindenki otthon érezze magát, még ha ehhez végig kell is játszanunk Az éhezők viadalát. Annyira lefoglalt a visszatéréstől való rettegés, hogy meg is feledkeztem arról: a családomhoz jöttem. Az otthonomba. És istenem, hiába, de teljes szívemből hiányoltam őket.

Anya kilépett a zsúfolt hálószoba ajtófélfája alól, és végignézett rajtunk.

– Ay, cariño, apádnak igaza van. No sé… – Habozott, kereste a szavakat. – Este hombe es tan alto y… grande. – Végigmérte Aaront a feje búbjától a lábujja hegyéig, majd vissza, közben ámulattal vegyes kételkedéssel rázta a fejét.

Aaron szája széle mintha még magasabbra ívelt volna, úgyhogy kérdőn néztem rá.

– Tudom, mit jelent a „grande”. – A mosoly árnyéka az arcán maradt, amíg anyámhoz nem fordult, amikor is katonásan elrendezte a vonásait. – Értékelem az aggodalmadat, Cristina. De remekül elleszünk, jól elalszunk itt. Muchas gracias por todo de nuevo.

Anyámmal egyetemben én is nagyot néztem, aznap már másodjára. Az első alkalom a reptéren történt, amikor kiderült, hogy Aaron beszél annyit spanyolul, hogy be tudjon mutatkozni a szüleimnek az anyanyelvemen. Szinte akcentus nélkül.

Rögtön ezután, miután felemeltem az államat a padlóról, anya arcán megjelent az a ritka mosoly, amit keveseknek mutatott meg.

Felsóhajtott, félig csodálattal, félig megadóan. Mint aki csak azért hajlandó ellenkezés nélkül elfogadni Aaron válaszát, mert spanyolul mondta. Ezt sem adta meg akárkinek az anyám.

Roppant szerencsés és rendkívül kamupasim udvarias mosollyal ajándékozta meg anyát.

– Catalina úgysem foglal sok helyet – jegyezte meg váratlanul Aaron. – Majd összebújunk, hogy elférjünk. Nem igaz, bollito?

Erre felkaptam a fejem.

– De – szűrtem a fogaim között a szót. – Össze bizony. – Megfogadtam magamban, hogy ezért még megfizet, és elborzadva néztem apára. Ám legnagyobb meghökkenésemre szélesen vigyorgott. Anyám azonban csak bólintott, és felváltva méricskélt minket Aaronnal, mint akit aggaszt a magasságbeli különbség. Ami szerencsére nem lesz probléma. A kényelmes kis lakásban, amelyet a szüleim turistáknak szoktak kiadni, két hálószoba volt. Mint a lakásban minden, a szobák is kicsik és praktikusak voltak, csak az fért beléjük, amire valóban szükség volt. Ez azt jelentette, hogy Aaron és én nem fogunk összebújni. Mert nem is alszunk egy szobában. Hála a magasságos égnek! Erről eszembe jutott, hogy elérkezett az idő, hogy továbbálljanak a szüleim. – Jól van, jól van. Mindent köszönünk, de most már megleszünk – mondtam, és odaléptem hozzájuk, majd elkezdtem az ajtó felé terelni őket. – Még ki kell csomagolnunk és fel kell készülnünk a leány- és legénybúcsúra.

– Vale, vale – legyintett anya, és megfogta apa karját. – Látod, Javier? Egyedül akarnak maradni. – Játékosan felvonta a szemöldökét. – Ya sabes.

Apa motyogott valamit, amit nem értettem, hogy bizonyítsa, cseppet sem érdekli, miért akarunk egyedül maradni.

Elengedtem a fülem mellett anya célozgatását, s miután átöleltem a szüleimet, kihessegettem őket az ajtón. Aaron közben udvariasan újra megköszönte nekik – spanyolul, anyám örömére –, és a sarokban maradt, ahol egész idő alatt állt.

Miután a szüleim végre elmentek, Aaronhoz fordultam, aki mindkettőnk bőröndjét az ágyra tette. Kicipzározta a sajátját, és elkezdte kiszedegetni a ruháit és a kozmetikumait.

–Valójában erre semmi szükség – mondtam, és nem nyúltam a csomagjaimhoz. Aaron felvonta a szemöldökét. – Külön szobában alszunk – magyaráztam.

– Ó. – Csak ennyit mondott.

Nem reagáltam az értetlen pillantásra, hanem elindultam a folyosón, hogy megmutassam neki a szobáját.

Ahol a saját ágyát találja.

Aaron pár másodperccel később belépett mögöttem a helyiségbe.

– Tádám! – Széttártam a karjaimat. – Íme a szobád! A saját komódoddal. A fürdőszobát viszont a folyosó végén találod. És igen, ez lesz az ágyad. – Az egyszemélyes ágyra mutattam, amely nevetségesen kicsinek tűnt. Sokkal zsúfoltabb volt ez a lyuk, mint hittem. Aaronra pillantottam, aki mellettem állt, összefonta a mellén a karját, és végignézett a szobán. Mint anyám néhány perccel ezelőtt, most én is tetőtől talpig végigmértem. Na igen. Ez így nem lesz jó. – Rendben – sóhajtottam fel, beletörődve, hogy soha az életben nem tudja bepréselni magát ide. – Cserélek veled. Maradj a másikban, az nagyobb. Majd én alszom ezen az ágyon.

– Nem probléma, Catalina. Elalszom itt.

– Egy fenét alszol. El se férsz rajta – mutattam rá a nyilvánvalóra. – Szerintem még átlósan sem férnél el.

– Jó lesz. Menj, csomagolj ki! Megoldom.

– Nem fogod. Itt nem tudsz aludni – makacskodtam, mintha észre sem venném, milyen csúnyán néz rám Aaron a válla fölött.

– De fogok.

Csökönyös, konok fráter! – gondoltam.

– Kettőnk közül csak te vagy konok – mondta.

Gyanakvó pillantást vetettem a gondolatolvasóra.

– Nos, aki á-t mond, mondjon bé-t is. – Az ágyra mutattam. – Bizonyítsd be! Mutasd meg nekem, hogy elférsz, és békén hagylak.

Aaron felsóhajtott, és a tenyerébe temette az arcát.

– Nehezedre esne… – Elhallgatott és megrázta a fejét. – Tudod, mit? Ez egyszer a kedvedre teszek. De csak azért, hogy ne kelljen addig folytatnunk ezt a vitát, amíg egyforma tolószékbe nem kerülünk.

Óriásit tévedett; ha Aaron Blackfordról van szó, soha az életben nem ülnék ugyanolyan tolószékbe, mint ő.

A hórihorgas kamupasim két lépéssel ott termett az ágyikó mellett.

Nem fog ráférni. Biztos voltam benne. Hátradőltem, és vártam, hogy bebizonyítsa, nekem volt igazam.

Amint Aaron rámászott a parányi bútordarabra, a matrac panaszosan berogyott a súlya alatt. Fülsértő nyikorgások közepette elrendezte nagy testét az ágyon, és hanyatt fordult. Párszor pózt váltott, a matrac recsegett-ropogott alatta. Hiába.

Nem fért el rajta.

Ahogy végignéztem az ágynál szemmel láthatóan nagyobb férfin, akinek lelógott a lába a matracról, s aki frusztráltan emelte a mennyezetre a tekintetét, nem bírtam tovább visszafojtani a vigyort.

Nem azért, mert igazam volt. Dehogy. Az önelégült, csupa fog mosolyt az apró ágyon átlósan fekvő Aaron morózus ábrázata váltotta ki belőlem. Az egészben az volt a legjobb, hogy önként bebizonyította, nekem volt igazam. Mert mindketten túl makacsak voltunk.

Ettől aztán… még szélesebbre húzódott a mosolyom.

Közelebb léptem, és derűsen lenéztem rá.

– Kényelmes?

– Az nem kifejezés.

– Lefogadom, hogy még soha életedben nem feküdtél ilyen kényelmes ágyban.

Aaron arcán fintor jelent meg.

– Hát jó – mondta és felült, a rugók pedig úgy visítottak az egyszerű, és lássuk be, nyilván olcsó matracban, mint az elkárhozottak a pokolban. – Igazad volt – folytatta Aaron, miközben az ágy széle felé kúszott, ám egyre mélyebbre süppedt benne. – Most pedig, ha lennél szíves… – Mielőtt felfoghattam volna, mi történik, az ágy egy hangos reccsenéssel megadta magát, és beszippantotta a matrac egy részét, s vele együtt Aaront. Felhördültem, és a számra tapasztottam a kezem. – Hogy a franc essen belé! – mordult fel Aaron.

– Édes Jézus, Aaron! – Kacagva néztem a rugó- és szivacshalmaz közepén kuporgó zsémbes pasit; szerintem New Yorkig elhallatszott a katasztrófa robaja. A gyilkos pillantásából ítélve egyáltalán nem volt jól. Mindenesetre megkérdeztem: – Jól vagy? – Próbáltam komolyságot erőltetni magamra; nagy nehezen sikerült. De nem sokáig bírtam benn tartani a nevetést. Így aztán felkacagtam.

És egyre hangosabban kacagtam.

– Igen. Prímán – morgolódott Aaron. – Igazán semmiség.

– Oké, de azért… – A kezemet nyújtottam, hogy felsegítsem, ám mindketten mozdulatlanná dermedtünk, amikor kurjantást hallottunk a bejárati ajtóból. Végigfutott a hátamon a hideg.

– Hola – visította egy éles hang.

Csak nem…

– ¿Hay alguien en casa? – szólt újra a hang, amit ismertem… és ami egy rokonomé volt.

Ne!

A nő, akinek a vörös sörényét egy-két másodpercen belül nyilván megpillantom, azt kérdezte, van-e itthon valaki. Mintha nem tudná a választ.

Charo. Charo unokatesóm a lakásban volt. És a sebes cipőkopogásból ítélve ideér a szobához mindjárt…

– Ay, pero mira qué bien… Látom, felavatjátok az ágyat. – Cseppet sem aranyos, sőt, egyenesen rosszindulatú vihogás ütötte meg a fülemet. A kamupasim szemében felismerés csillant. Az unokatesóm meg sem várta, hogy válaszoljak, csak locsogott tovább: – Most nézzétek ezt a rumlit! – Helytelenítően csettintett a nyelvével. – Olyan sokáig voltál szingli, hogy azt hinné az ember, kijöttél a gyakorlatból, Linita.

Lekonyult a szám széle. Kösz a célzást, prima! Ösztönösen behunytam a szemem, és éreztem, hogy elvörösödöm.

– Igaz is, hány éve is volt az a fiaskó Daniellel? Három? Négy? Talán már több is.

Édes Jézus, el akartam süllyedni. Nem tudtam elhinni, hogy Charo még alig köszönt nekünk, máris elővette a témát. Méghozzá Aaron előtt. Rá sem bírtam nézni, Sőt, még felé sem tudtam fordulni. Miért nem nyel el engem is az a péppé zúzott matrac?

Mintegy varázsütésre, valóra vált a kívánságom.

Aaron megragadta a kezemet, és lerántott magához, mire felsikoltottam. A néhai ágy kellős közepén landoltam. Elterültem Aaron testén. De nem sokáig, mert mielőtt észbe kaptam volna, nagy és erős karjaival az ölébe húzott. Szembefordított Charo unokatesómmal, mire úgy lemerevedtek a tagjaim, mint a seprű nyele.

Szent szar, Aaron ölében ülök. Háttal a mellének. A fenekem a… nos… az ölében.

– Az én hibám. – Mély hangja vészesen közelről jött, ahogy lassan sorra vettem, milyen testrészek feszülnek az én puha tagjaimnak. Combok, mell, karok, szálkás izmok és forróság a hátamon. A fenekemen. A saját combomon és… le kellett állnom a testrészlajstrommal. – Nem bírtam ellenállni. – Ahogy a kamupasim hangja a fülembe duruzsolt, éreztem, hogy megfeszülnek alattam az izmai. – Nem igaz, bollito?

Édes istenem!

Olyan… én… én egyszerűen…

– De – krákogtam –, osito.

Charo úgy mosolygott, mint aki száz százalékig elégedett az előadásunkkal. Alig tette be a lábát a lakásba, máris szert tett egy sztorira, amit legalább tíz évig felemlegethet. Amikor összetört az ágy Lina és a pasija alatt. Lefogadom, hogy kiszínezi meg nem történt részletekkel, talán még azt is hozzáteszi, hogy látta Aaront meztelenül, vagy tudom is én.

Felvillant egy kép a lelki szemeim előtt. Aaronról. Ádámkosztümben. És az a sok izom, ami most a testemhez simult…

Nem. Nem, nem!

– Ay, elég csak rátok nézni – ömlengett az unokatesóm, és összecsapta a tenyerét. – Olyan helyesek vagytok együtt. És Lina! Sosem hittem volna, hogy ennyire őrült tudsz lenni. – Charo szuggesztíven fel-felvonogatta a szemöldökét.

Aaron a térdemre tette a kezét, az érintése még a farmeren keresztül is égette a bőrömet. Istenem, minden porcikámon éreztem a jelenlétét! Ha elernyed a hátam, rögtön a melléhez simulnék.

A meleg tenyér megszorította a térdemet.

Folyton elveszítettem a fonalat, Charo azonban a reakciómat leste.

– Ó, naná! – Amilyen gyorsan csak tudtam, összeszedtem a gondolataimat. Muszáj kijutnom innen. Lemásznom Aaronról. Ebben a pozícióban képtelenség volt koncentrálni. Ami nagyon, de nagyon nagy baj volt. – Ööö. Ja, őrült. Az ám! Még mennyire, hogy őrült! – hebegtem, és fészkelődni kezdtem Aaron ölében, de hiába próbáltam kikecmeregni a férfi méretű fekete lyukból, amely magába szippantott. – Tiszta őrület, ugyanis tisztára őrült vagyok. Mármint, megőrülök ezért a pasiért. – Hiába kapálóztam, beékelődtem az izmos combok közé. Csak beszélj tovább! – Őrülten szerelmes vagyok, ami tiszta őrültség, érted, mire gondolok? Olyan őrült vagyok, hogy…

– Szerintem érti – súgta a kamupasim a fülembe, hogy az egész testem beleborzongott.

Tovább izegtem-mozogtam az ölében, igyekeztem nem figyelni, hogy alattam – pontosabban, a fenekem alatt – minden kemény és meleg volt. Nem is: forró. Forró volt. Izom, rajta izom, és azon is izom. És némelyik minden mozdulatomra egyre keményebb lett.

Jóságos ég! Ay, Dios mío… Csak nem a…? Nem! Az nem lehet. Aaron nem lehet… begerjedve.

Elkeseredetten újra nekilódultam, mire Aaron halkan felnyögött. Éreztem a tarkómon a leheletét.

– Hagyd abba! – lihegte a fülembe. – Ezzel nem segítesz a helyzeten.

Egyből abbahagytam a ficánkolást, és elengedtem magam. Jól van, menni fog ez. Tekintsük széknek! Sőt, trónszéknek! Nem is Aaronon ülök. Hanem egy kemény, férfi méretű trónon.

Felvillantottam egy műmosolyt az unokatesóm felé.

– Szóval, mit akarsz itt, Charo?

– Jaj, úgy volt, hogy egy barátomnál szállok meg a hétvégére, de csőtörés volt a lakásában, vagy mi a csuda, így nem maradt más választásom, kénytelen leszek itt aludni – magyarázta, és legyintett. – Fogadok, azt hittétek, hogy tiétek az egész lakás, mi? – Megint felvonta a szemöldökét. – Esküszöm, nem leszek útban. Észre sem fogjátok venni, hogy itt vagyok.

Csak egyféleképpen nem vennénk észre, hogy Charo körülöttünk sertepertél, és ahhoz keménydrogokra lenne szükségünk.

– Remek. Akkor mi visszatérünk a bőröndjeinkhez, és hagyjuk, hogy te is kicsomagolj – jelentettem ki fensőbbségesen az Aaron-trónomról. Köhintettem. – Igen, nos… Akkor rajta – tettem hozzá, de nem mozdultunk Aaronnal. Hangosan krahácsoltam. – Nem gondolod, hogy ideje felkelnünk, osito?

Aaron szó nélkül megragadta a derekamat, és kiemelt az öléből, fel, a magasba. Remegő lábakon landoltam az unokatesóm előtt.

Hűha, oké. Ez könnyen ment.

Aaron – aki rejtélyes módon visszanyerte a megszokott mozgékonyságát – követett, maga mögött hagyva a rugó- és faszilánkhalmot.

– Még be sem mutatkoztam. – Aaron kinyújtotta a kezét, amelyet alig egy másodperccel korábban a derekamon tartott. Amelyikkel a combomat fogdosta. – Soy Aaron. Un placer conocerte.

Az unokatesóm – akiről sejtem, hogy már minden információt kicsikart az anyámból Aaronról – megfogta a kezét, és magához rántotta Aaront. – ¡Ay, y habla español! El placer es mío, cariño. – Cuppanós csókot nyomott Aaron mindkét orcájára. Na igen, kétségem sem volt afelől, mennyire örül a találkozásnak. Miután az unokatesóm eleresztette Aaront, aki látszólag kissé megrendült, engem is a karjaiba zárt. – Gyere ide, prima! Neked is hoztam ám puszikat. – Majd a fülembe súgta, hogy csak én halljam: – ¿Dónde tenías escondido a este hombre?

Hol rejtegetted ezt a pasit?

Felkacagtam.

– Ó, prima, ha tudnád!

Elléptem rőt rokonomtól, és összerezzentem, amikor Aaron a derekamra tette a kezét.

Hátraugrottam, megint a melléhez simult a hátam.

Aaron kérdőn nézett rám.

– Menj csak vissza a szobánkba, és kezdj el pakolni! Én előbb rendet csinálok itt az unokatesódnak.

Ez igazán… figyelmes volt tőle. Meg is feledkeztem róla. A jelek szerint nem az volt a legégetőbb problémám, hogy sikeresen összetörtük az unokatesóm ágyát.

– Uy, no, no! – szólt Charo, mielőtt bocsánatot kérhettem volna. – Felhívom tío Javit – mondta; Javi bácsinak hívta apámat. – Ti ketten menjetek, helyezzétek magatokat kényelembe! Biztos kimerített a repülőút. Csak el ne törjétek a másik ágyat is! – Kacarászni kezdett. – Ezt még magamra tudom vállalni, no de a tiéteket? Az lenne ám a kényelmetlen beszélgetés apáddal. – Charo rám kacsintott.

Egyetlen „köszönöm” nélkül visszakullogtunk a leendő szobánkba.

A kettőnk szobájába, amin kénytelenek leszünk osztozni.

Az istenit.

Jobb lesz, ha kicsomagolunk, és megpróbáljuk kényelembe helyezni magunkat. Ha az elkövetkező napjaink is úgy mennek, mint ez a kis közjáték, akkor a kamupasimmal benne vagyunk a kalamajkában.

Miután kiürítettem a bőröndöket, és beakasztottam a szekrénybe az esküvői ruháimat, újra az ágyra sandítottam. Mint az elmúlt tizenöt percben folyamatosan.

„Itt várlak!” – énekelte a fejemben az ágy, hogy szinte azt kívántam, bárcsak elporladna, és semmivé válna ez is.

– Ne izgulj már annyit! Majd a földön alszom, ha ennyire kényelmetlennek találod a helyzetet. – Aaron hozzám fordult, a homlokát ráncolta.

– Egy frászt izgulok – hazudtam.

Nem számítottam arra, hogy egy ágyon kell osztoznom Aaronnal. Nem is terveztem. Nekem csak annyit mondtak a szüleim, hogy ebben a lakásban kvártélyoznak el minket. A legtöbb vendég a közelben lakott, a többiek pedig csak a nagy napra jönnek.

– Felnőttek vagyunk, és már majdnem két éve ismerjük egymást. Képesek vagyunk civilizált emberi lények módjára megosztani egy ágyat. Legalább nem franciaágy. És még egy darabban van.

– Szólok a szüleidnek, hogy majd én gondoskodom a másikról. És kifizetem a kárt. – Volt valami a hangjában. Tépelődőnek tűnt, szinte… bűnbánónak?

– Igazán nem kell, Aaron. – Komolyan beszéltem. – Nem a te hibád, ami történt. Az már úgyis egy ágymatuzsálem volt, nekem elhiheted. Az ilyesmi… megesik.

Kivettem két blúzt a bőröndömből, széthajtogattam őket, és elmorfondíroztam a szavaimon. Még soha életemben nem láttam ilyet a saját szememmel, de hé, akkor is megesik az ilyesmi. Aaronnal talán. Lehet, hogy már több tucat ágyat zúzott tönkre. Nem maradt belőlük más, csak faforgács és néhány rugó. Magas férfi volt, és jól megtermett. Az ő súlya alatt könnyen megadhatják magukat az ágyak. Talán ha túl sokat mocorog rajtuk. Vagy ha túl nagy erővel landol a felületükön. Vagy ha olyan tevékenységet űz, ami túlterheli az ágykeret és a rugók kapacitását…

Nem, nem, nem! Gyorsan kivertem a fejemből az izzadságtól csillogó, meztelen Aaron képét, amint…

Nem!

– Jól van – sóhajtott fel Aaron, és becipzározta az üres bőröndöt. – Ha biztos vagy benne, hogy osztozni tudunk az ágyon, akkor megoldjuk. Kis szerencsével nem törjük ripityára még ezt is.

Újabb kép férkőzött a fejembe. Kísértetiesen hasonlított az elsőhöz, de ebben már én is szerepeltem, és…

Na ne! Le kell állnom ezzel a sületlenséggel.

– Akkor ezt megbeszéltük – jelentettem ki, elhessegetve a kéretlen gondolatokat és ötleteket. – Nincs padlón alvás. Nem kockáztathatjuk meg, hogy lebukunk, most, hogy Charo is itt van. A párok egy ágyban alszanak.

– Már hogy buknánk le egyáltalán? Az unokatesód gyakran nyit be más hálószobájába?

– Nos, Aaron, szeretném azt mondani, hogy nem, de hazudnék. – Már megtanultam az évek során, milyen kiszámíthatatlan tud lenni Charo. – Szóval… – Témát váltottam. – Két órán belül találkozunk a Martín klán legifjabb tagjaival, hogy kezdetét vegye a legény-, illetve leánybúcsú első fázisa.

– Beavatnál, kérlek? – Aaron végzett a pakolással (én még nem), s most nekidőlt a ruhásszekrénynek a szoba sarkában, és élénken figyelt rám.

– Örömmel értesítelek, hogy odakint fogjuk tölteni a napot, a spanyol napsütésben fürdőzünk, és csupa olyasmit csinálunk, aminek semmi köze a koktélszürcsöléshez és a testmasszázshoz. Ami az én ötletem lett volna. – Odaléptem a keskeny komódhoz, és megfogtam egy köteg tiszta törülközőt. – Ehelyett a legfiatalabb unokatesóm, Gabi ötletét választották. – A takaróra tettem a törülközőket. – Ami csak egyet jelenthet. – Hatásszünetet tartottam. – A nászkupát.

– Nászkupát? – nevetgélt Aaron.

Furcsa módon ez a halk hang engem is mosolygásra sarkallt. Elfojtottam az érzést, és inkább összefoglaltam neki, miről fog szólni a nap.

– A nászkupában – magyaráztam sóhajtozva – a menyasszony csapata, azaz a meghívott hölgyek vetélkednek a vőlegény csapatával, azaz a férfi vendégekkel. – Meg sem próbáltam leplezni a szarkazmust a hangomban. – Nagyon eredeti, nem igaz? Fiúk versenyeznek lányokkal egy sor játékban és tevékenységben. Hurrá.

Aaron biccentett, nem foglalt állást.

– Látom, már alig várod. Folytasd, kérlek.

Rámeredtem.

– Az a csapat, amelyik a legtöbb pontot szerzi, megnyeri a nászkupát.

– És ez a bizonyos kupa egy kézzelfogható tárgy vagy csak szimbolikus díj? – kérdezte Aaron, és láttam rajta, hogy igyekszik rendkívül komolyan venni a dolgot. Sikertelenül. Alig bírta leplezni a derűjét.

– Ide hallgass… – Csípőre tettem a kezem, hátha így több tekintélyt sugárzok. – Megmondtam, hogy nem az én ötletem volt. Én csak a díszpinty vagyok a menyasszony oldalán. Az unokatesóm, Gabi meg van őrülve a testmozgásért, és ő szervezte az egészet. Úgyhogy inkább örülj, hogy nem kell egy csapatban lenned velem. – Fogtam a kozmetikumokat meg a sminktáskámat, átmentem a szobából nyíló szerény fürdőhelyiségbe, és szórakozottan magyaráztam Aaronnak, miközben kipakoltam a kenceficéimet a keskeny polcra. – Én sem örülök neki, vili? Ha rajtam múlna, egy masszázsszalonban lazulnánk, amíg ti, pasik csináljátok a… pasidolgokat.

– Pasidolgokat? – szólt Aaron a hálószobából.

– Ja, tudod, veritek a melleteket, és sört vedeltek, mintha itt lenne a világvége, vagy sztriptízbárba mentek. Mit tudom én. – Megráztam a fejem, tudtam, hogy ez mekkora klisé. – De nem – folytattam, és kitettem a pultra az utazósamponomat. – Nincs ekkora szerencsénk. Az egészben az a poén, hogy Gonzalo odavan érte. Ki hitte volna? A hülye versenyért, ahelyett, hogy inkább kiélvezné az utolsó agglegényként töltött napját valahol távol a menyasszonya figyelő szemeitől. Nem mintha ez annyira meglepne. Gonzalo bolondul a nővéremért, amióta csak megpillantotta. Úgyhogy miért is akarná nélküle tölteni a napját? – Köztük igaz szerelem volt. Őszinte, odaadó, kendőzetlen szerelem. Az a fajta, ami mellett eltörpülnek a távolságok, a különbségek és az akadályok. Amiről könyveket írnak. Ha csak belegondoltam, melegség és sóvárgás töltött el valami iránt, amiből nem tudtam, hogy kijut-e nekem valaha. – A lényeg, hogy Gonzalo a nászkupa leglelkesebb támogatója. És valami azt súgja, hogy el lesz ragadtatva, ha meglát téged. Kurjongatni fog, és a nyakadba ugrik, és te leszel az új legjobb cimborája. Már tudom előre. Gon annyira versengő alkat, mindig is az volt, úgyhogy be fog pisilni örömében, ha megtudja, hogy egy francos görög isten került a csapatába. Egyenesen az Olümposzról. – Felhorkantam.

Aaron valóban hasonlított egy kicsit azokra a szobrokra. Sztoikus vonások, sima és szimmetrikus vonalak. Gonzalo odalenne Aaronért a…

Egy pillanat.

Mit mondtam?

Behunytam a szemem, amikor rádöbbentem, hogy épp az imént neveztem istennek Aaront. Méghozzá görög istennek. Az Olümposzról. Hangosan.

Ó, könyörgök, fürdőszobafalak, legyetek vastagok és hangszigeteltek! Kérlek!

Éreztem a jelenlétét a hátam mögött, és a fürdőszoba meg a hálószoba parányi méreteinek ismeretében mozdulatlanná dermedtem.

Kinyitottam a szemem, és felnéztem Aaron tükörképére az orrom előtt.

Lezserül nekidőlt az ajtófélfának, és összefonta a karját a mellén.

Mély levegőt vettem, végigfutott a pillantásom minden egyes tárgyon, amelyet kirakosgattam a pultra, végül felnéztem Aaron szemébe a tükörben.

– Mekkora az esélye, hogy nem hallottál a hálószobában? – szegeztem neki a kérdést.

– Attól függ. – Nagyot nyelt; megbűvölve néztem az ádámcsutkáját. – Mennyire jó egy görög isten hallása?

Két lehetőségem volt: felnőtt ember módjára vállalom a szavaim következményeit, vagy úgy teszek, mintha mi sem történt volna, akár egy gyáva nyúl.

Szótlanul nekiláttam átrendezni a polc tartalmát, és az utóbbit választottam, de közben éreztem, hogy Aaron minden mozdulatomat árgus szemekkel lesi.

Egy másodperccel később elfordult, mielőtt azonban elsétált volna, még utánaszóltam:

– Ja és Aaron! – Felnéztem a hátára a tükörben. – A vesztes csapatnak ma este elő kell adnia egy koreografált táncot.

Nem válaszolt, amikor azonban távozott, szinte láttam magam előtt, ahogy pajkos fény csillan a szemében.

TIZENHATODIK FEJEZET

C sípőre tettem a kezem, és egy pillanatra belefeledkeztem az előttem elterülő látvány ragyogó kék és zöld színeibe.

Ha szóba kerül Spanyolország, az emberek zsúfolt strandokra gondolnak a könyörtelen nap sugarai alatt. Asztalokon sorakozó sangríásüvegekre, paellával megrakott tepsikre, és rengeteg tapasra. Valószínűleg egy jóképű, sötét hajú pasi is eszükbe jut, ahogy végigszerenádozza az estét, lehetetlenül fürge ujjai egy gitár húrjait pengetik. És tulajdonképpen nem tévednek nagyot. Mindez valóban megtalálható Spanyolországban. Ám csak egy keskeny szelete széles hazámnak, és sajnos a tizedét se teszi ki mindannak, amit ez az ország kínál.

A kisváros, ahonnan származom, a félsziget legészakibb partján helyezkedik el, a gyakran viharos és csontszínű Kantábriai-tenger és a smaragdzöld hegylánc közé ékelődve.

A közhiedelemmel ellentétben nem úszik egész évben napfényben az ország. Különösen az északi része. Nem bizony. Észak-Spanyolország híres arról, hogy néhány óra leforgása alatt mind a négy évszakból képes kóstolót nyújtani a lakosainak, az év bármely napján. Ennek köszönhetően a növényzet vadul burjánzik, a zöld mezők és élettel teli dombok olyan látványt nyújtanak, amire kevesen számítanak Spanyolországban.

Ezzel csak azt akarom mondani, hogy a nyár nem fenékig tejfel az északi fertályon. Ma azonban csodálatos módon tiszta volt az ég, és lágy szellő fújdogált a tenger felől. Eszembe jutott az az idő, amikor úgy tomboltunk az ilyen szép napokon, mintha az életünk múlna rajta. Napkeltétől napnyugtáig. Isabel és én. Las hermanas Martín. A Martín nővérek.

Végignéztem a nászkupára összeverődött társaságon, és eltűnődtem, vajon mi járhat most Aaron fejében. Mi lehet az első benyomása a helyről, ahol felnőttem? Az ismerőseimről?

A bemutatkozás jobban ment, mint vártam. Ha valamit el lehet mondani a spanyolokról, azt biztosan, hogy nyitottak és vendégszeretők. Senki sem vonta fel a szemöldökét a kamupasim láttán. Legfeljebb az feszélyezte őket, hogy egy guiri – így hívjuk a turistákat – került közénk, és most kénytelenek rossz angollal beszélni.

A menyasszony és a vőlegény családjának csupán a legifjabb tagjai jöttek el a partnereikkel, valamint a legközelebbi barátaink. Kivéve a barbár és szabad szellemű unokatesómat, Lucast, akiről senki sem tudta, hogy ezúttal merre kószál. És a vőfélyt – más néven Danielt, az exemet, az első és egyetlen pasimat, vagyis a pasit, akiről a családom úgy hiszi, hogy sosem tettem túl magam rajta. Még ő sem érkezett meg.

– Aquí está mi hermana favorita. – A nővérem hangja egy szívdobbanással azelőtt ért a fülembe, hogy ő maga a hátamra ugrott.

– Az egyetlen tesód vagyok, te lökött! Még szép, hogy én vagyok a kedvenced. – Megfogtam a karját, amellyel átkarolta a nyakamat.

– Ne kukacoskodj már annyit! Akkor is te vagy a kedvencem. – Hátrafordultam, és kiöltöttem a nyelvem. A szív alakú arcformánktól eltekintve nem sok közös vonás volt bennünk. Isabel mindig is magasabb és karcsúbb volt nálam. Az ő barna szemében zöld pettyek szikráztak – amit mindig is irigyeltem tőle –, a haja göndörebb és sötétebb volt, pont, mint anyáé. A különbségek azonban itt még nem értek véget. Míg a nővérkém bármilyen helyzetben feltalálta magát, én mindig csak hosszas kínszenvedés árán leltem meg a helyem. Valahogy mindig elsiklott a figyelmem egy aprócska szeglet fölött, vagy túl soknak bizonyultam, és nem fértem el. Annál eltökéltebben kerestem azt a helyet, amit az otthonomnak nevezhetek. Mert Spanyolországban nem találtam meg. Sem New Yorkban, hiába volt ott nekem Rosie és a karrierem, amire büszke lehettem. Mindig is… egy kicsit magányosnak éreztem magam. Valami hiányzott. – Halló? Föld hívja Linát! – kántálta a nővérem, és mellém ugrott, majd megfogta a karomat. – Mi ütött beléd? Miért bújtál el?

Ezt csináltam, nem igaz? Még ha csak néhány percre is.

A nővérem túl jól ismert, ezért megjegyeztem magamnak, hogy a jelenlétében különösen vigyáznom kell Aaronnal. Ha valaki képes leleplezni a színjátékot, az nem más, mint Isabel.

– Nem bújtam el. – Vállat vontam. – Csak egy perc nyugalmat akartam, távol a kerge arától. Úgy hallottam, kis híján letépte a vőlegény fejét, mert rossz cipőt vett fel szegény.

Szembefordultam Isával.

– Jól hallottad. – A nővérem és egyben a leendő ara a szívéhez kapta a kezét, mintha szörnyülködne. – Egy dolgot bíztam rá, Lina. Egyetlenegyet. Erre hazajön, fene büszkén és boldogan, egy olyan cipővel, aminek a láttán megingott a saját jó ízlésembe vetett hitem a férfiak terén. – Megrázta a fejét. – Majdnem nem hívtam meg az esküvőmre.

– Úgy érted: az esküvőnkre? – Felkacagtam.

– Ja. Miért, nem azt mondtam? – Pajkos mosoly jelent meg az arcán. – Na mindegy, szerintem van még egy óránk az ebédszünetig. Felkészültél?

Összenéztünk.

– A halálomra? Mindig.

– Gyere, te házisárkány! – szólt Isabel és belém karolt, majd vonszolni kezdett a kis csapat felé. – Ideje visszatérni. Gabi küldött érted. Itt minden időre megy, ha nem tudnád.

Lebiggyesztettem az ajkamat.

– Jaj, hagyd már abba! Jó móka lesz!

– Eddig sem volt az, ezután sem lesz – dünnyögtem, és kelletlenül húztam a lábam, de azért követtem Isabelt, mert nem volt más választásom. – Gabi átvedlett cuki, ám ijesztő sportmogullá, és mindenki retteg tőle.

Isa felhorkant.

– Annyira azért nem rossz. Ráadásul még mindig nyerhetünk. Csak három ponttal vezetnek azok a puha pöcsűek.

– Te komolyan „puha pöcsűnek” nevezted a vőlegényedet?

– Jó, akkor csak három ponttal vezet a vőlegény csapata. Így már jobb?

– Jobb. De… – Örömtelen pillantást vetettem rá a vállam fölött. – Akkor is földbe tipornak minket, mint a csótányokat.

Megráztam a fejem, ahogy belegondoltam, mennyivel rosszabb formában van a menyasszony csapata a pasikhoz képest. Ami pontot szereztünk, azt Gabi csak szánalomból ítélte nekünk, hogy ne veszítsük el a motivációt. Mármint, mindenki más, engem leszámítva. Bennem már rég nem maradt fikarcnyi motiváció sem. Csak arra vártam, hogy adják meg végre a kegyelemdöfést, hogy végre megtömhessem a búrámat. Éhessé tett a hosszú repülőút jóval azelőtt, hogy belefogtunk ebbe a marhaságba.

– Egyedül magadat okolhatod érte. – A nővérem vádlón rám emelte az ujját. – Te hoztad ide ezt a Clark Kent-hasonmást.

– Tényleg hasonlít rá, nem?

Isabel bólintott.

– Ja, és mellesleg… – Elhallgatott, és mielőtt elhajolhattam volna, megrántotta a lófarkamat. Egy kicsit túl erősen.

– Hé! – Lesimítottam a hajamat, és félreugrottam a további lehetséges támadások elől. – Ez meg mi a franc volt, kerge ara?

– Ne gyerekeskedj, megérdemelted. Hogy merészelted ezt a… – Isabel Aaronra mutatott, mire elkaptam a kezét – …eltitkolni előlem?

– Isabel… – figyelmeztettem.

Ő azonban zavartalanul folytatta, rám sem hederített, tovább hadonászott a kamupasim felé:

– Ha a húgocskám járni kezd valakivel, teljes körű helyzetjelentést várok el tőle. Részletes leírással, fényképes bizonyítékkal, videóval, olajfestménnyel… nem számít. Ja, és azokkal a farokfotókkal, amiket sosem küldtél el.

– Isabel. – Lehalkítottam a hangom. – Fogd be! Még meghallja!

Már csak pár méter választott el minket a csoporttól.

Felvonta a szemöldökét, majd lassan oldalra billentette a fejét.

Az istenit.

– De hát randiztok! Mit számít, ha meghallja, hogy kitárgyalod a nővéreddel? Már láttad a farkát. Jogunk van beszélni róla. – Fintorgott. – Sőt, szerintem ez elvárás. Nyilván ő is beszámolt a haverjainak a cickóidról.

Eleresztettem egy halk káromkodást.

Isabel engem nézett, a reakciómat leste.

Nyugtalanul pislogtam Aaron felé. Összenéztünk. Az a kék szempár, amely valahogy mindig megtalált, megakadt rajtam egy hosszú pillanatra.

Jesszus, csak nem hallott meg minket?

Megráztam a fejem, és visszafordultam a nővéremhez.

– Tudod – kezdte, és vállat vont –, csupán párszor említetted, ezért azt hittem, nem komoly a dolog. De már nem vagyok ebben olyan biztos.

– Ezt meg hogy érted? – Felgyorsult a szívverésem, és félve vártam a válaszát.

Még alig volt időnk eljátszani a tündibündi párocskát. Minden időnket és energiánkat elszívta ez a hülye nászkupa.

– Nos, először is, itt van – mutatott rá Isabel. – Az, hogy magaddal hoztad, hogy találkozzon anyával és apával, meg lényegében az egész várossal, azt jelenti, hogy nem hagy hidegen a pasi. Fontos neked valamiért. Nem hoznál olyasvalakit, akivel felületes a kapcsolatod. Még akkor se, ha így néz ki. Te már nem adod olyan könnyen a bizalmadat.

Belezavarodtam a saját gondolataimba, és megtorpantam.

Arcul ütöttek a szavai. Kiürült a fejem.

Szélhámos! Alakot öltött a fejemben az önvád. Nem csoda, hisz egy alávaló, hazug disznó voltam.

Isabel beleegyezésnek vette a hallgatásomat.

– Arról nem is beszélve, hogy nézett rád egész idő alatt, amióta itt dekkolunk.

Hogy mi van?

– Mennyi is? Két órája? És még mindig csak téged lát, minden mozdulatodat olyan megbabonázva követi, mintha szivárvány lőne ki a seggedből, és csillagösvényt húznál magad után. Gusztustalannak tartanám, ha nem lennék én magam is szerelmes. – Megpaskolta a kezem. – Márpedig nekem elhiheted, hogy ez a kivörösödött képed korántsem olyan cuki. – Megint Aaronra pillantottam. Épp nagyokat kortyolt egy kulacsból, és feleannyira sem volt kifulladva, mint a többiek. Pedig Gonzalóval ők ketten feleltek a vőlegény csapatának sikereiért. Ahogy belefeledkeztem Aaron megfeszülő karizmaiba és fel-alá csúszkáló ádámcsutkájába, eltűnődtem, vajon a nővérem csak képzelődik, vagy Aaron tényleg ennyire jó színész. Lehet, hogy alábecsültem a képességeit. – Mindenesetre – tette hozzá Isabel, amikor végre odaértünk a csapathoz –, később be kell avatnod, és minden mocskos részletet hallani akarok. Nehogy azt hidd, hogy eddig azért nem faggattalak ki, mert nem érdekel. – Isabel olyan szigorú pillantást vetett rám, hogy tudtam, addig fog vallatni, amíg meg nem töri az ellenállásomat. – De addig is folytasd, amit eddig csináltál. – Rám kacsintott. – Ugyanis, hermanita, ez a pasi megőrül érted.

Önkéntelenül felhorkantam.

– Ja, persze. – Isabel felvonta a szemöldökét. Ó, a fenébe! – Még szép, hogy megőrül értem, Isa. – Legyintettem. – Elvégre a pasim – próbáltam megnyugtatni, azonban nem volt valami meggyőző a hangom.

Ezért inkább szedtem a lábam, mígnem lehagytam a nővérkémet, mielőtt én magam leplezem le magunkat. Szerencsére, mire odaértem a csapatunkhoz, Gabi már a kinyomtatott programmal hadonászott, és próbálta összeterelni az embereket. Körbe kellett állnunk. Rosszallóan figyeltem az unokatesómat, a nászkupa kiagyalóját, ahogy spanyolul dirigál, miközben mindannyian igyekeztünk nem odanézni, amikor Gonzalo hátulról elkapta Isabelt, és olyan hévvel kezdte taperolni, hogy az már szeméremsértésnek minősült. – Pfuj! – méltatlankodtam halkan. – Ő a nővérem, az istenért!

Ugyanakkor valami elszorult a mellkasomban. Rádöbbentem, hogy egy kis részem szinte vágyakozva figyeli a nyilvános szerelmi kirohanást. És aggasztott ez a szorító érzés; olyan kérdéseket vetett fel bennem, amelyekre nem tudtam a választ. És mindegyik ugyanarról a témáról szólt.

Vajon kijut nekem valaha is abból, ami Gonzalo és Isabel között van? Át merném adni magam egyáltalán az érzésnek?

Vajon érzek én valaha olyan őrült és letaglózó szerelmet valaki iránt, hogy ahhoz képest minden más csupán háttérzajjá szelídüljön?

Aaront kerestem a tekintetemmel, no nem azért, hogy kövesse Gonzalo példáját, hanem mert talán a többiek erre számítottak. Mivel sehol sem találtam a Gabit körülálló emberek között, aggódni kezdtem; közben az unokatesóm újabb és újabb instrukciókat vakkantott az áldozatainak. Ha Aaron nem ér ide mihamarabb, Gabi letépi a fejét.

Valaki lágyan megérintette a karomat. Odafordultam, és szemben találtam magam az ismerős kék szempárral, melyben különös fény csillant.

– Hát itt vagy! – suttogtam halkan, miközben Gabi tovább dirigált. – Már kezdem aggódni a testi épségedért. Hová tűntél?

– Egész idő alatt itt álltam.

Még mindig ott csillogott az a különös fény a szemében. Elhessegettem a gondolatot. Most nem volt időm kielemezni a pillantását. Ehelyett arra koncentráltam, hogy milyen jól áll neki a sportsort és a henley póló.

– Jól szórakozol? – Megkínált a vizeskulacsból, gyengéden elém tartotta.

– Ó, köszi. – Két kézzel kaptam utána, és véletlenül megérintettem Aaron ujjait. Bizsergés futott végig a karomon, gyorsan elrántottam a kezem, és a mellemhez szorítottam a kulacsot. – Ez igazán… kedves tőled. Nagyon partneri gesztus. – Ránéztem; összevonta a szemöldökét. Nem hagytam neki időt a duzzogásra. – És nem szórakozom valami jól, hogy őszinte legyek – ismertem be, és lebiggyesztettem az ajkam. Komolyan beszéltem, amikor azt mondtam a nővéremnek, hogy szeretném, ha mihamarabb végeznénk. – Hála az égnek, hogy mindjárt vége. Különben kénytelen lennék láb- vagy csuklótörést színlelni. – Halkabban hozzátettem: – Vagy leütni valamivel Gabit.

– Remélem, ennyire azért nem fajul el a helyzet. – Felfelé ívelt a szája széle. – Szóval, mi vár még ránk?

– Nos, Gabi a végére hagyta a legjobbat. – Felsóhajtottam. – Most jön az igazi verseny. – Úgy vezényeltem a kezeimmel, mintha óriási meglepetést fednék fel. – A nászkupa sztárja: a labdarúgó-mérkőzés.

Aaron hümmögött, és egy röpke pillanatra a gondolataiba merült.

– Nem rémlik, hogy valaha is játszottam volna ilyet.

Erre felkaptam a fejem.

– Soha? – Bólintott. Lehet, hogy még győzhetünk? – Úgy érted, egyszer sem?

– Egyetlenegyszer sem – hangzott a felelet. Aaron kinyitotta a száját, de gyorsan becsukta, amikor Gabi ránk dörrent.

Jaj, igazán lehűthetné magát végre ez a nő! Kihúztuk magunkat, és elfordultunk egymástól.

Aaron halkan, a szája sarkából odadünnyögte:

– Szerinted ebből még lehet bajom? Eléggé… vaskalapos az unokatesód.

– Ó, én nem aggódnék. – Legyintettem, közben meredten néztem előre. – Te viszont? Félő, hogy nem jössz bele időben a játékba.

Láttam a szemem sarkából, hogy Aaron rám sandít.

– Miért, mi lesz, ha tényleg nem jövök bele?

Gonosz mosoly jelent meg az arcomon.

– Akkor a vőlegény csapata veszíteni fog. Csúfosan. – Nem hittem, hogy sor kerül erre, Aaron azonban végre beismerte, hogy nem ért valamihez. Ez újdonságnak számított. Lopva ránéztem: oldalra billentette a fejét, és összefonta a karját a mellén. – Ha nem megy a foci és elcseszed, mindenki téged fog hibáztatni. De semmi baj: nem lehetsz jó mindenben. – Nem moccant, egy szót sem szólt. – És úgysem sem félsz attól, hogy táncolnod kell a többi pasival, nem igaz? – Egy újabb pillantás, és láttam, hogy milyen eltökélt lett az ábrázata. Felvihogtam. – Vagy mégis. Eddig nem néztelek nyuszinak, de bevallom, egész jól áll neked. Talán osito helyett inkább conejitónak kéne hívnom téged.

Lassan elfordította a fejét. Meredten bámultam vissza rá, Gabi teljesen kiment a fejemből.

– Nyuszinak neveztél? – kérdezte, kék szeme fenyegetően villogott. – Két különböző nyelven?

– Ó, még szép! De a helyedben én is félnék. Erős a csapatunk. – Nem volt az. – És csak hogy tudd, remek középhátvéd vagyok. – Nem voltam. – De talán azt sem tudod, hogy az mit jelent. Sebaj. Csak tudd, valaha úgy hívtak: „Lina, a cudar”. – Ez sem volt pontosan igaz.

Az összes labdajáték közül talán a foci ment a legsilányabbul. Ha valaha is cudarnak hívtak, az nem a játékstílusom miatt volt, hanem mert cudarul felmosták velem a pályát.

– Középhátvéd, mi? – Bólintottam. Nem kell tudnia az igazat. Aaron lehajtotta a fejét és odasúgta: – Le akarsz nyűgözni a sportszavak ismeretével, Catalina? – Ezúttal másképp csengett a nevem a szájából. Nem tudtam megmagyarázni, miért, de valahogy másképp hangzott, mint azelőtt. Libabőrös lettem tőle. – Nagyon szexi, de nem akarom, hogy úgy érezd, le kell nyűgöznöd. Már sikerült.

Leesett az állam. Szerintem levegőt is elfelejtettem venni. „Szexi”. Tényleg ezt mondta? Az arcát fürkésztem, hátha szarkazmus vagy ugratás nyomát fedezem fel rajta. Mielőtt azonban bármit mondhattam volna, elszabadult mögöttünk a pokol.

Megfordultam, hogy lássam a hangoskodás forrását. Amint megpillantottam a szőke üstököt, amit már olyan jól ismertem – legalábbis annak idején –, elpárolgott a jókedvem.

Megérkezett az exem. Daniel. Legalábbis az idősebb változata. Amikor jártunk, még velem egykorú sihedernek nézett ki. Ez azonban időközben megváltozott. Amióta utoljára láttuk egymást, hozzáöregedett a korához. És jól állt neki. Kegyesen bánt vele az idő. A felém tartó Daniel egy vonzó negyvenéves pasi volt, aki olyan magabiztossággal mozgott, mint azt a férfi, akinek mindennap ki kell állnia egy előadóteremnyi egyetemista elé.

Noha mindig is ilyen magabiztosság áradt belőle, nem igaz? Nem pont ezért bolondultam bele annak idején a professzoromba? Rögtön az első előadáson, amelyre beültem. Ahogy belépett, a torkát köszörülte, és felvillantotta az arcán lévő gödröcskéjét. Ennyi elég is volt nekem. Fülig beleszerettem.

Egy szánalmas, béna diák, aki belezúgott a fizikaprofesszorába. Legalábbis akkoriban ezt gondoltam, mígnem varázslatos módon viszonozta az érzelmeimet. Sőt, ennél tovább ment. Én pedig elhittem, hogy ami köztünk van, igazi. Kitart, mint Gonzalo és Isabel szerelme.

Végül azonban a képembe robbant az egész. Nem a kettőnk képébe, dehogy. Daniel megúszta ezt a rémálmot.

– Ő lenne Daniel? – Aaron halk kérdése visszarántott a jelenbe.

Egy pillanatra felé fordultam, nem bírtam megszólalni, csak bólintottam.

Újra az exemet – és a vőfélyt – néztem; utóbbi átölelte és hátba veregette az öccsét, Aaron pedig közelebb lépett hozzám. Nem mozdultam. Földbe gyökerezett a lábam.

Aaron még közelebb húzódott, közvetlenül mögöttem állt. Megdöbbentett a testéből áradó forróság, amely a hátamat melegítette, és a közelsége csillapította kissé a kényelmetlen feszengést. Megnyugtatott. Aaron megnyugtatott. Nem értettem, hogyan és miért, de nem volt időm kielemezni. Daniel és a többiek jelenlétében nem. Így csak erőt merítettem belőle.

Mély levegőt vettem, és néztem, ahogy a vőfély körbejár a csapaton, és mindenkit puszival, öleléssel üdvözöl. Esküszöm, éreztem a levegőben sercegő feszültséget. Mintha körülöttem mindenki lélegzet-visszafojtva várná, hogy Daniel odaérjen hozzám.

Utáltam, ahogy egyre fojtogatóbbá válik a levegő, ahogy minden szempár felém fordul, és emlékeztettem magam, hogy pontosan ilyen reakcióra számítottam. Mindenki tudta, mi történt Daniel és köztem. Milyen csúnya volt a szakítás, és mennyire megviselt engem. A legtöbben sajnáltak érte. Tudtam, hogy sokan még mindig sajnálnak, egyesek mindig is sajnálni fognak.

Daniel tett egy utolsó lépést felém, amitől fájdalmas görcsbe rándult a gyomrom.

– Lina.

Ezer éve nem hallottam a nevem Daniel szájából. Megrohantak az emlékek, a közös, szép pillanataink – márpedig rengeteg csodálatos pillanatban volt részünk –, az első szerelem mámora, melyről ostoba módon azt hisszük, hogy sosem ér véget, és a szenvedés, amikor a nyakunkba szakad a fájdalom. Mert igaz, hogy Daniel törte össze a szívem, de a valódi kárt a többiek okozták. Azok, akik tudomást szereztek a kapcsolatunkról, és idióta, mérgező pletykákkal színezték ki…

Nem. Erre nem gondolhatok.

Daniel megfogta a karomat, és puszit adott az arcomra. Ha Aaron nem tartotta volna meleg tenyerét a derekamon, elzuhantam volna. Ennyire váratlanul ért az a baráti puszi.

Végignéztem a csapaton, és láttam, hogy minden szempár ránk szegeződik.

Danielnek mintha fel sem tűnt volna a nézőközönség, úgy mosolygott rám, mintha régi barátok lennénk, akik sok-sok év után újra találkoznak. Én ennek pont az ellenkezőjét éreztem.

Tetőtől talpig végigmért.

– Dios, Lina. Cuánto tiempo… Mírate. Estás…

– Daniel! – A szavába vágtam. – Bemutatom Aaront – hadartam, és elhúzódtam tőle, vissza a kamupasim és ember méretű pajzsom fedezékébe.

Daniel szemmel láthatólag összezavarodott. Nyilván azért, mert angolra váltottam, nem azért, mert épp most mutattam be az állítólagos pasimnak.

– Helló! A barátja vagyok – mondta Aaron udvariasan, és kezet nyújtott. – Su novio – pontosított spanyolul Daniel kedvéért. Amire nem volt a világon semmi szükség, és kicsit pimaszul hangzott, egy párhuzamos univerzumban talán fel is vihogtam volna. Ebben viszont feszülten összeszorítottam a számat. – Örülök, hogy megismerhetlek, Daniel.

Az exem, egyúttal a nővérem vőlegényének a vőfélye, egy pillanatra meghökkenten bámult Aaronra, majd óvatos, de barátságos mosollyal fordult hozzá.

– Sí, claro. Részemről a szerencse, Aaron. – Danivel végre megfogta Aaron kezét, és megrázta. – Linával régi barátok vagyunk. – Szíven ütött, amikor meghallottam, minek nevezte Daniel a néhai kapcsolatunkat. Amint eleresztették egymás kezét, Daniel visszafordult hozzám, Aaron pedig visszatette a tenyerét a derekamra. – Na és hogy vagy, Lina? Annyira… megváltoztál. – Daniel egyre szélesebben mosolygott. – Jó értelemben. Ami azt illeti, fantasztikusan nézel ki.

Tovább méricskélt, mint aki nem hisz a szemének. Nem tudtam, mire véljem a dolgot, ezért mosolyt erőltettem az arcomra.

– Kösz, Daniel. Jól vagyok, lefoglal a munka és… az élet.

– Igaz is – bólogatott az exem. – Fejest ugrottál az életbe New York Cityben. Mindig tudtam, hogy sokra viszed, hogy komoly karriert fogsz befutni.

Egy teljes évig volt a professzorom, mielőtt járni kezdtünk, és ez idő alatt rendkívül motivált diák voltam. Eminens. Utána megváltoztak a dolgok.

– És így is lett.

– Kösz – motyogtam. Az elmém különféle panaszokat raktározott el későbbre. – Nem olyan nagy ügy.

Aaron halkan köhintett.

– Dehogynem – szólt lágyan. Mintha csak nekem szánná a szavait. Ám ezután folytatta: – Lina egy egész nagy csoport vezetője New York egyik legsikeresebb mérnöki tanácsadó vállalatánál. Ami, akárhonnan nézzük, igenis nagy ügy.

– Hűha! – Daniel felvillantott egy ideges mosolyt. – Ez csodálatos, Lina. Komolyan. – Kissé megenyhült az arca. – Gratulálok.

Eldünnyögtem egy köszönömöt, Aaron zavarba hozott a szavaival.

Hosszú, kínos hallgatás következett, majd Daniel Aaronra pillantott.

– Szóval, ő lenne az? Az amerikai pasid.

Hátrahőköltem, megdöbbentett ez a megfogalmazás. Megfeszültek a vállizmaim, és épp meg akartam kérdezni, hogy ezt mégis, hogy érti, amikor Aaron lassan végighúzta a kezét a hátamon, és megállt a lapockáim között. A hüvelykujja gyengéden megcirógatta a tarkómat. Ez az érintés – az ujja a nyakamon – majdnem elfeledtette velem, hogy ki áll előttem, és mit mondott, sőt, hogy egyáltalán beszéltünk egymással. Amikor Aaron hüvelykujja még egyszer megérintett, kellemes borzongás futott végig a gerincemen.

Egy pillanatra behunytam a szemem, visszatértem a beszélgetéshez, és úgy döntöttem, elengedem a fülem mellett a megjegyzést.

– Gratulálok az eljegyzéshez. – Elmosolyodtam. – Örülök a boldogságodnak, Daniel.

Daniel, aki figyelemmel kísérte Aaron hüvelykujjának mozdulatait, most felnézett a szemembe. Bólintott, és felvillantotta a gödröcskét az arcán, amit a múltban már annyiszor láttam.

– Köszönöm, Lina. Elképesztően hálás vagyok, hogy igent mondott. Néha nem könnyű velem. Ha belemerülök a munkámba, szinte megszűnik számomra a világ – mondta, és zsebre tette a kezét. – Nos, neked ezt nem kell magyaráznom. Már tudod.

Igen, tudtam. És minden jelenlévő tudta, hogy tudom. Nem kellett rámutatnia. Pláne, miután lefokozta a múltunkat „régi barátsággá”.

A kamupasim szétterpesztette az ujjait, és a tenyere elindult lefelé a vállamon, végigsimított a karomon, és megfogta a kezem. Elvonta a figyelmemet az érintése. Ugyanakkor segített megőrizni a józan eszemet. Valahányszor kezdtem belegabalyodni a saját gondolataimba, Aaron kirántott belőlük, mielőtt elnyelt volna a kétség. Rádöbbentem, micsoda erő rejlik ezekben az apró érintésekben. És a hangomból ítélve, amikor megszólaltam – kifulladva, erőtlenül –, megvolt az áruk.

– Nos, a legjobbakat kívánom nektek. – A történtek ellenére komolyan gondoltam. – Csatlakozik hozzánk a jegyesed?

Aaron ujjai a kezemre fonódtak, és különös vágyat ébresztettek bennem, mely arra sarkallt, hogy megforduljak, és ránézzek. Elnyomtam, és Danielen tartottam a szemem.

– Sajnos Marta nem tud eljönni. Sürgős munkaügyben hívták el. Ő is professzor, és egy konferenciára kellett mennie egy kollégája helyett. – Daniel vállat vont. Megjegyeztem magamnak, hogy később beszélnem kell erről a nővéremmel. Volt egy olyan sanda gyanúm, hogy a menyasszony tudná, ha valaki visszamondta volna a részvételt. – De sebaj. – Daniel újra lenézett Aaron kezére, álmodozó arckifejezéssel. – Nem olyan nagy ügy egyedül jönni egy esküvőre. Különben sem akarnám, hogy rólam szóljon az egész. – Az exem jelentőségteljes pillantást vetett rám.

Csak nem… neheztelést látok a szemében?

– Én… – Elcsuklott a hangom, és elbizonytalanodtam. Égett az arcom, csak hebegtem-habogtam.

– Akkor minek pazaroljunk erre még több szót? – jegyezte meg Aaron olyan lapos hangon, mintha unná magát. Én azonban pontosan tudtam, mit művel. – Már alig várom a következő kihívást – mondta legnagyobb meglepetésemre. Megszorította a kezem. – Lina épp azt mondta, hogy Gabi a végére hagyta a legjobbat. Nem igaz, bébi?

Lehajolt, az ajka a vállamat súrolta. Lágyan. Leheletfinoman. Ám az egész testem beleborzongott.

– De – pihegtem. Elfojtottam a döbbenetet.

Istenem, még éreztem a szája nyomát a vállamon. Az érintése valahogy széterjedt a testemben.

– Igazán? És mi lenne az? – tudakolta Daniel. Legalábbis azt hiszem, mert elkalandoztak a gondolataim.

Aaron megcsókolt. A vállamon.

A testhőmérsékletem felszökött néhány – vagy inkább tíz – fokkal.

Ez jó! Ezt csinálják a párok. Megcsókolják egymást. Több helyen is. Például a vállukon.

– A focimeccs. Pár perc múlva kezdünk, ha minden igaz – magyarázta Aaron. – Lina azt ígérte, megmutatja nekem a legjobb fogásait. Őszinte leszek: nem tudom eldönteni, hogy féljek vagy nevessek.

A színjáték kedvéért nekidőltem Aaron mellének. Majdnem összerogytak a lábaim, amikor belecsókolt a hajamba.

– Bizony – mondtam, és a torkomon akadt a lélegzetem. – „Lina, a cudar” színre lép.

Aaron felkacagott, és éreztem a halántékomon, hogy a mellkasa belereng a nevetésbe. A csípőmre tette a szabad kezét, amitől a testem minden idegszála életre kelt.

Lélegezz, Lina! Pontosan így kell viselkednie.

Nyugalmat kényszerítettem magamra, holott ennek épp az ellenkezőjét éreztem. Megfeledkeztem Danielről, és szerettem volna megkérdezni Aarontól, hogy mégis, mi a fenét művel. Miért csókolta meg a vállamat? A hajamat? Leállítaná magát, hogy kiderítsem, csupán egyszeri alkalomról volt szó, vagy újabban így reagál a testem az érintésére?

Daniel hangtalanul tátogott, nyilván zavarba hozta ez az arcpirító enyelgés, amit előadtunk.

Kamuenyelgés, emlékeztettem magam.

Az exem, egyben a volt professzorom felnézett abba az irányba, ahol Aaron feje fölém tornyosult. Valami átsuhant az ábrázatán, túl gyorsan ahhoz, hogy megértsem, mit jelent. Végül biccentett, és felvillantott egy apró mosolyt.

Mivel nem igazán értettem, hogy mi történt a két férfi között, kérdőn pillantottam Aaronra.

És… semmi. Pókerarccal nézett maga elé.

Valaki Danielt szólongatta a távolból. Az exem elsétált, visszakullogott Gonzalóhoz. Odaállt az öccse mellé.

Még éreztem a levegőben a különös feszültség ízét, és reszketegen felsóhajtottam.

Huh, ez nagyon kellemetlen volt. Szívem szerint megráztam volna magam, hogy szabaduljak a rossz érzéstől, ami rám tapadt. De akkor a kellemes bizsergésnek is búcsút kellett volna mondanom. És ki kéne hámoznom magam Aaron karjaiból, elhúzódnom a melléről, a testétől, és… nem biztos, hogy ezt akarom.

Dehogynem, te tökfej! Ez nem igazi!

Ezt észben kell tartanom, mielőtt valami hülyeséget csinálok.

A zűrzavarból ítélve jó kis balhé volt készülőben.

– No me lo puedo creer – őrjöngött az unokatesóm a tökéletlen kör közepén, és úgy emelte égnek a kezét, mintha a végítélet angyalait üdvözölné. – No podemos jugar así. Se cancela todo. Esto un desastre. No, no, no, no.

Kiemelt néhány pólót a lábai előtt lévő nyitott dobozból, és a padlóra hajigálta őket.

Ejha!

– Esos malnacidos…

– Cálmate, prima – szólt közbe Isabel, hogy lenyugtassa Gabit. – Qué importa. Son sólo unas camisetas.

Az unokatesónknak tátva maradt a szája, majd valami igazán csúnyát talált a nővérem fejéhez vágni, aki hasonló hangnemben viszonozta a „kedvességet”.

Aaron lehajolt hozzám, és odasúgta:

– Mi történik? Ideje menekülnünk?

Elfojtottam egy mosolyt. Nem akartam még jobban felbőszíteni Gabit. Vagy elbőgi magát, vagy átvedlik amazonná, de akárhogyan is, nekünk kell viselnünk a következményeket.

– Némi kavarodás kerekedett a focimeccs pólói körül. – Felsóhajtottam. – A jelek szerint a vőlegény csapata a legnagyobb méret helyett a legkisebbet kapta.

– Nem játszhatnánk egyszerűen abban, amiben vagyunk? – kérdezte szegény kamupasim.

Gabi felkapta a fejét.

– ¿Qué ha dicho? – visította.

– Nada. – Legyintettem. Majd Aaronhoz fordultam. – Halkabban üvölts! Nem láttad, hogy majdnem agyvérzést kapott, amikor Matías unokatesóm meg merte kérdezni, hogy miért nem jutott eszébe korábban kiosztani a pólókat? Vagy amikor Adrián megjegyezte, hogy okosabb lett volna a mai nap előtt ellenőrizni a méreteket? – Aaron összeszorította a száját. – Pontosan. Szerencse, hogy a nővérem elterelte a figyelmét, mielőtt nekiesett a nyaki ütőerüknek. Igaz, hogy kemény srácok, de ömlött volna a vér. – Megráztam a fejem. – Te is kemény vagy, és rád egy darabban van szükségem, oké? – Elhallgattam, amikor rádöbbentem, mi csúszott ki a számon. – Még táncolnunk is kell az esküvőn.

– Nyugi, nem megyek sehová – szólt Aaron az oldalamról. – Kibírom az unokatesódat. Sőt, ha kell, mindkettőnket kimenekítem innen. Csak egy szavadba kerül.

Elfordítottam a fejem, és Gabira sandítottam. Isabel vörös képpel próbálta kirántani a dobozt a szorításából. Az unokatesóm pedig meglehetősen… hevesen ellenállt, hogy úgy mondjam.

A nővérem felkiáltott, majd elhátrált, és két kézzel a fejéhez kapott.

– Nem, nem, nem! – Belépett a kör közepébe, közben bőszen gesztikulált. – Márpedig focizni fogunk. Mert én azt mondom! – jelentette ki, és Gabihoz fordult. – Én vagyok az ara, úgyhogy azt kell tennetek, amit mondok.

Felhorkantam, amivel kiérdemeltem Isától egy olyan pillantást, hogy megfagyott az ereimben a vér. Mozdulatlanná dermedtem.

Jesszus, ez az esküvő mindannyiunkat kikészít.

A nővérem visszafordult az unokatesómhoz.

– Gabi, no es el fin del mundo. – Azt mondta neki, hogy ez még nem a világ vége. – Te pedig… – rám mutatott – …a következő leánybúcsúmon koktélokat szürcsölünk. – Az ajkamba haraptam, nehogy elnevessem magam, de teljes mértékben egyetértettem. – Na tehát. Nyár van, süt a nap, és támadt egy ragyogó ötletem. – Isabel hatásszünetet tartott, és végignézett az egybegyűlteken. – A vőlegény csapata… meztelen felsőtesttel játszik! – Magasba lendítette a karját. Egy pisszenést sem lehetett hallani. – Rajta, uraim! – dörögte Isabel. – Mindig a hölgyek vetkőznek. Ezúttal ti mutatjátok meg nekünk azokat az esküvői idomokat. – Egyre nagyobb volt a csend. Isabel a vőlegényre pillantott, aki a többiekhez hasonlóan a menyasszony javaslatán rágódott. Isának elkerekedett a szeme, és csettintett Gonzalo arca előtt, hogy magához térítse. – Na, csinálj már valamit!

A leendő sógorom felkapta a fejét.

– Ó! – A vőlegény levette a pólóját, közszemlére téve sötét szőrű mellkasát. Felemelte a kezét. – Jól mondtad, cariño! – bődült el. – Gyerünk, srácok! Le a pólót!

A nővérem egy kurjantással és lelkes tapssal jutalmazta a vőlegényét.

Daniel, a vőfély volt a következő. A fejét rázta, nem szívesen vetkőzött neki. Önkéntelenül végignéztem rajta. Nem lepett meg, hogy noha nem volt egy izmos alkat – sosem volt az –, még mindig jó formában volt. Mégsem… éreztem semmit. Fel sem gyorsult a pulzusom.

A kollektív jókedv visszatért, ahogy a vőlegény csapatából egyre többen követték Gonzalo és Daniel példáját. Legalábbis senki sem panaszkodott, nyilván féltek a nővérem reakciójától, aki ezen a ponton minden meztelen mellkasra obszcén huhogással reagált. Ahogy oldódott a hangulat, még Gabi is megenyhült, noha elveszítette a csapat irányítását.

Végül Daniel kinyitotta a száját, és megtörte a játékos hangulatot.

– Na és veled mi lesz, amerikai legényke? – Rámutatott a mellettem álló, talpig felöltözött férfira. – Inkább kihagyod?

„Amerikai legényke”.

Elkerekedett a szemem. A pasimat, mármint a kamupasimat – javítottam ki magam… Az exem „legénykének” nevezte a kamupasimat.

Igaz, hogy Daniel nyolc-kilenc évvel idősebb volt Aaronnál. De hogy „lelegénykézze”…

Aaronra pillantottam.

Épp időben, hogy lássam a reakcióját. Megenyhült az arca, és… mosoly játszott a szája sarkában.

Nem habozott. A kamupasim rémisztő higgadtsággal nézett Daniel szemébe, úgy, hogy attól bárki hanyatt-homlok menekült volna. Ezzel a nézéssel érdemelte ki a hírnevét a munkahelyünkön. Fenyegető figyelmeztetésnek szánta. És többnyire bajt jelentett. Komoly problémát.

Lélegzet-visszafojtva néztem, ahogy Aaron a pólója szegélye felé nyúl.

Édes istenem, képes, és megteszi. A kamupasim, egyben leendő főnököm a szemem előtt fog levetkőzni.

Felhúzta, majd egyetlen kegyes mozdulattal – amely parfümreklámba illett, ahol a tökéletes és földöntúli modellt leszámítva minden elhomályosul – lekapta magáról a pólót.

Nem kaptam levegőt.

Madre de Dios.

Aaron igazán… olyan…

Basszus.

Egyszerűen… gyönyörű volt… sőt, több mint gyönyörű.

Aaron a világ nyolcadik csodája volt.

És az elképesztő, mesébe illő, modelleket megszégyenítő felsőteste olyan tökéletes volt, hogy majdnem elsírtam magam.

Sekélyes, felületes nőszemély voltam. De nem érdekelt.

Ahogy végignéztem félcsupasz valóján, alig kaptam levegőt. Mindig is lenyűgözött – sőt, szinte megbabonázott, hogy őszinte legyek – a magassága és a termete. Ám ami még ennél is lenyűgözőbb és megbabonázóbb volt, az a kőkemény izmokból álló magassága és termete.

Jesszumpepi! Talán kőből vésték a hasizmait?

A hülye, mohó tekintetem végigsiklott a széles vállakon, le a formás mellére, majd még lejjebb, a bordázott hasizmaira, amelyeknél a képzeletem se tudna formásabbat alkotni. És milyen erősnek tűnt meztelenül a karja, a megfeszülő izmokkal! Ezt sem tudtam volna elképzelni. Az igazat megvallva legszívesebben megböködtem volna, hátha nem is hús-vér ember, csak egy látomás.

Azok az uncsi munkahelyi ingek semmit sem fedtek fel abból, ami alattuk lapult. Sőt, még a lezser öltözék sem, amit a repülőúton viselt. Sem a szmoking, amit a jótékonysági estre húzott.

Egyszerűen… túl… szép volt.

Ezen a ponton bizony már faltam a tekintetemmel, de a legkevésbé sem érdekelt. Ezúttal nem. Ez történelmi pillanat volt. A tökéletes, meztelen felsőtestű Aaron állt előttem, valószínűleg először és utoljára. Az emlékezetembe akartam vésni ezt a képet. Még ha életem végéig kísérteni fog, akkor is együtt akarok élni vele.

Hangos ujjongás és tapsvihar törte meg a rám borult csendet. Pislogtam, és csak most döbbentem rá, hogy Aaron engem néz. Találkozott a tekintetünk. Volt valami akarat és éhség a mély, óceánkék szemekben. Valami, ami kitörni készült. Vagy csak a saját tajtékos érzelmeim tükröződését láttam bennük.

Elvörösödtem, a legkevésbé sem voltam felkészülve arra, amit a félmeztelen pasi ezután művelt. Aaron szeme megcsillant a spanyol napsütésben, a szája széle felfelé ívelt, majd megajándékozott egy mosollyal, és rám kacsintott.

Sebesen és játékosan.

Ennyi elég is volt ahhoz, hogy olvadozni kezdjek. Az agyam, a mellem, a hasam és köztük minden lecsöpögött a lábaim köré.

Aaron összefonta a karját a mellén, elégedettnek tűnt, és arra fordult, ahol a vőlegény csapata gyülekezett a focimeccsre, mintha nem épp az imént olvasztott volna péppé a kacsintásával.

Ez a jó testű, félmeztelen, kék szemű csibész. Hogy így kizökkentsen a lelki nyugalmamból!

Úgy belefeledkeztem a történtekbe, hogy észre se vettem Daniel fanyalgó pillantását. Párszor végignézett rajtunk Aaronnal, majd megakadt a szeme a férfin, akiről azt hitte, a pasim. De nem sokáig. Egy másodperccel később Daniel elfordult, rácsapott Gonzalo hátára, és elindult a rögtönzött focipálya felé.

Mielőtt csatlakozott a többi pasihoz, Aaron odalépett hozzám, olyan közel, hogy összeért a tornacipőnk orra. Előrehajolt, a szája vészesen közel került a fülemhez, mint aki egy titkot akar megosztani velem.

A torkomban dobogott a szívem.

– Na, mit gondolsz? – kérdezte. A lehelete a fülemet cirógatta.

– Egész… jól nézel ki – motyogtam bambán.

Felkacagott.

– Kösz, azt hiszem. De én nem erre céloztam.

Vagy úgy.

– Mindenesetre elfogadom a bókot. Egyelőre.

– Mi… mire céloztál?

– Szerintem eddig egész jó munkát végeztünk. Neked mi a véleményed?

Ja, hogy erre gondolt. A színjátékra, természetesen. Aminek volt is értelme.

Gépiesen bólintottam.

– Jó csapat vagyunk, Catalina. – És tessék, megint kimondta a nevemet. Valahogy… másképp hangzott a szájából.

Köhintettem, igyekeztem figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy az arcom alig tíz centire van a meztelen és eszményi mellkasától.

– Az – mormoltam.

Aaron halkabban hozzátette:

– Erre nem is számítottam. – Oldalra billentette a fejét. – Meglepett, de nem baj. Kezdem érteni.

Összezavarodtam. Nem volt mit érteni. Igaz, hogy nem mindent mondtam el Aaronnak – ami talán nem volt a legbölcsebb döntés –, de ami a múltban történt, az maradjon is a múltban. Semmi köze nem volt ahhoz, amit a jelenben próbáltunk elérni.

– Folytasd, ahogy eddig! – mondtam, és lenyeltem a torkomba szorult gombócot. – Csak arra gondolj, hogy úgy kell tenned, mint aki megőrül értem, oké?

Egyetértően hümmögött; halk és röpke hang volt, mégis arra késztetett, hogy hátralépjek, és felnézzek az arcába. Ezt az eltökélt pillantását már jól ismertem.

– Hidd el, másra sem tudok gondolni. – Mielőtt bármit mondhattam volna, Aaron elindult a csapata felé. – És ne feledd! – szólt vissza. – Szerelemben és háborúban mindent szabad, bollito.

Erre szinte mindenki felkapta a fejét. Összenéztem a nővéremmel, aki olyan szélesen vigyorgott, hogy attól féltem, megsérül az arca.

Tétován rámosolyogtam a bámészkodókra, higgadtságot színlelve.

– Ó, olyan butuska! – legyintettem. – Nem kell emlékeztetned, cosita mía! – kiáltottam Aaron után.

Ő azonban már a csapata után szaladt. Magamra maradtam, néztem, ahogy a kidolgozott izmok táncolnak a hátán, és eltűnődtem, mi a csudát akar ez jelenteni.

Összehúztam a szemem.

„Szerelemben és háborúban mindent szabad.”

Gondolom, így van. Csak azt nem értettem, hogy mit jelenthet kamuszerelem esetén, amikor az ellenfelek kénytelenek összefogni egymással.

TIZENHETEDIK FEJEZET

C sodák csodájára a focimeccs vége felé döntetlen volt az állás.

Azt hinné az ember, hogy egy csapat félmeztelen pasi könnyen elvonja a figyelmét. De a legtöbbjük a rokonom volt. Az egyikükből – Danielből – már többet is láttam ennél. A maradék két pasi közül meg az egyik a nővéremet készült elvenni. Ezzel jelentősen mérséklődtek a zavaró tényezők.

Csupán egyetlen férfi maradt.

Az, akit a való életben általában egész sikeresen figyelmen kívül tudtam hagyni. Ellentétben a jelen szereposztásunkkal, amely szerint én, a barátnő nyugodtan megbámulhatom a testét. S amely szerint Aaron, a pasim, nyugodtan mutogathatja magát, mintha egy sportmagazin címlapfotózásán modellkedne.

Ugyanis pontosan így nézett ki az izzadt, csupasz mellű Aaron, ahogy végigrohant a zöld pályán a labda után.

Nem csoda, hogy a felületes és ostoba két szemem rátapadt. Úgy követték minden mozdulatát, mint két agyatlan kis bogár, amelyeket ellenállhatatlanul vonz a lámpafény. S akárcsak a bogarakból, a szememből is hiányzott a létfenntartó ösztön. A nap végére beleégett a retinámba a képe, és tudtam, hogy bármit teszek, soha többé nem szabadulok tőle.

A francba is, már úgy éreztem magam, mint egy megperzselt rovar. Folyt a hátamon az izzadság, a bőröm szinte lángolt a kíméletlen nap alatt. Arról nem is beszélve, hogy az éhségtől az ájulás kerülgetett, és hiába próbáltam a játékra összpontosítani, a tekintetem folyton lesiklott Aaron hosszú lábaira, amelyek ide-oda szökelltek. Néztem, ahogy a mellizmai megfeszülnek, majd elernyednek mozgás közben. Ahogy lecsordulnak az apró izzadságcseppek a melléről a káprázatos hasizmaira. Szinte forrt a vérem, valahányszor összenéztünk.

Szóval, igen, rendesen ki voltam akadva – és melegedve. Nem feltétlenül ebben a sorrendben.

A menyasszony csapatának mégis sikerült ugyanannyi gólt belőnie, mint a vőlegényének. Ami döbbenetes, de végül is mit tudhattam? Túlságosan lefoglalt csillogó, szemet gyönyörködtető kamupasim.

Gonzalo elbődült a pályán, a hangja megütötte a fülemet.

– ¡Vamos! Nem győzhetnek le minket! – Minden szavát erélyes tapssal nyomatékosította. – Öt perc! Már csak öt percünk van, fiúk! Nyerjük meg!

Ahogy a pasik összedugták a fejüket a pálya túloldalán, láttam, hogy Daniel betolakszik Gonzalo és Aaron közé, és hevesen gesztikulál a kapunk felé.

– Madre mía – szólt Isabel, aki a kapusunk volt, néhány lépéssel a hátam mögött. – Azt hiszem, stratégiát változtatnak. Nem lesz ez így jó, hermanita.

Ahogy elnéztem a pasik kézmozdulatait és az ezt követő pozícióváltásokat, be kellett látnom, hogy a nővéremnek igaza van.

– Nekünk lőttek, Isa – jegyeztem meg anélkül, hogy hátrafordultam volna. – Aaront küldik előre. Ő lesz a csatár.

– Mierda. Clark Kent fog támadni? – A nővérem odalépett mellém, és gyanakvóan szemlélte az ellenfeleinket. – Gyorsan, vedd le te is a pólódat! Az majd elvonja a figyelmét.

Felhorkantam.

– Mi? Egy frászt.

– De Lina…

– Nem veszem le a pólómat. Mi a fenéről beszélsz egyáltalán?!

– A cickóid majd elvonják a pasid figyelmét.

– Nem fogják, nekem elhiheted. – Rádöbbentem, hogy ez nem hangzott valami barátnősen, ezért kifejtettem: – Már látta, amit látni lehet. Úgyhogy felejtsd el.

– Akkor táncolj, vagy rázd a segged! Mindegy, csak gerjeszd be valamivel.

Dacosan összefontam a karjaimat.

– Nem.

– Hát jó. Akkor mind elbukunk.

– Harc nélkül ugyan nem – biztattam, majd a számhoz emeltem a kezemet, hogy a többiekbe is lelket öntsek. – ¡Vamos, chicas! Todavía podemos ganar. – Milyen naiv voltam; nincs az az isten, hogy megnyerjük. Úgy nem, hogy Aaron a csatár. Neki aztán hiába villantanám ki a melleimet, ahogy Isabel javasolta. Visszafordultam a nővéremhez, és rászegeztem a mutatóujjamat. – Emlékezz erre a pillanatra, amikor a vesztes csapat tagjai, akik kétségtelenül mi leszünk, ma este táncolni fognak mindenki előtt! Legközelebb, ha fogadni akarsz, és kockára tenni a jó híremet, inkább a vetélkedőt válaszd, ne a hülye focit! Most pedig próbáljuk meg méltósággal befejezni a meccset!

Ahogy visszafordultam az ellenséges csapathoz, mindenki akcióba lendült. A labdára összpontosítottam, amely egyik játékostól a másikhoz gurult, és a menyasszony csapata hozzá sem tudott érni. A labda hamarosan Aaronhoz került, aki széles termete ellenére hihetetlenül fürgén és kecsesen mozgott.

Ahhoz képest, hogy még sosem focizott, egész gyorsan ráérzett az ízére.

Aaron magas teste szélsebesen közeledett felém, vészesen csökkent köztünk a távolság. Túl gyorsan ahhoz, hogy az agyamnak legyen ideje átrendezni a tagjaimat.

Mierda.

Hogy bármi áron megállítsam – meztelenkedés nélkül –, az útjába álltam, el akartam téríteni a labdát. Vagy őt. Bármit. Ám sajnos ez sem úgy alakult, ahogy vártam. Majdnem odaértem hozzá, amikor beakadt a lábam egy fűcsomóba, megbotlottam, és előrezuhantam.

Ennyit a méltóságteljes befejezésről.

Ahogy felkészültem a fájdalmas landolásra, önkéntelenül behunytam a szemem. Elnyelt a sötétség, számoltam a másodperceket és a milliszekundumokat a becsapódásig. Három, kettő, egy…

Semmi. Nem landoltam a fűben. Az egyik pillanatban még repültem, behunyt szemmel, arccal előre a föld felé, a következőben pedig mintha megállt volna az idő. Vagy én álltam meg a levegőben. Mivel nem értettem, mi történt, kinyitottam a szemem, épp, amikor hörögve majd kiköptem a tüdőmet.

A hasam valami keményen landolt.

Majd csillogó, sima bőrt pillantottam meg. Izmos hátat. Lenéztem a sportsortba bújtatott, feszes hátsóra és az izmos vádlikra.

Végre felfogtam, hogy valakiről lógok. Pontosabban valakinek a válláról – még pontosabban Aaronéról.

Mi a…

Az ujjongásból és a tapsviharból ítélve ez az új fejlemény elnyerte a többiek tetszését. Aaron nem akadt fenn a reakciókon, csak elrendezett széles vállán, és gyengéden, de erősen fogta a derekamat. Ahogy nekiiramodott, méltatlankodni próbáltam, de elcsuklott a hangom.

– Aaron – visítottam elkeseredve. Úgy lógtam a válláról, mint egy istenverte, ember méretű krumpliszsák. Aaron minden lépésére megmozdultak a hátában a szimmetrikus és feszes izmok. A fenekében is. Hipnotikus látvány volt. A fenébe is, Lina! Koncentrálj! – Aaron! – ismételtem, de továbbra sem figyelt rám. – Mi a fe-nét mű-velsz? – Ütemesen elcsuklott a hangom. Minden hosszú lépésnél, ahogy a nővérem felé terelte a labdát. – Aaron Blackford!

Felnevetett. Majd megpaskolta a combomat.

– Csak nem hagyhattam, hogy a barátnőm eltaknyoljon, igaz? – jegyezte meg ez a lókötő mély nyugalommal; még csak ki sem fulladt.

– Aaron! – bömböltem. – Esküszöm…

Ugrott egyet, mire becsukódott az állkapcsom. Megszorította a derekamat. Belebizsergett az egész lábam. A másik tenyerét még mindig a combomon tartotta, és szétnyitotta az ujjait a bőrömön. Istenem, alattam minden annyira kemény és forró volt.

Jaj!

Nem tudtam elhinni, de haragudtam, és… és… és…

Basszus. Egy kicsit begerjesztett ez az erőfitogtatás.

Alig tértem magamhoz a felismerésből, amikor Aaron fogást váltott, és az egész karját körém fonta. Éreztem, ahogy a bicepsze az oldalamhoz simul. A fejembe szállt a vér, de nem attól, hogy fejjel lefelé lógtam róla.

– Kapaszkodj, barátnőcském! Megnyerem a meccset, és tömök beléd valami harapnivalót, mielőtt a fejemet harapod le.

– Azt már nem tudod megakadályozni. Barátocskám… – Tudni akartam, mennyire van Aaron a góltól, ezért amennyire lehetett, felágaskodtam. A többiek a telefonjaikkal videózták a jelenetet. Könyörgök, csak a TikTokra ne kerüljön fel! Még egy ugrás, és elszabadult a káosz, amikor Aaron megtorpant. – Tegyél le végre! – Erőtlenül csépelni kezdtem a hátát a szavaim ütemére. A reakció hiányából ítélve azonban meg sem érezte.

– Hé! – Aaron megfordult, és megpillantottam a nővéremet, aki még mindig a kapuban állt. Lehet, hogy gólt rúgtak neki, de rendületlenül mosolygott. Aaron folytatta: – Tudtam, hogy szeretsz dirigálni, de azt nem, hogy ilyen erőszakos vagy.

– Még nem láttál mindent – szűrtem a fogaim között a szavakat, míg ő lazán ácsorgott, mint akinek meg se kottyan egy nő súlya a vállán.

Rázkódott a mellkasa a csípőm és a combjaim alatt.

Csak nem nevet?

Még van képe!

A helyzet szélsőséges megoldást kívánt. Összeszedtem a maradék erőmet, kinyújtottam a karom a feneke felé, és belecsíptem a farpofájába.

Bizony. Én, Lina Martín belecsíptem Aaron Blackford hátsójába.

Amit egyből megbántam.

Először is azért, mert Aaron fenekébe csíptem bele. Hogy fogok felülemelkedni ezen, amikor a hét minden munkanapján a szemébe kell néznem az irodában, ráadásul hamarosan ő lesz a főnököm?

Másodszor meg azért, mert olyan sima és kerek volt a feneke, hogy legszívesebben újra belecsíptem volna, meggyőződni arról, valóban olyan.

Ellenőrizni akartam, hogy tényleg lehet-e ennyi izom egy fenékben.

És ez, az első okkal együtt, megingatta a saját józan eszembe vetett hitemet.

Ahogy ezek a gondolatok átfutottak az agyamon, rádöbbentem, hogy Aaron is észrevette a barátságtalan csípést. Tudtam, mert azonnal ledermedt. A kamupasim teste – amely még mindig a csípőm, a hasam és a lábaim alatt volt – szinte kővé vált, amint az ujjam a hátsójához ért.

Erős volt a kísértés, hogy újra megcsípjem, hátha nem lélegzik, vagy ő is legalább annyira meglepődött, mint én, és vártam.

Elképesztő gondossággal a derekamra tette a kezét, leemelt a válláról, és a melléhez szorított. Még mindig a levegőben tartott, nem ért le a lábam a földre. Egymás mellett volt a fejünk, és elkerülhetetlenül összenéztünk.

Megint olyan kifürkészhetetlen pókerarcot vágott, mintha minden érzést kicsíptem volna belőle.

Rá kellett jönnöm, hogy jobban szeretem a játékos Aaront, mint azt, aki mindig eltitkolja az érzelmeit. Ám ez a gondolat a háttérbe kényszerült, amikor felfogtam, hogy melltől lefelé szorosan egymáshoz simulunk.

Egy kicsit megszédültem, és belekapaszkodtam Aaron vállaiba. Egyetlen pillanatra sem vettük le egymásról a szemünket. Szerintem még csak nem is pislogtunk.

Aaron átrendezte a testemet a karjaiban, és a pózváltástól éreztem, ahogy a melle a mellemnek feszül. Éreztem izzadt bőrét a kezem és a karjaim alatt. De mindenekfelett a kék szemei babonáztak meg, melyek úgy csillogtak, mint a gyémántok a vakító napsütésben. A torkomon akadt a lélegzetem. Mozdulni sem bírtam.

Sosem hittem volna, hogy egy nap ilyen helyzetbe kerülök. Hogy a meztelen felsőtestű Aaron a karjaiba kap, én meg nem azon leszek, hogy szabaduljak tőle. Mi több, legnagyobb megdöbbenésemre ennek épp az ellenkezőjére vágytam; szerettem volna minden meztelen és izzadságtól csillogó porcikáját alaposan szemügyre venni. Itt akartam maradni, ahol vagyok, felőlem akár egész nap a karjaiban tarthatott volna.

Megrémített ez a felismerés.

Sőt, elborzasztott.

Legalábbis kellett volna, ugyanis ebben a szent percben a világon semmi sem érdekelt, csak a szívem vad ritmusa, amely Aaron közvetlen közelében dobogott.

Amikor aztán Aaron végre megszólalt, kifulladtan csengett a hangja:

– Belecsíptél a fenekembe, Catalina.

De bele ám! És igazán sajnáltam. Fogjuk rá.

Ez azonban nem igazolta a szégyentelen, egyenesen örömteli vigyort az arcomon. Ebben a pillanatban alig ismertem magamra, alig fogtam fel a széles mosoly szükségességét, és a vágyat, hogy Aaront is megmosolyogtassam. Talán még meg is nevettessem.

– Élek a tartózkodási jogommal – dünnyögtem bárgyú mosollyal. Még mindig Aaron karjaiban. – Megjegyzem, ha valaki véletlenül mégis meg találta csípni a fenekedet, az csak azért történt, mert megérdemelted.

– Ó, igazán? – Megremegett a szája széle.

Majdnem sikerült.

– Bizony. Száz százalékig megérdemelted.

– Akkor is, ha megmentettem a feltételezett illetőt egy csúnya orra eséstől? – Aaron szeme körül megjelentek a mosolyráncok, amiket vártam, de a szája nem mozdult. Összeszorította.

– Csúnya? Épphogy súroltam volna a földet. Minimálisan, teszem hozzá.

– Nevetséges, képtelen nőszemély vagy, ugye tudod?

Tudtam, és ezt be is ismertem volna, ám Aaron ekkor megajándékozott azzal a mosolyával, amelyikre annyira vágytam. Szétnyíltak az ajkai, és teljesen megváltoztak a vonásai. Eddig csak egyszer láttam ezt a mosolyt, és elképesztő dolgokat művelt a szívemmel. Ki tudja, talán még a szemem is felcsillant.

Nem tévedett; nevetséges voltam. Ez az egész helyzet az volt.

– Hé, srácok! – szólt Daniel valahonnan a közelből, megtörve a pillanat varázsát, és szétzilálva az örömfelhőt, amelyben tobzódtam. – A kaja az asztalon, mindjárt eszünk. Gyertek!

Ahogy Daniel feltehetően távolodó lépteit hallgattam, éreztem, hogy lehervad a mosoly az arcomról.

Vajon csak Daniel és a többiek szórakoztatására adtuk elő ezt a pillanatot?

Valószínűleg. Sőt, szinte biztosan. Mert ezt csinálják a párok. Játékosan megérintik egymást, összemosolyognak, kéjes pillantásokat vetnek egymásra.

Amitől egy kicsit… hülyén éreztem magam. Aaron mosolya elveszítette a varázsát. Az enyém pedig egyenesen bárgyúnak tűnt.

Gondolom, jobb, hogy Aaron sem volt már olyan szívdobogtató. Viszont még Daniel sem tudta elterelni a figyelmét rólam. Akkor is engem nézett, amikor fogást váltott a derekamon, és talpra állított. Legalábbis ezzel áltattam magam, mert lefelé menet hevesen pislogtam, és alig láttam valamit, ahogy a testem végigdörzsölte a mellizmok domborzatát.

A lábam erőtlenül ért földet. Hirtelen megszédültem, és örültem, hogy Aaron nem engedte el a derekamat.

Miután meggyőződött arról, hogy nem esem hanyatt, eleresztett. De előbb még meghúzta a lófarkamból kiszabadult hajtincsemet.

Nagyot dobbant a szívem.

Akkor is, amikor kissé közelebb hajtotta a fejét.

– Nem rossz egy görög istentől, mi? – A hangja majdnem olyan játékos volt, mint néhány pillanattal ezelőtt. Mielőtt Daniel belerondított. Aaronnak elég volt rám kacsintania.

Önkéntelenül elmosolyodtam, és megráztam a fejemet, hogy leplezzem.

Ki ez a pasi, aki csak úgy jobbról-balról rám kacsingat és mosolyog?

A leendő főnököm, ki más.

Ennyi nem elég ahhoz, hogy megkérdőjelezzem a szívem minden dobbanását? Már a puszta tény, hogy ez az egész csak egy színjáték, elég volt hozzá. Ám Aaront hamarosan a részlegünk – a részlegem – vezetőjévé nevezik ki, ezt nem felejthettem el.

– Gyere! – szólt, amikor hallgattam. – Azt mondtam, megetetlek, és állom a szavam.

Állja bizony. Ezt sem feledhettem.

Aaron megígérte, hogy eljátssza a pasimat, és eddig fantasztikus munkát végzett. Olyannyira, hogy lassan szinte engem is meggyőzött arról: teljesen más ember, mint az az Aaron, akit New Yorkban megismertem.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

E gyre nehezebben tudtam megállni, hogy elrejtőzzek az asztal alá. Ám ha Isabel még sokáig folytatja a faggatózást Aaronnal és velem kapcsolatban, pontosan ezt fogom tenni. Különben kénytelen lennék leütni a menyasszonyt az egyik fémtálcával, amelyről a pinchókat csipegettük. Kár lenne a kajáért, és végső soron ez az ő leány-, illetve legénybúcsúja, de akkor is. Kitartó nőszemély; az esküvőre pikk-pakk felépül.

Szülővárosunk egyik legnépszerűbb borozójában – egy sidreríában – álltunk, a hangosan cseverésző tömegben, és körbelengett bennünket a kilöttyintett sidra – a helyi almabor – savanyú illata. Észak-Spanyolország ezen régiójában minden kis- és nagyvárosban lehetett találni ehhez hasonló létesítményeket. A legkülönbözőbb korú és méretű embercsoportok gyűltek itt össze. Néhányan magas asztalokat álltak körbe, ahogy mi is – a menyasszony, a vőlegény, a vőfély, Aaron és én – tettük. Mások leültek vacsorázni, vagy a bárpultra könyököltek, és átszellemülten beszélgettek a felszolgálókkal.

Mély levegőt vettem, lassan, hogy megnyugodjak, és megpróbáltam rendbe szedni a gondolataimat, hogy Isabel legújabb kérdését is elhárítsam.

– Ugyan már! Nyilván van egy jó kis sztorid arról, hogyan ismerkedtetek meg. – Isabel szemében kíváncsi fény csillant, ahogy kérdőn nézett rám és a sztoikus kamupasimra, aki olyan közel húzódott hozzám, hogy alig tudtam koncentrálni. – Ne kéresd már magad ennyire, Lina!

– Ennyi az egész, esküszöm. – Felsóhajtottam, és lesütöttem a szemem, a kezem az asztal sima felületén hevert. Az üres pohárral babráltam. – Aaron átjött dolgozni az InTechhez, így ismerkedtünk meg. Mi mást mondhatnék még?

– Az összes részletet, amit eddig elhallgattál. – Láttam, hogy a nővérem mindjárt nyavalyogni kezd a maga idegesítő és makacs módján, amivel rendre sikerül megtörnie az emberek ellenállását, és megszereznie, amit akar. Velem is megtette már jó néhányszor. Oldalra billentette a fejét. – Hé, ha gerjedelem volt első látásra, és előbb ágyba bújtatok, és csak aztán kezdtetek randizni, nem baj. Nincs miért szégyenkezned. Ráadásul ez megmagyarázza azt az ágytörő pletykát, ami rólatok terjed.

Elkerekedett a szemem.

– Látom, Charo nem vesztegeti az idejét – dünnyögtem.

Éreztem, hogy Aaron közelebb húzódik, és egymáshoz simulnak a karjaink.

Nem fordultam felé, Isabel pedig folytatta:

– Én nem a mamá vagyok, Lina. Nekem elmondhatod. – A pilláit rebegtette, Gonzalo pedig tapintatosan köhintett. – Vagy az egész csoportnak… hát jó, mindegy. – A szemeit forgatta a vőlegényére. – Ugyan már! Hallgatunk. Előbb kamatyoltatok? És ha igen, hányszor?

Daniel, aki szokatlanul hallgatag volt ahhoz képest, hogy jól kellett volna éreznie magát, hangosan felsóhajtott.

– Kétlem, hogy ezt az egész csoporttal meg kéne osztaniuk.

Ahogy ránéztem, pléhpofát vágott.

– Kösz, Dani – szólt Isabel gúnyosan. – De hagyjuk, hogy a húgom döntse el, meg akarja-e osztani az asztaltársasággal a szexuális kicsapongásait.

Édes Jézus, komolyan „szexuális kicsapongásnak” nevezte?

Isabel megváltozott hangja hallatán Gonzalo átkarolta a vállát, és magához húzta. Isabel tartása azonnal ellazult, és megfeledkezett a többéves, passzív-agresszív ellenérzésről, amit a leendő sógora iránt érzett.

Halkan felsóhajtottam, és bűntudat hasított a szívembe. Szokatlan érzés volt, és nem volt semmi okom felelősnek érezni magam a helyzetért, ugyanakkor kénytelen voltam magamra vállalni ennek a tehernek legalább egy részét.

Egy jobb világban a vőfély nem az exem lenne. Ugyanabban a világban nem esnék pánikba az eljegyzése hallatán, miközben én megrekedtem az időben, magányosan, és nem érezném szükségét, hogy hazudjak a családomnak, és bonyolult színjátékba fogjak a megtévesztésükre. Talán egy jobb világban azért állna mellettem egy férfi, mert szeret, és nem azért, mert alkut kötöttünk.

Ám ezek a gondolatok pusztán elméletiek, ennélfogva valótlanok voltak. Elérhetetlen. És egyik sem volt köszönőviszonyban a valósággal. A való világban az összes döntésem súlyos következményekkel járt. Valamennyi választásom. A jobb világ, amelyben minden jól alakul, nem létezik. Az élet zűrös, gyakran nehéz. Senkinek sem hagy időt arra, hogy felkészüljön, vagy akadályokra számítson. Csak meg kell ragadnod a kormányt, és visszalavíroznod a saját sávodba. Én is ezt tettem. Így jutottam idáig. Akár tetszik, akár nem.

Sajnálatos, hogy a férfi, akivel Gonzalo osztozott a DNS-én, nem pusztán az exem volt, hanem a másik fél abban a párkapcsolatomban, amely miatt végül elhagytam az otthonomat. Ám én döntöttem úgy, hogy randizom vele. Az egyetemi professzorommal. A férfival, aki bemutatta a nővéremet a nagy szerelmének.

Az élet azonban nem könnyű. Kanyargós és hepehupás. Az egyik percben sima az út, a következőben zötyögős.

A közhiedelemmel ellentétben, amikor jelentkeztem a külföldi programba, amely végül New Yorkba vezetett, egy évvel azután, hogy a Daniellel való kapcsolatom összeomlott, nem előle menekültem, hanem a kialakult helyzet elől, amelybe ez az egész juttatott. Igaz, Daniel törte össze a szívem. És mindenki csak ezt látta az egészből. Egy elárult, összetört szív menekülését. A kár azonban túlmutatott kettőnkön. Életem legrosszabb évét kellett átélnem a szakítás után. Majdnem otthagytam az egyetemet és sutba dobtam a képzésemet. A jövőmet. Mindezt csak azért, mert az emberek, akiket egy ponton barátomnak tekintettem, ocsmány hazugságokat terjesztettek rólam. És ez nem csak engem sebzett meg; a családomra is kihatott.

Egyrészről a szánalom, amit mindenki érzett irántam, tartósan rám ragadt. Amikor párszor hazajöttem egyedül, szingliként, úgy összesűrűsödött körülöttem, hogy mindenhová magammal cipeltem.

Még a szüleim is így néztek rám. Láttam rajtuk, hogy attól félnek, sosem rázom le magamról ezt a miazmát. Ez persze csacsiság volt. Túltettem magam Danielen. A szingliségemnek semmi köze nem volt hozzá. Egyszerűen csak… nehezemre esett olyan mértékben megbízni valakiben, hogy kitárulkozzam előtte. Mindenkivel tartottam a három lépés távolságot, aki potenciálisan képes lehetett fájdalmat okozni nekem. Ami csak kétféleképpen érhetett véget: vagy én hagytam faképnél az illetőt, vagy ő engem. De így legalább ép bőrrel megúsztam.

Ami Isabelt illeti, míg az elején szerette Danielt, mert neki köszönhette Gonzalót, a végére már a pasi golyóit fenyegette. Újra meg újra. S noha a nővérem volt a legvérmesebb hátvédem és drukkerem, a mi szakításunk meg sem rengette az ő kapcsolata alapjait. Ez is azt bizonyította, mennyire rajonganak egymásért Gonzalóval. Az évek során különben is kénytelen volt belátni, hogy ha részben Daniel hibája is volt, valójában semmi rosszat nem tett azon túl, hogy megszegett egy íratlan szabályt, és a volt diákjával randizott. A többi már a társadalom műve volt.

Persze az sem jogosított fel se engem, se Isabelt vagy Danielt arra, hogy választás elé kényszerítsük Gonzalót. Végül Isabel is megbékélt ezzel a tudattal. Nagy nehezen. A maga módján.

– Nem volt semmiféle szexuális kicsapongás, Isa. – Megráztam a fejem, hogy szabaduljak a gondolatoktól és emlékektől.

– Egyszer sem? Ugyan már. Együtt dolgoztok. És láttalak titeket a focimeccsen. Olyan…

– Csak egy unalmas és monoton megbeszélés volt – vágtam a szavába. – Felejtsd el a mocskos gondolatokat!

Isabel mondani készült valamit, így nem maradt más választásom, oldalba böktem a kamupasimat.

Hátha Aaronnak elhiszi.

– Így igaz – bólintott Aaron, és hallottam a derűt a hangjában. – Nem csapongtunk szexuálisan. – A nővérem becsukta a száját. – Sajnos – tette hozzá.

Most a saját szám zárult be. Vagy az állam esett le – nem is tudom.

Ne nézz rá! Ne mutasd ki a döbbeneted! Ez is csak a megtévesztés része.

A nővéremhez fordultam, eleresztettem a fülem mellett Aaron megjegyzését, és mosolyt erőltettem az arcomra – remélhetőleg elég természetesre sikerült.

Isabel fogta a sidrásüveget, és töltött egy culínt a poharamba, csak az aljára. A hagyomány szerint így kell kitölteni a sidrát. Aztán Aaron poharába is löttyintett a borból.

– Valamit elhallgattok előlem. – Elkeskenyedett a szeme, és elénk tolta az italt. Majd mélyen a szemembe nézett. – Látom a szemetekben. Igyatok!

Szerintem nem blöffölt. Pocsékul tudok hazudni, és Isabel a testvéri érzékével szinte belelátott a szívembe.

Izzadni kezdett a tenyerem. A nővérem megsejtett valamit. Muszáj beszélnem, muszáj adnom neki valamit.

Egyetlen korttyal leküldtem az italt – szintén a hagyománynak megfelelően.

– Hát jó, rendben. – Az asztalra tettem az üres poharat. – Jól van, aznap, amikor megismerkedtünk Aaronnal… – kezdtem, és ösztönösen Aaron arcára pillantottam, aki érdeklődve figyelt. Visszafordultam Isabelhez. – Hideg és sötét november 22. volt… – Elhallgattam, úgy éreztem, el kell magyaráznom, hogy miért emlékszem ilyen pontosan a dátumra. – Csak azért tudom, mert aznap volt a születésnapom, nem azért, mert… – A nyelvembe haraptam. Megráztam a fejem. Alig vágtam bele, máris elrontottam. Na, ezért nem szoktam én soha, de soha hazudni. – Mindegy, november volt. – Aaron rendkívül lágyan megérintette a kezem. Először összerezzentem, majd varázslatos módon megnyugtatott az érintése. Pont, mint korábban. Sejtelmem sem volt, hogyan csinálta. Ám amikor az ujjai a blúzom vékony anyagát súrolták, közvetlenül a vállaim fölött, kissé enyhült a rossz érzésem. – De végül is ez nem fontos – folytattam, és köhécselnem kellett, annyira reszketett a hangom. – Amikor megismerkedtünk Aaronnal, a főnökünk épp bemutatta nekünk mint új csoportvezetőt. – Aaron érintése olyan könnyed lett, mint a szellő, majd tovatűnt. Igyekeztem a sztorira koncentrálni, nem pedig arra, hogy libabőrös lettem az ujjai nyomán, és folytattam: – Amikor belépett azon az ajtón, áradt belőle a magabiztosság és az eltökéltség. Feltűnő jelenség volt a hosszú lábaival és a széles vállaival, és esküszöm, néma csend borult a teremre. Rögtön láttam, hogy az a fajta ember, akit mindenki… tisztel – nem jut eszembe jobb szó –, mielőtt egyáltalán megszólalna. Látszott abból, ahogy körülnézett és felmérte a helyzetet. Mintha máris a lehetséges fenyegetéseket keresné, és azt tervezné, hogyan szabaduljon meg tőlük. És valahogy mégis mindenkit lenyűgözött az új pasi… – Pontosan emlékszem, hogy mindenkinek leesett az álla a legújabb jóképű és erélyes kolléga láttán, és hangtalan csodálattal bólogattak. Engem is beleértve. Sosem ismerném be, de akkoriban még az is megfordult a fejemben, hogy ha az ő hangja ringatna álomba esténként, boldogan halnék meg. – Szóval igen, minden kolléga odavolt érte. Én viszont nem. Engem nem olyan könnyű megvezetni! Jeff és Aaron beszédei alatt végig arra gondoltam, mennyire ideges lehet. Láttam, ahogy megfeszül a válla, a pillantása pedig… bizonytalanná válik. Mint aki hanyatt-homlok menekülne a teremből. Ezért arra a következtetésre jutottam, hogy nem azért állt így elénk, mert fennhordja az orrát. Képtelenségnek tűnt. Csak ideges volt. Az ember erre nem képes szándékosan. Úgy gondoltam, egy kis bátorításra van szüksége. Baráti üdvözlésre. – Ezért mérhetetlenül ostoba és meggondolatlan lépésre szántam el magam. Mint mindig. – Ennél nagyobbat nem is tévedhettem volna. – Keserűen felkacagtam. – Lehet, hogy Aaron mégsem volt ideges, nem tudhattam. De az biztos, hogy nem volt szüksége bátorításra. Nem akart barátokat szerezni. És pontosan tisztában volt vele, hogy milyen benyomást tesz az emberekre. – Ebben a pillanatban visszatértem a jelenbe, és három, rendkívül értetlen arc bámult rám. Kiszáradt a torkom. – Mármint, ez nyilvánvalóan megváltozott… végül… – tettem hozzá gyorsan és cseppet sem meggyőzően –, mert szerelmesek vagyunk, hurrá! – A levegőbe lendítettem a karjaimat, és kurjantottam, hogy visszazökkenjek a színjátékba, a gesztus azonban egyáltalán nem olyan hatást váltott ki a hallgatóságomból, mint reméltem.

Isabel arcáról lehervadt a mosoly, de mielőtt összevonhatta volna a szemöldökét, Aaron – meglepetésemre – a segítségemre sietett.

– Catalina nem tévedett. Tényleg ideges voltam aznap – ismerte be, és felkaptam a fejem. Aaron a nővéremet figyelte, ami okos húzás volt, mert óriási szükségünk volt némi kárelhárításra, amire csak az ő sármja képes. És mert nem akartam, hogy lássa, milyen képet vágok én. Túlságosan felkavart a kis múltidézés ahhoz, hogy eltitkoljam, hogyan is éreztem valójában azzal a nappal kapcsolatban. – Nem terveztem, és nem is reméltem, hogy barátokat szerzek, pláne nem a legelső megbeszélésen vagy a következő nap – folytatta Aaron.

Nos, ez nem volt meglepő, miután majdnem két évig nyögtem annak az interakciónak a következményét.

– És ezt nem is titkoltam. Nem akartam, hogy valaki azt képzelje, nem a munkám a legfontosabb. És véleményem szerint a munkahelyi viccelődés és a családi anekdoták kényszeres megosztása akadályozott volna ebben. Csakhogy Lina aznap megjelent az irodámban. Kicsivel öt után. – Lenézett a kezére, és a szemhéja egy pillanatra eltakarta a szeme kékjét. Magam sem tudom, miért, sebesebben dobogott a szívem az emléktől. Zavarba jöttem. Nyilván ez volt a testi reakció a zavarba ejtő helyzet emlékére, amelyre Aaron utalt. – Ki volt pirulva, és hópelyhek tapadtak a hajába meg a kabátjára. Ajándéktasak volt a kezében, azzal a nevetséges mintával, apró zsúrcsákókkal. Ahogy végigmértem, biztos voltam benne, hogy rossz irodába sétált be, hogy nem ide akart jönni az ajándékkal a kezében. Talán azt a fickót kereste, aki előttem használta az irodát. – Az ádámcsutkáját néztem, a hallgatóságunk megbabonázva figyelt. – És ezt meg is mondtam volna neki, csakhogy esélyem sem volt megszólalni. Hablatyolni kezdett valamit, hogy milyen hideg van télen New Yorkban, és mennyire hisztisek az emberek, amikor havazik, milyen kaotikus a város ahelyett, hogy békés lenne. „Mintha én tehetnék arról, hogy a New York-iak utálják a havat – mondta. – Mintha a fagy eltompítaná az agyukat, és ettől meghülyülnének.” – Aaron félénken elmosolyodott. Ám csupán egy pillanatra, majd eltűnt az arcáról a mosoly. Én meg csak néztem, és úgy csüngtem minden szaván, mintha újra az irodájában állnánk. Egyre hevesebben dobogott a szívem, úgy verdesett, mint egy kismadár, amely szabadulni akar. Választ akart a fejemben formálódó kérdésekre, és elhamarkodott lépésekkel fenyegetett, ha nem kapja meg. – Az asztalomra tette a táskát, majd rám förmedt, hogy nyissam már ki. De a fagy az én agyamat is eltompíthatta, mert értetlenül bámultam rá. Megdöbbentett és… kíváncsivá tett. Fogalmam sem volt, hogy mit kezdjek vele.

Valóban ezt tette, és a reakciója láttán pánikba estem, és átvedlettem krízismegoldó Linává. Ami aznap a második baklövésem volt.

– Amikor nem nyitottam ki, Lina belenyúlt a táskába, és ő maga húzta ki a tartalmát. – Aaron felhorkant, de nem nevetett. Szinte szomorú volt ez a kurta hang. Én sem nevettem. Azon rágódtam, hogy minden részletre emlékszik. Mindenre. A legapróbb részletekre. Újabb kérdések merültek fel bennem. – Egy bögre volt. Rajta egy vicc: „Az optimista szerint a pohár félig tele. A pesszimista szerint félig üres. A mérnök szerint túl nagy.” – Valaki felkacagott. Isabel, vagy talán Gonzalo – nem tudom biztosan. A szívem az őrületes tempójában valahogy felcsúszott a torkomba, és már a halántékomat verte, így alig hallottam valamit a szívdobogásomon és Aaron hangján kívül. – És tudjátok, mit csináltam? – folytatta keserűen. – Ahelyett, hogy felnevettem volna, ahogy akartam, ahelyett, hogy ránéztem volna, és mondtam volna valami vicceset, amivel kicsikarhatnék belőle egy olyan ragyogó mosolyt, amit aznap már többször is láttam felvillanni az arcán, mindent magamba fojtottam, és letettem a bögrét az asztalomra. Majd megköszöntem, és megkérdeztem, hogy akar-e még valamit tőlem. – Tudtam, hogy nem volt okom pironkodni, mégis zavarba jöttem. Pont, mint aznap, hacsak nem még jobban. Olyan ostobaság volt, olyan aprónak és butának éreztem magam, míg Aaron egyetlen vállrándítással elintézte. Behunytam a szemem, és hallottam a hangját: – Gyakorlatilag kirúgtam az irodámból, miután fogta magát, és önszorgalomból ajándékot hozott nekem. – Aaron halk hangja elcsuklott. – Egy kibaszott „isten hozott” ajándékot. – Éppen időben nyitottam ki a szemem, hogy lássam, amint felém fordul. Összenéztünk. – Igazi seggfejként, amilyennek beállítottam magam, kizavartam az irodámból. És a mai napig bánom, valahányszor eszembe jut. Valahányszor ránézek. – Pislogás nélkül beszélt, és egyenesen a szemembe nézett. Szerintem én sem pislogtam. Sőt, levegőt se vettem. – Mennyi időt pazaroltam el ostobán! Mennyi időt tölthettem volna már vele!

Ha nem támaszkodtam volna a sidrería magas asztalára, a földre zuhantam volna. Nem bírták volna el a lábaim a súlyomat. A testem valahogy… elzsibbadt. Aaron rám nézett… nem is rám, hanem… belém. És cserébe hagyta, hogy én is így tegyek. Nem értettem, hogyan, de esküszöm, hogy abban a pillanatban egy kicsit megnyílt előttem. Olyasmit osztott meg velem, amiről azt sem tudtam, mit gondoljak. Vagy mégsem? Vajon ezzel a sztorival csak arra akart emlékeztetni, hogy csupán színlelünk? Vagy arra, hogy a színjáték ellenére rejlik némi igazság is a szavaiban?

Ennek azonban nem volt semmi értelme.

Nem. Semminek sem volt. Sem annak, hogy ezen tűnődjek, sem bárminek, amit a szavaiban vagy a pillantásában véltem felfedezni.

De legfőképpen annak, ahogy a szívem elszabadult, és őrült iramban dobogott, mindent összezúzott, ami az útjába került, és csupán romokat hagyott maga után.

– És mi történt azután? – kérdezte egy ismerős hang.

– Azután – folytatta Aaron, és felemelte a kezét, majd megcirógatta az arcomat – még egy ideig ostobán viselkedtem, sőt egyenesen idióta módjára, attól függ, kit kérdezel. – Behunytam a szemem, és elhúzódtam. Éreztem, ahogy szétárad a testemben a vér. Még ott égett az érintése emléke az arcomon. – Végül sikerült rábírnom, hogy adjon nekem még egy esélyt. Rábeszéltem, hogy szüksége van rám. Majd megmutattam – bebizonyítottam – neki, hogy valóban így van.

Még mindig be volt csukva a szemem. Nem mertem kinyitni.

Nem akartam látni Aaront. Az arcát, az ajkait, az állkapcsa markáns vonalát. Nem akartam látni, miféle titkokat rejt az óceánkék szempár.

Attól féltem, hogy semmit sem látok bennük. Hogy látok valamit. Mindent, bármit. Egyszerűen… féltem. Össze voltam zavarodva.

Aztán valaki tapsolni kezdett. És meghallottam a nővérem félreismerhetetlen hangját.

– Te – mondta, amikor végre felnyitottam a szemhéjamat. Isabel hangja remegett a felindultságtól és a haragtól. Mindkettőtől.

Nem mintha abban a pillanatban érdekelt volna. Megint Aaront néztem. Le sem vette rólam a szemét.

Mi történik? Mit művelünk itt?

A nővérem folytatta:

– Ez gyönyörű volt, Aaron. Te pedig, Catalina Martín Fernández… – Mindkét vezetéknevünket használta, ami nem sok jót jelentett. – Komolyan, mindjárt kitagadlak. Nem tudom elhinni, hogy ezt eddig eltitkoltad előlem. Hagytad, hogy szexuális kicsapongásról meg kéjvágyról beszéljek, holott az igazság ezerszer jobb, mint az a felszínes szarság.

Az igazság. Szíven ütött ez a szó.

– Még jó, hogy a pasidnak több esze van. Óriási szerencséd, hogy itt van.

Aaron áthatóan a szemembe nézett:

– Látod? Jó, hogy itt vagyok.

Majd kiugrott a szívem a helyéből.

– Jaj, Aaron… – A nővérem reszketegen felsóhajtott, és láttam, hogy mindjárt elsírja magát. Vagy szétrúgja a seggem. Valamelyiket a kettő közül. – El sem hinnéd, mennyire örülök neki. Ez a legszebb nászajándék, amit kaphatok, látni, hogy a kishúgom… – Elcsuklott a hangja. – Annyi idő után ez egyszerűen… – Csuklott egyet. – Jaj, istenkém! Miért én pityergek, amikor szét akarom rúgni a seggét? Biztos… biztos… csak… – Újabb csuklás.

Édes Jézus!

Kelletlenül elfordultam Aarontól, és a nővéremre néztem. Potyogtak a könnyei. És irtó pipának tűnt.

– Biztos csak az esküvői stressz – dünnyögte halkan.

Daniel, akinek időközben a létezéséről is megfeledkeztem, halkan mormolt valamit, és a sidrásüvegért nyúlt. Üres volt, ezért visszatette az asztalra, és elindult a bár felé.

– Ven aquí, tonta. – Gonzalo a karjaiba vette a nővéremet, aki a mellére hajtotta a fejét. Majd a feje fölött azt tátogta: Még több pia kell!

Bizony. Ha a menyasszony pityereg, a pia az utolsó reményünk.

Pláne, ha egy olyan sztori ríkatta meg, ami nem is igaz.

Mert nem lehetett az.

Hazugság az egész. Szemfényvesztés.

Aaron elferdítette az igazságot. Pont, ahogy kértem. Addig csűrte-csavarta, amíg bele nem illett a kis színjátékunkba. Csupán ennyiről volt szó, nem többről. Még ugyanaz az Aaron és Lina voltunk, mint New Yorkban.

S ha már itt tartunk, Aaron a főnökömmé lép elő.

Hallod ezt, te buta, önámító szív? Elég a hülyeségből!

Ha Aaron Blackfordról van szó, minden csak színjáték.

Mire átverekedtük magunkat a következő helyszínre, a klubba – igaz, hogy klubnak nevezni azt a szerény és csenevész bárt, amely éjféltől szórakozóhelyként üzemelt, erős túlzásnak számított –, kilencvenkilenc százalékban biztos voltam benne, hogy átléptem a becsiccsentés határát, és vízumot kaptam a tintások országába.

A maradék egy százalék megosztott volt. Amennyi sidrát magamba döntöttem, nem volt könnyű megállapítani, hogy csak az alkoholtól szédülök-e így, vagy legalább részben a pasitól, aki sólyomszemekkel figyel engem.

Aaron abbahagyta az ivást valahol Isabel sírógörcse meg a legény- és leánybúcsú többi tagjának az érkezése között. Nem voltam benne biztos, hogy ez jó. Teljesen józan volt, ami azt jelentette, hogy holnap az éjszaka minden apró részletére élénken emlékezni fog. Ami semmiképpen sem lehet jó. Úgy nem, hogy ha megérintett, felpezsdült a testem, majd elolvadtam a padlón. És úgy pláne nem, hogy valahányszor odahajolt hozzám, hogy megkérdezze, jól vagyok-e, és jól szórakozom-e, a szívem úgy döntött, hogy nem fér el a mellkasomban, és megpróbál kitörni belőle.

Amúgy meg? Lefoglalt a dübörgő zene, amely életre keltette a csípőmet és a lábaimat, ahogy a zsúfolt, sötét helyiségben mozogtunk.

Ahogy a többiekkel a nyomunkban – vagy nem, mert lehet, hogy útközben elveszítettük őket – belevetettük magunkat a tömegbe, hirtelen meglöktek, és hátrazuhantam. Aaron, aki a nyomomban jött, időben elkapott. Átkarolta a derekamat, a tenyere a csípőmön landolt.

Egyetlen gyors mozdulattal magához ölelt.

Mint aznap este már legalább százhússzor, a testem vibrálni kezdett, amint a hátam a melléhez simult. Lángolt a bőröm, ahol hozzáért. Hiába választott el minket a blúzom vékony anyaga és Aaron inge.

Hosszú, erős ujjaival megszorította a csípőmet.

Elfordítottam a fejem, hogy lássam az arcát, és nem érdekelt, hogy nyitva van a szám, a szemem meg nyilván ködös és bamba. Teljesen lefoglalt az érzés. Ugyanakkor nem tudtam eltitkolni. Valamilyen rejtélyes okból – talán az alkohol vagy Aaron közelsége miatt – egyszerűen képtelen voltam rá.

Ezért most először átadtam magam az érzésnek. Csak vele foglalkoztam. Élveztem, ahogy a testünk egymáshoz simul, ahogy Aaron lenéz rám. Rá figyeltem, arra, ahogy átkarol, és elálljuk az utat a bárba.

Összenéztünk a vállam fölött, és ellazultam a karjaiban. Valami felvillant a kék szemeiben. Azt hittem, elmosolyodom, ám komoran összeszorította a száját.

– Elkaptál – kiabáltam túl a bömbölő zenét. – Megmentőm! Mindig a megmentésemre siet, Mr. Kent.

Tudtam, hogy csak az alkohol beszél belőlem. Aaron azonban nem válaszolt. Összeszorította a száját, és néztem, ahogy ugrál az ádámcsutkája. Valaki kurjantott mögöttünk. Vagy a túlzsúfolt bár túlsó végéből. Fogalmam sem volt róla, hogy ki, és nem is érdekelt. Épp szólni akartam Aaronnak, hogy hagyja a fenébe, amikor az oldalához húzott. Széles kezébe fogta a kezemet.

Ez tetszett. Túlságosan is. Így aztán nem panaszkodtam.

Úgy vezetett át a helyiségen, mintha nem is én, hanem ő töltött volna itt megannyi korhely éjszakát ifjúkorában. A bár ugyanolyan sötét és zsúfolt volt, mint annak idején. A zene is túl hangosan szólt, és ragadt a padló a kilöttyintett piától.

Imádtam.

Azt is imádtam, hogy Aaron ma itt volt velem. Imádtam, ahogy megvédett, amikor véletlenül – vagy részegen – meglöktek.

Abban a pillanatban rengeteg dolgot imádtam. És rám tört a vágy, hogy beszámoljak neki róluk.

Megtorpantam, hátrafordultam, és pipiskedtem, hátha felérek a füléig, nem csak a hónaljáig, ami rém zavarba ejtő lenne.

– Na, hogy tetszik a hely? Nekem nagyon. Nem olyan, mint azok a puccos New York-i klubok, mi?

Aaron lehajolt, az ajka a fülem mellett volt.

– Igazán… hangulatos. – Egy pillanatra elhallgatott, de nem húzódott el. Megborzongtam. – Az elején izgultam egy kicsit. Bevallom őszintén. – Éreztem, hogy mosolyra húzódik a szám. No igen, ez a hely egyáltalán nem az ő stílusa. – De most… – folytatta, és az ajka a fülem alatti érzékeny ponthoz ért, amitől egyszerre olvadoztam és bizseregtem –, most úgy érzem, napkeltéig itt maradnék. Sőt, talán egy kicsit tovább.

Kinyílt a szám, ám ahogy meg akartam szólalni, valaki meglökött, és torkomon akadt a szó. Nekilöktek Aaronnak, így szemtől szembe kerültünk egymással. Rögtön éreztem a testemnek feszülő szilárd muszklikat, amelyek délelőtt megcsillantak a napsütésben.

Mintha áramütés ért volna, összerezzentem.

A testem arra késztetett, hogy hajszálnyi rést se hagyjak kettőnk között. Őrület, hogy mennyire szerettem volna hozzásimulni. A véremben volt a késztetés. Mintha a szívem színtiszta őrületet pumpálna az ereimbe. Megvadított. Annyira, hogy önkéntelenül felemeltem a karjaimat, és belecsimpaszkodtam Aaron nyakába. Egy pillanatra elkerekedett a szeme, majd különös szenvedély lángolt fel benne. A kék lángok felemésztették a kíváncsiságot, nyomukban nem maradt más, csak a kielégíthetetlen éhség.

Körülöttünk mindenki a zenére táncolt, amit bódult elmém furcsán ismerősnek talált. Latin zene volt; dekadens és muris, mint a spanyol nyári éjszakák általában. Nem tudtam, hogyan, szinte magától ringott a csípőm. Aaron a derekamra tette a kezét. Táncolni kezdtünk. Egy pillanatra elterelte a figyelmemet az emlék, hogy nem is olyan régen ugyanezt csináltuk. Milyen ironikus, hogy ilyen hamar visszakerültünk ebbe a helyzetbe, és akkor még teljesen más embernek tűntünk.

Ami érthetetlen volt.

De nem számított. Ma este nem.

Beletúrtam a rövid hajszálakba Aaron tarkóján, a csípőnk együtt ringott a latin ritmusra. Olyan puha, olyan nagyon puha volt a haja! Pont ilyennek képzeltem. Kicsit meghúztam a hajszálakat, nem is tudom, miért. Cserébe Aaron megszorította a derekamat, amitől forrni kezdett a vérem, a legérdekesebb helyekre tolult.

Nem bírtam megállni, megint lábujjhegyre álltam, nem volt szükség kifogásra, hogy közelebb kerüljek az arcához. Nem fintorgott, nem is mosolygott, viszont volt valami az ábrázatán, amitől másképp nézett ki. Valami kendőzetlen. Igen, ez az. Nyoma sem volt a megszokott merevségnek. És ezért jóképűbbnek tűnt, mint valaha.

Esetleg elmondhatnám neki.

Már a nyelvem hegyén voltak a szavak, és Aaron lenézett az ajkaimra. A pillantása láttán mintha ezernyi pillangó rebbent volna a mellkasomban.

– Aaron – szóltam, azonban elvonta a figyelmemet a nézése. Szerintem már nem is táncoltam. Mit is akartam mondani?

– Bízol bennem, Catalina? – kérdezte.

Igen. A válasz a fejemben villogott, de nem adtam neki hangot. Valamitől a torkomon akadt ez a négybetűs szó. Valamitől, amiről megfeledkeztem.

Aaron szétnyitotta az ujjait, mindkét hüvelykujja végigsiklott a blúzomon. Az egyik becsúszott a szegély alá. Beleborzongtam, ahogy hozzáért a meztelen bőrömhöz.

– Nem, még nem – súgta a fülembe, és az ajka az arcomat súrolta, elakadt tőle a lélegzetem. – De majd fogsz; teszek róla.

Én… nem igazán értettem. Sem akkor, sem a közeljövőben. Nem is számított, hiszen olyan közel volt a szája az enyémhez. Amikor az ajkai az állkapcsomat cirógatták, olyan leheletfinoman, hogy szinte beleőrültem. Ha megmozdulok, ha csak elfordítom a fejem, és…

Egy sikítás és egy, a karomat megragadó kéz kipukkasztotta a formálódó gondolatot a fejemben.

Mire észbe kaptam, már el is vonszoltak Aarontól. Újabb hangos visítás jelezte, hogy ki az, aki a hátam mögött ráncigál.

– ¡Lina, nuestra canción! – rikácsolta túl a zenét a nővérem, majd megálltunk egy keskeny résben a tömeg közepén, ahol volt elég hely.

A mi dalunk?

Ahogy hallgattam a hangszórókból bömbölő számot, az agyam lassan feldolgozta az új információt.

Képtelenség volt nem felismerni a dalt. Nem csoda, hisz a hírhedt videófelvételt rólam és a nőveremről, ahogy erre a dalra táncolunk, legalább ezerszer lejátszották a családi összejöveteleken és karácsonyokon az elmúlt húsz év során. A zene és a tánclépések örökre beleégtek a fejembe. A Yo Quiero Bailar ment Sonia y Selenától, ami csak egyet jelenthetett.

– Vesztes, fizess! – kurjantott fel Gonzalo.

A tömeg hátrahúzódott, és a menyasszony csapatának többi tagja belépett mögénk, hogy előadjuk a táncot, amiért elvesztettük a nászkupát.

Felpezsdült a testem az ismerős ritmusra.

– Ezért még megfizetsz, kerge ara! – kiabáltam túl a zenét, ahogy összenéztünk, és felvettük az elhíresült tánc kezdő pozícióját.

– Én?! – kiáltott vissza, miközben egy ritmusra roptuk. – Később megköszönöd.

Feltett kézzel megpördültünk, majd végigsimítottunk a testünkön.

– Mire célzol? – kérdeztem, ahogy összedugtunk a csípőnket a hülye tánc közepén.

Éreztem, hogy a rögtönzött háttértáncosaink is mögöttünk ugrálnak. Igyekeztek leutánozni a mozdulatainkat, amennyire tudták. Mentségükre szóljon, hogy nem volt könnyű utánozni azt a részeges hadonászást, amit a nővéremmel műveltünk.

– Úgy értem, hogy… – szólt Isabel, amikor megint közelebb léptünk, egymással szembe, és a fejünk fölött belecsaptunk egymás tenyerébe. Majd a zene ütemére leereszkedtünk egészen a földig, a szándék a csábító mozgás volt, a valóság viszont fájdalmasan ügyetlenre sikeredett. – Ha a pasid izzó tekintete jelent valamit, ma éjjel extra menetben lesz részed.

Amint eljutott a fülembe, és felfogtam, amit mondott, majdnem lehidaltam.

Felkaptam a fejem, a közönség felé néztem, és rögtön megtaláltam azt a bizonyos szempárt. Az „izzó tekintetet”, ahogy Isabel mondta. És amíg a testem követte a zenét, emlékezetből végrehajtva a táncmozdulatokat, nem bírtam levenni a pillantásom arról az átható, kék szempárról.

Szinte szórakozottan táncoltam, nem képtelen voltam elfordítani a fejem. Megbabonázott az a két különös fénnyel ragyogó kék pont. S míg én az ereimben hömpölygő alkoholra foghattam a dolgot, nem tudtam, Aaronnak mi a mentsége.

Olyan átéléssel figyelte a nevetséges és bárgyú táncocskánkat, mintha vérprofikat látna, nem egy tinédzserkorú tesók által évekkel ezelőtt kiagyalt mozdulatsort. Úgy nézett rám, mintha nem pusztán felnőtt nő lennék, aki épp hülyét csinál magából ezzel a seggrázással, hanem mint aki nem tud betelni a látvánnyal. Mint aki mindjárt átfurakodik a tömegen, és idelép elém, hogy a legapróbb mozdulataimat is közelről láthassa.

Még senki sem nézett így rám. Soha.

Amikor véget ért a dal, és felcsendült a következő egy évtizeddel ezelőttről, belesajdult a szívem abba, ami Aaron és köztem történt. Sürgető érzés volt. Beleszédültem és kimelegedtem, s legszívesebben kibújtam volna a bőrömből.

Bevillant, ahogy egymáshoz simult a testünk. Alig néhány perce.

Sebesebben dobogott a szívem, és próbáltam összeszedni magam, lelassítani a légzésemet. Ömlött a hátamról és a karomról az izzadság, és az egész testem beleremegett abba, amit nem voltam képes elfojtani.

Levegőre volt szükségem, friss levegőre. Az mindig segít.

– Kilépek egy pillanatra – mondtam Isabelnek, és átöleltem.

A nővérem bólintott, de már a zenére figyelt, ami történetesen a kedvenc dala volt. Az ajtó felé indultam, vissza sem mertem nézni Aaronra. Nem bírtam. Egyszerűen… nem ment.

Rendbe kellett szednem a gondolataimat.

Miután átpréseltem magam a táncoló testek tömegén, elhagytam az épületet. Meleg, párás éjszaka volt, jólesett a tenger felől fújdogáló, hűs szellő érintése.

Fellélegeztem, ám csak egy pillanatra. Hirtelen úgy éreztem, mintha ólomból lenne a lábam.

De ez még mindig jobb volt, mint ami odabent tört rám. Keservesen megbántam minden korty alkoholt. Tisztább fejjel talán lenne esélyem felfogni, hogy mi a fene történik velem. Különösen, hogy miért próbál kelepcébe csalni a szívem.

Leroskadtam az út szélére, hogy megpihenjek. Sétálóutca volt, csak az itt lakók hajthattak be ide kocsival. Tekintve, hogy majdnem hajnali három óra volt, nem sok esélyt láttam arra, hogy palacsintává lapítanak. Ezért nem siettem, vártam, hogy elmúljon a forró bizsergés.

Behunyt szemmel a térdemre könyököltem, és a bárból kiszűrődő, fojtott zenére koncentráltam.

Kinyílt, majd rögtön be is csukódott mögöttem az ajtó.

Tudtam, hogy ő az, mielőtt megszólalhatott volna. Nem kellett mondania semmit. Úgy tűnik, rá voltam hangolódva erre a hallgatag férfira, akinek a jelenléte minden szónál beszédesebb volt. Nem fordultam meg, csak hallgattam közeledő, súlyos lépteit a langyos kövezeten. Aaron letelepedett mellém. Kinyújtotta hosszú lábait, így legalább kétszer annyi helyet foglalt el, mint én.

Az ölembe tett egy palack ásványvizet.

– Talán jobb, ha ezt megiszod – közölte. Még nem múlt el teljesen a letaglózó érzés, amely arra késztetett, hogy kijöjjek levegőzni, és amely eltompította a gondolataimat. Aaron bátorítóan megbökte a lábamat a térdével. Lenéztem a palackra az ölemben. Hirtelen mérhetetlen fáradtság tört rám, nem bírtam felemelni a kezemet, hogy kinyissam. Az egész testem elnehezült. Aaron annyira közel volt, olyan nagy és meleg volt a teste, szinte hívogatott, hogy hajtsam a karjára a fejem, és hunyjam be a szemem egy percre. Csak egy rövid szundikálás erejéig. – Ne aludj el, bébi! Kérlek. – Aaron kivette az ölemből a palackot, lecsavarta a kupakját, és a kezembe nyomta. – Igyál! – szólt lágyan.

Még egyszer meglökött a lábával.

És milyen szép lába volt! Több izom volt a combjában, mint nekem az egész testemben. A számhoz emeltem a palackot, és belekortyoltam a vízbe, közben folytattam a gyönyörködést.

Igazán jóképű ez a jobb combocska itt mellettem, gondoltam, és visszaejtettem a palackot az ölembe.

Halk kuncogás ütötte meg a fülemet, és felnéztem a hang forrására. Aaron szája félmosolyra húzódott, elvonta a figyelmemet.

– Köszönöm – mondta, és egyre szélesebben mosolygott. – Még senki sem dicsérte meg ezt a konkrét testrészemet.

Összevontam a szemöldökömet.

Hangosan beszéltem volna?

Ó, a fene egye meg!

Szótlanul bámultam rá, és úgy döntöttem, iszom még egy kis vizet. Nyilvánvalóan ki voltam száradva, ha mindent kimondtam, ami megfordult a fejemben.

– Jobban vagy? – kérdezte Aaron.

– Még nem igazán – megkockáztattam egy reszketeg mosolyt. – De azért kösz.

Megjelentek az ismerős ráncok a homlokán.

– Visszaviszlek a lakásba. Gyere! – A lábak, amelyeket megcsodáltam, most megfeszültek, készen arra, hogy felemeljék Aaron testét.

– Ne, várj! – Rátettem a kezem arra a bizonyos jóképű – és, ó, atletikus! – combocskára, és megállítottam. – Kérlek, még ne! Nem maradhatnánk itt még egy kicsit?

Aaron kék szeme számítóan méregetett, talán az állapotomat mérte fel. Közben izmos testével nem mozdult mellőlem.

– Kösz. – Újra lenéztem kinyújtott lábaira. – Valamit el kell mondanom. Egy vallomást. – Nem néztem az arcára, azt viszont így is éreztem, hogy megdermed a teste. – Rákerestem a Google-ön a nevedre. Csak egyszer. De megtettem. – Aaron elmerengett ezen egy pillanatra. Nem mondott semmit. Csupán fogta az ásványvizemet, kinyitotta, és intett, hogy igyak még. Engedelmeskedtem, és felhajtottam a maradékot. Aaron elvette az üres palackot, és mintha motyogott volna valamit; nem értettem, hogy mit. – Egy csomó infót találtam rólad, tudod? Ezért engedélyeztem magamnak egyszer, hogy rád keressek – vallottam be félénk mosollyal. – Féltem, hogy olyasmire bukkanok, ami megváltoztatná a véleményemet rólad.

– És találtál?

– Igen is, meg nem is. – Megváltoztatta a véleményemet mindaz, amit Aaronról találtam? Erre nem tudtam válaszolni. – Többoldalnyi fényképet görgettem le, mire a Google nem tudott több találatot mutatni.

– Az rengeteg találat.

– Gondolom. – Vállat vontam. – Akarod hallani, hogy mire jöttem rá? – Nem válaszolt, ezért belevágtam: – Volt rólad egy kép egy pálya közepén; hátat fordítottál a kamerának, és a kezedből lógott az aranyszínű sisakod. Nem láttam mást, csak a hátadat, de megesküdtem volna, hogy tudom, milyen képet vágsz. Szinte láttam magam előtt, ahogy összevonod a szemöldöködet, és összeszorítod a szádat… mint amikor ideges vagy, de nem akarod kimutatni. – Aaron mélyen hallgatott, ezért rásandítottam. Engem nézett, és úgy tűnt, sikerült ledöbbentenem. Ma este azonban nem bírtam visszafogni magam, és az sem érdekelt, ha túl sokat mondok vagy fedek fel. – Aztán ott voltak az újságcikkek – folytattam. – Többet is találtam, mind felmagasztalt mint játékost. Azt írták, az NFL felé tartasz. Aztán hirtelen abbamaradtak a cikkek. Mintha egyszerűen eltűntél volna a föld színéről. – Aaron tekintete üres volt, mint aki lélekben nem is itt van, a spanyol kisváros sétálóutcájában, ahol felnőttem. Folytattam, nem azért, hogy kicsikarjam belőle a részleteket, hanem mert úgy éreztem, magyarázattal tartozom: – Kétlem, hogy olyan sok sztárfocista akad, aki hajlandó szögre akasztani a sisakját egy középvállalat sokkal kevésbé csillogó mérnöki állásáért. – Nem sokat konyítottam a főiskolai amerikai futballhoz, de ragadt rám annyi a Google-ről, hogy tudjam, nem tévedek. – Amióta tudomást szereztem róla, egyre csak azon tűnődöm, hogy mi késztethetett ilyen döntésre. Lesérültél? Kiégtél? Mi okozhatta, hogy otthagytál csapot-papot, sisakot? – Végighúztam az ujjaimat a karján. Arra számítottam, hogy összerezzen, de nem tette. Ehelyett az ujjaim közé fonta az ujjait, majd a combjára tette az összekulcsolt kezünket. – Megértem, ha nem akarsz beszélni róla. – Megszorítottam a kezét. Tényleg megértettem, igaz, ettől még csalódottságot éreztem volna. – Ha nem akarod elmondani.

Egy hosszú pillanatig Aaron egy árva szót sem szólt. Ez idő alatt megbékéltem a gondolattal, hogy sosem fog megnyílni előttem. Nem mintha hibáztatnám érte. Én sem voltam teljesen őszinte a múltammal kapcsolatban. De hiába próbáltam leállítani magam, a szívem nem hagyta, hogy félresöpörjem a kíváncsiságomat. Tudnom kellett. Mindent ki akartam deríteni a múltjáról, mert legbelül biztos voltam benne, hogy csak így érthetem meg a jelenkori Aaront. És az, hogy nem tárulkozott fel előttem, arra emlékeztetett, hogy én sem jelentettem neki többet, mint bárki más.

– Catalina – szólalt végül, és kieresztett egy mély, fáradt sóhajt. – El akarom mondani. Bármit boldogan elmondok neked magamról.

A szívem úgy döntött, folytatja az eszeveszett tombolást a mellkasomban. Bármit elmond nekem!

– De alig állsz a lábadon. Nem vagy olyan állapotban, hogy kibírj egy beszélgetést.

– Kibírom – vágtam rá gyorsan. – Annyira azért nem vagyok részeg. Meghallgatlak, ígérem. – Igaz, hogy kicsit jobban éreztem magam, bár még volt rá esély, hogy eltaknyolok, ha túl gyorsan mozgok. Ez azonban nem állított meg. – Bebizonyítom. Idenézz! – Feltápászkodtam, és vészesen kilengett a felsőtestem. Nem számított. Akkor is bebizonyítom Aaronnak, hogy jól vagyok.

Nem hagyhatom, kicsússzon a részeges ujjaim közül ez a lehetőség…

Két széles tenyér akadályozta meg az esést, elkapták a derekamat.

– Csak óvatosan! Inkább ne álljunk fel! – mondta Aaron, majd könnyedén visszaültetett maga mellé. Egy kicsit talán túl közel. Nem mintha panaszkodnék. – Tényleg ennyire szeretnéd tudni?

– Igen. Mindent tudni akarok – vallottam be szégyentelenül.

Aaron örömtelenül felnevetett.

– Nem gondoltam, hogy így fog sor kerülni rá. – Tompa elmém ezt nem igazán értette, mielőtt azonban megkérhettem volna, hogy pontosítson, folytatta: – Mindig is űztem az amerikai focit. Majdnem két évtizedig másra sem tudtam gondolni. Apám egész komoly edző volt akkoriban odahaza, a washingtoni Seattle-ben. – Aaron megrázta a fejét, és kusza, rövid fürtjei megcsillantak a derengő lámpafényben. – Felismerte a tehetségeket, milliószor kiszúrta már őket. Erről volt híres. Így amikor rájött, hogy bennem is megvan az a plusz, amiről annyit beszélt, olyan volt, mintha csak erre készült volna az évek során… Hogy tökéletes játékost faragjon a fiából.

– Gyerekkorod óta ő volt az edződ? – mormoltam.

Aaron kinyújtotta a lábait, és a térdére könyökölt.

– Ennél többről volt szó. A személyes projektje lettem. Hirtelen az ölébe pottyant ez a gyerek, a saját gyereke, akiből bármi lehetett, amiről eddig álmodott. Megvoltak az eszközei és a tapasztatai ahhoz, hogy valóra váltsa az álmát. A kudarc szóba sem jöhetett. Keményen dolgozott, hogy perfekt focirobottá programozzon, attól a pillanattól kezdve, hogy elég erősek voltak a lábaim a futáshoz, a kezeim pedig elég nagyok, hogy elkapjam a labdát. – Aaron elhallgatott. A félhomályos utcát nézte, és elkomorultak a vonásai. – Mindketten ezen dolgoztunk. És sokáig csak ez táplált engem.

Önkéntelenül közelebb húzódtam, amíg hozzá nem simult a karom és a vállam.

– És mi változott? – kérdeztem, és kissé nekidőltem Aaronnak. – Miért nem élvezted többé a játékot?

Rám sandított a szeme sarkából, és megenyhült az arca.

– Az a fotó, amit korábban említettél… – szólt, majd elfordította az arcát, és belebámult a sötétségbe. – Az volt az utolsó meccsem. – Aaron habozott, és tudtam, hogy szüksége van egy pillanatra, hogy összeszedje magát, mert megváltozott a hangja. – Pontosan egy évvel anya halála után. – Elszorult a szívem, és legszívesebben átkaroltam volna, hogy megóvjam a fájdalomtól, amelybe beleremegett a hangja. Ehelyett csak megfogtam a kezét, és az ujjai közé fűztem az ujjaimat. Aaron az ölébe vette az összekulcsolt kezünket. – Abban a pillanatban, ahogy ott álltam, és elnéztem a tömeget meg a csapattársaimat, akik a győzelmünket ünnepelték, ami engem hidegen hagyott, úgy döntöttem, hogy kiszállok. Így is tettem.

– Nagyon nehéz lehetett – mondtam, és a hüvelykujjammal megsimogattam a kézfejét. – Az egész, elveszíteni az anyukádat, és feladni valamit, amiért egész életedben dolgoztál.

– Az volt, igen. – Lehajtotta a fejét, és lebámult a kezünkre. – Apa nem értette meg. Meg sem próbálta megérteni. – Keserűen felnevetett. – Anya diagnózisa után a futballkarrierem jelentette a tökéletes menedéket. Ám ahelyett, hogy megerősítette volna az apa–fia kapcsolatot, edzővé és játékossá redukált minket. Csak ennyit jelentettünk egymásnak.

Még több veszteség. Megszakadt a szívem. Megszorítottam a kezét, majd lassan a karjára hajtottam a fejem.

Folytatta:

– Azt mondta, eldobom magamtól az életemet. A jövőmet. Hogy elbukom. Hogy ha kihagyok egy ilyen lehetőséget, ami megváltoztatná az életemet, akkor látni sem akar többé. Így aztán lediplomáztam, és otthagytam Seattle-t.

Aaron még mindig az ölében tartotta a kezem; az ujjai szorosabban fonódtak az ujjaim köré, ahogy beszélt. A fejem a vállán nyugodott, a másik kezemet a karjára tettem. Anélkül, hogy szorosan átöleltem volna – amiből nem biztos, hogy elengedtem volna, legalábbis az éjszaka hátralévő óráiban –, csak így tudtam kifejezni, mennyire sajnálom, hogy ilyen dolgokon kellett keresztülmennie.

– Nagyon nehéz lehetett úgy felnőni, hogy valaki másnak az elképzelése diktálta neked, kivé válhatsz, és kivé nem.

Szórakozottan babrált az ujjaimmal, libabőrös lettem a puha cirógatástól.

– Így visszatekintve már én is tudom. De akkoriban nem vettem észre; normálisnak tartottam a helyzetet. Megmondták, mi a célom, én meg egyszerűen elindultam felé – magyarázta, és végighúzta a hüvelykujját a csuklómon. – Sosem voltam boldogtalan… legalábbis amíg rá nem döbbentem, hogy talán boldog sem voltam igazán.

– És most? Most igazán boldog vagy, Aaron?

Cirógató ujjai megálltak a levegőben, és habozás nélkül válaszolt:

– Igazán? Még nem. De apait-anyait beleadok, hogy elérjem ezt a célt.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

O lyan ügyetlenül próbáltam bejutni a hálószobába, hogy egy gyanútlan szemlélő számára nyilvánvaló lett volna, mindjárt elterülök a padlón. És ez benne is volt a pakliban. Csoda, hogy még képes voltam mozogni, amikor alig bírtam felemelni a lábamat a padlóról, csak húztam magam után.

Ironikus módon, és ellentétben a testem által sugallt képpel, ahogy átléptem a küszöböt, úgy éreztem, még sosem voltam ennyire éber.

Cikáztak a fejemben a gondolatok. Igyekeztem mindent feldolgozni, amit Aaron mesélt a múltjáról. Addig forgattam és elemezgettem a legapróbb információmorzsákat, amíg meg nem győződtem arról, hogy sikerült az emlékezetembe vésnem őket, és semmit sem felejtek el.

Kit érdekel, hogy minden lépésbe beleremegnek a lábaim, és sajog a testem a kimerültségtől? Aaron vallomása – annak tartottam, mert olyan érzés volt, mintha egy gondosan őrzött titkot osztott volna meg velem – kisebb zavart okozott a fejemben.

És a mellkasomban. Határozottan. Ahogy az ott lapuló kis szerv összehúzódott, és kitágult, még mindig nem tudtam mit kezdeni azzal a tudattal, hogy nem kéne így éreznem. Se cselekednem. Titkon szerettem volna megint annyira részeg lenni, hogy ne érdekeljen, de miután Aaron belém diktálta a vizet, és többet nem piáltam, amikor visszamentünk a hírhedt bárba, ez a kifogás már nem állt a rendelkezésemre. Hajnali öt óra is elmúlt, és az alkohol hatása halk zúgássá tompult, ami azt jelentette, hogy a másnap nem lesz fenékig tejfel.

Nem fogtam fel, hogy a szoba kellős közepén állok és a semmibe bámulok, amíg Aaron be nem csukta maga mögött az ajtót. Amikor megfordultam, a pohár vízre esett a pillantásom, amit a kezében tartott.

Odalépett vele az éjjeliszekrényhez, ahová kipakoltam pár cuccomat, és letette a poharat.

– Ez az enyém? – Már tudtam a választ, mégis szívmelengetőnek találtam ezt az apró gesztust. Akárcsak azt, ahogy egész este gondoskodott rólam. Már… nem is tűnt olyan aprónak. – Ha továbbra is ilyen figyelmes leszel, nem lesz könnyű visszatérni a való életünkhöz.

Talán nem kellett volna ezt mondanom, vagy így fogalmaznom, csakhogy az est folyamán történtek után Aaron mintha kezdett volna kicsúszni az ujjaim közül.

Bólintott, és kissé elkomorult. De nem szólt semmit arra, amit mondtam. Ehelyett nekiállt kigombolni az ingét, majd meggondolta magát, és inkább az órájával babrált.

Kiszállt az erő a lábamból – nem a jó értelemben –, és az ágy széléhez léptem, majd leültem az egyszerű, selymes takaróra. Hogy ne zuhanjak rögtön a fekvőfelületre, fáradtan felsóhajtva fújtam ki magamból a feszültséget. Mielőtt azonban ellazulhattam volna, ledermesztett a felismerés.

Az ágy.

Ma éjjel mindketten ebben az ágyban alszunk.

Ez valahogy teljesen kiment a fejemből. És amikor újra eszembe jutott, különös dolgok történtek a bensőmben. Nem vicces dolgok, hanem roppant izgalmasak. Kimelegedtem tőlük.

Nos, ha én így éreztem, és még ágyba se bújtunk, el sem tudtam képzelni, mi történik, ha egy takaró alatt találjuk magunkat Aaronnal. Az ő nagy teste és az én tömpe tagjaim ugyanazon a keskeny matracon.

Én meg… basszus.

Hogy elvonjam erről a gondolataimat, feladatot adtam a két kezemnek, és lehúztam a balerinacipőt görcsölő lábaimról. Miután ezzel végeztem, a halántékomat dörzsöltem, és azt ismételgettem magamban, hogy le kell higgadnom, mert ez már nem oké. Felnőtt emberek vagyunk. Egy ágyban fogunk aludni. Na és?

– Nagyon rossz? – kérdezte Aaron az ágy vége mellől.

Felnevettem, de a hangom inkább halálhörgésre emlékeztetett.

– Nos… – köhécseltem –, úgy érzem, mintha eltiport volna egy ingerült és böhöm nehéz antilopcsorda, amely baromira siet valahová.

Aaron belépett a látóterembe, és megállt előttem.

– Mufasa halálára célzol?

Megálltak az ujjaim a halántékomon.

– Szereted Az oroszlánkirályt?

– Hát persze.

– És más Disney-filmeket? – Gondoltam, szerencsét próbálok.

Aaron változatlanul komoly képpel nézett rám.

– Mindegyiket.

Basszus. – Még a Jégvarázst is? Na és az Aranyhaj és a nagy gubancot? A hercegnő és a békát? – kérdeztem, mire bólogatott.

– Imádom az animációs filmeket. Megnyugtatónak találom őket. – Bedugta a kezét a farmerzsebébe. – Disney, Pixar… rajongok értük.

Ez már igazán túl sok. Először megnyílik nekem a gyerekkorával kapcsolatban, most meg ez. Meg akartam kérdezni, hogyan és miért, de felmerült bennem egy sürgetőbb kérdés.

– Melyik a kedvenced?

Könyörgök, nehogy azt mondd, amelyiktől szívrohamot fogok kapni. Nehogy azt mondd!

– A Fel.

Basszus. Azt mondta. A szívem nem bírt lépést tartani velünk. És az a pici pont, amely egész este olvadozott, egyre nagyobbra nőtt.

– Ó – sóhajtottam fel. Csak ennyit bírtam kipréselni magamból.

Lecsukódott a szemem, és tovább masszíroztam a halántékomat. Pedig lehet, hogy inkább szívmasszázsra lett volna szükségem.

– Ennyire rossz? – Aaron úgy nézett rám, mint aki próbál felmérni valamit. Nyilván a részegségem mértékét.

– Ne izgulj! – Legyintettem. – Jól vagyok. Már nem vagyok részeg. Ígérem, nem foglak összehányni éjjel.

Erre nem kaptam választ, és rögtön megbántam, amit mondtam.

Aaron szó nélkül bevonult az egérlyuk méretű fürdőszobába, és magamra hagyott a zavarommal meg a kaotikus gondolataimmal.

Amelyek többnyire körülötte forogtak – elképzeltem, ahogy animációs filmeket néz az otthona magányában, különösen a Felt, és talán rokon lélekre talál Carlban –, meg az istenverte ágy körül.

Lassan talpra álltam.

Végigsiklott a tekintetem a takaró geometrikus mintáján, egészen a párnákig. Odahajtjuk a fejünket, egymástól alig pár centire. A korábbi érzelmeimet lassan izgalom és… valami új váltotta fel.

Le kellett hűtenem magam. Ez csak egy ágy. Felnőtt emberek vagyunk, akik egymás mellett fognak aludni. Most már… barátok vagyunk? Nem, azt azért mégsem. De már nem csak kollégák voltunk egymásnak. Ha sikerül is megfeledkeznem arról a tényről, hogy hamarosan a főnököm lesz, már akkor sem csupán két munkatársnak számítottunk, akik együtt dolgoznak, rendszeresen vitába keverednek, és tíz percnél tovább nem bírják elviselni egymást. A megállapodásunk – ez a kamukapcsolat, amit eljátszunk – kizökkentett minket abból a gondosan körbehatárolt zónából. Merőben új és feltérképezetlen vidékre kerültünk. És most sokkal többet jelentettünk egymásnak, mint valaha. Most…

Most egy ágyban fogunk aludni. Csak ezt tudtam biztosan.

És azt, hogy muszáj abbahagynom ezt az önmarcangolást. Muszáj… megőriznem a hidegvéremet. Bizony. Ha egy ágyban alszunk, úgy kell viselkednem, mintha nem lenne nagy ügy. Még ha az is. Mert kurvára az. Aaron ezt éreztette velem a gyengéd, megnyugtató érintésekkel, és azzal, ahogy megnyílt előttem – ami éppolyan provokatív volt.

Mit is mondott nekem egyszer Rosie?

„Engedd szabadjára a céljaidat! Képzeld el őket!”

Pontosan ezt kellett tennem.

Ezért elképzeltem magam szenvtelennek. Közömbösnek. Higgadtnak. Egy jégtömb voltam a hóvihar közepén. Szilárdan álltam. Megingathatatlanul, hűvösen és nyugodtan.

Ez az.

Ezzel a tudattal léptem a szekrényhez, és kivettem a pizsamámat – egy sortot egy régi pólóval, amelyre merész, sárga betűkkel rá volt nyomva: Science Rocks. Most, hogy megváltozott a szobabeosztás, kicsit már bántam, hogy nem fordítottam több figyelmet az éjszakai viseletemre. Ugyanakkor megfordult a fejemben, hogy Aaronnak tetszeni fog a póló üzenete. Talán még egy olyan félmosolyt is rám villant, ami…

Nem! Egy jégtömb nem gondolhat ilyesmire.

Aaron szótlanul kilépett a fürdőszobából, még mindig rajta volt az ing, de már két újabb gomb volt kigombolva – ami, emlékeztettem magam, semmilyen hatással nincs rám –, és egyenesen a saját ruháihoz lépett. Én sem törtem meg a csendet, bementem a fürdőszobába, hogy megmosakodjam és átöltözzek.

Miután végeztem, és magamra húztam a pizsamámat, vettem egy mély és reményeim szerint üdítő lélegzetet, majd kiléptem a hálóba.

Nem tudom, mire számítottam, de teljesen váratlanul ért, amikor megpillantottam Aaront egy szál pizsamaalsóban. A nadrág alacsonyan ült a csípőjén – olyan alacsonyan, hogy kilátszott az alsógatya gumipántja –, a színe sötétszürke volt, ami illett a bőréhez.

Felkúszott rajta a pillantásom, és ott volt előttem az a káprázatos mellkas, csillogott az izzadságtól a napsütésben…

Jézusom, nem, nem, nem!

Abba kell hagynom a bámészkodást. Úgy faltam a tekintetemmel, mint aki még soha nem látott meztelen mellkast azelőtt. Ez nem normális. Nem tesz jót a mentális egészségemnek.

Elfordultam tőle, túl hirtelen mozdulattal, és a levett ruháimmal babráltam. A szemem sarkából láttam, hogy felhúzott egy rövid ujjú pólót.

Helyes. Így már sokkal jobb. Takard csak el azokat a formás mell- és hasizmokat, te nevetségesen eszményi férfi, aki szereted a Fel című Disney-filmet.

Kihúztam a keskeny komód fiókját, és belebámultam. Rádöbbentem, hogy semmi sem kell belőle, és visszatoltam. Kinyitottam a szekrényajtót, és megint erre a következtetésre jutottam. Halkan szentségeltem a saját, nyilvánvaló hülyeségem miatt, és éreztem, hogy Aaron odalép a hátam mögé.

Gombóccá gyűrtem a kezemben a szennyes ruhát.

A belső hang elnémult a fejemben, amikor Aaron gyengéden hozzáért a karomhoz, s egyből odalett a szándék, hogy hűvös és higgadt maradjak.

– Mi a baj? – Aaron végighúzta az ujjait a karomon. – Összevissza kapkodsz.

– Nincs semmi baj. Jól vagyok – hazudtam, és megremegett a hangom. – Tök… nyugodt vagyok.

Nem voltam.

Aaron még egyszer végighúzta rajtam az ujjait, én pedig nem fordultam felé. Tudtam, hogy vár valamit, ám a szavaimat hosszú hallgatás követte. Ő felsóhajtott.

– A padlón fogok aludni.

A hangja olyan rosszul csengett, hogy megfordultam, és felnéztem rá. Már elindult, ezért megragadtam a karját, vékony ujjaimmal a csuklójába csimpaszkodtam. Éreztem a pulzusát az ujjbegyeim alatt.

– Ne! – suttogtam. – Mondtam, hogy nem kell. Az ágyon alszunk. Mindketten. – Lenyeltem a gombócot a torkomban. – Nem ez a problémám. – Tulajdonképpen nem hazudtam. Tudtam, hogy Aaron készséggel az ágy peremére húzódik, ha csak egy kicsit is úgy látja, hogy kényelmetlenül fekszem. Jaj, a fenébe is, akár a padlón is aludna, ha hagynám. – Én csak… – Megráztam a fejem, nem tudtam, hogyan fejezzem be a mondatot. Nem mertem befejezni.

Nem attól félek, hogy befekszel mellém az ágyba, szerettem volna mondani. Hanem magamtól, és attól, ami a fejemben zajlik, meg abban a hülye kis szervben a mellkasom ketrecében, attól félek. Magamtól, és attól, hogy mire lennék képes. Ez a színjáték, amit előadunk, valahogy összezavarta a dolgokat.

Még egy teljes nap sem telt el azóta, hogy leszálltunk Spanyolországban, máris úgy éreztem, hogy alig húsz óra leforgása alatt minden megváltozott Aaron és köztem, ami két éven át változatlan volt.

Hogyan lehetséges ez?

– Mondd el, mi jár a fejedben! Bennem megbízhatsz. – Felemelte a szabad kezét, és a tenyerébe vette az arcomat. – Hadd bizonyítsam be!

Egek, másra sem vágytam. Csak erre.

Ám úgy éreztem, mintha egy sziklaszirtről készülnék leugrani. Merész gondolat volt. Túlságosan vakmerő. Halálra rémített.

Felnéztem a szemébe, és rádöbbentem, hogy bele tudnék merülni a kékjébe. Ez pedig tovább szította a félelmemet. A jégtömb, amivel néhány perce hitegettem magam, nyomtalanul eltűnt. Ettől az egyszerű gesztustól – a meleg kezétől az arcomon – elolvadtam. Nem maradt belőlem más, csak egy vízfolt. Ilyen hatással volt rám.

– Nem tudom, hogyan. – A tenyerébe hajtottam a fejem. Csak egy pillanatra. Ennyit engedtem meg magamnak.

Aaron elhúzta a kezét, és elvette a karom alá gyűrt ruhagombolyagot. Letette őket valahová. A padlóra, a komódra vagy az ágyra – fogalmam sem volt, hová, és nem is érdekelt. Úgy nem, hogy különös fény csillant a szemében. Az eltökéltség fénye.

A szívem mélyén tudtam, arra készül, hogy megmutassa nekem: megbízhatok benne. Hogy a mélybe ugorhatok, és nem esik bajom. Hogy talán nem hagy megfulladni, ha megtenném.

Valami megváltozott a szobában. Sűrű és vibráló lett körülöttünk a levegő.

– Hunyd be a szemed! – kérte. Noha nem kérésnek hangzott. Nem igazán.

De nem számított, mert egyből lecsukódott a szemhéjam.

Életemben most először pontosan azt tettem, amire Aaron kért, méghozzá ellenkezés nélkül. Egyetlen porcikám sem vágyott másra, csak arra, hogy követhesse az utasításait. Hogy megmutassa nekem, amit akar, bármi legyen is az.

Megszabadultam a válaszadás terhétől.

Éreztem, hogy odalép hozzám, a közelsége hívogató meleg takaró volt, amelybe be akartam burkolózni.

Ahogy múltak a pillanatok, és vártam, kiélesedtek az érzékeim. Hallottam a saját szuszogásomat, éreztem, ahogy emelkedik és süllyed a mellkasom, ahogy szétárad a vér az ereimben, és egyre nagyobb hévvel ömlik a halántékomba. Éreztem az Aaron erős testéből sugárzó hőt, amely hullámokban érkezett, tökéletes összhangban a szívverésemmel.

Vártam, amíg a hallgatása betöltötte a kettőnk közti űrt. A sötétségben, amely szinte elnyelt, úgy vártam a hangját, az érintését, a mozdulatát, mint még soha semmit. Mint aki kiugrik a bőréből, ha Aaron nem csinál mindjárt valami az első utasítását követően. Gyűlöltem és élveztem minden másodpercet, amely elválasztott attól, ami ezután következett.

– Egyszer már megmondtam neked, hogy milyen türelmes vagyok. – Aaron lehelete a halántékomat cirógatta, még a tarkóm is belebizsergett az érzésbe. – Hogy nem félek keményen megdolgozni azért, amit akarok.

Közelebb. Sokkal közelebb volt, mint hittem, s noha nem ért hozzánk, szinte sütötte a bőrömet a testéből áradó hő. Tehetnék ellene. Csak fel kell emelnem a kezem, és megérinthetném az ajkakat, amelyek olyan közel jöttek a fülemhez. Vagy el is lökhetném magamtól, hogy véget vessek ennek a kínszenvedésnek.

Ám ekkor folytatta:

– Nem voltam teljesen őszinte. – Semmit sem csináltam. Nem értem hozzá, és nem löktem el. Csak engedtem, hogy lebénítson a várakozás. Hagytam, hogy ő válasszon helyettem. S mint aki olvas bennem, pontosan ezt tette. Az ajka végre hozzám ért, közvetlenül a fülem alatt, és az egész testemen remegések sorozata futott végig, egyetlen porcikám sem úszta meg. – Egyre nehezebb türelmet gyakorolnom. – Az ajka újra a bőrömet súrolta. – Kezdesz az őrületbe kergetni. – Örömtelen nevetés hagyta el a száját, a lehelete a nyakamat cirógatta. Éreztem, hogy még közelebb lép, és felgyorsult a szívverésem. – De állom a szavam. – Elakadt a lélegzetem, amikor újra megérintett az ajkaival, és ezúttal egy pillanattal tovább időzött a nyakamon. Végigsimította a karomat, felemelte a kezét a nyakam túloldalához, és a kezébe vette az arcomat. Ugyanúgy, mint az imént. – Akarod, hogy elmenjek? – Lassan végighúzta a hüvelykujját az államon. Kinyílt a szám, azonban csak egy erőtlen fejrázásra tellett tőlem. Aaron elismerően hümmögött. A puszta hangja őrült, veszélyes dolgokat művelt a szívemmel. – Tehát az érintésemre vágysz.

Arra bizony. Istenem, de még mennyire! Csak…

– Helyes.

Végighúzta az ujját a nyakamon, és mire leért a pizsamapólóm kivágásához, minden racionalitás elpárolgott a fejemből. Ám megszólalt egy vészharang, hogy figyelmeztessen valamire, amiről megfeledkeztem.

– Aaron – suttogtam. Olyan gyengéd volt az érintése, olyan képtelenül leheletfinom, mégis úgy éreztem, megőrjít. Felpiszkálni valamit a bensőmben. Ahogy azt a jótékonysági esten már bebizonyította. – Aaron – ismételtem. Megálltak az ujjai, és elvette őket a kulcscsontom fölötti részről. Egyből megéreztem a hiányukat. – Mit művelünk? – kérdeztem, és elkeseredettnek tűnt a hangom. Lassan kifújtam a levegőt a tüdőmből, és vágytam az iménti érzésre. De ez most fontos volt. Mondanom kellett valamit, hogy biztonságban érezzem magam. Hogy megfejtsem ezt az egészet. Különben elsüllyedek a saját súlyom alatt. Tudtam, hogy így lesz. – Még mindig… színlelünk? – Nagyot nyeltem. Utáltam a szavaimat, de nem bírtam megállni. – Ez csak gyakorlás?

Felüvöltött egy hang a fejemben, hogy fogjam be. Ne tegyem tönkre a pillanatot, csak élvezzem ki, amire Aaron hajlandó. Ám igazság szerint megrémültem. A csontomig hatolt a félelem. A testem reagált az érintésekre, szavakra, és többre vágyott, e vágy alatt mégis félelem burjánzott.

Megcsapott Aaron sóhaja, és legszívesebben kinyúltam volna érte, hogy megragadjam, mielőtt ellép tőlem. Bizonyára mindent romba döntöttem.

De nem húzódott el.

– Attól jobban érzed magad? Színlelhetünk még egy kicsit, ha csak erre van szükséged.

– Igen – szaladt ki a számon.

Tudtam, hogy előbb-utóbb megbánom, hogy ezt mondtam. Veszedelmes játékot űztünk. Ám ebben a pillanatban semmi más nem számított a biztonságos kis buborékon kívül, amelybe kettőnket zártam. A mentőöv, amelyért könyörögtem, hogy vesse ki nekem, és amelybe foggal-körömmel kapaszkodtam. Ha túl nagy figyelmet szentelek a szavainak, akkor kinyitom a szemem, újra beindul az agyam, és lefoglal minket a beszélgetés.

Még egyszer megérintett az ajkaival, ugyanott, ahonnan elvette őket. A szája végigvándorolt az állkapcsomon, a szívem pedig új életre kelt a mellemben, és rádöbbentem, hogy eddig fel sem tűnt: nem dobog, ha Aaron nem ér hozzám.

– Kétlem, hogy képes lennék bármit megtagadni tőled, amit kérsz, Catalina. – Csókot lehelt az ajkaival a nyakamra, mire majdnem felnyögtem. Megrebbenhettek a pilláim, mert Aaron rám szólt: – Ne! Még ne nyisd ki a szemed! – Nem nyitottam. Nem tudtam. Aaron irányította a testemet. – Jó kislány. Tartsd csukva! – Újabb csók volt a jutalmam. – Játsszuk egy kicsit tovább ezt a játékot! – Cseppfolyóssá vált a bensőm. – Csak gyakorlás gyanánt – tette hozzá, és elindult a keze lefelé az arcomról, lejjebb, egyre lejjebb vándorolt a ruháimon, megállt a derekamon, perzselő nyomvonalat hagyva maga után. Beleszédültem. – Megmutatom, milyen lenne pontosan. – Éreztem, hogy belemarkol a pólómba, de mintha visszafogta volna magát, nehogy ennél többet tegyen. Majd eleresztette, és visszatette a kezét a derekamra. – Ha igazán az enyém lennél, folyton ezt csinálnám. – Hosszú ujjait a csípőmre tette, és magához rántott deréktól lefelé. Forró… olyan forró és kemény volt, szinte megperzselte a testemet, hiába volt több réteg ruha köztünk. – Ha az enyém lennél, erre vágynál. – Majd lassan közelebb húzódott hozzám. Olyan mérhetetlen gyengédséggel és őrjítő lassúsággal simult a testemhez, hogy egyszerre áldottam és átkoztam a nevét. – Örülnél neki. Ezt akarnád.

Nem ezt csináltam már most is?

Mielőtt jobban elmélyülhettem volna a kérdésben, Aaron tagbaszakadt teste elmozdult, és a hátam valami szilárd felülethez nyomódott. Szórakozottan megérintettem. A szekrény. Aaron hozzászegezett, talán az ajtajához, és azt sem tudtam, hogyan kerültünk oda. Nem igazán. De olyan mennyei volt, ahogy hozzám simult, ahogy védelmezőn eltakart a világ elől. Mint egy ember méretű pajzs – amiről korábban már bebizonyította, hogy képes rá. Lerántott a földre, és szabadjára eresztette az érzékeimet, mindezt egyszerre. Szóval nem is érdekelt, hogyan kerültem ebbe a helyzetbe. A testem csak még több érintés után sóvárgott. Lüktetett a vágytól.

– Ha a tiéd lennék, nem tudnék élni az érintésed nélkül. – Elszorult a szívem a szavai hallatán. – Nem bírnám ki néhány percnél tovább enélkül – tette hozzá, és megszorította a derekamat, majd a pólóm alá dugta a hüvelykujját, amitől elakadt a lélegzetem. – Sem enélkül. – Aaron hozzám préselte magát, a csípőjét a csípőmhöz. Önkéntelenül felnyögtem. A kalandvágyó hüvelykujj, amely becsúszott a pólóm alá, most elindult fölfelé az oldalamon, és felgyűrte útközben a pólót. Reszketegen felsóhajtottam. Ennyire futotta tőlem, levegőt is alig kaptam, nem bírtam ki a következő érintésig. Mintha minden idegszálam egy kanóc lett volna, milliméterekre a gyufalángtól. Forrt a vérem, és minden erem, minden szervem felperzselődött, ami az útjába akadt. Lángolt a testem. Újra felnyöghettem, mert újabb csók volt a jutalmam. Ezúttal a halántékomon. Majd Aaron ajkai elindultak lefelé az arcomon, a lehelete meleg és csábító volt. Megállt a szája a szemhéjamon, amit még mindig csukva tartottam, és egy pillanatra rajta tartotta az ajkait. Nem csók volt ez; pihekönnyű érintés. És istenem, ahogy megsimított az ajkaival, az olyan édes, annyira érzéki volt, hogy majdnem elsírtam magam. Folytatta az útját lefelé, megállt az orromon, és megismételte a puha mozdulatot. Majd átvándorolt a jobb orcámra. A bal orcámra. Az államra. Gyengéd csókokat hagyott mindenfelé, én meg kifordultam magamból. Színtiszta, tömény vágytól lüktetett a testem minden porcikája, ahol megérintettek az ajkai. És amikor a szám sarkához ért, úgy éreztem, felrobbanok, ha nem érint meg ott is, ha az ajka nem simul az ajkamra, és nem csókol meg.

A testemhez tapadt nagy és férfias testből felszakadt egy sóhaj. A szája hajszálnyira volt az enyémtől.

Megtört az ellenállásom, felemeltem a kezemet, és a karjára tettem, mely, mint kiderült, a szekrénynek támaszkodott, közvetlenül a fejem mellett. Alig bírtam átfogni duzzadó bicepszét, amennyire tudtam, ráfontam az ujjaimat a forró, feszes izomra. Kemény és erős volt az ujjaim alatt minden. Megfordult a fejemben, hogy talán visszafogja magát, ellenáll a késztetésnek, hogy a karjaiba vegyen, és a levegőbe emeljen. Hogy még erősebben dörgölje hozzám a testét. S hogy ne csak leheletfinom csókokkal és puha simításokkal érintsen. Nem tudtam, mennyi bátorításra van szüksége, úgyhogy megszorítottam a bicepszét. Belemélyesztettem a körmeimet a húsába. Mély torokhang tört fel Aaronból, belerengett a testem a lábaim között, ahová az egyre fokozódó vágy tolult. Erősebben szorítottam a karját, a testem önkéntelenül hozzásimult, már alig bírtam magammal. Szinte könyörögtem, meg is tettem volna, ha úgy hozza a szükség. Válaszul Aaron is közelebb jött. Hozzám szorította a testét. Éreztem a hasamnak feszülő lüktetést.

– Lina. – Úgy gördült le az ajkáról a nevem, mint egy fohász. Vagy fenyegetés. Nem bírtam eldönteni. – Meg foglak csókolni.

A szája közelebb, egyre közelebb húzódott. Nem maradt más választásom, mint a karjába kapaszkodni, nehogy ott helyben elolvadjak. Kisiklanék alóla, és eltűnnék, mielőtt megérinthetném. Márpedig meg akartam érinteni. A nyakát, az ajkait, az állát, azt a kis ráncot a két szemöldöke között – mindent. Bele akartam túrni a hollófekete hajába, végighúzni az ujjaimat a mellkasán, le egészen az erős combjaiig.

Azt akartam, hogy valóra váltsa az ígéretét. Azt akartam, hogy megcsókoljon.

Újabb röpke érintés az ajkaival, ezúttal az ajkamon. Selymes, telt és édes, mint a méz. Még többre vágytam – nem is, szükségem volt rá.

– Kérlek, Aar… – Ajtócsapódás hangja fojtotta belém a könyörgést. Aaron elhúzódott tőlem, mielőtt megízlelhettem volna, én pedig kinyitottam a szemem. Egy, az önuralom határán egyensúlyozó férfi látványa fogadott. Ködös volt a pillantása, ugyanaz a sóvárgás homályosította el, amely az ereimben áramlott. Aaron a homlokomhoz nyomta a homlokát. Kiduzzadt a mellkasa, nem csekély erőfeszítésébe telt levegőt pumpálni belé. Pont, mint nekem. Egy hosszú pillanatra elhallgattunk, csupán a heves és kapkodó lihegésünket lehetett hallani. – Linának szólítottál. – Annyi minden történt, de tompa elmém erre az egy apró részletre figyelt fel. – Eddig sosem tetted. Csak egyszer.

Aaron enyhén megrázta a fejét, anélkül, hogy megtörte volna az érintést. Csupán egy pillanatra. Majd kifulladt nevetés ütötte meg a fülemet. Megmosolyogtatott.

Ám az elmémnek az a része, amelyik a racionális gondolkodásért felel, újra életre kelt, és lehervadt az arcomról a mosoly.

Szent szar! Majdnem megcsókoltuk egymást.

Aaron figyelmeztetett, hogy meg fog csókolni, és csaknem megtette. A férfi, akinek a karja és a teste a szekrényhez szegezett, az ujjaival, a szájával gyötört, és majdnem megcsókolt. Rögtön azután, hogy Linának szólított. De aztán…

– Jaj, atyaég! – suttogtam. – Mi a fene volt ez a zaj?

Aaron kissé megemelte a fejét, épp annyira, hogy lássam, ahogy végignéz az arcomon, követve a csókok nyomát, mint aki nem tudja eldönteni, hogy hová szegezze a tekintetét. Végül az ajkaimra pillantott. Valami fájdalmas suhant át az arcán.

– Remélem, csak az unokatesód.

Charo.

Hát persze. Így már… érthető.

Aaron lassan észhez tért, az arca újra a régi volt.

– Megyek, megnézem – jelentette ki, majd elszakadt tőlem.

Sokkolta a testemet a hiánya, hidegnek és instabilnak éreztem magam nélküle.

Szilárdan megvetettem a lábam, és követtem őt az ajtóhoz, zsibbadtan és összezavarodva. Mielőtt kinyitotta, visszanézett rám.

– Catalina.

Na tessék, már megint. Nem Lina. Catalina.

– Örülök, hogy nem csókoltalak meg.

Megállt bennem az ütő.

– Miért? – suttogtam alig hallhatóan.

– Mert amikor végre meghódítom azokat az ajkakat, az már nem színjáték lesz. Nem azt fogom megmutatni, hogy milyen lenne, ha az enyém lennél. Hanem azt, hogy az enyém vagy. És az biztos, hogy nem kell megmutatnom, mit éreznél, ha a tiéd lennék. Már tudni fogod, hogy a tiéd vagyok. – Elhallgatott, és esküszöm, láttam a tartásán, hogy vissza kellett fognia magát. Mintha különben önkontroll nélkül rám vetné magát, és újra ugyanott találnánk magunkat, a szekrény ajtajához préselődve. – Amikor megcsókollak, szemernyi kétely sem marad benned, hogy valódi a csók.

HUSZADIK FEJEZET

A mint felnyitottam a szemem a csodálatos sötétségben, amit csak egy olyan országban tapasztal meg az ember, ahol mániákusan leredőnyöznek minden ablakot, tudtam, hogy nem az ágyamban fekszem.

Először is, megszoktam, hogy a stúdiólakásomat beragyogó napsugarak fényére ébredek. Aztán ott volt a matrac, amelyen feküdtem: puhábbnak és ruganyosabbnak éreztem, mint amihez hozzá voltam szokva. Ugyanez volt a helyzet a párnával, amelyen a fejem nyugodott: túl lapos és alacsony volt.

Ám ami igazán érzékeltette velem, hogy nem a saját ágyamban fekszem – és nem a brooklyni lakásomban Bed-Stuyban –, az a derekamra nehezedő súly volt. Nehéz volt, és meleg, mint egy méretes testrész, amely határozottan nem belőlem nőtt ki.

A fejemben lüktető dobpergés valószínűleg nem segített abban, hogy rájöjjek, mi lehet az, ami így leszorítja a testemet az ágyra. Vagy hogy miért nem a saját szobám kényelmében heverészem egy olyan matracon, amely totál megérte azt a foghíjat a bankszámlámon.

Pislogtam néhányat, kisöpörtem az arcomból a tartásukat vesztett hajtincseket, és a szemem lassan hozzászokott a sötétséghez.

Körbetekingéltem, hogy kiderítsem, mi nehezedik a derekamra.

Egy kar. Sejtettem. Sötét szőr borította, csupa izom volt. Tehát nem az én karom. Végigsiklott a tekintetem az izmos, hosszú végtagon, amíg el nem értem a rendkívül férfias vállat, amelyben végződött. A vállat, amely egy erős nyakhoz vezetett, amelyen egy fej ült, amely…

Mierda.

A testrészek gazdája, akit a sötétségben bámultam, mocorogni kezdett. Kővé dermedtem. A robusztus és súlyos kar, amely a derekamra simult, most elmozdult, a kéz részben a pólóm alá csúszott. Mind az öt ujj a hasamra tapadt.

A lélegzetem elakadt valahol a torkom és a szám közt.

Meg ne mozdulj, Catalina! – utasítottam magam gondolatban.

Ami nem volt egyszerű, mert az ujjak olyan bizsergetően forrók voltak, hogy az egész testem beleremegett az érintésbe.

Alig pár centi választott el Aarontól.

Aaron.

A múlt éjszaka.

Szitokszavak egész sorozata villant fel a fejemben, és derengeni kezdett néhány homályos jelenet.

Ne, ne, ne, ne!

Újra hozzám értek az ujjak, mélyen morgó hang tört fel a mellettem szunnyadó férfiból.

Egy álom. Csak álomkép lehetett, amit láttam, mert képtelenség, hogy majdnem csókolóztunk. Már a puszta gondolat őrültség. Egyszerűen…

A múlt éjszaka részletei sosem tapasztalt sebességgel törtek rám. Megrohamozták az elmémet, felvillantak a lelki szemeim előtt, mígnem az összes apróságra kristálytisztán visszaemlékeztem. Minden egyes kép, beszédfoszlány és emlék keservesen lassan újra lezajlott előttem.

Az a sok sidra! Aaron meséje arról, hogyan kezdtünk randizni egymással. Ahogy egész éjjel rajtam tartotta a szemét. Ahogy táncoltunk a sötét klub ragacsos táncparkettjének kellős közepén, a hullámzó testek között. A kiborulásom. Aaron mellettem a járdán, ahogy gondoskodott rólam, és mesélt magáról. Megnyílt előttem, és megmutatott magából egy szeletet. Hozzászegezett a szekrényhez. A testem életre kelt – lángolt minden porcikám – az ajkai és az ujjai nyomán. Lina. Aaron Linának szólított. Rögtön azelőtt, hogy az ajka megérintette az ajkamat. Majdnem csókolóztunk. Nem. Majdnem könyörögni kezdtem Aaronnak, hogy csókoljon meg, és ennél többre is kapható voltam.

„Amikor megcsókollak, szemernyi kétely sem marad benned, hogy valódi a csók” – mondta, mielőtt kiment a szobából, hogy ellenőrizze, csak Charo durrantotta ki az őrületünk buborékját.

Én meg elterültem az ágyon, és azon nyomban elájultam.

Basszus, basszus! Mierda, joder.

Ki kell másznom ebből az ágyból. Időre van szükségem, hogy gondolkozzak, hogy feldolgozzam. Aarontól távol. Mielőtt valami hülyeséget csinálok. Valami meggondolatlanságot. Például megcsókolom.

Halk morgás kúszott fel a torkomon, és nem tehettem mást, kénytelen voltam a kezemmel elfojtani. Beleremegett a matrac a váratlan mozdulatba.

Basszus.

Aaron kinyújtózott mellettem.

Könyörgök, ne ébredjen fel! Könyörgök, univerzum. Istenem. Akárki. Csak pár percre van szükségem, hogy összeszedjem magam, mielőtt szembenézek vele.

Éreztem, hogy Aaron teste újra elernyed, a légzése mély és lassú volt.

Visszatettem a kezemet az oldalam mellé – iszonyú lassan –, és megköszöntem az univerzumnak, hogy most az egyszer meghallgatott, sőt megígértem, hogy kompenzálom érte. Legközelebb, ha itthon járok, elmegyek abuelával a templomba, cserkészbecsületszavamra mondom.

Baromira be voltam rezelve, de szükségem volt néhány nyugodt percre. Hogy kisimítsam a gondolataimat. Hogy megbékéljek a történtekkel, és továbblépjek, mintha mi sem történt volna. És hogy keressek egy fájdalomcsillapítót, ami elfojtja ezt a lüktetést a fejemben. Egy kávé sem esne rosszul.

Márpedig az első lépés az volt, hogy kikecmergek ebből az istenverte ágyból – a kar alól, amelybe néhány órája még elkeseredetten kapaszkodtam – amilyen gyorsan és halkan csak lehet, mielőtt Aaron kinyitja a szemét, és arra ébred, hogy én itt totál ki vagyok akadva.

Lassan, rendkívül óvatosan leemeltem magamról Aaron súlyos végtagját, elfordultam, kigurultam az ágy peremére, majd visszatettem az izmos testrészt a takaróra. Aaron megmoccant, hanyatt fordult, és a feje fölé emelte a karját, amely korábban rajtam volt.

Ebben a pózban megfeszültek az izmai, olyan erősnek és szemet gyönyörködtetőnek tűnt, hogy…

Jesszusom, Catalina!

Levettem a szemem az ágyon fekvő férfiról, és lábujjhegyen az ajtóhoz osontam. Kiléptem a szobából, és halkan becsuktam magam mögött az ajtót. Nekidöntöttem a fejemet a fának, és behunytam a szemem.

– Vaya, vaya. Mira quién ha amanecido – visított fel egy éles hang a konyhában. – Buenos días, prima.

Megfagyott az ereimben a vér.

Hát egy perc nyugalma sem lehet itt az embernek?

Mosolyt erőltettem az arcomra.

– Hola, Charo. Buenos días – üdvözöltem, és kihúztam magam, mintha nem épp most osontam volna ki a szobámból.

Könnyed, lezser léptekkel átmentem a konyhába.

Elhaladtam az unokatesóm mellett, aki a fehér csempén állt, minden mozdulatomat árgus szemekkel leste, és elkezdtem kinyitogatni a szekrényajtókat, kihúzgálni a fiókokat, hátha megtalálom a kávét, hogy legalább az agyam megkapja a szükséges koffeinlöketet, mielőtt Charo vallatni kezd. Vagy Aaron felébred, és szembe kell néznem vele.

– He dejado una cafetera preparada – közölte Charo. Már csinált nekem kávét. Ami csak egyet jelenthetett: készül valamire. – Está ahí, mujer. En la encimera. – A konyhapulton várt a kávém. Még mindig háttal az unokatesómnak, elmormoltam egy köszönömöt, és töltöttem egy kis fekete finomságot a bögrémbe. Másnapos fejem heves tiltakozása ellenére, nem meglepő módon, Charo folytatta a monológját, mielőtt megihattam volna az első kortyot. – Hay suficiente para ti y para tu novio. – Van elég kávé neked és a barátodnak, magyarázta. – Imagino que no tardará en despertarse, ¿no? Oye si quieres ir a llamarle para que no se enfríe el café… – folytatta Charo. Ha arra akar rávenni, hogy hívjam ki Aaront, mielőtt kihűl a kávé, amit főzött, pofára fog esni. Előbb válik jégkásává a kávé, mint hogy visszamenjek abba a szobába. – Menuda sensación ha causado en la familia. Tu madre no podía parar de… – Majd nekilátott kifejteni hogy mikor és hogyan és mit mondtak a (kamu)pasimról, Aaronról az elmúlt huszonnégy óra alatt, amit az országban töltött. Meglehetősen sok mindent, tekintve a röpke időtartamot. Éppen ezért olyan veszélyes osztozni Charóval a szálláson. Nem sok tapintat szorult bele, és nem volt tekintettel mások magánéletére. Szinte csodálkoztam, hogy még nem rontott be a szobánkba, és nem cibálta ki a kamupasimat az ágyból, hogy zavartalanul kutakodhasson. Charo locsogása betöltötte a konyhát, én meg szórakozottan bólogattam. – Y justo como le dije a tu madre, llegará un día en el que Lina tendrá que superar lo de Daniel. – Mondtam is anyádnak, hogy Linának egy nap túl kell tennie magát Danielen. – Sino se va a quedar para vestir santos y…

Te jó ég, az unokatesóm pont azt a spanyol kifejezést használta, amit ki nem állhattam. Amit többször is használtak velem kapcsolatban, mindig motyogva vagy suttogva, vagy ahogy ő tette, fennhangon és érthetően. „Se va a quedar para vestir santos.” Ami szó szerint a szentek viseletét jelenti, rám nézve pedig azt, hogy szingli maradok, amíg világ a világ, és életem hátralévő részét az Úristennek fogom szentelni.

Teljesen védtelennek éreztem magam kettesben az unokatesómmal, és nem tudtam eldönteni, hogy áldás vagy átok-e Aaron lustasága. Tegnap, amikor mellettem volt, meglepően könnyebb volt Charóval, a nővéremmel, Daniellel és mindenki mással töltenem az időt, mint most.

Rádöbbentem, hogy hiába ezzel a céllal hoztam magammal Spanyolországba, egy percig sem hittem, hogy működni fog. Vagy hogy egy csapat leszünk. Hogy erőt ad nekem – még ha arra kellett is, hogy hazudjak a családomnak –, és nem hagyja, hogy egyedül érezzem magam.

Az egészben az volt a legfélelmetesebb, a leghátborzongatóbb, hogy a kapcsolatunk kezdte átlépni az alku által húzott határvonalat. Egyetlen röpke nap után.

Erre a tegnapi este volt a bizonyíték. Majdnem csókolóztunk. Sőt, ennél messzebbre mentünk. Messzebbre a gyakorlásnál és a színlelésnél.

Őrültség. Őrültség volt, de igaz. Szorult belém annyi őszinteség, hogy beismerjem magamnak.

Ez azonban nem azt jelentette, hogy elég bátor vagyok ahhoz, hogy hangosan is beismerjem. Még mindig ugyanaz a gyáva nyuszi voltam, aki pironkodva menekült a szobából, mintha tűzcsóva csapna ki a fenekéből, nehogy beszélnünk kelljen egymással.

És újra megtenném.

Aaron hamarosan előlép a főnökömmé, és onnantól minden megváltozik. Már az is veszélyes, hogy elkísért ide – Spanyolországba, a hazámba, a kamupasimként a nővérem esküvőjére. Emiatt bőven van okom rettegni, nehogy megneszelje a dolgot valaki a munkahelyünkön. És ennek semmi köze holmi fura vállalati szabályhoz, sem a saját hóbortjaimhoz. Volt már olyan kapcsolatom, amelyben a párom felettem állt, ahol nem én voltam hatalmi pozícióban. És mire jutottam? Nekem kellett megbirkóznom a mocskos és mérges pletykákkal, gondolkodás nélkül megbélyegeztek engem, és mindazt, amiért keményen megdolgoztam. S miért? Egy kis nevetésért? Ujjal mutogatásért? Hogy belém rúghassanak, és kicsit jobban érezzék magukat a bőrükben?

A történelem megismételheti önmagát, és ezúttal én leszek a hibás. Én vagyok az, aki másodszor is megbotlott ugyanabban a kőben. Ezúttal a karrieremet is veszélybe sodorhatom, nem csak a munkám hitelességét, a jó híremet nőként vagy a társasági életemet. És csakis én lennék a felelős mindezért.

Belekortyoltam a kávémba, és megpróbáltam elhessegetni az aggályaimat.

Bármit is képzelek arról, ami Aaron és köztem történik, annak… semmire sem kell vezetnie. A világon semmire.

Mert nem lehet. Nem tehetem. Különben is hazugság az egész.

Mintha Charo, aki folyamatosan róla beszélt, a falra festette volna az ördögöt, vagy én, aki végig rá gondoltam – így vagy úgy, de Aaron megjelent a konyhában. A szeme azonnal megtalált, mintha egyedül én lettem volna e négy fal között.

A bögrét tartó kezem mozdulatlanná dermedt. Szétnyíltak az ajkaim, és mohón faltam a tekintetemmel. Miért is ne? A sima póló, amely széles mellkasára simult, nem takarta el a testet, amelyről már tudtam, hogy hosszú évek alatt, nagy gonddal formálták ilyen eszményire. Évtizedek alatt. Még mindig ugyanaz a bő pizsamanadrág volt rajta, amit tegnap este megpillantottam rajta, alacsonyan a csípőjén. Csábító látványt nyújtott. Eszembe jutott, milyen fájdalmasan finom gyengédséggel préselte hozzám a csípőjét.

Ám leginkább az arckifejezése váltotta ki – sőt piszkálta fel – a bensőmben remegő érzést. A vonásai kisimultak a pihenéstől, ellazultak, a haja bájosan összekócolódott. De a szeme… nos, alvásnak nyoma sem volt bennük. Teljesen más sztorit meséltek. Olyat, ami gyanúm szerint kísértetiesen hasonlított a bennem fortyogóhoz.

Ez pedig arra késztette a rebegést, hogy szárnyat bontson, és átjárja az egész testemet.

Elfordítottam a tekintetemet, mielőtt a szájtátás és álmodozás kárt tenne az agyamban, és erővel oxigént szívtam a tüdőmbe, amire a testemnek jelen pillanatban égető szüksége volt.

– Ay! – Összerezzentem Charo sikoltozására. – ¡Mira quién está aquí! Jó reggelt, Aaron! Épp rólad beszéltünk.

Aaronra sandítottam; elkerekedtek a szemei, majd gyorsan visszaálltak normális méretre.

– Jó reggelt! – Kissé megrendülten lépett be a konyhába. Aranyos volt. Tulajdonképpen megdöbbentőnek találtam, hogy nem szúrta ki rögtön Charo élénkvörös haját, mint egy villogó bóját a távolban. – Remélem, csupa jót mondtatok. – Halvány félmosoly kísérte a szavait.

– Még szép, még szép! – legyintett Charo. – Vártuk, hogy felébredj. Lefogadom, hogy hiányoztál Linának.

Mozdulatlanná dermedt a hátam, és Aaron lassan felém fordult.

A fenébe is, Charo! Feszes mosolyra húzódott a szám, elrejtettem a bögrém mögé.

Az unokatesóm folytatta:

– Van friss kávé. Kérsz? Feketén iszod? Kérsz tejet? Esetleg cukrot is? Barnát vagy fehéret? De lehet, hogy nem is szereted a kávét. Lina nem szólt semmit, úgyhogy feltételeztem, hogy kérsz belőle. Hacsak mégsem. Nem kényszerítelek, hogy idd meg.

Aaron pislogott, kicsit összezavarodott.

– Ragadj bögrét! – dünnyögtem.

A kamupasim a torkát köszörülte, és megcélozta a kávéskannát.

– Én… azt hiszem, iszom egy bögrével. Köszönöm, Charo.

Az unokatesóm elégedetten elvigyorodott.

Aaron öntött magának egy kis kávét, ám mielőtt teletölthette volna a bögréjét, Charo újra rázendített.

– Szóval, jól szórakoztatok tegnap, parejita? – Szinte énekelte az utolsó szót. Parejita, azaz párocska. Na ne! – Bárcsak veletek tarthattam volna, de már nem vagyok olyan ifjú és duhaj. Nem úgy, mint ti. Remélem, még egy darabban van az ágy a szobátokban, láttam, hogy elbántatok a másikkal. Persze… azt hiszem, észrevettem volna, ha megint zúzni kezdtek. Iiirtó vékonyak itt a falak. – Ránk kacsintott.Láttam a szemem sarkából, hogy Aaron összerezzen. Nem hibáztattam. Én is így reagáltam. – Mellesleg – folytatta az unokatesóm – tegnap éjjel nagyon későn értetek haza. Hallottam, ahogy becsapódott a bejárati ajtó.

– Igen, valóban. Nagyon sajnáljuk, Charo. – Követtem Aaront a szememmel, ahogy magabiztos léptekkel odajön hozzám, és leül a keskeny reggelizőpult körül álló három magas bárszék egyikére. Közvetlenül mellém.

– Ay no, ne izguljatok – hallottam az unokatesómat, miközben a kamupasim mozdulatait lestem. – Nem zavart. Sőt, örültem, hogy épségben hazaértetek.

Aaron közelebb húzta a székét az enyémhez, és egyszeriben megcsapott az illata. Újra eszembe jutott a tegnap este, amikor teljesen körbelengett ez az illat. Megremegtek a szempilláim, és el kellett fordítanom a tekintetemet.

– Ó, oké. Jól van. Akkor jó – motyogtam szórakozottan, és éreztem, hogy elvörösödöm.

– Egyébként is gyakran felébredek éjjel. Éberen alszom. – Charo hangja halk zümmögésé halkult, ahogy felfogtam, milyen közel került hozzám Aaron teste. – Szóval, ha furcsa zajokat hallotok éjszaka, csak én mászkálok a lakásban. – Felkacagott. – Kis szerencsével nem nyitok rátok, amikor meztelenek vagytok, vagy mi.

Meztelenek. Aaron meztelenül. Az elmém abban a minutumban leblokkolt, amikor elképzeltem a látványt, és úgy pattantam fel a székről, mintha kigyulladt volna a fenekem.

Tér. Levegő. Szükségem volt… valamire. Bármire.

Mivel nem jutottam messzire, tekintve a kompakt konyha szűk méreteit, nyitogatni kezdtem a szekrényajtókat, háttal Aaronnak, amíg a vér, ami az arcomba tolult, vissza nem tér a helyére.

Legyezni kezdtem magam az egyik szekrényajtóval. Jól van, jó. Így már jobb.

Szükségem volt valami mentségre, hogy miért pattantam fel olyan stílustalanul a bárszékről, ezért megfogtam egy doboz csokis kekszet.

– Mindenről be kell számolnod, Aaron – szólt Charo a hátam mögött, amíg feltéptem a kartont. – Hogy tetszik a kis szülővárosunk? Biztos nagyon különbözik New Yorktól. Itt nincsenek felhőkarcolók meg ilyesmi, de rengeteg a látnivaló. A természet, a gyönyörű strandok… A tengerpart tényleg csodálatos. Sok mindent lehet itt csinálni. – Elhallgatott, én pedig kivettem egy sütit a dobozból. – Amúgy hány napig maradtok? Úgy hallottam, hogy csak az esküvőre jöttetek. Nagy kár lenne! Itt kéne nyaralnotok, hogy…

Megszólalt a csengő, és belefojtotta Charóba a szót.

– Jaj, majd én kinyitom! – hadarta az unokatesóm, és kiszaladt a konyhából.

Gyanakvóan néztem utána.

Amíg azon töprengtem, hogy várunk-e valakit, meglepődtem, amikor egy kar – amellyel kezdtem egyre szorosabb ismeretségbe kerülni – a derekam köré siklott, és hátrahúzott.

A hátsóm valami keményen és forrón landolt, és egyből belesüppedt.

Aaron ölébe.

A lehelete a fülemet cirógatta.

– Még nem is köszöntél.

Felkaptam a fejem, amikor eszembe jutott a béna szökési kísérletem.

– Majdnem elejtettem miattad a kekszemet, Robot uraság. – Olyan furcsa, olyan rendkívül furcsa ugyanazon a néven szólítani, mint azelőtt. Mintha egy egészen más életbe tartozna. Mintha teljesen más emberek lennénk.

Aaron kuncogott, a nyakamat csiklandozta a lehelete.

– Vigyázz arra a kekszre! Nem venném a lelkemre, ha miattam halnál éhen.

Szorosabbra fonta körülöttem a karját, és vissza kellett fognom magam, nehogy rásimuljon a kezem.

– Mit művelsz? – sziszegtem.

Charo bármelyik pillanatban visszajöhet.

– Olyan magányos vagyok – ismerte be halkan, és a kimondatlan szavak beindították a fantáziámat.

Hülye. Ne legyél már ilyen hülye!

– S ha már végigszenvedem ezt az egyoldalú vallatást, az a legkevesebb, hogy mellettem maradsz. Ráadásul még tartozol egy beszélgetéssel.

– Csak odáig mentem. – Fojtott volt a hangom. – És Charo most nincs itt.

Dúdolni kezdett, a hangjába belebizsergett a hasam.

– De vissza fog jönni. Tudod, hogy mennyire szeretek felkészülni.

Tudtam. Baromira tudtam, mint kiderült.

S míg ezen rágódtam, Charo üstöke újra felbukkant a látóteremben. Elkerekedtek a szemei, majd nevetségesen széles mosoly jelent meg az arcán.

Jesszusom.

Összecsapta a kezét.

– Jaj, nézzenek oda! Ay, Dios mío. Olyan cukik vagytok!

Aaron melle dörgött a nevetéstől, éreztem a hátamon.

– Látod? – súgta a fülembe.

Nem, őszintén szólva, semmit sem láttam. Nehéz volt bármire is koncentrálni az ölében.

Szólni akartam, ám torkomon akadt a hang, amikor egy második fej is megjelent a konyhában.

Charo a második fej felé fordult, amely ugyanolyan élénkvörös volt, mint az övé.

– ¿No ves, mamá? Te lo dije.

– ¿Tía Carmen? – motyogtam. – ¿Qué haces aquí? – Mi az istent keres itt Charo anyja?

Az asszony, aki az unokatesóm idősebb és gömbölyűbb kiadása volt, rám mutatott.

– Venir a saludarte, tonta.

Azért jött, hogy köszönjön? Aligha. Holnap úgyis találkozunk az esküvőn.

Charóhoz fordultam, akinek az arcára volt írva a bűntudat. Pakolászni kezdett a pulton.

Aaron megmozdult alattam, megfeszültek a lábai, a keze erősen tartotta a derekamat, mintha…

Hűha!

Felállt.

– Még nem ismerjük egymást – mondta a nagynénémnek. Majd előrelépett. A testemet egész idő alatt gyengéden, de ügyesen tartotta. – Nem akarom, hogy a legközelebbi kijárat felé menekülj – súgta a fülembe.

Mi a…?

– Soy Aaron. Encantado – mondta hangosabban a nagynénémnek. Miközben magához szorított.

A jelek szerint egész nap a karjaiban fog cipelni, amíg nem beszélek vele. A tegnap estéről. A majdnem-csókról. Hátrafordultam, és sanda pillantást vetettem rá.

– No, no, no – tiltakozott tía Carmen, és megállította Aaront. – Ülj csak vissza, cariño! Udvariaskodásra semmi szükség. Egy család vagyunk.

Aaron engedelmeskedett, és mindkettőnket visszaültetett a bárszékre.

Charo, aki a nagynénémmel folytatott eszmecsere közben a konyhában sertepertélt, most egy tálcát rakott a reggelizőpultra. Meg volt rakva gyümölccsel, müzlivel, diófélékkel, egy tálon pedig különféle sajtok sorakoztak embutidóval és néhány szelet kenyérrel.

Elkerekedtek a szemeim, és eltűnődtem, vajon mikor és hogyan került ez a sok finomság a lakásba.

– Tegnap bevásároltam – magyarázta az unokatesóm. Felvontam a szemöldökömet. Ez előkészületekre utalt. – Kóstoltad már a jamónt, Aaron? – kérdezte, rám se hederítve.

– Igen. Mennyei, de…

Tía Carmen az asztal fölé hajolt.

– A chorizót is szereted? Ez különösen finom.

– Tessék – szólt az unokatesóm, meg sem várva a válaszát, és kiszedett neki néhány szeletet mindkét spanyol csemegéből egy kisebb tányérra. Elénk tolta. – Próbáld csak ki! Mindig a legjobb fajtát veszem.

A kamupasim megköszönte, miközben bizonyára a tányérra bámult, és azon tanakodott, vajon odafigyelnek-e egyáltalán arra, hogy mit válaszol. Megesett rajta a szívem, megpaskoltam karját, amely még mindig a derekamon volt.

– ¿Y qué intenciones tiene este chico con nuestra Linita? – kérdezte tía Carmen az unokatesómtól, és elvett egy szelet kenyeret a tálcáról. Mik a szándékai a mi kis Linánkkal?

Leesett az állam.

Charo mintha eltűnődött volna egy pillanatra.

– No lo sé, mamá. – A mögöttem – vagy inkább alattam – ülő férfira szegezte a tekintetét. – Aaron, mik a szándékaid Linával? Ugye nem csak szórakozol vele? Mi a véleményed a házasságról? Lina ugyanis hamarosan betölti a harmincat, és…

– Charo! – vágtam a szavába. – Ya basta – sziszegtem. – Még csak huszonnyolc vagyok. Jézus Mária.

Aaron felnevetett mögöttem.

– A házasság az egyik kedvenc intézményem. – Majdnem padlót fogtam. – Mindig is szerettem volna megnősülni. – Elakadt a lélegzetem, és tátva maradt a szám. – Szeretnék egy csomó gyereket. És egy kutyát.

Nagyot nyeltem, és igyekeztem leplezni a színtiszta döbbenetet. Próbáltam észhez térni abból a vészesen idilli jövőképből, ami Aaron szavai nyomán jelent meg az elmémben.

Hazugság. Csak azt mondja, amit minden família hallani akar.

Ekkor megadta a kegyelemdöfést.

– Imádjuk a kutyákat, nem igaz, bollito?

Felgöngyöltem az állkapcsomat a padlócsempéről, és erőtlenül válaszoltam:

– Aha. – Majd megráztam a fejem, és valamelyest magamhoz tértem. – Ezért lesz egy csomó kutyánk. Gyerekek helyett.

A kuncogása a fülemet csiklandozta.

– Rengeteg időnk van még megvitatni – mondtam hamis mosollyal.

– Ay, que bien. Kutyák, babák, örök szerelem. Éppen időben, mielőtt kiöregedsz belőle. – Charo tapsikolt, én meg rámeredtem. – Mujer, no te pongas así. Ne csináld már! Megkóstoltad a jamónt, Aaron? Ha összeházasodtok, és Spanyolországba költöztök, annyi jamónt ehetsz, amennyit csak akarsz.

Spanyolországba költözünk? Jesszusom, mit akar ezzel? Teljesen kiakasztani?

Az unokatesóm folytatta:

– Tudod, Linának sok évvel ezelőtt Amerikába kellett menekülnie amiatt, ami történt, és…

– Charo – szakítottam félbe, és hirtelen fojtogatónak tűnt a levegő. – Déjalo ya, por favor – kérleltem, hogy hagyja már abba.

Újra megszólalt a csengő. Halkan elmormoltam egy nem túl szalonképes káromkodást.

– Ó! Megjöttek! – jelentette be az unokatesóm.

Mi? Kik?

Majd belekarolt az anyjába, és együtt kisurrantak a konyhából.

Aaron finoman megszorította a karomat, én pedig végre kifújtam a tüdőmben rekedt levegőt.

Egyre idegesebb lettem. Úgy döntöttem, figyelmen kívül hagyom – sőt, kitörlöm az emlékezetemből – a házasságról, gyerekről és kutyáról tett megjegyzését, mivel abszolút irreleváns volt.

Így is történt, amint a csuklómra fonódtak az ujjai. Az érintés – a simogatás – olyan pihekönnyű, olyan röpke, mégis jelentőségteljes volt, hogy megborzongtam, és az egész testem beleremegett.

– Lazíts! – súgta a fülembe. Körözni kezdett az ujjaival a csuklómon. Lusta és megnyugtató volt az érintése. – Ez az – suttogta, miközben ujjbegyei újra meg újra a bőrömhöz értek. Lassan ellazult a vállam, és a hátam a melléhez simult. Aaron a fejem búbjára támasztotta az állát, majd így szólt: – Menni fog.

Hinni akartam neki, hinni, hogy végig tudjuk színészkedni a mai és a holnapi napot ennek a rögtönzött családi összejövetelnek az erejéig. Ám ahogy végül megadtam magam, és a testem elernyedt a karjaiban, ennél jóval többnek éreztem, ami történik. Rájöttem, hogy mélyen, legbelül nem csak ennyire vágyom. Mert jólesett itt ülni ebben a konyhában, Aaron ölében, miközben az ujjai a csuklóm érzékeny pontját cirógatják, és megtűrjük magunk körül a családom illetlen bohóckodását.

Úgy éreztem, együtt vagyunk Aaronnal.

És amikor megjelent az anyám, majd az abuelám, a tíám és Charo, ez a felismerés megszilárdult valahol a mellkasom közepén. Mint egy tégla vagy egy cementtömb. Nehéz lett, megingathatatlan, és már képtelenség volt figyelmen kívül hagyni. Ám amikor Aaron egy pillanatra kimászott alólam – csak annyi időre, hogy bemutatkozzon az abuelámnak –, úgy éreztem, a tégla a helyére esik, s mint egy Tetris-blokk, úgy illik az üres helyre, amely csak arra várt, hogy betöltsék. S mire a karja visszakerült a derekamra, a testem pedig az ölébe, s miután rám nézett, és felvillantotta azt a csak nekem szóló mosolyát, minden kétséget kizáróan tudtam, hogy soha többé nem szabadulok attól az átkozott téglától.

Az már ott marad.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

C sodák csodájára minden simán ment. Egyelőre nem kerültem olyan zavarba ejtő vagy kínos helyzetbe, amelynek a hatására minden döntésemet megbánnám, és senki sem tett fel olyan kényelmetlen kérdést, amitől legszívesebben ott helyben elsüllyedtem volna.

Kis szerencsével talán még ezt a vacsorát is sikerül megúsznom ép bőrrel. Legalábbis nagyon reméltem.

Bíztam benne, hogy nem az ínycsiklandó illat töltött el azzal a nagy elégedettséggel, amelybe kellemesen belebizsergett a bőröm. A spanyol lakoma ugyanis ilyen hatással van az emberre. Elhomályosíthatja az ítélőképességét.

Mindannyian körbeültünk egy kerek asztalt az egyik tengerre néző étterem teraszán. Alkonyodott, a láthatáron a nap már majdnem elérte az óceán és az égbolt vékony határvonalát. A halk cseverészésen kívül nem hallottunk mást, csak a hullámok moraját, ahogy megtörtek a partot szegélyező sziklákon.

Egyszerűen szólva tökéletes volt.

Megborzongtam, amikor egy kéz gyengéden megérintette a karomat.

– Fázol? – súgta a fülembe a mély hang, amelyre ha csak rágondoltam, elakadt tőle a lélegzetem.

A fejemet ráztam, és odafordultam hozzá. Alig néhány centi választott el minket. Az ajkainkat.

– Dehogy, jól vagyok. – Egyáltalán nem voltam jól. Már rájöttem, hogy ha Aaron ilyen közel kerül hozzám, mindenhogy vagyok, de jól nem. – Degeszre ettem magam. Talán kicsit túlzásba vittem.

– Nem maradt hely a desszertnek?

Összeszaladt a szemöldököm eme arcátlanság hallatán.

– Ne nevettesd ki magad, osito. A desszertnek mindig marad hely. Mindig.

Aaron szája mosolyra húzódott, az egész arca felragyogott tőle.

Ejha! A bensőmben támadt melegségből ítélve erre nem voltam felkészülve.

– Lina, Aaron, még egy kis bort? – kínált apa az asztal túloldaláról.

A szüleim ragaszkodtak hozzá, hogy bort rendeljünk, hiába lesz holnap az esküvő – ahol annyi alkohol lesz, hogy patakokban fog folyni a sidra, a bor, a cava és miegymás. Persze senki sem panaszkodott. Még Isabel és Gonzalo sem, akik még mindig a tegnapi éjszaka utóhatását nyögték. De a bor földjén az ember egyszerűen nem mehet úgy vacsorázni, hogy egyetlen palackkal sem rendel.

– Köszönöm, nem. Azt hiszem, inkább megvárom a holnapot – ráztam a fejem, és elhúztam a poharamat apa elől. Az üveg már a levegőbe emelkedett.

Velem ellentétben Aaron túl lassan reagált. Mire válaszolt volna, apám újratöltötte a poharát.

– Aki kimarad, lemarad – suttogtam, odahajolva hozzá.

Újra felvillant az a ragyogó mosoly, és egy szempillantás alatt összezavart. A kéz, amely a székem támláján nyugodott, felém nyúlt, és játékosan belecsípett az oldalamba.

Akkorát ugrottam, hogy kis híján lesöpörtem a poharakat az asztalról.

Aaron a másik kezével a borospohárért nyúlt, és az ajkához emelte.

– Ne legyél olyan cuki! – szólt a pohara fölött, és olyan pillantást vetett rám, hogy fészkelődni kezdtem a széken. Majd lehajtotta a fejét, és halkabban hozzátette: – Legközelebb nem csupán beléd csípek. – Az ajka a pohár szélére simult, és belekortyolt.

Néhány heves pillanatig megbabonázva bámultam az ajkait, és úgy éreztem, mintha tűzijáték durrant volna a reproduktív szerveim táján.

Pironkodva elfordítottam a fejem, és körülnéztem, hátha mások is meghallottak minket az asztal mellett. Abuela még mindig a tányérjával volt elfoglalva. Gonzalo és Isabel látszólag az ájulás szélére kerültek a fáradtságtól és nyilván a kajakómától, mire a desszerthez értünk. A szüleim élénken cseverésztek a pincérrel, akit eddig észre sem vettem, pedig az asztalunk mellett ácsorgott. Daniel pedig – aki egyedül jött, mert a szülei csak holnap kora reggel érkeznek – olyan meredten bámulta a telefonját, mintha abban rejlene a válasz az univerzum legnagyobb talányaira.

Amikor hetekkel ezelőtt azt hazudtam, hogy van barátom, miután közölték velem, hogy Daniel jegyben jár valakivel, és boldogabb, mint valaha, a pánik vezérelt, mert majdnem hajszálpontosan olyannak képzeltem ezt a jelenetet, mint amiben most találtuk magunkat. Azzal az egy különbséggel, hogy a mellettem lévő szék üres volt. Vagy valaki más ült rajta, például abuela vagy Daniel menyasszonya, mert ilyen az én szerencsém. Vagy hé, talán az eszkort, akit egy időre fontolóra vettem. De akárhogyan is, olyasvalaki ült volna mellettem, aki nem dobogtatja meg úgy a szívemet egyetlen pillantással, akinek a mosolya nem tölti el olyan melegséggel a bensőmet, hogy újabban vágyakozva várom.

Így amikor elnéztem Daniel felé, rádöbbentem néhány dologra. Először is, talán kicsit túlzás volt hazugsággal reagálni, és ilyen nevetséges cselszövésbe bonyolódni – Aaronnal egyetemben. És ott volt még az a tény, hogy a túlzás ellenére az ő jelenlétében minden olyan mértékben leegyszerűsödött, hogy el sem tudtam hinni. S végül – és ezt nem bírtam felérni ésszel – mélyen, legbelül ott motoszkált bennem egy érzés, amit hiába igyekeztem figyelmen kívül hagyni: hogy semmit sem bántam meg.

Ez óriási ostobaság volt részemről. Mert a férfi, aki mellett folyton elvörösödöm – és akinek a jelenlétét cseppet sem bánom –, hamarosan a főnököm lesz.

– Szóval, Aaron – szólt anyám, visszazökkentve engem a jelenbe –, Isabel elmagyarázta, hogyan ismerkedtetek meg, és hogyan kezdtetek randevúzni. – Anyám szeme csillogott, és le mertem volna fogadni, hogy ezért a bor a felelős. – Elmondta, mit meséltetek nekik tegnap este a sidreríában. Olyan romantikusan hangzott, mint azok a filmek, amiket a Netflexen nézünk.

Még szép, hogy anyám ebbe az irányba szeretné terelni a beszélgetést.

– Az Netflix, mamá – dünnyögtem, miközben az asztalon malmoztam. – És igen. Igazi irodai románc, tisztára, mint a filmekben, nem?

– Kivéve, hogy a miénk valódi – tette hozzá Aaron.

Valódi…

Bevillantak korábbi szavai: „Rábeszéltem, hogy szüksége van rám. Majd megmutattam – bebizonyítottam – neki, hogy valóban így van.”

Nagyot dobbant a szívem.

– Na és valójában mennyit dolgoztok együtt? – Anyám Aaront figyelte, kíváncsi mosollyal az arcán, ami azt jelentette, hogy már alig várja, hogy mindent megtudjon.

– Két különböző csapatot vezetünk, és más-más projekteken dolgozunk, de gyakran látjuk egymást. – Rám sandított. – Ha pedig mégsem, akkor gondoskodom róla, hogy találkozzunk. Igyekszem elkapni, amikor szünetet tart, összefutni vele a folyosón, ok nélkül elmenni az irodája mellett. Bármit megteszek, hogy legalább néhány másodpercre magamra vonjam a figyelmét.

Lehajtottam a fejem, meredten bámultam az üres tányért. Valóban így lenne? Aaron hajlamos volt váratlanul felbukkanni. De vajon szándékosan tette? Akkor is, ha az agyamra ment… Egyre nehezebben tudtam megkülönböztetni a valóságot a kitalációtól. Minden, amit Aaron mondott, valóságon alapult – együtt dolgozunk, lassan csaknem két éve ismerjük egymást. És ott volt mellette a kitaláció – hogy járunk és szerelmesek vagyunk egymásba. De az összes többi, ami valahogy a két véglet közé esett – a sok-sok cicoma, amiket az igazságra és a hazugságra aggattunk –, olyan átmeneti területhez tartozott, amit sehogy sem tudtam meghatározni.

– Qué maravilloso. – Anya arca felragyogott.

Majd lefordította Aaron szavait abuelának, és az idős asszony is, akitől az enyhén göndörödő hajamat örököltem, elmosolyodott. Ami azt illeti, Aaron egyből lekenyerezte abuelát, attól a pillanattól kezdve, hogy két puszival köszöntötte, és azt mondta neki, hogy büszke lehet az unokájára. Ennek hallatán az én képemen is bárgyú vigyor jelent meg.

– Tudod – szólalt fel apa –, nem mindenki bírja kezelni a mi kis Linánkat. Neki van a legnagyobb szíve a családban, de olykor bizony egy kissé… – Elhallgatott, és felvonta az egyik szemöldökét. – Ay, hogy is mondják angolul? – Eltöprengett, és bosszúsan összeszorította a száját. – Néha olyan…

– Tök hibbant? – vetette fel Isabel, aki, micsoda mázli, pont ebben a pillanatban tért magához a révületből.

– ¡Oye! – csattantam fel.

Ugyanakkor apám azt felelte:

– Nem. Nem arra gondoltam. – Megvakarta a fejét.

– Alacsony? – találgatott Gonzalo. – Ügyetlen?

Felkaptam a fejem.

Aaron hümmögni kezdett.

– Észbontóan makacs?

Rá sem néztem, csak belekönyököltem az oldalába. Finoman megfogta a karomat, összefűzte az ujjainkat, és az asztalra emelte. Lebámultam a kezükre, és egyből elpárolgott a haragom.

Majd Aaron lehajtotta a fejét, és halkan odavetette:

– Ebből nem akartam kimaradni.

Ránéztem, és megint olyan mosollyal találtam szemben magam, amelybe beleremegtek a térdeim. Bizsergés támadt mélyen a hasamban. A fenébe is!

– Gracias, mindenki! – dohogtam.

Apa még mindig azon a szón tűnődött, ami sehogy sem jutott az eszébe.

– Egyik sem az a szó. Hadd gondolkozzam egy kicsit!

Daniel a torkát köszörülte, végre úgy döntött, hogy beszáll a társalgásba.

– Miért nem árulod el a szót spanyolul, és mi majd lefordítjuk, Javier? – vetette fel.

Anyám bólintott.

– Claro, usa el Google, Javier. – Használd a Google-t, Javier.

– Papá – sóhajtottam fel –, hagyd már…

– Petárda – bökte ki hirtelen. – A mi Linánk egy kis petárda.

Rendben. Ez nem is olyan rossz.

– Szóval, nem könnyű kezelni. Többnyire.

Vagy úgy. Enyhén összeroskadtam a széken, de Aaron kezében hagytam a kezem.

– Annyit tud locsogni, mint akinek túl sok a mondanivalója, csak nincs elég ideje. Úgy kacag, mint akit nem érdekel, hogy felébreszti a világ másik felét az alvásból. Olykor elég dacos, és Isten a tudója, hogy pokoli makacs. Persze mindez csak tűz. Szenvedély. Ettől ő a mi Linánk. A mi kis terremotónk. A mi kis földrengésünk. – Apa szeme csillogott annak a néhány lámpának a fényében, amelyek bekapcsoltak, amikor ránk sötétedett. Valami elszorult a mellkasomban. – És egy ideig nem így volt. Elhalványult a fénye, és nem volt könnyű végignézni, amin keresztülment a lányom. Megszakadt érte a szívünk. Azután elment, és hiába tudtuk, hogy ezt akarja, és ezt kell tennie, azért egy kicsit még jobban megszakadt a szívünk. – Könnyek szöktek a szemembe, apám minden egyes szavára egyre jobban égtek a szemeim. Az emlékekre, amiket előásott. – De ez már a múlté. Most itt van velünk, és jól van. Végre boldog. – Anya apa kezéért nyúlt, és megfogta.

Nem bírtam tovább, remegő lábakkal felálltam, és megkerültem az asztalt. Odaléptem apához, átöleltem és megpusziltam az arcát.

– Te quiero, papá. – Majd anyával is így tettem. – A ti también, tonta. – Közben úgy fojtottam vissza a könnyeimet, mintha az életem múlna rajta. Nem voltam hajlandó elbőgni magam. Arról szó sem lehetett. – Most már hagyjátok abba, oké? Mind a ketten. A többit tartsátok meg holnapra!

Amikor visszaültem a helyemre, ösztönösen Aaron keze után nyúltam. Mintha már el sem tudnám képzelni, hogy ne fogjam meg. Annyira belefeledkeztem abba, amit tettem, hogy nagyot dobbant a szívem, amikor a keze félúton találkozott az enyémmel, körém fonta az ujjait, a szájához emelte, és az ajkát a kézfejemhez érintette. Mindez olyan gyorsan történt, hogy mire véget ért, és az összekulcsolt kezünk visszakerült az asztalra, észre se vettem volna, ha nincs az a perzselő érzés, amit az ajka hagyott a bőrömön.

Ezután megszólalt anya, és megint rá figyeltem:

– Annyira boldoggá tesz, hogy itthon vagy velünk, cariño. – Majd Aaronra pillantott. – Hogy így láthatlak. – Szélesebben mosolygott, elillant a szomorúsága. Bűntudat hasított belém, amit valami fülledt és tömény érzés követett. Valami, aminek az íze a megbánásra és a reményre emlékeztetett. – Először azt hittem, el sem hoz magával, Aaron. Még abban se voltam biztos, hogy létezel. – Felnevetett, és esküszöm, hirtelen levegőt se kaptam. Összenéztünk, anyám arcán könnyed mosoly ragyogott. – Jaj, ne nézz így rám! Sosem említetted, hogy jársz valakivel, és sosem hoztál magaddal senkit New Yorkból, amikor párszor hazalátogattál. És ez az egész olyan… váratlan volt.

– Őszintén szólva, hermanita – vágott közbe Isabel gyanúsan izgatott hangon –, azt hittük, hogy te is úgy végzed, mint azok az idős nénik, akik csak a macskáiknak élnek. De macskák helyett te halakat tartanál. Vagy, mondjuk… gekkókat, mivel allergiás vagy a macskaszőrre. – Felvihogott. – Folyton erről beszéltünk a családi összejöveteleken.

– Nos, köszönöm a belém vetett hitet – dünnyögtem, majd kiöltöttem a nyelvemet a nővéremre. El sem tudtam hinni, hogy ilyesmiket mondanak valakinek, akiről azt hiszik, hogy a párom. Sőt, olyasvalakinek, akiről úgy tudják, hogy a párom. – Milyen szerencsés vagyok, hogy itt vagy nekem.

Aaron ujjai szorosabban fonódtak a kezemre, és éreztem, hogy a saját kezem viszonozza a gesztust.

– Dehogy, ilyesmiről szó sem volt – tagadta anya szilárdan, és figyelmeztető pillantást vetett a másik lányára. – Ne piszkáld a húgodat, Isabel! Holnap férjhez mész.

Isabel a homlokát ráncolta.

– Mi köze ennek bármihez is…?

Anya elutasítóan legyintett.

Felkacagtam, Isabel pedig összefonta a karját a mellén.

– Sosem gondoltuk, hogy egyedül maradsz, Lina. De rettenetesen féltettünk a magánytól. – Aaronra nézett, és megenyhült a pillantása. – És a tudattól, hogy nem vagy magányos, hogy van valakid, akire számíthatsz, akihez hazamehetsz, aki egyszer talán az otthont fogja jelenteni neked, egy kicsit jobban alszom éjszaka.

Az oldalamon ülő férfi habozás nélkül megszólalt:

– Ezt megígérhetem. – A hangja simogató volt. Megdobogtatta a szívemet, szinte ki akart törni a mellkasomból, ahogy rettegve vártam a folytatást. – Rám mindig számíthat. – A hüvelykujja a kézfejemet simogatta. – Még nem tudja, de tőlem nem szabadul egykönnyen.

Nem bírtam nem ránézni. Ezek után nem bírtam nem kifürkészni a jóképű arcát. Amin ezen a ponton nem kellett volna meglepődnöm. Aaron ilyen hatással volt rám. Ezért pontosan ezt tettem. Nem álltam ellen, felé fordultam. Ő már engem nézett.

Vajon ő is érzi a vonzerőt? A késztetést, hogy az arcomon keresse a választ, bármi legyen is az?

Próbáltam elcsitítani a szívemet, és remegve néztem vissza a kék óceánba. Várakozással telve. És valami hátborzongatót láttam. Valamit, aminek nem kellett, nem lett volna szabad ott lennie, mivel ez az egész csak egy színjáték, ennélfogva az sem lehet igaz, amit mondott. Ám nem tudtam letagadni azt, ami ott volt az orrom előtt, hogy ezek az érzelmek, amelyek felvillantak a szemében, valódiak. Nyílt őszinteség. Meggyőződés. Hit. Bizalom. Egy fogadalom. Ezeket láttam Aaron szemében. És azt követelték, hogy vegyem őket tudomásul.

Mintha nekem tett volna ígéretet, nem az anyámnak.

Mintha mindaz, amiről itt most tanúbizonyságot adott, nem csupán a színjátékunk része lenne.

Ezt viszont nem fogadhattam el. Hiába remegett a testem az igyekezettől, hogy ellenálljak, nehogy a nyaka köré fonjam a karjaimat válaszokért könyörögve, vagy hogy árulja el végre, hol a helyünk azon a meghatározatlan területen, amelybe belecsöppentünk, nem hagyhattam magamnak, hogy eljátszadozzam a kérdésekkel, amelyektől zúg a fejem és sajog a szívem.

Mert valójában talán nem is akarom tudni a választ az olyanokra, mint hogy: Vajon kollégákból cselszövőkké, s cselszövőkből barátokká váltunk? Olyan barátokká, akik mindig számíthatnak egymásra? Barátokká, akik majdnem csókolóztak, puha ajkuk majdnem összetapadt? Valóban igaz az ígéret, amit tett, amit esdeklő pillantással próbált elhitetni velem? Vagy ez is csak egy cicoma? S ha igen, miért mondta egyáltalán? Hát nincs tekintettel elgyötört szívemre? Nem látja, hogy meg sem tudom különböztetni az egyiket a másiktól? Ám ha ez nem az igazság felcicomázása – egy mutatvány, egy trükk a színjátékban –, akkor mégis, mi a fenét csinál? Mit csinálunk mi ketten?

Nem bírtam tovább elviselni mindazt, amit Aaron szeméből kiolvastam, se feldolgozni az engem nyomasztó kérdéseket és kételyeket, így hát egy fürge mozdulattal kiegyenesítettem a lábamat, és eleresztettem a kezét. Csikorgott a padlón a szék.

– Ki kell mennem a mosdóba – hadartam, és elkaptam a tekintetemet Aaronról.

Majd elsiettem, amilyen gyorsan csak tudtam, és vissza sem néztem.

Nem fordultam meg. Egyszer sem.

Még akkor sem, amikor felcsendült a nővérem hangja:

– Most, hogy elment, beszélhetnénk végre rólam? Én vagyok a menyasszony, és nekem kéne a figyelem középpontjában lennem. Olyan elhanyagoltnak érzem magam.

Ha nem uralkodott volna akkora káosz a fejemben, esküszöm, felkacagok. Talán még vissza is megyek, hogy beletúrjak a hajába, amiért egy nagyképű, önző taknyos – de túlságosan elfoglalt a menekülés. Mint egy gyáva nyúl, és ha ez így megy tovább, tényleg azzá válok, mire véget ér a hétvége.

Szórakozottan kezet mostam, és vizet fröcsköltem az arcomra, miközben semmire és mindenre gondoltam, és teljesen letaglózott a saját hülyeségem.

Talán ezért nem vettem észre, amikor kiléptem a fürdőszobából, hogy valaki szembejön velem, mígnem hangos nyekkenéssel lefejeltem egy férfimellkast.

– Mierda – motyogtam halkan, és elhátráltam. – Lo siento mucho – tettem hozzá, mielőtt észrevettem, hogy ki áll előttem. – Ó, Daniel.

Kisöpörtem néhány hajtincset az arcomból, és a rosszkedv kerülgetett.

Az exem semmi jelét nem mutatta, hogy olyan kínosan érezné magát, mint én.

– Jól vagy? – kérdezte spanyolul.

Most, hogy kettesben voltunk, Aarontól távol, én is spanyolul válaszoltam:

– Igen, jól. Semmiség. Csak egy kis koccanás. – A torkomat köszörültem, és lesöpörtem néhány képzeletbeli porszemet a rakott szoknyámról. – Még egyszer bocs. Tényleg az én hibám. Nem figyeltem eléggé.

– Minden rendben, Lina. – Megjelent a gödröcske az arcán. Csodálkozva néztem. Belegondoltam, hogy annyi évvel ezelőtt ez a grüberli volt az, ami mindent mozgásba lendített, most viszont szemernyi melegséget sem érzek, amikor ránézek… – Talán nem kellett volna eljönnöm ma este – vallotta be Daniel váratlanul, és kizökkentett a gondolataimból.

Lassan bólintottam, igyekeztem megbékélni a különös részvéttel, amit hirtelen iránta éreztem. Nem tévedett. Egész vacsora alatt nem volt más, csak egy szellem. Senki sem szólította meg – ami érthető volt, tekintve a közös múltunkat –, és ő sem szólalt fel magától. Én sem akartam volna eljönni a helyében.

– Nem. Ha úgy érzed, hogy itt a helyed, akkor helyesen tetted, hogy eljöttél. – Összekulcsoltam nyughatatlan kezeimet. – Gonzalóért tetted, ami nagyon bátor tőled.

Keserűen felnevetett.

– Kétlem, hogy bárki egyetértene veled az asztalnál. Kivéve talán Gonzalót, de még ő sem használná a „bátor” szót. – A nadrágzsebébe csúsztatta a kezét. Ebben sem tévedett. A szüleim udvariasan, noha távolságtartóan bántak vele, azonban csakis Gonzalo kedvéért. És Isabel kedvéért. Tudták, hogy Daniel mennyire fontos az öccsének, és nélküle nem lépett volna az életükbe Gonzalo, akit imádtak. Ugyanakkor semmi kétségem nem volt afelől, hogy sosem bocsátják meg Danielnek, hogy sok ezelőtt összetörte a szívem. Hogy miatta mentem keresztül annyi mindenen. – Ide hallgass – szólt Daniel, és kifújta a levegőt. – Tudom, hogy talán már késő, mégis el akarom mondani neked, hogy mennyire sajnálom. Azt hiszem, még nem kértem bocsánatot. – Nem, valóban nem kért. – Sosem akartam, hogy megtörténjen mindaz, ami történt. El se hittem volna, hogy lehetséges.

Persze hogy nem, és nem pont ez volt a probléma? Magával ragadott, és amikor felmerült az első nehézség, elhagyta a hajót. És engem, hogy elsüllyedjek azzal együtt. És pontosan ez is történt; lerántottak a mélybe, ahonnan fel kellett küzdenem magam. Egyedül.

A bocsánatkérés rég esedékes volt – sőt, talán tényleg el is késett vele –, de legalább megkaptam. Ami csak számít valamit.

– Az már rég volt – feleltem, és komolyan gondoltam. Még akkor is, ha a lelkem mélyén örökre emlékezni fogok arra, mekkora szerepet játszott abban, ami soha be nem gyógyuló sebet ejtett rajtam. – Amúgy ne izgasd magad amiatt, amit apa mondott. Magával ragadták az érzelmei. – Legyintettem, aztán gyorsan leállítottam magam, amikor rájöttem, hogy semmivel sem tartozom Danielnek. Igazán nem az én problémám, ha nem érzi jól magát. Köhintettem. – Tudod, az esküvők a legjobbat és a legrosszabbat hozzák ki az emberekből.

Én voltam erre az élő bizonyíték – a kamupasim egy asztalnál ül a családommal, én meg végre szembenéztem a jegyben járó exemmel.

Igaz, soha nem az volt a probléma az Isabel esküvőjére való hazajövetellel – szinglin és pasi nélkül –, hogy találkoznom kell Daniellel. Hanem az, hogy szembe kell néznem a többiekkel. A várakozás, a gondolat, hogy minden egyes emberrel találkoznom kell, aki látott felnőni, szerelembe esni, a megtört szívemet fájlalni, egy időre elveszíteni az énem egy darabkáját, majd elmenekülni egy másik országba. Megemészteni azt, hogy az exem könnyedén újjáépítette az életét, míg én erre képtelen voltam. Ez lendítette mozgásba az egészet, ezért nyomtam meg a pánikgombot.

És mekkora hülyeséget csináltam? Mekkora ostobaság, hogy ez késztetett hazugságra? Arra, hogy kitaláljam és előadjam ezt a nevetséges és részletes képet önmagamról, amelyről azt hittem, hogy teljesnek és boldognak fog mutatni?

Most, hogy az egész zűrzavar kiváltója előtt álltam, rádöbbentem, micsoda marhaságot csináltam.

– Remélem, komolyan beszélsz, Lina. Jobb lenne továbblépni ezen az egészen. – Daniel egy pillanatra lesütötte a szemét, majd bólintott. – Most boldog vagy? Az életeddel? Vele? – Intett a fejével. – Nem tűnsz maradéktalanul boldognak.

Kiszáradt a torkom, elkerekedtek a szemeim, és próbáltam megemészteni a szavait.

– Persze hogy az vagyok – válaszoltam, de fojtott volt a hangom. Mély döbbenet járta át a testemet, és elvegyült a hazugság keltette, ostoba félelemmel. – Boldog vagyok, Daniel – ismételtem, és a két érzelem összeolvadt valami mássá. Valami sokkal keserűbbé.

– Biztos vagy benne? – kérdezte higgadtan, olyan magabiztos és leereszkedő hangon, hogy felkaptam a fejem. – Igazán tisztességes fickónak tűnik ez az Aaron. Csak kicsit olyan… száraz. Merev – folytatta Daniel, egy pillanatra becsuktam a szemem, rám tört a védelmezőösztön. – Mégis azt hiszem, jó hozzád. Amióta megismertem, folyton rád van tapadva. – Felnevetett. – Nem az én stílusom ez az őrkutya-hozzáállás, de meg tudom értem. – Szóra nyílt a szám, alig tudtam elhinni, hogy mit mondott az exem. – Tényleg igazán boldog vagy? Ismerlek, és már nem az a gondtalan Lina vagy, aki lenni szoktál. Idegesnek tűnsz, amióta itt vagy, és őszintén szólva kezdek aggódni.

Aggódni? Döbbenten pislantottam egyet. Majd újra. És újra meg újra.

Ideges lennék? Nos, ez már hihetőbb. Valóban nem egyszer éreztem így. De… hogy Daniel mit tart igaznak, és mit nem, az nem számított. Engem az zavart, hogy azt képzeli, joga van megkérdőjelezni valamit, amit az én számból hallott.

Ő észre sem vette, hogy egyre dühösebb vagyok, és folytatta:

– Talán csak a hazatérés teszi. Óriási stresszt okozhat. Vagy az, hogy Isabel férjhez megy, te pedig nem. – Elakadt a lélegzetem. – Vagy talán az a pasi az oka. Nem tudom, de…

– Ácsi! – csattantam fel. Valami kigyúlt bennem. Mint egy máglya. Még a lángok sercegését és zizegését is hallottam. Elemésztették a maradék türelmemet. – Ne merészeld ezt csinálni, Daniel!

Összevonta a szemöldökét, és értetlenül nézett rám.

– Mit csinálok?

– Hogy mit csinálsz? – ismételtem meg egy oktávval magasabb hangon. Behunytam a szemem, és igyekeztem visszanyerni az önuralmamat. – Ne tegyél úgy, mintha még érdekelnélek vagy ismernél! Nincs jogod megítélni, sem kétségbe vonni a boldogságomat. – Egyre sebesebben kapkodtam levegő után, a dühöm nem apadt. – Úgyhogy ne vágd hozzám kéretlenül, hogy mi az, amit tudni vagy látni vélsz! Ehhez már régóta semmi jogod.

Megrázta a fejét és hangosan felsóhajtott.

– Mindig is törődtem veled, Lina. És mindig is fogok. Ezért aggódom érted annyira. Ezért próbálok beszélni veled róla.

– Mindig is törődtél velem? Mindig törődni fogsz?

– Hát persze – vágta rá. – Olyan vagy nekem, mint a kishúgom. Hamarosan egy család leszünk.

Megfagyott az ereimben a vér. Megdermedt a velő a csontjaimban, és a földbe gyökerezett a lábam.

– Most olyan vagyok neked, mint a kishúgod? – Keserű ízt éreztem a számban. – Ajánlom, hogy csak viccelj, Daniel.

Elkomorult az ábrázata. Tekintélyt parancsoló lett. Jól ismertem ezt az arcot azokból az időkből, amikor vele szemben ültem az előadóteremben. – Ne légy ilyen, Lina!

– Milyen?

A fejét rázta, megcsapott a lehelete.

– Ne légy gyerek! Most már mindketten felnőttek vagyunk. Beszélj és viselkedj is úgy!

„Most”. Azt mondta, hogy „most”. Ellentétben mivel? Amikor randiztunk?

– Talán gyerek voltam, amikor együtt voltunk, Daniel? Amikor jártunk? Amikor különlegesnek éreztem magam melletted? Amikor azt mondtad, hogy szeretsz? – A szája vékony vonallá préselődött. – Ennyi jelentettem neked, amikor kirúgtál, mint a szemetet, mert megijedtél, hogy bajod lehet a dologból? Azt hiszem, ez mindent megmagyaráz. Hogy miért csak most kérsz bocsánatot, amikor méltónak tartasz rá, mert végre felnőttem. – Elhátráltam egy lépést, és a fülemben dobogott a szívem, miközben ő meg se mozdult. – Tudod, mit? Én már továbbléptem. – A fejemet csóváltam, és keserűen felnevettem. – Nem tartozom neked semmivel. És te sem tartozol nekem. Soha nem törődtél velem, Daniel. Legalábbis nem eléggé. Különben nem hagytad volna, hogy ízekre szaggassanak. – Nagyot nyeltem, és igyekeztem elnyomni magamban az emlékeket, hiába dörömböltek és sikoltoztak, hogy engedjem ki őket. – Jobb lett volna, ha semmit sem mondasz. Komolyan. Mert az elmúlt néhány percben azt a csekély tiszteletet is elvesztettem, amit irántad éreztem.

Daniel előttem állt, szinte mozdulatlanul, én pedig tettem még egy lépést hátrafelé.

Kinyitotta a száját, de csak annyit bírt kinyögni:

– Lina.

– Nem baj – mondtam. – Semmit sem várok tőled. Már túl vagyok rajta. – Becsukta a száját, megrogyott a tartása; reméltem, hogy az elfogadástól. – De annyit mondhatok neked, hogy boldog vagyok.

Az voltam. És igazság szerint el is bizonytalanodtam. Igen, a szívem megzavarodott, és nem találta a helyes irányt. Ráadásul rettegett. Ám egy különös erő letépte a félelmet, amely a szerencsétlen, meggyötört szervemet burkolta, és beszivárgott a repedéseken, hogy eltörölje a kételyeket, ha hagyom. Biztonságot és megnyugvást ígért.

Ez a beszélgetés azonban nem Danielre tartozott. Hanem valaki másra.

Akihez vissza kellett térnem.

Éppen sarkon akartam fordulni, és pont így tettem, amikor megjelent előttem az az ember, aki bármikor mosolyt tudott csalni az arcomra.

– Miért piszmogsz még olyan sokáig, cariño? – kérdezte abuela spanyolul, majd Danielre pillantott. – Ó, már értem. – Sanda pillantást vetett rá, majd teljesen figyelmen kívül hagyta. Amikor visszafordult hozzám, mosolyra húzódott a szája, és pajkos fény villant a szemében. – A barátod még az asztalnál ül, és olyan elárvult képet vág, mint egy elhagyott kiskutya. – Belém karolt, és máris megkönnyebbültem. – Desszertet is rendelt neked, tudod? És úgy bámulja a helyedet, mint aki alig bírja megállni, hogy utánad rohanjon.

Akkorát dobbant a szívem, hogy az egész testem beleremegett.

– Tényleg?

Abuela megpaskolta a karomat.

– Hát persze, boba. – Csettintett a nyelvével, és visszavezetett az étterembe. – Nem is kért két kanalat, tudja, hogy úgysem vagy hajlandó osztozkodni. – Abuela felnevetett, én pedig megpróbáltam figyelmen kívül hagyni a remegést a mellkasomban.

– Ő… tulajdonképpen tökéletes – mormoltam, magamat is meglepve.

– Az bizony – vágta rá abuela gondolkodás nélkül. – Ezért nem szabad ilyen sokáig egyedül hagyni. Ahhoz ő túl jóképű.

Valóban az, ezt el kellett ismernem.

– Szerinted velem is hajlandó táncolni holnap?

– Biztosan. – Ebben nem kételkedtem. – De csak ha szépen kéred, abuela.

Erre felkuncogott, és már tudtam, hogy a saját nagyanyámmal leszek kénytelen versengeni a kamupasim figyelméért.

Majd az asszony, aki milliószor csempészett be nekem csokit lefekvés után, visszavezetett a lelkesen cseverésző családomhoz.

Mielőtt odaértünk az asztalhoz, még halkan hozzátette:

– Az én koromban nem voltak ilyen férfiak. Abuelo jóképű volt a maga módján, de nem ennyire. Igaz, nekem nem is a külseje miatt tetszett. – Rám kacsintott. – Tudod, hogy értem.

– Abuela! – hördültem fel.

Megpaskolta a karomat.

– Nekem csak ne játszd az ártatlant! Öreg vagyok. Én már jobban tudom. Na, eredj!

A kék szempár azonnal megtalált. Abuelára pillantott, majd a hátam mögé. Visszafordultam, és láttam, hogy Daniel követ minket.

Miután elváltam a nagyanyámtól, a kamupasimra tévedt a tekintetem, ahogy elindultam felé. Aaron jóképű arca nyugtalannak tűnt. Összeszorította az állkapcsát, és a homlokát ráncolta. Amikor újra összenéztünk, kérdéseket láttam a szemében, és ugyanazt a védelmezőösztönt, amit én éreztem néhány perce, amikor Daniel a szájára vette a nevét. Világos volt, mint a nap.

Aaron aggódott. Visszafogta magát, nehogy elém szaladjon, és megkérdezze, mi a nyavalya történt. Tényleg érdekelte. Mert törődik velem. És megvédene, a karjaiba zárna, vagy csak mellém állna, ha kérném. Ebben biztos voltam. Sőt, akkor is megtenné, ha nem kérném.

Őszinte, mélyről jövő aggodalom. Ellentétben azzal, amiről Daniel próbált meggyőzni.

Leroskadtam a székre, és higgadt mosolyt erőltettem az arcomra. Semleges kifejezést. Ám az ajkaim rossz irányba görbülhettek, a vonásaim elárulhatták, mi minden fortyog még bennem a Daniellel folytatott eszmecserét követően, mert amikor megfordultam, és szembenéztem Aaronnal, felvillantak a szemei.

Szélesebbre húztam a mosolyomat, és Aaronnak megremegett az állkapcsa.

A nővérem locsogni kezdett – hogy miről, azt nem tudtam volna megmondani. Máshol jártak a gondolataim.

Valahol az ölemben volt a kezem, amikor éreztem, hogy rásimul Aaron tenyere. Ma este már másodszor fonta össze az ujjainkat. Mindegyiket. Ám ezúttal ott hagyta a kezünket, ahol volt – a combomon. Mint aki azt akarja mondani ezzel, hogy ez így – az asztal alatt, rejtve mindenki elől – csak a miénk. Nem a színjáték része.

Szándékosan megszorította a kezemet, körém fonódtak az ujjai, meleg tenyere a bőrömhöz simult. „Csak a miénk”, csitított. Ezt ígérte.

És én, mint az univerzum legnagyobb marhája, vigaszt találtam abban az öt hosszú ujjban. A meleg tenyérben. Közelebb húztam az összekulcsolt kezünket a hasamhoz, és viszonzásul én is megszorítottam.

Valami beékelődött a bordáim közé, olyan volt, mint egy ketyegő bomba.

– Hallom, ahogy kattognak a fogaskerekek a fejedben – jegyezte meg Aaron, miközben átment a szobán a pizsamanadrágjában, ami megint elképesztő dolgokat művelt a bensőmmel. A pólója is ezt tette velem. Ugyanaz volt rajta, amelyikben tegnap aludt.

De legalább volt rajta póló. Kétlem, hogy meg tudtam volna birkózni a félmeztelen Aaron látványával.

– Jól vagyok – hazudtam, és zúgott a fejem, valahányszor felidéztem a Daniellel folytatott beszélgetést. Másra sem tudtam gondolni, amióta elhagytuk az éttermet. – Csak még annyi dolgom van a holnapi nagy nap előtt.

Amikkel valójában foglalkoznom kéne.

Már én is pizsamában voltam, és kikészítettem a két pár tűsarkút – amit felveszek, és a vésztartalékot – a padlóra. Közvetlenül a falhoz. Gondosan ugyanannyi helyet hagyva köztük.

Hátraléptem, és megcsodáltam a művemet. Mégsem jó.

Nem voltam elragadtatva, ezért letérdeltem, és átrendeztem őket.

Ha nyomasztott valami, két választásom volt. Kényszeresen ettem, vagy rendet tettem. És tekintve, hogy az imént vacsoráztunk, elnézve a gondosan egymásra pakolt ruhákat és a tökéletes sorba rendezett tárgyakat a komód tetején, úgy tűnt, ezúttal az utóbbiról lehet szó.

A szemem sarkából láttam, hogy Aaron könnyedén és elegánsan terül el az ágyon, amire az ő méretei miatt nem számítana az ember.

– Már füstölögnek a füleid. – Nekidőlt a fejtámlának, a fa panaszosan nyekkent a súlya alatt.

Ismét a cipőkért nyúltam, és egy centivel jobbra igazítottam őket.

– Kétlem – válaszoltam kurtán. Az egyik párt most egy centivel balra toltam. – Ahhoz túlzásba kéne vinnem az agyalást. Márpedig erről szó sincs.

– Ó, dehogynem – mondta az ágyon fekve. – Beszélgessünk!

Nem válaszoltam. Hallottam, ahogy felsóhajt, de a feladatomra koncentráltam.

Talán ha a fal felé néznek…

– Catalina – szólt rám Aaron. Olyan hangon, hogy önkéntelenül megfordultam, és a szemébe néztem.

– Gyere ide! – Megpaskolta az ágyat. Összevontam a szemöldökömet, és lesújtó pillantást vetettem rá. – Ülj ide mellém egy kicsit, utána kínozhatod tovább azokat a cipőket – mondta, és felsóhajtott. – Csak pár percre. – Újra a takaróra tette a kezét. Amikor nem szóltam és nem mozdultam, rendkívül halkan hozzátette, mint akinek megszakad a szíve, ha nem adom meg neki ezt az egyetlen apróságot: – Kérlek.

Ez a „kérlek”, ez a nyavalyás „kérlek”, és ahogy kimondta, mozgásba lendítette a lábaimat.

Mielőtt észbe kaphattam volna, a fenekem landolt az ágyon, közvetlenül a csípője mellett. Sejtettem, hogy miről akar beszélni. Az érzelmek, emlékek és kérdések kavalkádjáról, amely lassan összecsomósodott a fejemben. Amit magammal cipeltem a lakásba, és tudtam, hogy ha kinyitom a számat, kiárad belőlem, és nem lehet megállítani. Ám ez azt jelentené, hogy teljesen megbízom Aaronban. Beavatnám a múltamba, amit nem szívesen idéznék fel. Kulcsot adnék neki, hogy jobban megértsen – megismerjen – engem. Valóban ezt akarnám? Képes lennék rá anélkül, hogy a mellére hajtom a fejem némi vigasz reményében?

– Nem szeretnélek szappanoperákba illő részletekkel untatni, Aaron – sóhajtottam fel, és komolyan beszéltem. Csak azt nem árultam el, hogy a szavaim mögött félelem lapul. – Igazán nem kell aggódnod…

Aaron egyetlen mozdulattal felkapott, és a lábai közé ültetett. Újabb sóhaj szakadt fel az ajkaimból, ám ennek semmi köze nem volt a kimerültséghez, sem a fejemben kavargó gondolatokhoz.

– Ha aggaszt valami, az nekem is számít, és tudni akarok róla – szólt a hátam mögül. – Ha rólad van szó, semmi sem unalmas, minden érdekel, minden. Érted? – Ösztönösen bólintottam, és elmormoltam egy halk igent. A szívem túl hangosan zakatolt a fülemben. Aaron folytatta: – Ha beszélni szeretnél arról, ami történt, akkor így teszünk. – Olyan gyengéden helyezte a kezét a vállamra, hogy azonnal lefegyverzett. Majd félresöpörte a hajamat, és végighúzta az ujját a tarkómon. – Ha nem szeretnél, akkor beszélünk valami másról. De azt akarom, hogy lazíts. Legalább néhány percre. – Elhallgatott, a hüvelykujja elindult a gerincem mentén. Vissza kellett fognom magam, nehogy felnyüszítsek, mint egy megrúgott állat. De nem a fájdalomtól. – Megegyeztünk?

– Meg – válaszoltam, és nem tudtam nem beleolvadni az érintésébe.

Egy pillanatra csöndben maradtunk, Aaron végighúzta az ujjait a tarkómon, gyengéden masszírozta az izmaimat. Ismét kikívánkozott belőlem egy hang, majdnem el is hagyta a számat. De visszafojtottam.

– Arról, amit apád mondott a vacsoránál, eszembe jutott valami, amit anyám mesélt még kisgyerekkoromban. – Aaron fáradhatatlanul gyúrt az ujjbegyeivel, és lassan oldódni kezdett a feszültség a vállamban. Puha vajjá köpült, közben mély hangja kizökkentett a saját gondolataimból. Újabb szeletet mutatott meg önmagából. – Akkoriban nem igazán értettem, és nem is érdekelt különösebben. Addig nem, amíg idősebb nem lettem, anyának diagnosztizálták a betegségét, és felmerült annak a lehetősége, hogy elveszítjük. De még régebben azt mesélte, hogy amikor megszülettem, tudta, hogy megtalálta a fényt a sötétben. Az egyetlen világítótornyot, amely, bármi történjék, mindig világít. Beragyogja az éjszakát, és megmutatja a hazavezető utat. Akkor, gyerekként ezt elcsépeltnek vagy túlságosan érzelgősnek találtam. – Halk, örömtelen nevetés hagyta el a száját.

Megszakadt érte a szívem, sajgott és könyörgött, hogy forduljak meg, és nyújtsak vigaszt Aaronnak. Mégsem mozdultam.

– Nagyon hiányozhat neked.

– Minden áldott nap. Amikor meghalt, és az éjszakáim kicsit sötétebbek lettek, kezdtem megérteni, hogy miről beszélt. – Csak reméltem, hogy ilyen veszteséget még sokáig nem kell átélnem. – De amit ma apád mondott… arról, hogy ég benned ez a tűz, ez a fény és élet, ami egy időre elhalványult… – Elcsendesedett, és esküszöm, hallottam, ahogy nagyot nyel. – Csak… – Megtorpant, mint akit megijesztett, amit mondani készült. Márpedig Aaron soha nem félt kimondani, amire gondolt. Soha. – Te tényleg ilyen vagy, Catalina. Fény vagy. És szenvedély. A nevetésed már önmagában jobb kedvre derít, és pillanatok alatt feldobja a napomat. Akkor is, ha nem nekem szántad. Te… egymagad be tudsz ragyogni egy szobát. Ilyen hatással vagy az emberekre. És ez a sok különféle tulajdonságodnak köszönhető, amelyek azzá tesznek, aki vagy. Mindegyik, még azok is, amik néha az őrületbe kergetnek. Ezt soha ne felejtsd el.

Kihagyott egy dobbanást a szívem. Majd még egyet. És még egyet. Végül nem kaptam levegőt, és úgy éreztem, teljesen le is állt. Egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig megálltam az időben, és azt hittem, soha nem térek vissza, mert a szívem nem indul újra, de hé, ha ilyen búcsúszavakkal hagynom itt a világot, boldogan halok meg.

Amikor aztán ismét dobogni kezdett, nem éreztem megkönnyebbülést. Egyszerűen képtelen voltam rá, mivel addig sosem tapasztalt hévvel verdesett a mellkasomban.

Egyesek szerint az a legszebb dolog, amit valaki tehet értük, ha verset ír, vagy dalt komponál, vagy grandiózus gesztussal örök szerelmet vall nekik. Ám ahogy Aaron hosszú lábaihoz simultam, s az ujjai lágyan masszírozták a nyakamat pusztán azért, mert feszültnek tűntem, rájöttem, hogy nekem nincs szükségem ilyen grandiózus vallomásra, és nem is akarom. Ha sosem lesz benne részem, sebaj. Mert számomra kétségtelenül az volt a legszebb, amit rólam mondott. Nekem. Értem.

A testem hátra akart fordulni, a fejemre üvöltött, hogy engedje meg. De tudtam, hogy ez esetben bármit látna az arcomon Aaron, az mindent megváltoztatna. Az összes apró dolgot kettőnk közt.

És… a fenébe is. Ez a pasi! Minden cselekedetével azt bizonyította, hogy milyen tökéletes. Újabb és újabb csodákat mutatott meg magából, amelyektől szédültem, zúgott a fejem, és még többre vágytam.

De még mindig úgy éreztem, mintha egy szikla peremén állnék, és belenéznék az óceánba, amely ugyanolyan mély kéken kavarog, mint a szeme színe. Bele merném vetni magam?

– A fősuli második évfolyamán beleszerettem Danielbe – mondtam hátra sem nézve. Nem mertem megkockáztatni a szabadesést. Nem igazán. – Tizenkilenc voltam. Ő volt a fizikaprofesszorom. Fiatalabb volt, mint a többi tanár, ezért kilógott a sorból. Népszerű volt a hallgatók – különösen a nők – körében. Csacska rajongásként kezdődött. Alig vártam az előadásait. Kicsit jobban ügyeltem a külsőmre, és az első sorba ültem. De nem voltam egyedül. Szinte minden második lányt – sőt, néhány fiút is – elbűvölt a gödröcskéje, és az a magabiztosság, amellyel átszelte a termet. Annak ellenére, hogy az ő tantárgya volt az egyik legnehezebb, amit valaha is tanulnunk kellett. – Aaron tovább masszírozta ki a feszültséget a nyakam és a vállam izmaiból. Hallgatott, s úgy tűnt, mintha – az ujjait leszámítva – ő maga is elcsitult volna. Ezért folytattam: – Képzelheted, mennyire meglepődtem, amikor észrevettem, hogy a tekintete egy pillanatra megakad rajtam, csak egy picivel tovább, mint a többieken. Vagy hogy a mosolygödröcskéje gyakrabban tűnik fel, amikor engem néz. – Behunytam a szemem, Aaron keze lejjebb csúszott, végigsimította a gerincemet. – Abban az évfolyamban oda jutottunk, hogy az előadások között vagy a magánórák során becsempésztünk néhány ártatlan érintést. Olyan… izgalmas volt. Szinte felemelő. Különlegesnek éreztem magam, mintha nem csupán egy lennék a többi diák közül, aki sóvárog utána. – Egyre halkabban beszéltem, belefeledkeztem az emlékbe, ezért megpróbáltam újra felemelni a hangomat. – Na mindegy, csak azután jöttünk össze, hogy végigcsináltam azt a két félévet, amíg az óráira jártam. Hivatalosan, nyilvánosan. Nem az egyetemen, vagy ilyesmi, de mentünk szórakozóhelyekre, ahogy a párok szoktak. Ő mutatta be egymásnak Gonzalót és Isabelt, akik egy heves pillantással menthetetlenül egymásba habarodtak. – Igazi mosolyra húzódott a szám, valahányszor felidéztem azt a pillanatot, amikor Isabel és Gonzalo tekintete találkozott; mintha csak arra vártak volna, hogy ez megtörténjen. Mintha tudtukon kívül mindketten pont a másikra vártak volna. Aaron megmozdította a lábait, és közelebb vont magához az ölében. Vagy talán én voltam az, aki közelebb hajolt. A lényeg, hogy nem panaszkodtam, és nem húzódtam el. – Én is szerelmes voltam. Egy évig ábrándoztam valamiről, ami sohasem lehet az enyém, így a sok sóvárgás után elvakított a boldogság, amikor végre megkaptam. Az enyém lett. – Egy pillanatra megálltak az ujjai, mintha elbizonytalanodtak volna. Majd tovább gyúrták a vállamat. – Néhány hónapig tartott. Végül a fülembe jutott az első suttogás, az első ocsmány és mérges pletyka, amely befeketítette az örömünket. És az elsőt még sok-sok követte. A suttogás hangos szóbeszéddé erősödött, mely végigsöpört az egyetem folyosóin. Voltak Facebook-bejegyzések is, és megjegyzések a Twitteren. Soha nem nekem, hanem rólam. Legalábbis kezdetben. – Felhúztam a lábaimat, és átkaroltam a térdem. – „A kurva, aki professzorokkal kefél”, mondták. „Persze hogy ő az első, akit előléptetnek. Így tudott levizsgázni fizikából, amikor a hallgatók több mint fele megbukott. Széttett lábakkal csinálja végig az egyetemet.” – Hallottam, hogy Aaron felhördül. Éreztem a leheletét a tarkómon. Az ujjai megfeszültek, és egy pillanatra megdermedtek. – Annyira fájt. – Idegenül csengett a hangom, üresen és keserűen. Egy olyan Linára emlékeztetett, akire nem akartam gondolni. Akivé nem akartam visszaváltozni. – Mindaz, amit rólam mondtak, hamarosan vádakká és gusztustalan fotókká vált, amelyekre ráphotoshoppolták az arcomat. Igazán… gusztustalan.

Aaron érintése leheletfinom lett, megnyugtatott, bátorított, azt mondta nekem: Itt vagyok. Vigyázok rád.

– Az egészből egy hitvány sztori lett, amelyben én voltam az a ravasz, mocskos némber, aki osztályzatokért csábította el a professzorokat. A kemény munka és a tanulással töltött éjszakák nem számítottak, mert… nem is tudom, miért. A mai napig nem értem az okát vagy az indítékát. Féltékenység? Egy jó röhögés? De azt tudom, hogy ha fiú lettem volna, Daniel pedig női professzor, én talán sosem estem volna át ezen. Csak a professzor. Őt vádolták volna azzal, hogy fiatalokra gerjed, a diák meg kapott volna néhány jó jegyet. Ehelyett szinte addig zaklattak, amíg majdnem otthagytam az egyetemet. Nem jártam be az előadásokra. Ki sem akartam lépni a házból. Még mindig a szüleimnél laktam, mert tőlük be tudtam menni kocsival az egyetemre. De még velük sem akartam beszélni. Az összes közösségi oldalról töröltem magam. Mindenkitől elzárkóztam, a saját nővéremtől is, és attól a néhány személytől, akik a barátaim maradtak. – A megnyugtató körökre koncentráltam, amelyeket Aaron rajzolt a testemre, és amelyek idekötöttek a jelenhez. – Besokalltam. Egyszerűen… szégyenkeztem. Hitvány… Úgy éreztem, minden, amihez hozzáérek, hitvány. Így amikor leromlottak a jegyeim a teljesítményemmel együtt, búcsút mondhattam az átlagomnak. És már az sem érdekelt.

A hosszúra nyúlt csendben ráébredtem, hogy Aaron egyetlen szót sem szólt. Tudtam, hogy nem ítélkezik, de kíváncsi voltam a véleményére. Hogy ezek után más szemmel fog-e rám nézni.

– És ő mit csinált? – kérdezte végül. A hangja száraznak és rekedtesnek tűnt. – Daniel mit csinált azzal kapcsolatban, amit veled műveltek?

– Nos, egy kicsit rosszabbra fordultak a dolgai. Semmilyen szabály nem írta elő, hogy nem járhat egy volt diákjával. De az, ami történt, egyszerűen túl sok volt neki.

– Neki? – ismételte élesen.

– Igen. Így aztán szakított velem, azt mondta, hogy ez így túl bonyolult, egy kapcsolatnak nem kéne ilyen nehéznek és botrányosnak lennie. – Aaron ujjai megálltak a levegőben, nem mozdultak tovább. A testem fölött lebegtek. – Úgy vélte, hogy nem szabad elgáncsolnunk egymást, és ha ezt tesszük, nincs értelme tovább együtt maradnunk. Én meg… Szerintem igaza volt. Gondolom. – Aaron nem szólt semmit. Egyetlen szó sem hagyta el az ajkát, de tudtam, hogy valami nem stimmel. Ahogy mozdulatlanul tartotta a kezét a vállam fölött, éreztem, ahogy felgyorsul és elmélyül a lélegzete. – Gyakran eltűnődöm, hogyan sikerült lediplomáznom, de a lényeg, hogy meglett. A szakítás után egy ponton észhez tértem. Megjelentem a vizsgákon, és átmentem. Azután valahogy összeállítottam a jelentkezésemet a nemzetközi mesterképzésre, és elutaztam az Egyesült Államokba. – Aaron tenyere újra megindult. Rendkívül finoman, mégis éreztem, ahogy végigsimítja a vállaimat. Nem úgy, mint korábban, de legalább újra megérintett. És most szükségem volt rá, jobban, mint szerettem volna. – Nem tőle menekültem, érted? Mindenki ezt gondolta, pedig nem. Daniel megsebezte a szívemet, mégsem előle menekültem. Hanem minden mástól. Mindenki másképp nézett rám. Mintha megváltoztam volna, vagy az ő szemükben változott volna valami. Mintha összetörtek volna. Daniel ejtett, zaklattak, kigúnyoltak. Az emberek azt suttogták: „Jaj, szegénykém! Hogy fog ebből felépülni?” Sérült áruként kezeltek. Továbbra is ezt teszik. Valahányszor egyedül jöttem haza, lesajnáltak. Valahányszor azt mondtam, hogy még mindig szingli vagyok, csak bólogattak, és szomorkásan mosolyogtak. – Megráztam a fejem, és kifújtam a levegőt. – Gyűlölöm ezt, Aaron. – Hallottam a saját hangomat, ahogy elcsuklott az érzéstől, mert valóban gyűlöltem. – Ezért jöttem haza olyan ritkán. – De azt is gyűlöltem, hogy titkon attól féltem, talán van benne igazság. Különben miért nem mertem senkire sem rábízni a szívemet? – Mindaz, ami történt, fájt nekem, sebeket ejtett rajtam, de nem tört meg. – Lenyeltem a torkomba szorult gombócot, hinni akartam a saját szavaimban. – Soha. – Egy hang hallatszott a hátam mögül, egy mély, rekedt és fájdalmas hang. Mielőtt felfoghattam volna, mi történik, Aaron átkarolta a vállamat, és magához ölelt. A mellére vont. Meleg és izmos és biztonságos volt, és… már nem éreztem magam olyan elhagyatottnak. Sőt, teljesebb voltam, mint néhány másodperccel ezelőtt. A nyakamra hajtotta a fejét, én meg legszívesebben megvigasztaltam volna. Úgyhogy így is cselekedtem. – Nem vagyok megtörve, Aaron – suttogtam, de talán a saját megnyugtatásomra. – Nem lehetek.

– Nem vagy – súgta a tarkómnak. Szorosabban ölelt. Közelebb húzott magához. – És tudom, hogy ha megtörne is valami, mert az élet már csak ilyen, senki sem sebezhetetlen, akkor is újra összeraknád a darabkáidat, és továbbra is te lennél a legragyogóbb, akit valaha ismertem. – Hátranyúltam a vállam köré font karért, amely a mellére húzott, mintha attól félne, hogy füstté válok, ha nem szorít magához. És ugyanolyan elkeseredetten csimpaszkodtam belé. Mintha az életem múlna rajta. Így maradtunk egészen sokáig. Lassan, nagyon lassan egymáshoz simult a testünk. Eggyé olvadtunk. Aaron leheletére koncentráltam, a pillanat komolyságára, a szívdobogására a hátamon, az erejére. Mindarra, amit olyan könnyen adott, mintha semmiség lenne. Mintha oda kellene adnia, nekem pedig jogom volna elvenni tőle. Múlt az idő, de egyikünk sem törte meg a csendet, és csak apránként kezdett lazulni a szorításunk egymáson, ahogy elvesztettük az álmossággal vívott csatát. Végül lecsukódott a szemem, ám mielőtt még elnyelt a sötétség, mintha Aaron suttogását hallottam volna: – Teljesnek érzem magam, ha a karomban tarthatlak. Te vagy az én otthonom.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

M ekkora marha voltam!

A világ marhája.

Aznap reggel, amikor kicsivel hajnal után megszólalt az ébresztőm, és halkan – de nem pánikolva – kihámoztam magam Aaron meleg öleléséből, rögtön megbántam, hogy belementem abba: pár órával az esküvő előtt találkozom a nővéremmel. Így mindent összecsomagoltam, és felkészültem az indulásra, mielőtt kisurrantam az ajtón, nehogy felébresszem Aaront – bár mostanra megtanultam, hogy ő is úgy alszik, mint akit leütöttek –, majd hangtalanul lehajoltam, és gyengéd csókot leheltem az állára. Mert nem akartam elmenni, valójában nem, és gyenge voltam, egy gyenge nő, ha Aaronról volt szó.

A biztonság kedvéért hagytam Aaronnak egy üzenetet, hogy néhány óra múlva találkozunk, mert Isabellel készülök. Charo fogja elhozni az esküvőre.

Tarts ki, ne hagyd magad! – írtam.

Majd azzal fejeztem be: Szeretlek! Lina.

Megállt bennem az ütő, amikor megláttam leírva a szót, ám azt mondogattam magamban, hogy nem olyan nagy ügy, és így hagytam.

Alig telt el egy óra, miután elhagytam a lakást, máris hiányozni kezdett – elmerengtem és sóhajtoztam; azon tűnődtem, vajon mit csinálhat – ezért írtam egy sms-t:

Lina: Láttad az üzenetet?

Alig két perccel később megérkezett a válasz:

Aaron: Igen, a fürdőszobában bujkálok. Charo le akart fotózni stikában a telefonjával. Ti, Martínok igazán kíméletlen teremtmények vagytok.

Úgy felhorkantam, hogy a kozmetikus végighúzta a szemfestéket a homlokomon. Igyekezett jó képet vágni hozzá, de láttam az arcán, hogy sikerült magamra haragítanom.

Azonban nem ezért éreztem úgy, hogy én vagyok a világ marhája.

Öltözködés közben a bársonyos, őzbarna tűsarkú és az elegáns, légies burgundivörös estélyi között zúgni kezdett a fejem a sok kérdéstől. Egytől egyig fontos kérdések voltak. Vajon kiszúrom majd Aaront a tömegben? És: Minden rendben lesz? Nem téved el, és meg tudja keresni a helyét? És a legfontosabb: Lehet, hogy nem is fogom látni az esküvő végéig. Mi lesz, ha nem találjuk meg egymást?

Így amikor elfoglaltam a helyemet a menyasszony jobbján ezen a szikrázó nyári napon, a babarózsaszín és gyöngyfehér finom árnyalatában pompázó bazsarózsás virágköltemények között, mindazok előtt, akik láttak bennünket felnőni és nővé válni, elfordítottam a fejem.

A tekintetem könnyedén kiszúrta az óceánkék szempárt.

És egy csapásra elillantak a kérdéseim.

Mekkora marha voltam, hogy egyáltalán kételkedtem abban, hogy pillanatok alatt észreveszem Aaron Blackfordot! Hogyne találtam volna meg?

Lélegzetelállító volt, ahogy ott állt a napsütésben a tengerészkék öltönyében. És amikor felvillantotta azt a széles és röpke mosolyát, amelyikről lassan kezdtem azt hinni, hogy csak nekem szól; esküszöm, megvakított volna, ha nem hunyorgok. Abba a mosolyba – Aaron mosolyába, jóképű arcába, egész lényébe – beleremegtek a térdeim, és elszorult a szívem.

Éppen ezért, miután véget ért a szertartás, és Gonzalo óriási műsort csinált abból, hogy ott helyben, mindenki előtt felfalja Isabel arcát, remegő lábakkal fordultam meg. A tömeg rizst és konfettit szórt a levegőbe, amíg a menyasszony és a vőlegény kivonultak az oltár elől, és beültek egy citromsárga Volkswagen Bogárba, hogy elhajtsanak a vacsora előtti fényképezkedésre, a násznép pedig elindult az étterem felé. Néma csend maradt utánuk, csak a szívemet hallottam, amely mintha ki akart volna ugrani a torkomból.

Aaron a kijáratnál várt, a keze a tengerészkék nadrág zsebében, a zakója félig kigombolva. Pont ott, ahol véget ért a krémszínű székek sora. A hajában megcsillant néhány parányi konfetti.

Rajtam tartotta a szemét, ahogy végigsétáltam a padsorok között, és úgy éreztem, mintha homokban lépkednék. Nehéz és esetlen volt a testem.

Csak akkor lépett felém, amikor odaértem hozzá; gyors és türelmetlen mozdulattal, mint akinek vissza kell fognia magát, nehogy odarohanjon hozzám, és már nem bírja tovább.

Néztem, ahogy mozog az ádámcsutkája, ahogy újra meg újra végigmér, szinte felfal a tekintetével.

– Olyan vagy, mint egy álom.

Micsoda ostobaság ilyet mondani nekem, amikor ő az, aki valótlannak tűnik! Akiről nem tudom elhinni, hogy itt van, és aki olyan érzésekkel tölti meg a szívemet, amiket nem értek.

Megráztam a fejemet, igyekeztem összeszedni magam annyira, hogy válaszoljak.

– Fantasztikusan nézel ki, Aaron.

Egy pillanatig az arcomat leste, és bármit is látott rajta, mosolyra fakasztotta. Megint az a mosoly. Csak nekem. Micsoda szerencsés nőszemély vagyok!

Aaron a karját kínálta, én pedig megpróbáltam nem rávetni magam.

– Megtisztelnél? – kérdezte lassan.

Mély, öblös nevetés tört fel belőlem. Lassan belekaroltam.

– Na, ez már igazán túlzás.

A tenyere a karja hajlatában nyugvó kezemre simult.

– Hogy érted?

– Ilyesmit csak a romantikus hősök mondanak. Például akik a Jane Austen-könyvekben szerepelnek. Még egy hétköznapi romantikus hős sem szédítene így egy nőt – magyaráztam, ahogy elindultunk a szomszédos étterem felé, ahol már mindenki gyülekezett, valószínűleg egy – vagy két – pohár borral a kezében.

– Nos, az én könyvemben megtiszteltetésnek számít, ha belém karol a legszebb nő.

Reméltem, hogy az alapozó, amit szegény kozmetikus kénytelen volt kétszer felvinni, eltakarja az arcom pirosságát.

– Ha a menyasszonynak a fülébe jut, hogy mit mondtál, jókora bajba kerülsz. – Hallottam a kuncogását, de nem szívta vissza a szavait. – Ki fog paterolni az esküvőről, és még én sem tudok segíteni rajtad. Túl magas és széles vagy ahhoz, hogy észrevétlenül besurranj. – És mocskosul jóképű, de ezt megtartottam magamnak.

Aaron ismét kuncogott, a hangja végigfutott a gerincemen, libabőrös lettem tőle. Nehezen tudtam figyelmen kívül hagyni, milyen jó érzés belekapaszkodni a karjába, és mennyire jólesik hozzásimulni.

Aaron csak akkor szólalt meg újra, amikor csupán néhány méterre voltunk a nyílt területtől, ahol a meghívottak gyülekeztek:

– Megérné, tudod? – Felkaptam a fejem, és az arcára bámultam, ő azonban rendületlenül nézett előre. – Azért, hogy ebben a ruhában lássalak, és belém karolj, szinte bármit hajlandó lennék elviselni. – Kinyílt a szám, és ha nem tart meg Aaron, elzuhantam és gurultam volna az étteremig, s valószínűleg csak akkor álltam volna meg, amikor a hátam nekikoccan egy széknek vagy egy asztalnak. – Még a nővéred haragját is.

Ekkor elvakított minket egy villanás, és magamhoz tértem a révületből.

Kipislogtam a szememből a fehér foltokat, és egy fényképezőgépet pillantottam meg.

– Maravilloso! – visította egy éles hang, amit már jól ismertem. – Milyen szép pár vagytok!

Becsukódott a szám, majd újra kinyílt. Mivel még nem nyertem vissza teljesen a látásomat, addig hunyorogtam, amíg ki nem élesedett előttem az égővörös sörény. Charo.

– Ó, a ti gyerekeitek lesznek a legcukibbak a világon!

Halkan szitkozódtam, és mosolyt erőltettem az arcomra, míg Aaron meglepően közömbösnek tűnt. Váratlanul ért a világ legbárgyúbb fantáziaképe: Aaron, erős karjaiban egy pufók, kék szemű kisbabával.

Kitértem az unokatesóm útjából, elkanyarodtam a bor felé, és közben megpróbáltam összeszedni magam.

– Na, kezdődik – dünnyögtem. A nap, amitől hónapok óta rettegek.

Csakhogy ebben a pillanatban, Aaron karjával a kezem alatt, a mosolya melegében rájöttem, hogy amitől félek, az nem az, amire számítottam.

Ha tudtam volna, hogy a nővérem csókkamerát bérel a lakodalomra, betegséget színlelve bezárkózom a fürdőszobába. Ironikus módon nem is kellett volna hazudnom. A vacsorám minden egyes alkalommal elindult felfelé a torkomon, amikor felcsendült az életem legnyomorultabb harminc másodpercét jelző dallamocska. S míg ez az idő az örökkévalóságig nyúlt, a kamera az étterem dús, zöld kertjében elrendezett kerek asztalainál ülő tömeget pásztázta, végül megállt egy páron, és szívvel keretezett képüket közszemlére tette a minden irányból jól látható kivetítőn.

Valahányszor a kamera elsiklott fölöttünk a kamupasimmal, megállt bennem az ütő, majd őrült sebességgel dobogott tovább a szívem.

A puszta gondolattól, hogy az első csókunk Aaronnal az egész családom szeme láttára egy kivetítőre kerül, kis híján szívrohamot kaptam.

És mintha megidéztem volna az ördögöt, a tritonális dallam új kör kezdetét jelezte: Vajon Lina ma este belehal az idegességbe és a várakozásba? Vagy elborul az agya, és ízekre szed egy kamerát?

– Nahát, milyen jó ötlet volt ez, Isabel! – ujjongott anyám az asztal túloldalán.

A nővérem, ha lehetséges, egyre büszkébb volt magára.

– Tudom. – Izgatottan vihogott. – Végül összevágják a filmet, és elküldik nekem a montázst az összes csókról – magyarázta a végítélet bárgyú dallamocskája közben. A vetítővásznon tartottam a szemem, a kamera egy közeli asztalt vett. – Ezért persze külön kellett fizetnem, de totál megéri.

A kamera az asztalunkhoz ért, a képernyőn megjelent az arcunk Aaronnal.

Elsápadtam. Megrándult a kezem, és elejtettem a villát. Túl hirtelen hajoltam le utána, és majdnem felborítottam egy poharat. Káromkodva vettem fel a villát az asztal alól, és épp időben egyenesedtem fel ahhoz, hogy lássam, ahogy a kamera továbbmegy.

Közel. Ez túl közel volt.

A boromért nyúltam, és megfordult a fejemben, hogy kisurranok… és véget vetek ennek az egésznek. De az menekülés lenne. Gyávaság. Megint. Olyasmi, amit újabban túl gyakran csináltam.

Ha megáll rajtad a kamera, csókold meg Aaront! – gondoltam, és felhajtottam a maradék bort. Adj egy puszit az ajkára! Nem kell filmes csóknak lennie. Elég egy puszi.

Ám a buzdító beszéd mit sem segített. Csak még jobban elszorult tőle a mellkasom, és émelygett a gyomrom.

A férfira sandítottam, akit pillanatokon belül valószínűleg meg kell csókolnom, és meglepődtem, hogy megfeszül az állkapcsa. Ahogy jobban szemügyre vettem, rájöttem, hogy Aaron… újra a New York-i Aaron volt. Nem az a könnyed és játékos verzió, akit az elmúlt napokban megismertem. A tekintete a kivetítőre szegeződött, s bár semmit sem árult el az ábrázata – legalábbis azoknak, akik még nem tanultak meg úgy olvasni az arcáról, mint én –, volt benne valami, ami azt súgta, hogy korántsem érzi magát olyan jól.

Még egyszer végigsiklott rajtunk a kamera – az arcunk egy feszült másodpercre a kivetítőre került –, majd továbbment.

Fellélegeztem.

Mielőtt azonban megkönnyebbülhettem volna, azonnal visszatért, mintha egy kifejezetten nekem koreografált táncot járna, addig ingerelve a szívemet, amíg meg nem áll. Gyöngyözött a tarkóm az izzadságtól. Aaron makacsul hallgatott, és meredten bámulta a kivetítőt. Kezdtem aggódni érte.

– Hajrá! – huhogott a tömeg, amikor a kamera ismét végigpásztázta az asztalunkat, egyre lassabban.

Aaronra nézve nehéz volt rajta kívül bármi mást észrevenni. Alig érzékeltem, hogy az asztalunknál ülő emberek felpattannak, és a nyavalyás csókkamera dallamára tapsolnak és fütyülnek. Aaron összeszorított ajkait néztem. Szorongás és várakozás – igen, heves és selymes izgalom – kavargott a bensőmben. Végignéztem a testén, ahogy sztoikusan ül mellettem. Még a kettőnket körülvevő káosz közepén is sikerült megpillantanom a térdei mozgását. Remegtek. A mozdulat alig tartott tovább néhány másodpercnél. De én láttam.

Újra az arcára néztem.

Aaron… ideges? Egy csók miatt?

Képtelenség.

Hiszen egyszer már majdnem megtette, miután addig ingerelt, hogy csaknem könyörögni kezdtem az ajkaiért.

Észre sem vette, hogy figyelem, s tovább ugrált a térde, az izom az állkapcsában ugyanarra a ritmusra pattogott.

Istenem, tényleg az.

Aaron ideges volt, és miattam. Mert lehetséges, hogy meg kell csókolnia engem. Engem.

Valami elszabadult a bordáim kalitkájában. Nem tudtam elhinni, hogy egy ilyen határozott és higgadt férfi – aki képes életre kelteni a testemet, és dalra fakasztani a leggyengédebb érintéssel – ideges, amiért meg kell csókolnia. Mocorogni kezdett valami a mellkasomban, és meg akartam érinteni…

Ekkor hangos kurjongatás tört ki körülöttünk, amely elvonta a figyelmemet Aaronról.

Mindenki azt kántálta:

– ¡Que se besen! ¡Que se besen! – Csókot! Csókot!

Kétségbeesetten kapkodtam a szemem, a torkomban dobogott a szívem. Mindenki felénk nézett.

Majd én megteszem. Megcsókolom.

Ám amikor a kivetítőre pillantottam, összeugrott a gyomrom attól, amit láttam.

Apám magához húzta anyám arcát, és csókot nyomott az ajkaira.

Nem megkönnyebbülést éreztem. Hanem csalódottság hasított belém. Döbbenetes, megmagyarázhatatlan csalódottság, amiért nem én kerültem bele abba az ostoba szívecskébe. Amiért a csókkamera a szüleimet célozta meg. Nem minket.

Éreztem, hogy Aaron megmozdul mellettem. Felé fordultam, és reménytelen pillantást vetettem az ajkaira. A szájára. A csalódottság egyre terjedt, minden mást elnyomott, és valami sűrű, nehéz anyaggá változott, amely gazdag ízekkel kecsegtetett. Sebesebben vert tőle a szívem.

A vágy, döbbentem rá. Amit éreztem, az a szükség. Akartam őt, szükségem volt rá, hogy a karjaiba vegyen, és megcsókoljon, ahogy ígérte.

„Mert amikor végre meghódítom azokat az ajkakat, az már nem színjáték lesz.”

Szó szerint ezt mondta. És amit legbelül éreztem – ami azzal fenyegetett, hogy kiárad, és fenekestül felforgatja az életemet –, az talán nem állt távol a hazugságtól? A színjátéktól?

Dehogynem. Fittyet hányva a következményekre, az volt.

Már rég továbbléptem a megtévesztésen. És az érzelmek tömege, amely ezzel a felismeréssel járt, szétrobbant a mellkasomban, végigsöpört a testemen, s mindent magával sodort, ami az útjába került. Valós – amit éreztem, annak kellett lennie.

„Amikor megcsókollak, szemernyi kétely sem marad benned, hogy valódi a csók.”

Azt akartam, hogy valódi legyen. Valódi, valódi, valódi.

Aaron megérezhette bennem a változást – még szép, hiszen ő volt az egyetlen a világon, aki úgy olvasott bennem, mintha az ő kezében lenne az Útmutató Linához egyetlen példánya. Kiélesedett a tekintete, végigfutott az arcomon, és csodálkozva láttam, hogy az ajkai szétnyílnak.

Ebben a pillanatban úgy éreztem, végre a helyére zökkent valami, és minden elszabadult, amit addig rövid pórázon tartottam.

Magam sem tudtam, hogyan és miért. Halvány gőzöm sem volt. De nem az élet rejtélyéhez tartozik ez is? Nem ez teszi lélegzetelállítóan izgalmassá? Megkapóan gyönyörűvé? Nem irányíthatjuk és idomíthatjuk az érzelmeinket mindig a kényünk-kedvünk szerint.

És amit Aaron iránt éreztem, olyan vadállattá változott, amelynek menthetetlenül áldozatul estem.

Így amikor szótlanul a kezemért nyúlt, és megfogta, majd felállt, követtem. Ami az elmúlt napokban visszatartott, semmivé foszlott a körülöttünk dúló káoszban. Átvágtunk a téren, a szenvedélyesen táncoló emberek közt szlalomoztunk, gondosan kerültük a rózsás arcú és kócos hajú rokonokat, akik megindultak felénk, rá se hederítettünk a zenére, amely betöltötte a teret, amit mindenkit rögtönzött táncparkettnek tekintett. De mit érdekelt ez engem? Semmi sem számított, csak az, hogy kövessem ezt a férfit, akárhová vezet.

Mint egy pohár, úgy teltem meg, cseppről cseppre. Lassan beleöntöttem mindazt, amit tőle kaptam – a leggyengédebb, legkihívóbb érintéseket; a drága mosolyokat, amelyek csak nekem szóltak; az erejét; a belém vetett hitét –, és hozzáadtam mindazt, amit éreztem. Azon kaptam magam, hogy mindjárt kiömlik belőlem minden. Hogy önkéntelenül túlcsordulok, és feltárom, amit pedig olyan gondosan el akartam rejteni a világ elől.

Még mindig odakint voltunk valahol, talán az étterem egyik oldalsó teraszán. Hallottam a lagzi kiszűrődő zenéjét, és az egyetlen fényforrás, amely megvilágította a kertnek ezen részét, egy árválkodó lámpa volt az épület túlsó sarkán, így szinte teljes sötétben voltunk.

Aaron megtorpant, majd megfordult, és a szemembe nézett. Ismét összeszorította az állkapcsát, a vonásai az arcára fagytak, így az semmit sem árult el.

De én tudtam. Tudtam.

Csoszogva követtem őt a kavicson, és a kis kövek csikordulásából arra következtettem, hogy ritkán járhatnak erre a vendégek, mert a sarkam nem bírt néhány másodpercnél tovább megállni.

De az is lehet, hogy ez miattam volt, mert reszketett a testem, és nem tudtam egy helyben maradni.

Aaron tett egy lépést előre, közelebb hajolt hozzám, a fal érdes felületéhez nyomta a hátamat. A jelenléte körülölelt.

– Szia! – nyögtem, mintha hosszú idő után most látnánk egymást először. És istenem, miért éreztem úgy, mintha valóban így lenne? Mintha végre megérkeztem volna. Hazatértem.

Aaron ádámcsutkáját néztem, majd mély levegőt vett.

– Szia! – A tenyere az államhoz ért, rásimult az arcomra. – Kérdezd meg, mire gondolok!

Nagyot dobbant a szívem a gondolattól, és olyan izgalommal vártam a válaszát, mint még soha. Ám ez még mindig jobb volt, mintha arra kért volna, hogy mondjam ki, mi jár az én fejemben.

– Mire gondolsz, Aaron?

Zümmögés indult el a torkából, mély és rekedtes. Egyenesen a szívembe hatolt.

– Arra gondolok, hogy azt akarod, hogy megcsókoljalak.

Forrt a vérem a szavai hallatán, és sűrűbbé vált. Akarom. Akarom.

– És arra is gondolok, hogy ha nem teszem meg mielőbb, talán elveszítem a józan eszemet. – A tenyér, amely az arcomra simult, elindult lefelé, és az egyik ujját végighúzta a karomon. Nem szólaltam meg. Nem hittem, hogy képes lennék rá. A nyakamra siklott a pillantása, beleborzongtam. – De komolyan mondtam, hogy amikor végre meghódítom az ajkaidat, tudni fogod, mit jelent. – Közelebb lépett, a cipője hegye az enyémet súrolta, a testünk szinte összeért. Megkapaszkodtam a karjában, már nem bíztam magamban, annyira remegtem. Mennyire reszkettem! – Érted már, Catalina? – Az orra a halántékomhoz ért, elakadt a lélegzetem. – Érted, hogy mit jelent? – Aaron ajkai végigsimítottak az arccsontomon, begörbült a hátam, a vállam a mögöttem lévő falhoz préselődött. Szétnyíltak az ajkaim, a válasz a torkomon akadt. Reszketegen kifújta a levegőt, a teste megfeszült, ahogy türtőztetni próbálta magát. – Válaszolj, kérlek! – Aaron homloka az enyémhez simult, és néztem, ahogyan a pillái elrejtik az óceánt, amelybe szívesen belefulladnék, ha hagyná. Behunyt szemmel közelebb húzódott, az ajkai majdnem az ajkaimhoz értek. – Szabadíts meg a szenvedéstől, Catalina! – suttogta fojtott hangon, és remegő kézzel megragadta a tarkómat.

A szívem – szegény, szerencsétlen szívem – feladta az Aaron hangjában bujkáló kétségbeesés, a kendőzetlen vágy hallatán.

– Valódi – lihegtem végül a szájába. – Ez valódi – ismételtem, hallani akartam a szavakat, érezni az igazságot a bőrömön. – Csókolj meg, Aaron! – kérleltem kifulladva. – Bizonyítsd be, hogy az!

Morgás – mámorosan mély morgás – tört fel belőle. És mielőtt még felfoghattam volna, hogy a hang egészen a csontvelőmig hatol, Aaron ajkai a számra tapadtak.

Úgy csókolt – Aaron úgy csókolt –, mint aki egy örökkévalóság óta éhezik. Akár egy fenevad, amely be akar kebelezni. Kisportolt teste hozzám simult, kétségbeesetten kereste, mit adhatok neki.

Szétnyílt az ajkunk, meghódítottuk egymás száját, miközben széles tenyerei lesiklottak az oldalamon. Lefelé, egyre csak lefelé, mígnem megálltak a derekam alatt. A mellére tettem a kezemet, élveztem, milyen erőteljes, forró, tökéletesen szilárd, és csak az enyém.

Hevesen dobogott a szívem a mellkasomban, és felkúszott egy hang a torkomon, amikor megéreztem, hogy Aaron szíve is ugyanezt teszi az ujjaim alatt.

A hang arra ösztökélte Aaront, hogy hozzám dörgölje a csípőjét. Hogy a saját szilaj hangjával jutalmazzon meg. Megragadta a derekamat, közelebb rántott, éreztem forró férfiasságát a hasamon, és újabb nyögés szakadt fel belőlem.

Aaron, Aaron, Aaron – kántálta az elmém, míg a testem túlhevült az érzékek ostromától.

A keze a ruhám szövetén vándorolt, hátrakúszott a hátamra, végighúzta a hátamat, ezalatt a nyelve a nyelvemen vonaglott.

Ahogy újra hozzám nyomta a csípőjét, eszeveszetten forgott velem a világ, és egyre gyűlt a forróság a combjaim között.

Aaron elhúzta az ajkait, és kiderült, hogy ugyanolyan hevesen kapkodja a levegőt, mint én. Egyetlen pillanatot sem vesztegetett, a szája az állam és a nyakam közötti puha területre tapadt. Felnéztem a sötét égre, és feltártam neki a nyakamat. Újabb nyöszörgés tört fel belőlem, elsodorta a tengeri szellő.

– Ez a hang – lihegte Aaron a testemnek. – Ez a hang az őrületbe kerget.

Őrület – ez az. Ez áramlott az ereimben.

Végigcsókolta a nyakamat, elkanyarodott a fülem felé, finoman csipkedett az ajkaival, amitől a felforrt a vérem. Szétáradt a testemben.

A kezem a széles mellkast cirógatta, és felkúszott a tarkójáig. Belegabalyodtak az ujjaim a hajába, gyengéden megrántottam, míg ő a fülcimpámat harapdálta. Amikor a fogaival súrolta, erősebben húztam a haját.

– Kapaszkodj, bébi! – Aaron egyetlen fürge mozdulattal felkapott a padlóról, köréfontam a lábaimat, és a karjaimmal szorosabban csimpaszkodtam a nyakán.

Valahol mélyen legbelül féltem a ruhám anyaga miatt, hogy nem elég légies és vékony ahhoz, hogy érezzem őt. Aaront. Mindenestül.

Minden kétség elpárolgott, amikor egyszer csak újra hozzám nyomta magát. A hátam a falhoz préselődött, és éreztem férfiasságának teljes hosszát a lábaim között.

Forró… forró és kemény volt.

– Ennyi nem elég. Még! – kérleltem. Többet akartam, még többet és többet. Ha kell, cafatokra tépem a ruhát.

Ahogy egyetlen határozott mozdulattal előretolta a csípőjét, az ajkai újra megtalálták a számat, és belém fojtották a nyöszörgést.

– Megőrjítesz, Catalina… – suttogta az ajkaimba.

Szorosabban fogtam a nyakát, próbáltam közelebb húzni. Még!

– Tudom – suttogta, és a csípője újabb mozdulatával pontosan a vulvámhoz igazította magát, kis híján elélveztem. Aaron hozzám simult, péniszének forrósága szinte átsütött a kettőnket elválasztó ruharétegeken.

– Még! – kértem újra. Fikarcnyi szégyenérzet sem maradt bennem. Újra megtenném. Újra meg újra.

– Milyen mohók vagyunk! – Halk kuncogás cirógatta az ajkaimat. – Ha bedugnám a kezem a ruhád alá – lihegte a számba, hozzám simulva, a lábaim közt lüktetve –, vajon milyen nedves lennél, bébi? – El sem hinné. Talán még soha nem voltam ennyire begerjedve, felizgulva, ilyen vakmerően elszánt, hogy még többet kapjak. Aaron végigsimított az ajkaimon a szájával, az érintés alig enyhített a vágyamon. – Nem fogom megtenni. – A hangja rekedtes volt, kásás a szükségtől, amely átjárta a tagjaimat. – Most nem.

– Miért? – nyögtem fel.

– Mert nem bírnék uralkodni magamon – mormolta a fülembe. Még egyszer hozzám nyomta a csípőjét, erősebben szorított a durva falhoz. – És amikor először leszek benned, az nem egy gyors, falnak döntött kefélés lesz. – Felnyögtem a szavai hallatán. Sajnáltam, hogy nem kapom meg, amit olyan világosan körülírt. Bármit megtennék, hogy mélyen belém hatoljon. Talán így nem érezném az űrt a mellkasom közepén. A homloka ismét az enyémhez simult. Minden mozdulat fájdalmasan véget ért. – Boldogan halnék meg, ha itt és most elélveznél – suttogta Aaron, mire megborzongtam. – De bárki elsétálhat erre, és megláthat minket, és ez a kiváltság csak az enyém.

Felsóhajtottam, és megsimítottam a haját, majd a nyakát, mígnem az állához értek az ujjaim. Lassan kezdtem magamhoz térni.

– Igazad van.

Duzzogva lebiggyesztettem az ajkam.

Kék szemei, melyek úgy ragyogtak, mint még soha, felcsillantak a mosolyától.

– Nocsak – szólt, majd határozottan megcsókolt. Túl röpke volt a csók ahhoz, hogy kielégítsen. – Botor és eszelős ötleteim támadnak, ha ilyen könnyen egyetértesz velem. – Ettől megenyhült egy cseppet a fancsali fintorom, és apró mosoly jelent meg az arcomon. És amikor épp azon gondolkodtam, hogy újra lebiggyesztem az ajkaimat, eszembe jutott, milyen heves és izgatott vagyok még mindig, Aaron pedig lehajtotta a fejét, és lecsókolta a duzzogást az arcomról. – Menjünk. A családod már nyilván kíváncsi, hová tűntünk. – Lassan leeresztett a földre. Majd megigazított néhány elszabadult hajtincset, és végigsimított a kézfejével az arcomon, mielőtt hátralépett. – Tökéletes – mondta, és alaposan szemügyre vett.

A szó egyenesen a szívembe fúródott.

Aaron a kezét nyújtotta, én pedig megfogtam, még mielőtt egy teljes másodpercig tartotta volna a levegőben. Rendkívül kívánós nőnek bizonyultam. Márpedig ha Aaronról van szó, mindent akarok, amit csak hajlandó megadni nekem. És talán többet is kérnék.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

L ángokban. Így éreztem magam.

Ezt művelte velem Aaron. Lángba borított. Elültetett bennem valamit, ami, döbbentem rá, már régóta vibrált a felszín alatt.

Mindaz, ami mélyen a bensőmben kavargott, nem csupán néhány pillanat vagy egy képtelenül intenzív testi kapcsolat következménye volt. Már rég bennem volt, eltemetve, ami a fellángolást okozta. Lehúzta a mélybe a sok „de”, a félelmek és kétségek súlya. És a saját makacsságom. Most azonban, hogy előtört, újra a felszínre került, és kiáradt belőlem, szükséggel és vággyal keveredve, és valami felemelő, abszolút hátborzongató érzéssel, tudtam, hogy elértem arra a pontra, ahonnan nincs visszaút. Nem bírnám tovább elfojtani, félrelökni, figyelmen kívül hagyni.

És úgy éreztem, nem is akarnám.

Főleg azok után, hogy kóstolót kaptam abból, ami az enyém lehet. És nem csak Aaron ajkára gondolok. Amióta megérkeztünk Spanyolországba, most először éreztem valódinak minden érintést, pillantást, mosolyt és szót. Az után a csók után, valahányszor Aaron megsimította a karomat a kézfejével, azért tette, mert ezt akarta. Valahányszor csókot lehelt a vállamra, azért tette, mert nem tudott ellenállni nekem. És ha magához ölelt, vagy a fülembe suttogott, azt nem a családom kedvéért tette, akik előtt szerepelnünk kell. Hanem azért, mert tudatni akarta velem, mennyire gyönyörűnek tart, és milyen szerencsésnek érzi magát, amiért a karjaiban tarthat.

Órákon át táncoltunk, ezúttal semmi sem függött a fejünk fölött, és megcsókoltam a mosolyt, amely csak nekem szólt. Nem is egyszer. Egyszerűen nem bírtam ellenállni.

Úgy döntöttem, ma este a mi kis buborékunkban maradok, és majd akkor foglalkozom azzal, ami New Yorkban vár, amikor hazamegyünk. A ma este csak a miénk.

Aaron becsukta a szobaajtót, és önkéntelenül megbámultam az ágy végéből. Az imént értünk vissza a lakásba, és úgy döntöttem, pihentetem remegő és sajgó lábaimat, amíg ő hoz egy kis vizet a konyhából.

Az egyik kezét a háta mögé dugta, én pedig kíváncsian oldalra billentettem a fejem. Elmosolyodott, és amikor megmutatta, hogy mit tart a kezében, majdnem rákiáltottam, hogy ne játszadozzon már szegény, gyenge szívemmel. Mert már nem bírja sokáig.

Egy fánk volt nála, mázas, csokikrémes töltelékkel. Késő este szolgálták fel desszertnek. És én nyilván többet ettem belőle a kelleténél.

– Aaron Blackford – mondtam, és úgy éreztem, mintha valami megszorult volna a mellkasomban. – Képes voltál kicsempészni egy fánkot a zsebedben a lagziról?

A mosolyból széles vigyor lett. Egy félénken és szerényen jóképű vigyor. És szegény szívem még jobban összeszorult.

– Sejtettem, hogy megéhezel.

– De mennyire – ismertem be, és furcsán csengett a hangom. – Köszönöm.

Átsétált a szobán, és letette a fánkot egy szalvétára a komód tetején. Kihasználtam az alkalmat, hogy közöljem a szívemmel: hűtse le magát, mielőtt túl késő lesz, és mindketten odaveszünk.

Aaron elfordult, mint aki megérezte, hogy kell még egy perc, hogy összeszedjem magam. Ám ehelyett inkább a hátát bámultam. Néztem, ahogy leveszi az zakóját, és gondosan elhelyezi a szoba egyetlen székén. Veszedelmes gondolatok kavarogtak a fejemben, és leszivárogtak az alhasamig. Amikor Aaron visszafordult hozzám, miközben kioldozta a nyakkendőjét, ezek a veszélyes, vakmerő gondolatok nyilván kiültek az arcomra.

Összenéztünk, és menthetetlenül felkúszott a pír a nyakamon, elérte az arcomat. Ironikus, hogy néhány órája még az ajkait faltam, most pedig egyetlen pillantással kocsonyát csinált belőlem.

Idegesen, kipirulva elfordítottam a tekintetemet, és lehajoltam a jobb lábamhoz. Ügyetlenül babrálni kezdtem a gyönyörű, de fájdalmasan magas sarkú cipőm pántjával. Frusztráltan felsóhajtottam, és kínosan sokáig matattam a vékony pánttal a bokámon.

Éreztem, hogy Aaron közelebb lép, odajön hozzám az ágyhoz, amelyen ültem, és sikertelenül próbáltam kicsatolni a jobb cipőm csatját. Ha mulatságosnak vagy nevetségesnek találta szorult helyzetemet, nem mondta ki. Ehelyett letérdelt elém a padlóra, és megfogta a kezem, hogy véget vessen a szerencsétlenkedésemnek.

– Hadd csináljam én! – mondta. – Kérlek. – Hagytam. Rájöttem, hogy bármit megengedek neki, amit csak kér. Aaron erős ujjai kicsatolták a keskeny pántokat, és lassan lehúzta rólam a cipőt. Megőrjített ez a gyengédség, sosem – egy teljes élet alatt sem – tudnék betelni vele. Fogta a lábamat, és a combjára tette. Pusztán ez a gesztus, a lábára simuló talpam képes volt felizgatni engem. Így is történt. Megnyíltam Aaron előtt, amikor az ujjai a bokám köré fonódtak, és kimasszírozták a feszültséget a lábamból. Elakadt a lélegzetem. Azok a kezek! Mire lehetnek képesek azok a kezek, ha egy ilyen egyszerű tett bizsergést indít lábamban, egyenesen az elhanyagolt pont felé, mélyen a bensőmben. Az ellenség, amivé a saját elmém vált néha, úgy döntött, hogy ez a megfelelő pillanat arra, hogy emlékeztessen, milyen rég nem voltam intim kapcsolatban senkivel. Aaron pedig… nos, elég csak egy pillantást vetni rá, hogy tudjam, valószínűleg több tapasztalattal rendelkezik, mint én. Bárki több tapasztalattal rendelkezett nálam. Alig randiztam Daniel óta, és… – Lazíts! – Egy mély hang rántott vissza a jelenbe. Aaron még mindig gyengéden dörzsölte a jobb bokámat, ellazítva a görcsös izmokat. – Semmit sem várok tőled ma este, Catalina. – Felnézett rám, találkozott a tekintetünk. Csak komolyságot láttam a kék szemekben. – Korábban, amikor megcsókoltalak, elragadtattam magam. Kicsit túlzásba vittem, és bocsánatot kérek érte. – Szétnyíltak az ajkaim, de nem jött ki hang a számon. – Mondj valamit, bébi! Olyan csendes vagy, kezdek megijedni.

„Bébi”. Ez a „bébi” különös hatással volt rám. Tetszett. Túlságosan is.

– Nem kell bocsánatot kérned. – El akartam fojtani a sok csacska bizonytalanságot. – Úgyhogy ne kérj bocsánatot, kérlek. – Felnéztem a szemébe. – Egyszerűen tökéletes voltál. Te… komolyan az vagy. – Az utolsó szavak suttogásként rebbentek az ajkaimról. Aaron kék szeme felizzott, majd elszántan elsötétült. Csak egy pillanatig tartott, amely hosszúra nyúlt, aztán megköszörülte a torkát, és folytatta, amit elkezdett. A másik lábamhoz fordult és elismételte a folyamatot, most már a bal cipőm is a másik mellett hevert a padlón. Megmasszírozta a bal sarkamat, az ujjai elindultak felfelé a bokámon. Miután minden izmot és inat kilazított, újra megszólalt: – Kész is van. Szabadítsunk ki ebből a ruhából, hogy ágyba bújhass!

Ezek a szavak törték meg az ellenállásomat.

Az ártatlan megjegyzés, a végtelen gyengédség, amellyel a lábamhoz nyúlt, és ahogy felnézett rám a padlóról, mintha az lett volna az egyetlen célja, hogy gondoskodjon rólam. Mindez eltört valamit a bensőmben.

Esküszöm, még a reccsenést is hallottam, amely visszhangzott a szobában.

– Ne!

Felkapta a fejét és a szemembe nézett.

– Akkor áruld el… – Összeszorult az állkapcsa. – Áruld el, mit szeretnél! – Ahelyett, hogy szavakba öntöttem volna, kinyúltam felé, és a tarkójára tettem a kezem. Magamhoz húztam, próbáltam közelebb vonni. Nem ellenkezett, hagyta, hogy megmutassam, hol akarom őt. Az arcunk alig pár centire volt egymástól. Az ajkai íze szinte túl erősen kísértett ahhoz, hogy ellenálljak. Aaron térden csúszva közelebb húzódott. A combjaim közé fúrta magát, a keze a két oldalamra hullt. Közvetlenül a csípőm mellé. – Mi mást? – Hallottam a hangjában a szükséget. Szinte éreztem a számban az ízét. Nem bírtam tovább, meghúztam a hollófekete hajszálakat a nyakán.

Téged, üzentem azzal a rántással, nem bírtam szavakat formálni.

– Hallani akarom, ahogy kimondod – súgta az ajkaim közé. Nem jött közelebb, még mindig nem hidalta át testével a szakadékot. A másik kezem a felkarjára hullt, és rögtön észrevettem, ahogy a formás izmok megfeszülnek az ing alatt. Mintha kényszerítenie kellene magát, nehogy közelebb jöjjön. Végigfutott a pillantásom a karján, egészen a kezéig, amely ökölbe szorult a csípőm mellett a takarón. – Áruld el, mit szeretnél! – ismételte szinte megtört hangon.

– Téged – sóhajtottam fel, és átszakadt a gát. – Bármit, amit adni akarsz nekem. – Közelebb akartam tudni magamhoz, hogy áthidalja a kettőnk közt tátongó űrt. Hogy olyan közel jöjjön, hogy összeolvadjanak a körvonalaink. – Téged akarlak.

Sose hittem volna, hogy az elsuttogott szavak ilyen nagy erővel bírhatnak. Aaron felmordult, a szemében ősi tűz égett. Aaron vonásaira olyan éhség ült ki, amilyet még sosem tapasztaltam – akkor sem, amikor korábban csókolóztunk –, az arca kínokról árulkodott.

– Neked adom a világot – suttogta a számba. – A Holdat. A kurva csillagokat. Bármi, amit akarsz, a tiéd. A tiéd vagyok.

Ekkor felrobbant körülöttem a világ. Aaron szája az enyémre tapadt, a gyengédség nyomtalanul eltűnt az érintéséből. Szétfeszítette az ajkaimat, belém hatolt a nyelve, a kezét lassan végighúzta a hátamon.

Magához rántott, a fenekem az ágy szélén egyensúlyozott. A dereka köré fontam a lábaimat, egy kicsit túl magasan ahhoz, hogy elérjem a vágyott érintést – ami tudtam, hogy feltárná előttem a csillagokat, amiket megígért.

Elvesztettem a fejem, a combjaim közé ékelődő izmos test elsöprő, bódító, izgató érzéssel töltött el. Örökre így akartam maradni – Aaron térden állva, én pedig köréje csavarodva. Összeforrt ajkakkal. A kezével a hajamban.

Nem. Még többet akartam, de előbb meg kellett szabadulnom a ruháinktól.

Aaron közelebb húzott a melléhez, összepréselte a testemet az érintést hajszolta, amire vágytam.

Anélkül, hogy megszakította volna a csókot vagy az ölelését, ránehezedett erős lábaira, felállt, és felemelt magával. A derekát átnyaláboltam a lábaimmal, ő pedig úgy tartott, hogy ott érjek hozzá, ahol már annyira akartam… A gyönyör végigsöpört testem minden porcikáján, őrjítő érzés volt, ahogy a hímtagja a combjaim közé szorult. Meleg tenyere a fenekemre tapadt a ruhán keresztül, és lüktetett a forróság a lábaim között. Forró, olyan forró volt, szinte megperzselt.

Aaron két lépéssel a falhoz szorított. Hozzám dörgölőzött, mire fájdalmas nyögés tört fel az ajkaim közül.

– Szólj, ha azt akarod, hogy abbahagyjam! – sziszegte az ajkaimnak, a teste kőkemény volt a kezeim alatt. – Mondd, hogy mit tehetek veled! – Hozzám nyomta a csípőjét, hogy a falhoz préseljen, mire csillagokat láttam a mámortól, és végighúzta a kezét az oldalamon. Amikor elérte a melleim domborulatát, megállt, hosszú ujjai a vékony anyagon keresztül simogattak. – Ezt élvezed, bébi? – lihegte.

Bólintottam, begörbítettem a hátamat, és a kezéhez dörgöltem a testem. A kezekhez, amelyek egyetlen másodpercet sem vesztegettek, hogy elfogadják, amit felkínált. Aaron ráérősen masszírozta a melleimet, a hüvelykujja megérintette a mellbimbómat a szöveten keresztül. Újra rám tört a késztetés, hogy letépjem magamról a ruhát. Ellen kellett állnom, hogy felfedjem a testem, hogy végre megérinthessen. Nem a nyavalyás estélyit. Hanem engem, engem. Csak engem.

Mintha olvasott volna a gondolataimban, a vállamra tette a kezét. Megfogta a pántokat, és babrálni kezdett a vékony anyaggal, mielőtt nekem szegezte a kérdést:

– Levehetem rólad?

A figyelme, a végtelen odaadása, hogy gondoskodjon a kényelmemről, megérintett valamit a bensőmben – valamit, amitől féltem, hogy ha megolvasztja, soha többé nem lesz olyan, mint rég.

– Igen – mondtam. Hallottam a sürgetést a saját hangomban.

Ahelyett azonban, hogy lehúzta volna a pántokat, teljesen váratlanul a derekamra csúszott a keze, aztán pedig elhúzódott tőlem. A padlóra állított, és a magasságkülönbség miatt az ujjaim lecsúsztak a nyakáról a mellére.

Elkomorított a hiánya. Alig észleltem halk kuncogását és sugárzó mosolyát, amikor a két, széles tenyér, amely a csípőmön nyugodott, megfordított. Váratlanul.

A kezem a falra tapadt.

A lehelete úgy cirógatta a tarkómat, hogy beleborzongtam. Erős ujjai a ruhám cipzárjáért nyúltak, közvetlenül a derekam fölött. Lehúzta, és kikandikált alóla a fehérneműm, ha jól emlékszem, hogy milyen mélyen ért véget a cipzár.

Nagyot nyeltem, és hallottam, hogy Aaronból fojtott hang tör ki.

Az ujjai lassan elindultak fölfelé a gerincemen, a bizsergés szikrákban szóródott szét a testemen. Aaron elérte a pántokat a vállamon, és lehúzta őket. Lecsúszott a testemről a ruha, a padlóra hullt, így már csak egy szál bugyi maradt rajtam. És istenem, még sosem örültem így egy melltartós ruhának.

Hátrapillantottam a vállam fölött, és láttam, hogy gondterhelten ráncolja finom metszésű homlokát. Ösztönösen meg akartam fordulni, ő azonban átkarolt. Az egyik keze a hasamon landolt, a másik a csípőmön. Magához húzott, a testéből sugárzó forróság meztelen hátamat sütötte, és túlterhelte az érzékeimet.

Aaron lehajtotta a fejét, és a vállamra támasztotta az állát.

– Csak egy perc – pihegte a fülembe. Miután pár másodpercig egyikünk sem mozdult, pusztán élveztük egymás érintését, az ajka a nyakamhoz ért. – Lassan akarok haladni, Lina. Esküszöm – folytatta, s elindult a keze a hasamon. A hüvelykujja a mellemet simogatta. – De teljesen megőrjítesz. – Amikor az ujja a mellbimbómhoz ért, mély nyögés tört fel belőlem. Cserébe ő is megajándékozott egy nyögéssel. A csípőmön nyugvó kéz a combomra siklott, a bugyim szegélyéhez. Már csak néhány centiméter választotta el attól a ponttól, ahová a forróság gyűlt a testemből. – A tested minden négyzetcentiméterét az emlékezetembe akarom vésni. – A mutató- és a hüvelykujja közé csípte a mellbimbómat, és gyengéden meghúzta. Megadóan felnyüszítettem. Elolvadtam. – Mindent meg akarok jegyezni. – A hangjában ugyanaz a sürgetés csendült, amely átjárta az én bensőmet is. – Te is ezt akarod?

– Igen. – A hangom megtört volt, mint a lelki épségem, ha Aaron netán megtagadja a kérésemet. – Azt akarom, hogy megérints.

Aaron felmordult, belerengett a melle a hangba. Hátranyúltam a kezemmel, megragadtam a vállait, és begörbítettem a testem, hogy elvehesse, amit akar.

Közelebb húzott magához, hozzásimult a fenekem.

Előretolta a csípőjét, a keze fel-alá vándorolt a combomon.

– Nyílj meg előttem! – mormolta a nyakamba, miközben hátulról szétnyitotta a lábaimat a térdével, szélesebb terpeszbe kényszerítve engem, hogy könnyebben hozzám férjen. – Lássuk, milyen nedves vagy! – Ujjai becsúsztak a bugyim szegélye alá, megérintették alatta a szőrszálakat és a bőrt, a lábam beleremegett az érintés gyönyörébe. Aaron megszorította a csípőmet, közel húzott magához, éreztem, ahogy nekem feszül és lüktet a nemi szerve, még a nadrágján keresztül is. Folytatta az útját, mígnem elérték az ujjai a nedves nyílást, egy pillanatra megszorították, majd lassan lesiklottak rajta. Szétnyíltak az ajkaim, és felkúszott a torkomon egy nyögés. Még soha életemben nem voltam ennyire nedves és begerjedt. – A kurva életbe! – A szitkozódás szinte hörgésként tört ki belőle. – Ezt mind nekem szántad? – Azt se tudtam, sikerül-e kipréselni magamból egy igenlő nyögést. Csak sejthettem, hogy bármit is válaszoltam, Aaronnak a kedvére volt. Az ujjai ugyanis fel-alá csúsztak a nyílásom körül, feloldódtam a gyönyörben, a vérem fortyogó lávaként hömpölygött testemben. – Ha beledugom az ujjam a puncidba, elveszítem az önuralmamat – közölte mély, bársonyos hangon. Figyelmeztetés és ígéret. – Felkészültél rá? – Körözni kezdett a csiklómon a hüvelykujjával, majdnem összerogytam.

Begörbítettem a hátam.

– Aaron.

Tovább mélyült a hangja.

– Nem válaszoltál, bébi. – Egyre sebesebb iramot diktáltak az ujjai, lassan beleszédültem. – Akarod, hogy kielégítselek, és magamhoz öleljelek, amíg elalszol? – A mellemre tette a másik kezét, és ingerelni kezdte a mellbimbómat. – Vagy azt szeretnéd, ha a farkammal hódítanám meg a testedet?

Olyan követelőző, mégis elképesztően figyelmes volt! Ahogy dédelgetett és megbecstelenített. Benne testesült meg mindaz, amire vágytam, ami a testemnek kellett és a szívemnek hiányzott.

Mint később kiderült, ma este utoljára kimondtam, amit hallani akart. Az igazságot, amit magamba fojtottam.

– Felkészültem, Aaron. – Megfogtam a bugyim alá csúszott kezét. – Élvezd a testem… Minden porcikámat! – Megszorítottam a kezét, és magamhoz dörzsöltem. – Hódíts meg!

Aaron nem húzta tovább az időt. Egyetlen gyors mozdulattal belém siklott az ujja, mire gyönyörteli nyögés szakadt fel belőlem.

Egek! Milyen régóta nem hatolt belém semmi a saját ujjaimon kívül!

– Teljesen eláztál, bébi. És mindez az enyém. – Aaron mélyebbre nyomult, egy második ujj is csatlakozott az elsőhöz, én meg csillagokat láttam. – Az enyém a tested.

Valami felszakadt bennem, és megadta magát a testem. A szakadék felé lökött.

– Aaron. Ezt… nem bírom tovább.

Ziháltam. Ziháltam, ahogy elvesztettem az uralmat a saját testem fölött.

– Dehogynem bírod. Ilyen érzés, amikor igazi – mormolta a nyakamba, és a másik keze a mellemre tapadt. Vészesen közel kerültem a csúcshoz. Milliónyi különféle érzés söpört végig a testemen, minden idegvégződéstől, ahol Aaron hozzám ért. Beleégtek a bőrömbe az érintései. Ahogy belém tolta az ujjait. Vagy ahogy a mellbimbóimat morzsolta. A csípője a fenekemhez simult, egy ritmusra mozgott a kezével. Nem bírtam tovább. Nem bírtam. – Ez az! Érzem, ahogy megszorítod magadban az ujjaimat. – A szavai közelebb löktek a peremhez. A mámorító gyötrelem minden másodperce elviselhetetlen gyönyört fakasztott a testemből. – Lovagold meg az ujjaimat, bébi. Élvezz rájuk!

Megtettem. Jóságos ég, megtettem! Feljutottam a csúcsra. Megszédültem; kiment a tagjaimból az erő. És amíg nyögdécseltem és értelmetlen szavakat mormoltam Aaron nevével központozva, az ujjai rendületlenül mozogtak bennem. Elnyújtotta, végigkísért a gyönyör útján, végül lassított, majd megállt a még mindig lüktető nyílásom fölött.

Néhány pillanat, talán néhány perc elteltével Aaron kihúzta belőlem az ujjait. Oldalra fordítottam a fejemet, és felnéztem, hogy lássam az arcát. Azt a jóképű arcát és az óceánkék szemeit. Újfajta mosollyal gyönyörködött bennem. Még sosem láttam ezt a mosolyt. Éhség, vágy és valami más is vegyült bele. Valami, ami mindegyiknél erősebb.

Ahogy figyeltem őt, nyilván kimerült és élveteg arccal, felemelte az ujjait, amelyek az imént még a testemben voltak, és a szájába dugta őket. Behunyta a szemét, és az arckifejezése örökre beleégett az agyamba. Soha nem felejtem el, örökre kísérteni fog az erotikus álmaimban, amelyek mostantól garantáltak.

Aaron felnyögött, kinyitotta a szemét, és rám szegezte a tekintetét.

– Már az ízedtől el tudnék élvezni. Veled a karjaimban.

Milyen vad, milyen ösztönös, milyen szexi!

Nem bírtam válaszolni, sem megmozdulni. Láthatta rajtam, mert az egyik karjával benyúlt a lábaim alá, a másikat a hátam köré fonta. Felemelt a padlóról, és odavitt az ágyhoz, majd ráfektetett a bársonyos tapintású takaróra.

Ő az ágy mellett állt, és az inggombjaihoz nyúlt.

Kigombolt egyet, mire felvillant a mellkasa az ing alól. Alig vártam, hogy megérinthessem. Végül ez zökkentett ki az ábrándozásból. Nem hagyhattam, megfosszon a lehetőségtől. Én akartam levetkőztetni. Odakúsztam az ágyon, és a következő gombot bámultam, miközben megközelítettem. Amikor odaértem hozzá, feltérdeltem.

– Hadd csináljam én! – A kezem folytatta, amit elkezdett, az ujjaim végtelen élvezettel kapcsoltak ki minden gombot. Egyenként haladtam lefelé a testén. Éreztem, ahogy Aaron mellkasa felemelkedik, majd lesüllyed, egyre nehezebben lélegzett. Amikor végeztem, lehámoztam róla az inget, és a padlóra hajítottam.

Ha aznap, amikor első ízben láttam, hibátlannak találtam a mellkasát, akkor most – mindennel együtt, a testemben zümmögő érzéssel – egyszerűen mennyeinek tűnt. A tenyerem feszes bőrére hullt, és a mennyországba repültem.

Az ujjaim minden hegyet és völgyet, a teste minden négyzetcentiméterét megjegyezték. Mintha kőből lettek volna kifaragva a feszes, sima és káprázatos domborulatok.

S mindez az enyém volt.

Végighúztam a körmeimet a mellén, és leértem a hasára. Aaron beleborzongott az érintésembe. Nem elégedtem meg ennyivel, az ujjaim tovább kúsztak lefelé, követték a sötét, vékony szőrcsíkot. Megbabonázva néztem a saját mozdulataimat. Istenem, egy élet sem lehet elég arra, hogy ráunjak erre a látványra. És megérinthessem.

Amikor leértem a nadrággombjához, felpillantottam. Éppen időben ahhoz, hogy lássam, amint Aaron megfeszíti az állát, kék szeme felcsillan. Lejjebb húztam az ujjaimat; az öltöny sötét szövetén keresztül átsugárzott a forrósága. Felnyögött és a kezemhez dörgölte a csípőjét.

Megremegett a térdem a súlyom alatt, és megszédültem, ahogy a tenyerembe vettem.

Aaron lehajtotta a fejét, a halántékomra nyomta az ajkait, és megcsókolt. Felemelte és a kezemre tette a sajátját. Együtt gomboltuk ki a nadrágját. Majd a cipzár következett, és…

Elbizonytalanodtam. Ledermedtem.

Hiába éreztem úgy, hogy felrobbanok, ha nem húzom le rögtön azt a cipzárt, mégis tétováztam. Megremegtek az ujjaim.

Tényleg megtesszük. És, a fenébe is… ez valahogy többnek tűnik puszta szexnél. Sokkal többnek.

– Mi a baj, bébi? – suttogta Aaron a halántékomon.

Felnéztem, az arcát fürkésztem. Hogy mondjam meg neki, hogy inamba szállt a bátorságom? Hogy hiába remeg a kezem a vágytól, rájöttem, hogy fogalmam sincs, mit művelek? Hogy mit művelünk.

Aaron kifújta a levegőt, és eltökélten összeszorította a száját. Különös fény csillant a szemében.

Megfogta mindkét kezem és a mellére tette.

– Majd kiugrik a szívem a helyéből. Te is érzed? – Bólintottam, kezdett elpárologni a riadalmam. Majd a farkához szorította a kezemet. – Ezt is érzed, Lina? Hogy milyen kemény vagyok a nadrág alatt? – Mindkét kérdését úgy nyomatékosította, hogy a tenyeremhez nyomta a csípőjét. Ahogy kitapintottam a lüktetését, kiszállt a levegő a tüdőmből. – Igen. Ez mind miattad van. Te váltod ezt ki belőlem. Te vagy az, aki egyetlen érintéssel vagy pillantással megdobogtatja a szívemet. De ettől nem kell félni. Együtt vagyunk, emlékszel? – Felpiszkáltak bennem valamit a szavai, a vágy a felszínre tört a váratlan bizonytalanság alól. A kétségek, a félelmek alól. Lehajtottam a fejem, és megcsókoltam a szíve fölött. – Együtt. – Majd végigsimítottam a nadrág szövetén, és a tenyerembe vettem a férfiasságát. Nagyon lassan. Aaron felnyögött, és éreztem, hogy ismét a halántékomra tapasztja az ajkait. Bátorító csókot nyomott rá. – Vedd ki! – Engedelmeskedtem. Ki voltam szolgáltatva neki. Bármit megtettem volna, amit kér. Így aztán lehúztam a sliccét, és megpillantottam a duzzanatot a bokszeralsójában. Eleget tettem a kérésnek, lehúztam a nadrágját és az alsóját. Épp csak annyira, hogy kiszabaduljon. Köréfontam az ujjaimat, és megszorítottam. Fojtott hang tört fel Aaronból. – Jesszus, olyan jó érzés!

Még egyszer megszorítottam, és élveztem a pénisze érintését az ujjaim között, sima volt, és erőtől duzzadó, pulzált a kezemben. Kíváncsi lettem, milyen érzés lenne a nyelvemen. Amikor hirtelen felindulásból előrehajoltam, Aaron felhördült a váratlan mozdulattól. Az ajkaim közé vettem a férfiasságát, majd körözni kezdtem rajta a számmal, és megérintettem a nyelvemmel.

Istenem! Az összes vér a lábaim közé tolult, lüktettem, és minden porcikámat átitatta a vágy.

Aaron megragadta a hajamat, és gyengéden meghúzta.

– Bébi… – Újra meghúzta. Ezúttal a csípője is eltávolodott, épp csak annyira, hogy leállítson. – Akarom, tényleg akarom, de ma este nem fogok a szádba élvezni.

Megfogta a vállamat, és felhúzott. Egyetlen, mámorítóan gyors mozdulattal hanyatt fektetett. A következővel megszabadult a nadrágjától és a bokszerétől.

Aaron meztelen.

Minden apró porcikája szilárd és élvezetes volt. Nagy. Erős. Tökéletes.

És mindez csak az enyém.

Elakadt a lélegzetem.

Mohó, kék szemei, amelyekbe legszívesebben belemerültem volna, fel-alá cikáztak a testemen, ahogy ott feküdtem előtte az ágyon. Az emlékezetembe akartam vésni izmos karja és mellkasa vonalát, duzzadó hímtagját, aminek láttán megnyaltam a számat, erős combjait, amelyek az őrületbe kergettek. Mindent meg akartam jegyezni. És örökre megőrizni.

Aaron a neszesszeréhez lépett, amit az ágy előtti komódon hagyott, és kivett belőle egy apró fóliát.

Visszajött az ágyhoz, és a takaróra ejtette az óvszert, közvetlenül mellém. Megbabonázva lestem a mozdulatait, én magam nem bírtam megmoccanni.

Aaron mélyen a szemembe nézett, kézbe vette a péniszét, és végighúzta a kezét rajta. Egyetlen erőteljes mozdulattal.

– Sejtelmem sincs, hogy fogom lassan csinálni – suttogta, és durván, keményen újra végighúzta a kezét a farkán.

– Akkor ne csináld… – kérleltem, miközben mohón figyeltem a jelenetet. Vissza kellett fognom magam, nehogy a nyakába ugorjak. – Ne csináld lassan… Mindenestül akarlak. Magamon. Magamban. Mindenütt.

Mielőtt felfoghattam volna a saját szavaimat, Aaron rám vetette magát, és birtokba vette a számat. Birtokba vett engem. A lábaim közé fúrta a csípőjét, én pedig a dereka köré fontam a lábaimat. Lüktető férfiassága hozzám simult.

– Ezektől megszabadulunk. Most rögtön! – morogta a fülembe, ahogy az ujjai a bugyim vékony anyagához értek. Mire észbe kaptam, a fehérneműm már a padlón hevert, Aaron pedig visszatért a combjaim közé, és semmi sem választott el minket. Pont ott volt, ahol akartam őt. Ahová tartozott. Feltérdelt, szemügyre vettem széles, izmos testét. Felgyorsult a légzésem. Forrt a vérem. Fogta az óvszert, feltépte a fóliát, majd felhúzta, s közben nem törte meg a szemkontaktust. – Te vagy a legszebb, amit valaha láttam, ahogy itt fekszel előttem. Ahogy csak az enyém vagy. – Ellágyult a tekintete, megérintette a szívemet, és kiemelt belőle valamit, ami kis lyukat hagyott maga után. Kétlem, hogy bármi más képes lesz betölteni.

Lehajolt, ajkai a csípőmre hulltak, végigcirógattak a combjaim találkozásáig. Ott egy csókot lehelt rám. Majd még egyet. És még egyet. Felnyögött, egyre lejjebb bukott, mint aki nem bír ellenállni, és belém merítette a nyelvét.

Röpke érintés volt, mégis feltüzelte az érzékeimet, felszakadt belőlem egy nyögés.

Kirobbant belőlem a gyönyör. Úgy terjedt szét a testemben, mint az elektromosság, valamennyi idegvégződésem sercegett tőle.

Aaron reakciója nem késett, a teste felpezsdült, megelevenedett. A szája elindult a testemen, perzselő csókok jelezték az útját. Gyengéd csókokat lehelt az államra, a nyakamra és a vállaimra. És amikor végül rám nehezedett a testsúlyával, megérintettem az arcát. Magamhoz húztam, és megcsókoltam. Lassan, de áthatóan. Mindketten kifulladtunk.

– Aaron – suttogtam két lihegés között –, ez valóságos? – Nem hittem el; álomnak tűnt az egész. Mintha bármelyik pillanatban felébredhetnék.

Ő a szemembe nézett, belelátott mélyen a bensőmbe. Pedig abba még én magam sem tudtam belesni. De cserébe beengedett magával. Minden, amit éreztünk, amit magunkba temettünk és letagadtunk, most a felszínre tört, megmutatkozott. Lehullt a szemünkről a hályog. Tisztán láttuk egymást.

– Ez a legvalóságosabb, ami megtörténhet. Valóságosabb, mint bármi a világon. – Csókot lehelt a szám szegletére.

A szavai, a nyers őszinteség a szeme kékjében, a testéből áradó forróság, ahogyan hozzám simult… majd szétrobbant a szívem. Minden porcikám beleremegett, és miriádnyi szikrára robbant szét.

Aaron is így érezhetett, mert a testünk felbukkant a ködből, és teljesen megvadultunk. A nyelve és az ujjai követték a körvonalaimat: az ajkaimat, a nyakamat, a kulcscsontomat, a melleimet. Minden porcikám felperzselődött az ajkai érintésétől. A csípője a lábaim közt ringatózott, a péniszét hozzám préselte, a hegye lefelé csúszott, minden mozdulattal egyre lejjebb, amíg el nem érte a nyílásomat.

Amikor elhúzta a száját lángoló testemről, újra a szemembe nézett. Szavak nélkül kért engedélyt.

– Igen. Igen! – A válaszomat egy csípőmozdulattal nyomatékosítottam. – Kérlek – lihegtem, és újra hozzádörgölőztem. Éreztem, ahogy a farka mélyebbre csúszik bennem. De nem eléggé. Csókot nyomott a kulcscsontomra, és Aaron végre teljesen belém hatolt. Egyetlen lassú és mély lökéssel kitöltött, és egy merőben új galaxisba repítette az elmémet, a testemet, a lelkemet. – Istenem! – nyögtem fel boldogan.

Aaron hörgése meglegyintette a halántékomat.

– Ó, a kurva életbe, bébi! – A csípőjét ringatta, elhúzódott, majd még erőteljesebben csúszott vissza belém, örömkiáltást csalva ki belőlem. A szája a nyakamat súrolta. – Ez a hang, Catalina… – Megint belém hatolt. – Ez lesz a végzetem. – Újabb lökés következett. A hajához kaptam, meghúztam, vártam, hogy kivetkőzzön magából. Meg is tette. Egy újabb nyögéssel mélyebbre hatolt belém, az egész testemet feljebb lökve az ágyon. Felnyögtem, úgy éreztem, belefulladok a gyönyör ringató hullámaiba. – Kapaszkodj a fejtámlába! – mormolta Aaron, és megragadta a csuklómat, majd felemelte.

Engedelmeskedtem, megmarkoltam a támla rácsait, reméltem, hogy bírják a strapát.

– Erre van szükségem – nyögtem. – Ezt akarom.

Aaron belém nyomult, közben a fejtámlába kapaszkodott. Eszeveszett tempót diktált.

– Rám van szükséged – morogta, és még gyorsabban mozgott bennem. Begörbítettem a hátam. – Nem erre. – Még energikusabban hatolt belém. Majd újra. Hevesebben. – Hanem rám.

Jézusom, hát nem érti – nem vált még fájdalmasan nyilvánvalóvá –, hogy így van?

Újabb gyors lökés.

– Mondd ki!

– Igen – nyögtem fel, s a testemből minden erő elszállt a gyönyör hullámai közepette. – Rád, Aaron. Szükségem van rád.

Az utolsó szóra kicsúszott a kezei közül a józanság utolsó kapaszkodója. A mozdulataiból eltűnt a ritmus. Durvábbak, sebesebbek és mélyebbek lettek. Mindez egyszerre. Aaron önfeledten mozgott bennem. Klaffogott egymáson a testünk, és a fejtámlába csimpaszkodva néztem, ahogy előre-hátra lendül fölöttem a teste. A farka ki-be siklott, megfeszültek a hasizmai. Izmos vállai összehúzódtak. Egyre közelebb és közelebb juttatott a csúcshoz.

– Érezni akarom, ahogy magadba szorítasz, bébi – szólt Aaron, majd birtokba vette a számat. A mellemhez nyúlt, a rózsaszín bimbóra tapasztotta a tenyerét. – Élvezz el a kedvemért! – követelte kásás hangon. – Élvezz a farkamra!

A szavai, a heves mozgása, a testemre nehezedő testének a súlya… – behunytam a szemem. Lángoltam. Felemésztett a vad tempó.

Elkeseredett könyörgés tört fel belőlem.

– Aaron!

– Nézz a szemembe! Azt akarom, hogy nézz a szemembe. – Felemelt, és a melléhez húzott. Ő mozgatott, mélyen belém temette magát alulról, felemelt, majd lenyomott. A nyaka köré fontam a karjaimat, éreztem az ébredő gyönyört. Meghúztam a haját. Erősen. Ő a hátam mögé vonta a kezeimet, és fél kézzel összefogta a csuklóimat. Begörbítettem a hátamat. – Nocsak, nocsak, ki vagy szolgáltatva nekem. – Egyre hevesebben mozgatta a csípőmet, ahogy magára húzott. – Pontosan ott vagy, ahol mindig is akartalak. – Egy újabb mély és heves lökés után Aaron állkapcsa megkeményedett, közben a másik kezével kettőnk közé nyúlt, és megérintette azt a pontot, ahol összeértünk. Dörzsölni kezdte, körbe-körbe. S mielőtt bármit tehettem volna, súlytalanná váltam, épp abban a pillanatban, amikor ő is lüktetve elélvezett bennem. A nevemet hörögte. Megbénított a színtiszta, hamisítatlan öröm, amikor a csípője tovább mozgott, a lökések egyre lassultak, és együtt értünk a csúcsra. Szorosabban fonta körém a karját, a nyakamba temette az arcát, a testünk eggyé olvadt, végül a csípője megállt. Mozdulatlanná dermedtünk a pillanatban. Nem létezett más, csak a szívünk dobbanása egymás testén és Aaron pulzusának megnyugtató ritmusa kezem alatt. Végül kihúzta magát belőlem, és mindkettőnket átfordított az oldalunkra, a karjait még mindig körém zárva. A mellére húzott, és már tudtam, hogy nincs az az ölelés, ami felér ezzel. Ehhez semmi sem fogható. Csókot lehelt a hajamba, majd még egyet a halántékomra; az ajkai elidőztek ott egy hosszú pillanatra. – Túl sok volt?

A mellére hajtottam a fejemet, és megcsókoltam a szíve fölött.

– Nem, soha. – Komolyan gondoltam. – Én… – Elhallgattam, a hangom suttogássá halkult. – Tetszett, amikor elvesztetted a fejed. Nagyon is.

– Hé, óvatosan! – A keze a hajamba túrt, lesimította a kusza tincseket a tenyerével. – Ha még tökéletesebb leszel, a végén azt fogom hinni, hogy direkt nekem teremtettek.

Bárgyú mosoly terült szét az arcomon, és a mellére kellett tapasztanom a számat, nehogy kicsússzon rajta, amire gondolok: Akkor tarts meg! Ez a legkevesebb, amit megtehetsz, ha valóban így van.

Pár perc múlva Aaron fészkelődni kezdett. Szorosabban csimpaszkodtam a nyakába.

– Csak elintézem az óvszert, bébi.

Megpróbált eltolni magától, én azonban nem eresztettem. Könnyed, vidám kacagás tört fel belőle, amivel elterelte a figyelmemet, így ki tudott slisszanni a karjaimból.

Felnyögtem a csalódottságtól és a váratlan hidegtől. Gondolom, ha ölelésről van szó, kicsit követelőző vagyok.

Vagy csak akkor, ha róla van szó.

– Mire pislogsz egyet, már vissza is jöttem, ígérem.

Szerencséjére így volt. És a látvány, amellyel megajándékozott, miközben tökéletes meztelenségében átszelte a szobát, a mentségére szólt. Amikor újra az ágyon feküdt, a karjaiba vett, és az oldalához húzott. Betakargatott minket a vékony takaróval és mély, érzéki elégedettséggel felsóhajtott.

Bizony, gondoltam. Részemről dettó.

– Látod? – suttogta a hajamba. – Egy perc sem volt.

Felsóhajtottam a mellén.

– Kívánós vagyok, oké? – ismertem be szégyenkezés nélkül. – És nem csak az ölelésre célzok. Olyan ragaszkodó vagyok, mint egy pókmajom. – A nyomaték kedvéért rácsimpaszkodtam a lábammal a lábára, és átkaroltam a mellét, úgy összegabalyítva a testünket, hogy az cseppet sem lehetett cuki. Hiába hajtottam az arcomat a nyakára, valahogy éreztem, hogy mosolyog. Majd rengni kezdett a mellkasa, jelezve, hogy már nem csak mosolygott. – Te kineveted a nyomorúságomat?

– Nem mernék ilyet tenni. De azért élvezem a mohóságodat, kis pókmajmom. – A tenyere lecsúszott a hátamon a fenekemre. Belemarkolt. – Viszont ha nem viselkedsz, nem sokat alszunk ma éjjel. És bármennyire is elkeserítő, sajnos csak ez az egy óvszer volt nálam.

Lazítottam a szorításon.

– Te… számítottál rá, hogy ez lesz? – kérdeztem, ahogy elképzeltem, amint berakta az óvszert a táskájába. Bizseregni kezdett a testem a várakozástól.

– Nem – felelte halkan. Az ujjai most fölfelé vándoroltak a hátamon. – De megmondom őszintén, a szívem mélyén reméltem, hogy mégis, és talán ezért hagytam bent. Mellesleg már ezer éve ott lapult, úgyhogy gondoltam, ártani nem árt.

– Örülök, hogy így döntöttél – mondtam őszintén, és a keze a tarkómra hullt. Ujjaival a hajamba túrt. – Kár, hogy nem jutott eszedbe, hogy még többet tegyél el.

Az Aaron torkából feltörő hang új életet lehelt belém.

– Ó, igazán?

Nem válaszoltam a reményeim szerint költői kérdésre – hisz hogyne sajnálnám, hogy elszalasztjuk a további észbontó szexet –, ehelyett eszembe jutott valami más.

– Kérdezhetek valamit? – kockáztattam meg, és elhúzódtam, hogy lássam az arcát.

Aaron is hátrahúzta a fejét, és a szemembe nézett.

– Amit csak akarsz.

– Hogy a csudába beszélsz ilyen jól spanyolul? – Szerény mosolyra húzódott a szája. – De tényleg – folytattam, választ követelve. – Fogalmam sem volt, hogy tudsz spanyolul. Sose mondtad, hogy ilyen jól beszéled a nyelvet. – A bók hallatán felcsillant a szeme. Tetszett, hogy ilyen hatással vagyok rá. Legalább annyira, mint amikor sikerült megmosolyogtatnom. – Ha csak belegondolok, hogy minden szitokszót megértettél, amit a fejedhez vágtam…

Felsóhajtott, és kissé elpirult.

– Valójában nem.

– Hogyhogy?

– Azt mondtad, mindennek tökéletesnek kell lennie.

Az arcát fürkésztem, hogy mégis, mit ért ezen.

– Szóval… mit csináltál? Belevágtál egy gyorstalpalóba, mielőtt iderepültünk? – Csak vicceltem, Aaron azonban a vállát vonogatta. Lassan leesett a tantusz. – Édes istenem, tényleg ezt csináltad! – ámuldoztam. A kedvemért. Ezt tette a kedvemért.

– Nem mintha azelőtt sosem tanultam volna spanyolul. Még a suliban. – Megint a hajamhoz nyúlt, szórakozottan babrált egy tinccsel, a mutatóujja köré csavarta. – És manapság már mindenre létezik egy alkalmazás. Sikerült eleget elsajátítanom ahhoz, hogy jó benyomást keltsek. De még hosszú út áll előttem. – Kiülhetett valami az arcomra – reméltem, hogy nem a rajongás, amit abban a pillanatban éreztem iránta –, ugyanis Aaron furcsán érdeklődő pillantással fordult hozzám. Aztán még közelebb húzott a mellén, szorosan magához ölelt, és csókot lehelt a vállamra. Úgy olvadoztam az ajkai érintésétől, mint vaj a napsugártól. – Lefogadnám, hogy még rengeteg érdekes szó hiányzik a szókincsemből – jegyezte meg elgondolkodva. Újabb csók landolt a vállamon. – A legjobb szavak.

– Ó! – Felfelé görbült a szám széle, kíváncsi voltam, milyen irányba halad a beszélgetés. – Szeretnéd, ha megtanítanám neked a mocskos szavakat? – Felpillantottam, és csábosan vonogattam a szemöldökömet. Aaron rám villantott egy félmosolyt, amitől rögtön lehullt volna a bugyim, ha még rajtam van. – Nos, szerencséd van; remek tanár vagyok.

– Én meg odaadó diák. – Rám kacsintott, amitől félrevert a szívem. – Habár olykor kicsit elkalandozik a figyelmem.

– Vagy úgy. – A mellére tettem a mutatóujjamat, Aaron lepillantott, majd újra az arcomra nézett. – Lehet, hogy csak megfelelő motivációra van szükséged, hogy koncentrálni tudj a témára.

Elindult fölfelé az ujjam, végig a mellizmain, majd fel a nyakán, követve az álla vonalát, míg el nem értem az ajkait. Szétnyíltak egy halk lélegzetvételre.

– Ez… – Felkönyököltem, és gyengéden megcsókoltam az ajkát. – Ez spanyolul egy hatbetűs szó. Labios. Tus labios. Az ajkaid. – Válasz helyett újra birtokba vette az ajkaimat. Mintha csak úgy tanulhatná meg a szót, ha megízleli a jelentését. – Ez pedig – mondtam, mielőtt szétnyitottam az ajkait, és elmélyült a csók, a nyelvünk összefonódott –, egy másik hatbetűs szó. Lengua. Nyelv.

– Azt hiszem, ez a kedvencem. – Aaron lehajtotta a fejét, kedvenc szava a mellemre siklott. – Na és ez? Ezt hogy hívják? – kérdezte, szájával a mellbimbómat súrolva.

A kuncogás nyögésbe ment át, mielőtt válaszolhattam volna.

– Ez egy ötbetűs szó. Pezón. Mellbimbó.

Aaron hümmögött, az ajkai elindultak fölfelé a mellemen, lágy csókokkal jelölve az utat.

– Tehát az öt- és hatbetűs szavakat már átvettük. – Újabb csókok cuppantak a testemen. – Tartsuk magunkat a módszeredhez, és vegyük át a négybetűs szavakat is! Tanítanál nekem egyet? – Aaron kívánsága a bőrömre hullt.

Egy négybetűs szó. Nem olyan bonyolult. Az anyanyelvem nyilván több ezer négybetűs szót tartalmaz. Az elmém azonban alattomosan cserben hagyott. Gyakran. És az egyetlen, amire gondolni tudtam, egy bizonyos szó volt. Amely annak ellenére, hogy nem hosszú, olyan hatalommal bírt, ami mindent megváltoztat. Az emberek életét. Hegyeket mozgat, háborúkat robbant ki.

Egy hatalmas szó, amiről megfogadtam, hogy senkinek sem adom oda anélkül, hogy a testem minden molekulája biztos lenne abban, hogy komolyan gondolom. A biztonságom nélkül.

A jelek szerint a hallgatásom kiváló alkalmat biztosított Aaronnak arra, hogy folytassa a testem felfedezését. Megdobogtatták a szívemet azt ajkai.

– Nem is tudom – mormoltam szórakozottan. Megijedtem, és be voltam gerjedve.

Újabb csókokkal cirógatott, már alig kaptam levegőt.

– Semmi baj – szólt, mint aki valóban komolyan gondolja. – Megszeghetjük a szabályokat. Ez a csodálatos abban, ha mi szabjuk őket. – Mohón ostrom alá vette a számat, és egy gyönyörteli pillanatra kizökkentett a gondolataim közül. Amikor feljöttünk levegőért, ismét lehajtotta a fejét, és éhes csókot nyomott a szívemre. – Corazón – szólt lágyan, olyan lágyan, hogy a szó a vérembe szivárgott, elvegyült vele, hogy soha többé ne hagyjon el. – Szív. Ez a szíved. Hét betű.

Egy hosszú pillanatra a szemébe néztem, és esküszöm, mindent láttam benne, amit kimondatlanul hagyott. „Megszerzem.” És mindent, amit én nem mertem kimondani. Vedd el!

Amikor Aaron végül megszólalt, egy ígéret rejlett a szavaiban.

– Ki fogom érdemelni azt a négybetűs szót.

Semmi kétségem nem volt afelől, hogy így lesz. De vajon… milyen áron?

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

F elébredni Aaron mellett a következő reggelen egyáltalán nem olyan volt, mint a másik két alkalommal, amikor kinyitottam a szemem, és ott találtam magam mellett az ágyban.

Először is, meztelenek voltunk. Úgy éreztem, ehhez hozzá tudnék szokni. Gond nélkül.

Majd ott volt ez az indurka-pindurka apróság, amely elválasztotta a mai reggelt a korábbiaktól. Tulajdonképpen egy apró részlet. Méghozzá a sugárzó mosoly az arcomon. Bárgyún széles mosoly volt, már-már attól féltem, hogy így aludtam el. Tudtam, mennyire nevetséges. De kinek marad ideje zavarba jönni, amikor ott hever Aaron Blackford izmos teste anyaszült meztelenül, készen arra, hogy felfalják?

Nekem nem.

Még akkor sem, amikor egy korántsem apró testrész lüktetett a combomhoz préselődve.

Aaron felnyögött, megmozdult, majd belém nyomta ezt a lüktető testrészt.

Ó, helló, legújabb kis kedvencem!

– Jó reggelt! – szólt rekedten. Kásás volt a hangja az alvástól, szinte hívott, hogy bújjak hozzá.

– Ühüm – válaszoltam.

Borzasztóan udvariatlan volt részemről, de per pillanat sokkal fontosabb dolgokkal voltam elfoglalva. Például a melle minden egyes négyzetcentiméterét fel akartam fedezni a kezeimmel. És a hasán dudorodó izmokat. És azt a keskeny, sötét szőrvonalat. Igen, még azt is meg kellett vizsgálnom közelebbről.

– Hamarosan értünk jönnek a szüleid – közölte kifulladva.

– Aha. – Ezzel én is tisztában voltam. – De egy óra hatvan percből áll, és ha össze tudunk pakolni öt perc alatt, és lezuhanyozni… három alatt? Marad ötvenkét teljes percünk. – Amit arra szándékoztam fordítani, hogy megismerjem Aaron testét. – Ilyen hosszú idő alatt sok mindent lehet ám csinálni. Minden az időbeosztáson múlik.

Az ujjaim tovább vándoroltak lejjebb, mint lejjebb és lejjebb. Végül köréfontam őket. Aaron a tenyeremhez nyomta a csípőjét.

– Bébi… – Fojtottan hangzott a szó. Én azonban nem hagytam abba, fel-alá húztam a tenyeremet a hímvesszőjén. – Meg akarsz ölni?

Egyre csak ezt kérdezgette, mintha tudnám a választ.

– Nem? – suttogtam, és elveszítettem a fonalat. – Igen? – Ismét a kezemhez nyomta magát. – Mi a kérdés?

Aaron felnyögött, és a derekamon nyugvó kezével magához vont, ellenállhatatlanul, hogy felüljek a csípőjére. Öntudatlanul, ösztönösen dörgölőztem hozzá, a kielégülést hajszolva. Pontosan úgy, ahogy ő tette a kezemmel.

Abban a pillanatban megfordult a fejemben a lehetőség, hogy hagyom a fenébe a bőröndöt, a szüleimet, a repülőjegyeket, a munkát, az életemet, és alapvetően mindent, ami ezen az ágyon kívül létezik. Mindent, ami nem Aaron. Egyszerűen semmi más nem érdekelt.

Hirtelen arra eszméltem, hogy a levegőben vagyunk. Legalábbis én.

Aaron a karjába kapott, és néhány hosszú lépéssel átszelte a szobát a fürdőszobáig. Megnyitotta a zuhanyt anélkül, hogy letett volna a padlóra.

– Nem szívesen közlöm a rossz hírt, de ötvenkét perc korántsem elég ahhoz, amit csinálni akarok veled. Úgyhogy multitaskingolnunk kell – magyarázta, és beállított a meleg vízsugár alá. Végignézett a testemen, a mohóság elsötétítette a szeme kékjét.

– Időbeosztás és multitaszkolás – jegyeztem meg, és néztem, ahogy belép mellém a zuhany alá. – Ezt nevezem én lenyűgöző életrajznak, Mr. Blackford. – A keze megpihent a csípőmön. Követelőzően megszorította. Elkeseredetten. – Én nem rettenek meg a kihívástól. Ezt se felejtsd el! – Hozzápréselt a hideg, síkos csempéhez a testével. – Kénytelen leszek a nyelvemmel kielégíteni, amíg lezuhanyozunk. – Kicsúszott a száján a legújabb kedvenc szavam, és legördült az ajkáról.

Magasságos ég!

– És talán csomagolás közben is, még egyszer. Mindezt ötvenkét perc alatt. De biztos vagyok benne, hogy sikerül.

Jaj, anyám! Mi az hogy!

Csodák csodájára időben végeztünk.

Mint kiderült, Aaron képességei valóban lenyűgözőek voltak.

A szüleim kivittek minket a reptérre, és beszállás előtt bőven maradt időnk megreggelizni a terminálban.

Fenn, a gépen Aaron átkarolta a vállamat, én pedig odabújtam hozzá. A nyaka alá hajtottam a fejem, körbelengett kellemes illata, és boldogan felsóhajtottam. Ez az új normalitás, ami kialakult köztünk, megnyugtatott annyira, hogy még a felszállás előtt álomba ringasson.

Csak akkor szólalt meg a fejemben az ismerős vészjelzés, amikor földet értünk Amerikában. „A” beszélgetés. Ha több eszem lenne, kihasználtam volna az összezárva töltött időt. Meg kell húznunk a határokat, meghatározni és felcímkézni, bármi is ez a dolog köztünk. Eldönteni… hogy mihez kezdjünk. Mert igaz, hogy normál esetben nem éreznék nyomást, Aaron azonban nem akárki volt. Nem egy közönséges randipartner, nem egy csodálatos, észbontó egyéjszakás kaland. Hanem Aaron. Az én Aaronom. A kollégám. A leendő főnököm. Ami merőben más megközelítést kívánt. Bármit is akar tőlem. Bármit is akarunk ebből az egészből.

De ehhez előbb beszélnünk kell.

A derekamra tette a kezét, a hüvelykujjával köröket rajzolt a pólómra. Felé fordultam, és láttam, hogy már engem néz. A fenébe is, egyre jobban rajongtam ezért a szempárért. Jobban, mint a tripla csokis brownie-ért.

Épp kiléptünk az érkezőkapun, és a terminál kellős közepén találtuk magunkat. New Yorkban. Csupán néhány méterre attól, ami a reptéren kívül várt ránk. Bármi is az.

– Lina – szólt halkan.

Az alapján, ahogy kimondta a nevemet, a hangsúlyból már tudtam, hogy valami fontosat készül mondani. Ám ez az egyszerű szó – a nevem, nem Catalina, csak Lina –, ahogy legördült az ajkáról, különös hatással volt rám. A szívemre, a fejemre.

– Imádom ezt hallani. A nevemet. – Olyan halkan mondtam ki ezt a vallomást, mintha csak egy gondolatnak szántam volna. – Gyakrabban kéne Linának szólítanod.

Aaron egy hosszú pillanatra a szemembe nézett, nem szólt semmit. Nem vette tudomásul az elejtett megjegyzést. Már azt hittem, semmit sem fog mondani – hogy szótlanul kisétálunk a reptérről, és mindenki megy a maga útján –, amikor mégis megszólalt:

– Gyere haza velem! Hozzám.

Meghökkentem, és csak bámultam. A döbbent csendben arra gondoltam, hogy semmire sem vágyom jobban, mint arra, hogy több időt töltsek vele. Hogy még egy kicsit belefeledkezhessem, mielőtt vissza kell térnem a való életbe. Mielőtt le kell ülnünk, megejteni azt a beszélgetést, amely vagy megerősíti – vagy nem – mindazt, ami megváltozott kettőnk közt.

A beszélgetést, amitől minden eltelt perccel egyre jobban féltem.

Meg akartam tenni ezt a lépést. Nagyon vágytam rá. De a tapasztalataim alapján nem tartottam jó ötletnek, és az eszem arra figyelmeztetett, hogy ne kövessem el kétszer ugyanazt a hibát.

Mélyen, a csontjaimban tudtam, hogy nem lenne könnyű felépülni ebből – Aaron elvesztéséből, esetleg abból, hogy sok-sok év kemény munkája dől össze a mocskos és igazságtalan vádak súlya alatt, ha a történelem megismétli önmagát. Sőt, ez lenne a legnehezebb, amire rákényszerülnék életem során. Ezt már tudtam.

Amíg ezek a gondolatok kavarogtak a fejemben, az Aaron arcára kiülő félelemre, aggodalomra hasonlító kifejezést néztem.

– Tarts velem, Lina! – Behunytam a szemem egy pillanatra. – Enni adok neked, gondoskodom arról, hogy ébren maradjunk, nehogy az időeltolódás a hét hátralévő részében ébren tartson. Holnap kora reggel átviszlek a lakásodra, összeszeded, amire szükséged van, aztán irány az iroda. – Elhallgatott. – Együtt.

Úgy hangzott, mint egy álom.

Pont, mint ő. Csak az lehetett, ha azt hitte, hogy győzködnie kell. Nagyon szerettem volna elmenni vele. Bárhová követtem volna, ha arra kér. De…

De… mindig van egy „de”, nem igaz?

– Aaron – sóhajtottam fel –, őszinte leszek hozzád. – Ennyivel tartoztam neki (és magamnak és kettőnknek). – Én… félek. Halálra rémültem. Téged előléptetnek. A részlegvezetőm leszel. Ami mindent megváltoztat. – Mély levegőt vettem, és a mellére vándorolt a tekintetem. Túl sok mindent láttam a szemében. Elvonták a figyelmemet, elhomályosították a józan eszemet. – Már nem Spanyolországban vagyunk. Ez itt a való élet. És ez – gesztikuláltam kettőnk között – megbonyolítja a dolgokat. – Vagy éppen fordítva: az bonyolítja meg ezt, bármi legyen is ez, hogy előléptetik egy magasabb pozícióba.

Megfogta a kezemet, és a melléhez szorította. Olyan meleg és acélos volt, telis-tele mindazzal, amire vágytam és amitől féltem.

– Megbeszéljük. Később, miután megmosakodtunk, kényelembe helyeztük magunkat, és ellazultunk. – A másik keze az államhoz ért, megemelte a fejemet, hogy a szemembe nézzen. – Holnap pedig beszélünk a HR-esekkel. Ha attól megnyugszol, megkérdezzük Sharont.

Miért? Ó, miért, te világ? Miért kell ilyen figyelmesnek lennie? Ilyen kurva tökéletesnek?

– De ahhoz előbb adnod kell kettőnknek egy esélyt. – Ezúttal ő vett reszketegen levegőt. – Bízol bennem?

A kezem még mindig a mellén nyugodott, közvetlenül a szíve fölött, és most belemarkoltam a pólójába. Másra nem voltam képes, csak arra, hogy belekapaszkodjak.

– Vigyél haza, Aaron Blackford!

A telefon képernyőjét bámultam, és már századjára gondoltam végig, hogy érdemes-e őszintén válaszolnom az sms-re.

Ki fog akadni. Úgy fenéken billent, hogy Spanyolországig meg sem állok.

Felpillantottam a képernyőről, és a tükörképemre néztem – Aaron fürdőszobatükrében –, de nem tetszett, amit láttam. Nem a táskás szemem vagy a laza konty volt a probléma, ami nyilván valahol az Atlanti-óceán túlsó partja fölött kócolódott össze menthetetlenül. Ami engem zavart, az nem olyasmi volt, amire rá tudtam volna mutatni, vagy megoldani egy zuhannyal, néhány óra alvással és egy hajkefével.

Elfordultam, és leültem az impozáns, csábító fürdőkád szélére. Elég széles volt ahhoz, hogy akár két Aaron is kényelmesen elférjen benne – mint minden más a lakásában. Tágas és fényűző volt a maga fegyelmezett és ízléses módján. Tökéletesen illett hozzá.

Újra a telefonra pillantottam, és elolvastam az üzenetet.

Rosie: Hazaértél már? Mennyire volt durva? Mindent el kell mesélned egy kávé mellett. Vagy kettő? Talán három? Mennyi mesélnivalód van?

Épp összeszedtem a bátorságomat, hogy válaszoljak, amikor megjelent a három pontocska a képernyőn.

Rosie: Át is ugorhatok hozzád, majd én hozok neked koffeint. Egy órán belül? Harminc perc múlva? Most azonnal?

Szinte láttam magam előtt, ahogy a barátnőm a szempilláit rebegteti. Rosie még sosem volt ennyire erőszakos.

Lina: Nem vagyok otthon.

Rosie: Még a reptéren vagy? Később is benézhetek hozzád. Csak mondd meg, mikor.

Mély levegőt vettem, és megírtam a választ.

Lina: Kétlem, hogy ma este visszamegyek a lakásomba.

Újra megjelent a három pont a képernyőn. Csak írt, és írt, és írt. Nevetségesen hosszú ideig. Homlokráncolva bámultam a telefont, már készültem lelkileg.

Rosie: TUDTAM.

Fojtott hang szakadt fel a torkomból. Tényleg csak ennyit írt?

Rosie: NA? Bökd már ki! Írj le mindent, hogy a fejedhez vághassam, hogy én, ugye, megmondtam előre, hogy ez lesz.

Felhorkantam. Ennyire vak lennék?

Lina:…

Rosie: MONDD MÁR! MONDD MÁR KI HANGOSAN! Mondd már!!!

Lina: Csigavér, Edward Cullen.

Rosie: Catalina, ha nem kezdesz el azonnal beszélni, iszonyatosan bepipulok. Márpedig én sosem szoktam. Még azt sem tudod, hogy néz ki a pipa Rosie.

Lina: Aaronnál. Aaron lakásán vagyok.

Rosie: Még szép, hogy ott vagy. Mindent tudni akarok.

Lina: Mindent?

Rosie: Az összefoglalót – egyelőre.

Lina: Csókolóztunk. Aztán lefeküdtünk egymással, hogy úgy mondjam.

Rosie: HOGY ÚGY MONDJAD? HOGY MONDJAD? Mit jelent ez egyáltalán?

Lina: *szemforgató emoji* Megtettük, na. Volt csók. Meg szex.

Rosie: ÉS?

És még mennyi minden! – akartam írni. Ám a hüvelykujjam mozdulatlanná dermedt a képernyő fölött. Na, még ez is. Majd eszeveszett sebességgel pötyögni kezdtem.

Lina: …és egy rakás szerencsétlenség vagyok. Félek, és megszédültem. És olyan ostobán boldog vagyok. Annyira jó hozzám. Annyira, hogy úgy érzem, ez egy álom, amiből jeges verejtékkel fogok felébredni. És tudod, mennyire utálom, amikor ez történik. Emlékszel, amikor azt álmodtam, hogy Joe Manganiellóval kamatyolok, és pont akkor szólalt meg a tűzjelző a házamban, amikor kicsatolta az övét, én meg egy teljes hónapig rosszkedvű voltam?

Lina: Hát ez milliószor jobb, mint az az álom. Végtelenszer jobb.

Valóban az volt, és nem csak arra céloztam, ahogy a testem reagált az érintésére. Sőt, az volt a legkevesebb.

Lina: Nem akarok felébredni, Rosie.

Rosie: Jaj, édesem!

Szinte éreztem az ölelést, ami a szavait követné.

Lina: Na mindegy, holnap mindenről beszámolok.

Erre a beszélgetésre egyébként sem sms-ben kéne sort kerítenünk.

Rosie: Ajánlom is. Különben szétrúgom a segged.

Kopogtattak az ajtón.

– Bébi? – szólt egy mély hang a túloldalról. A szó egyenesen a szívemig hatolt. – Kezdem úgy érezni, hogy bujkálsz előlem.

Istenem, mekkora marha vagyok!

Aaron folytatta:

– Gyere ki és menjünk, hozzunk valami harapnivalót. Bármit választhatsz.

Az időeltolódástól üres gyomrom hangosan megkordult a gondolattól.

– Akár halas tacót is?

– Különösen halas tacót.

A nemjóját! Tényleg a szívemre pályázik ez a pasi.

– Oké, csak egy perc! – kiáltottam, és gyorsan beírtam egy újabb üzenetet Rosie-nak.

Lina: Mennem kell. Hozunk valami kaját.

Rosie: Oké. De holnap dumálunk, te meg én.

Lina: Sí, señorita.

Rosie: És Lina! Ebből az álomból nem kell felébredned.

Ezzel a gondolattal – sőt, ezzel a reménnyel, mert pontosan ezt éreztem, miután elolvastam a barátnőm üzenetét, ostoba reményt – kiléptem a káprázatos, csempézett búvóhelyemről, és elindultam, hogy megkeressem Aaront.

A nappaliban találtam, a vízpartra néző, ipari stílusú ablakok mellett.

Aaron lakása Dumbóban volt, Brooklyn egy olyan részén, amelyet még nem igazán ismertem, de kezdtem egyre jobban megszeretni. Elképesztő volt a lakása. Tágas és letisztult, elegáns, mégis egyszerű.

Odaléptem Aaronhoz, és kilestem a széles ablakokon.

– Lélegzetelállító ez a kilátás az East Riverre.

– Rendkívül szerencsés vagyok, hogy megengedhetem magamnak ezt az egészet – bólintott elgondolkodva. A szokottnál is komorabbnak tűnt.

Felé fordultam, háttal az ablakoknak, és ránéztem. Hogyan mondjam el neki, hogy ez a kilátás – vagyis ő maga – ugyanolyan gyönyörű? Ilyesmit nem szokás mondani. Ezért inkább csak figyeltem, és magamba ittam a látványt.

Aaron a távolba bámult, a napfény áthatolt az üvegen, csókot lehelt rá. Kék szeme csillogott a fényben.

Valami mégsem hagyta nyugodni. Láttam az arcán.

– Minden rendben? – Megérintettem a karját.

Csak most nézett rám.

– Gyere ide! – Egyetlen gyors mozdulattal a melléhez szorított. Átölelt, és ringatózni kezdtünk. – Jobb. Most már minden sokkal jobb.

Ezzel nem tudtam vitatkozni. Ezerszer jobb volt Aaron karjaiban lenni, mint máshol. Kieresztettem egy elégedett sóhajt, és élveztem, ahogy hümmögött, amikor én is magamhoz szorítottam őt.

Amikor elengedett, újra kinézett az ablakon, ám ezúttal megjelent egy halvány mosoly az arcán.

Kis lépések.

Megakadt a szemem egy ipari stílusú konzolasztalon, amely remekül illett az ablakok – és az egész hely – hangulatához. Egy bekeretezett fotó volt rajta, és egy tankönyvre emlékeztető tárgy.

Kíváncsi voltam, ki lehet a képen, ezért odaléptem, és a kezembe vettem. Egy nő. Egy gyönyörű, kék szemű, hollófekete hajú nő olyan mosollyal, hogy felsóhajtottam, amikor megláttam. Szívet melengető volt.

Éreztem, hogy Aaron a vállam köré fonja a karját, és csókot lehel a hajamba.

Hozzásimultam, és megkérdeztem:

– Hogy hívták az anyukádat?

– Dorothea. – Rengett a mellkasa a hangjától, éreztem a hátamon. – Folyton panaszkodott miatta. Mindenkit megkért, hogy Theának szólítsa.

– Mesélj még róla és a családodról!

Kifújta a levegőt, a lélegzete a hajamba kapott.

– A nagyanyja után kapta a nevét. „Egy fennhéjázó vénasszony neve” – emlegette mindig anyám. Tehetős családból származott, de az egészséget illetően nem volt szerencséjük. Meg voltak vele átkozva, így mondták. – Elhallgatott, mint aki beleveszett az emlékekbe. – Gyerekkoromra anyám maradt az egyetlen élő családtag, soha nem ismertem a nagyszüleimet. És miután anyám is meghalt, én voltam az utolsó Abbot. Szóval mindent én örököltem. Így engedhetem meg magamnak ezt a helyet.

– Értem – mormoltam. Szerencsésnek tartottam magam, hogy olyan vállalatnál dolgozhatom, mint az InTech. A busás havi fizetésemért. Ám ez a hely egy egészen másfajta élethez tartozott. Olyanhoz, ahol egy fürdőszobában egész stúdiólakások férnek el. – Szóval valójában nem muszáj hajtanod azt a mókuskereket.

– Nem, de szeretem, amivel foglalkozom. Még akkor is, ha egyesek munkamániás kiborgnak tartanak.

Felkacagtam.

– Na, ez telitalálat volt. – Nem hittem, hogy az irodában bárki tudna erről. Aaron világéletében olyan… zárkózottan viselkedett. De a tény, hogy nem muszáj dolgoznia, mégis keményebben hajt, mint a többiek, dicséretes volt. Annál jobban szerettem őt… Hűha! Megráztam a fejem. – Mindig is csodáltalak, tudod? Bármennyire bosszantott, hogy olyan pragmatikus és csökönyös vagy, én mindig, kezdettől fogva csodáltalak.

– És… – Elbizonytalanodott egy pillanatra. – Kösz, bébi.

Lebiggyesztettem az ajkam, és visszatettem a képet a konzolra.

– Gyönyörű volt az anyukád. Már látom, kitől örökölted a külsődet.

Aaron halkan kacarászott.

– Gyönyörűnek tartasz?

– Hát persze. Sőt, nem csupán gyönyörűnek. Ne nézz rám ilyen döbbenten. Pontosan tudod, hogy az vagy.

– Igen, de sosem hittem, hogy vonzónak találsz. Legalábbis az első hónapokban.

Felhorkantam. Ha tudná! Majd fennakadtam a megfogalmazásán.

– Mi árult el? Mi változott, amiből annyi idő után rájöttél, hogy még sincs kőből a szívem, Mr. Tudomisén?

Erősebben szorított magához, majd kifújta a levegőt.

– Emlékszel arra az előadásra, amit az InTech tartott középiskolásoknak néhány hónappal azután, hogy idejöttem? Kiderült, hogy nincs elég szék, amikor a gyerekek beözönlöttek az ajtón. Láttam, hogy kisurrantál, és valahogy tudtam, hogy hová igyekszel.

Jól emlékeztem arra a napra. Görény Gerald elszámolta a résztvevőket.

– Az összecsukható székekért.

– Igen, kisiettél az összecsukható székekért, amiket a raktárban tartunk.

Aaron a semmiből tűnt elő aznap, pont, ahogy szokott. Majd leállt velem vitatkozni, hogy ne akarjam már egyedül odacipelni a székeket, mondván, hogy nem az én dolgom.

– Na és mi árult el? Talán az, hogy kis híján lecsaptalak egy székkel, mert elkezdtél kioktatni?

– Az, hogy megborzongtál, amikor odaléptem mögéd, hogy segítsek leszedni azt, amelyik beragadt. Tudod, közvetlenül, mielőtt kirántottad, és minden a padlóra zuhant.

Ó! Tényleg. Tisztán emlékeztem arra a pillanatra: éreztem a testét a hátam mögött. Átkarolt anélkül, hogy hozzám ért volna, én meg csak néztem – megborzongtam, elvörösödtem és begerjedtem –, ahogy megfeszültek az izmai az inge alatt, amikor megpróbálta leszedni a polcról azt a nyavalyás széket. Pofoncsapásként ért, hogy mennyire felhevített és beindított a helyzet.

– Ez árult el. Egyszerűen tudtam, hogy nem attól pirult ki a nyakad és az arcod, hogy csökönyös, szívtelen robotnak hívtál.

– Nagyon… – Elhallgattam, a nyugtalanságtól görcsölni kezdett a hasam. – Nagyon zavart, hogy mi mindennek neveztelek? Hogy miket vágtam a fejedhez, valahányszor marakodtunk?

Sebesen vert a szívem, félve vártam a választ.

– Nem – mondta egyszerűen. – Azon a ponton bárminek örültem, amit csak kaptam tőled, Catalina. – Nagyot dobbant a szívem. – A sztori, amit a nővérednek meséltem arról, ahogy megismerkedtünk? A magam részéről nem hazudtam. – Behunytam a szemem, és hálát adtam az égnek, hogy nekidőltem Aaronnak, és a melléhez szorított, különben összeestem volna. – Mire rájöttem, mekkora marha vagyok, hogy eltaszítottalak magamtól, már megutáltál.

Megpróbáltam lenyelni a gombócot a torkomban.

– Hallottam, amikor Jeff-fel beszéltél. Véletlenül. – Nem akart múlni az a gombóc, elszorította a torkomat. – Azt mondtad, bárkivel dolgoznál, akárkivel, csak velem nem. És úgy éreztem, hogy félrelöktél. Leszóltál mint szakembert, csak mert nem kedveltél. Mert átléptem egy határt, aminek a létezéséről sem tudtam. Én… mégis, mit gondoljak ezek után? Tiltólistára kerültél.

– Meg is érdemeltem. – Aaron gyengéden megfordított, és lassan egymáshoz simult a mellkasunk. A szemembe nézett. – Komolyan gondoltam, amit mondtam. Amikor megjelentél azzal az „isten hozott” ajándékkal az irodámban, valami elszakadt bennem. Teljesen… kizökkentettél. Elvontad a figyelmemet, Lina. Ilyet még sosem tapasztaltam. Nem csoda, hogy pánikba estem. Nem hagyhattam, hogy újra megtörténjen. Amikor Jeff felvetette, hogy dolgozzunk együtt, meggyőztem arról, hogy ez nagyon rossz ötlet. És magamat is. De aztán jobban megismertelek. – Aaron áthatóan nézett, volt valami a szemében, ami egyre közelebb és közelebb húzott engem – kettőnket – egy olyan érzelemhez, mely minden egyes másodperccel, amíg a szemébe néztem, egyre nagyobb területet hódított meg a szívemből. – Elnéztelek, ahogy dolgozol, nevetsz, láttam, milyen okos és kedves vagy. És az a hasadék, amely az első napon nyílt bennem, egyre szélesebb lett. Megállás nélkül nőtt. Ráébresztett arra, mekkora bolond vagyok. Mire rájöttem, hogy többé nem akarlak ellökni magamtól, hogy nem bírom megtenni, már elkéstem. Ezért bármit elfogadtam tőled, amit adhattál, még az utálatodat, az ellenségeskedést és a nyilvánvaló ellenszenvedet is, bármit, ami lehetővé tette, hogy mindennap veled töltsek néhány percet. Hogy gondolj rám, legalább egy rövid időre.

– Aaron… – Elhallgattam, és a szívemben, a fejemben, az emlékeimben minden hangos és tomboló viharként kavargott. – Egész idő alatt…

– Tudom.

Megrándult az állkapcsa, a vonásai lehetetlenül zordak lettek.

– Hagytad, hogy veszekedjem veled. Egész idő alatt csak ültél, és hagytad, hogy megtegyem. – Megremegett a hangom a felindulástól. Mennyi időt pocsékoltunk el! De a saját szavaim mögött megbújó hazugságba is beleremegett. Gyűlöltem én valaha egyáltalán? Az ezen a ponton képtelenségnek tűnt. Én talán jobb voltam, amikor ezzel áltattam magam, csak mert megbántott? – Miért? – Suttogásként hagyta el a számat a kérdés, neki címeztem, de magamnak is.

– Mert ennyit voltál hajlandó adni nekem. És inkább utálj engem, mint hogy egyáltalán ne gondolj rám.

Megborzongott a testem; reszkettem a szavak súlya alatt. Az igazság már a nyelvem hegyén volt.

Szerelem. Csakis az lehetett ez a felzúdulás, amely a szívemben tombolt. A felismerés úgy áradt szét bennem, mint a földbe csapó villám elektromossága.

– Nem gyűlöltelek – suttogtam. – Hiába akartam, hogy ezt hidd, szerintem sosem gyűlöltelek. Csak… megbántódtam. Talán azért, mert mindig is azt akartam, hogy kedvelj, te pedig ennek épp az ellenkezőjét mutattad ki.

Valami átsuhant Aaron arcán. Sercegett a feszültség az ajkaink között, és felvillant egy érzés, amit még sosem tapasztaltam.

– A szívedet akarom, Catalina. – Mindkét kezét a vállamhoz emelte, felkúszott a tenyere a nyakamon, és az arcomra simult. – Akarom, ahogy én is neked adtam az enyémet.

A tiéd, te gyönyörű, vak férfi, szerettem volna mondani. Vedd csak el! Én már nem akarom többé – kiáltottam volna legszívesebben neki és bárkinek, aki hallja.

De nem tettem. Sosem hittem, hogy kővé dermesztheti az embert a színtiszta, önfeledt boldogság. Ez nem tűnt lehetségesnek. Most mégis ott álltam előtte, a szíve a kezemben, és csak néztem őt, ezernyi kimondatlan szóval a nyelvem hegyén.

Ezért inkább bebizonyítottam neki. Kinyújtottam a kezemet az arca felé, akárcsak ő, és a számhoz húztam. Csókkal mondtam el, hogy az övé vagyok. Átadtam magam az ajkaimmal, amelyeken nem jött ki hang.

Aaron felkapott a padlóról, és olyan mérhetetlen gyengédséggel és tisztelettel nyalábolt fel, hogy elakadt a lélegzetem; pont, ahogyan a szívemmel tette. A csípője köré fontam a lábaimat, az ajkai szétnyitották az ajkaimat, a nyelve birtokba vette a nyelvemet.

Hosszú léptekkel átszelte a lakást, a karjaiban vitt, közben alig kaptunk levegőt. Ráültetett a konyhapultra. A hűs gránit hozzásimult a combomhoz ott, ahol nem takarta a rövidnadrág.

Aaron végighúzta a száját a nyakamon, a fogaival végigkarcolta a bőrömet, majd megragadta a topom nyakkivágását, és lehúzta, amíg ki nem bukkant alóla a melltartóm. Aaron felmordult, a hangja vibrált a testemen.

Megmarkolta a csípőmet, és durván magához rántott, mígnem a pult szélén egyensúlyoztam. Jaj, mennyire meg volt vadulva! Mohón letépte rólam a topot, lerántotta a derekamra, majd lehúzta a rövidnadrágom sliccét. Csaknem széttépte a cipzárt, de nem foglalkozott vele, mintha észre sem vette volna, mennyire elborult az agya.

Én tettem ezt vele. Én fordítottam így ki magából.

Ugyanaz a késztetés zümmögött a bőröm alatt, az ujjbegyeimben, ahogy lecibáltam róla a pólót, majd gyors mozdulattal a földre hajítottam. Aaron meztelen mellkasának forró, perzselő bőre hozzám simult, a csípője a lábam közé nyomult, az erős karok körém fonódtak, és eggyé olvadtunk.

Felnyögtem, a hanggal a maradék józan eszem is elszállt.

Meg akartam szabadítani a többi ruhájától, és lehúztam róla a farmerját. Elkeseredetten. Amikor begörbítettem a hátam, enyhülést keresve a sajgó – sőt, elviselhetetlen – szükségre, Aaron hozzám nyomta a férfiasságát, és a gyönyör végigcikázott a testemen, hiába választott még el minket a nadrág és az alsónemű anyaga.

Éreztem, milyen forró és vaskos, ahogy nekem feszül, és már ennyitől rebegni kezdett a szemhéjam, begörbítettem a lábujjaimat, és felrobbant velem a világ. Újra megmozdult, hevesebben dörzsölte magát hozzám, és tudtam, hogy elélvezek, ha folytatja ezt velem.

– Még egyszer! – kértem, könyörögtem.

Aaron tenyere a fenekemre simult, és magához rántott. Egyre erősebben préselődött nekem, nyögdécselés tört fel belőlem. Közelebb taszajtott a csúcshoz.

– Még hozzád sem értem, bébi – zihálta a számba. Majd a fogai közé szívta az alsó ajkamat, miközben tovább mozgott rajtam. – Még benned sem vagyok. – A keze átvette az irányítást ernyedt testem fölött, kíméletlenül nyomakodott hozzám, és ahogy hátracsuklott a fejem, egy ima volt a nyelvem hegyén. – Élvezz el! – hörögte a fülembe, ahogy a csípőnk egymáshoz simult. Úgy keféltünk, hogy még rajtunk volt a farmer. – Élvezz el, hogy annál keményebben dughassalak meg. – Ez – ez – lökött fel a csúcsra. Sőt, végigdübörgött rajtam. A tudatom kiszállt a testemből, elhagyott, és tiszta, korlátlan érzéssé robbant szét. Még Aaron neve sem hagyta el a számat, hiába szerettem volna addig üvölteni, amíg el nem veszítem a hangom. Kimerültem, üressé váltam. Súlytalanná. Aaron átkarolta a hátamat, és egy szempillantás alatt talpra állított. A hátam a melléhez simult, s rögtön éreztem magamon a vágytól forró lüktetést. Az érzés – a tudat, hogy ilyen hatással vagyok rá – visszarántott a valóságba. Egy újabb szempillantás alatt Aaron lerántotta rólam a rövidnadrágot és a bugyit, és segített, hogy kilépjek belőlük, majd félrelökte őket. Éreztem a mellkasa melegét a hátamon, majd a csuklóm köré fonta az ujjait. – Kezeket a pultra! – utasított, és letette a tenyeremet. Aztán a térdével szétlökte a lábaimat, közben csókokkal borította a gerincemet. Megragadta a csípőmet, s végighúzta a kezét meztelen fenekemen. – Ágyba kéne vinnem téged. – Belemarkolt a fenekembe, aztán a combomra siklott a tenyere. – Le kéne fektetnem téged, hogy mélyen és lassan tehesselek magamévá.

Felnyögtem, és hátratoltam magam a csípőjéhez. Felmordult, és elhúzódott tőlem. Hallottam, ahogy lehúzza a sliccét, majd hosszú pénisze a fenekemhez nyomult. Fel-alá mozgott, és tudtam, hogy az imént szabadította ki magát a farmerből, még azzal sem fáradt, hogy letolja vagy levegye magáról.

Őrület. Megőrjített.

– Tudod, hányszor vertem már ki arra, hogy négykézláb vagy előttem? Vagy a könyöködön? – Végighúzta a farkát a fenekemen, én meg felhördültem a sóvárgástól. – Vagy a térdemre fektetve, miután feleseltél velem? – Újabb nyögést hallatott, melybe kín vegyült. Nem hagyott hidegen, amikor elképzeltem a leírt jelenetet. – Ó! – suttogta. Elhalkult a hangja. – Úgy hallom, te is legalább annyira élveznéd, mint én. – Kihúzott, majd becsukott egy fiókot, és feltépett egy fóliát. – Ezúttal felkészültem. Egy egész doboz lapul idebent. Már hónapok óta.

– Aaron! – kérleltem. Most rögtön akartam őt, mielőtt szétrobbant a szükség, és köddé válok. – Kellesz nekem. – Hátranéztem a vállam fölött, izzott a tekintetem. Megpillantottam bevadult arckifejezését. – Most! – Ezúttal én nyögtem fel.

A kézfeje lágyan megérintette az államat, majd a hátamra tette a tenyerét. Rálökött a pultra.

– Kapaszkodj a szélébe! – mordult rám. – Gyors és durva leszek, bébi.

Egyetlen hosszú mozdulattal belém hatolt. Felnyüszítettem, és csodás, mennyei teljességet éreztem, s mielőtt még többet követelhettem volna, mint amit megígért, Aaron kihúzta és újra visszanyomta magát belém. Kórusban sóhajtottunk fel.

Egyik kezével a pultra támaszkodott, a másikkal a hajamba markolt. Feloldódtam. Ha nem élvezek el hamarosan, elpárolgok a súlya alatt a hasamban fodrozódó gyönyörtől.

– Még! – szűköltem.

Lökéseinek ritmusa egyre fokozódott, hozzápréselt a gránitlaphoz. A nyakamba hörgött.

Ujjai a csípőmbe mélyedtek.

– Ennél többet is adhatok. – Elhúzta a kezét, majd éles csattanással nekicsapódott a tenyere a meztelen fenekemnek. Olyan nyögés tört fel belőlem, mint még soha. – Mindenemet neked adom. – Újabb csattanás. Lejjebb, mind lejjebb és lejjebb lökött.

– Igen – nyöszörögtem.

Ígéretéhez híven mindent megadott. Gátlástalanul nyomult belém, a csípője csattogott a fenekemen.

– Élvezz el velem! – A melle a hátamhoz simult, mennyei fogságba zárt. Magába temetett. Ujjai a csiklómat masszírozták a lökések ütemére. – Érezni akarom, ahogy ráélvezel a farkamra, miközben elmegyek benned. – Újabb vad, elkeseredett lökés. Ennyi elég is volt, hogy mindketten feloldódjunk a gyönyörben. Egyformán heves kiáltások törtek fel a torkunkból, a nevünk áldásként gördült le a másik ajkáról. Aaron a derekam köré fonta a karját, és belém kapaszkodott, nem csupán megtartott. Majd felemelt minket a pultról, és kicsúszott belőlem. Megfordultam, és a karjaiba omlottam, a mellére támasztottam az államat, ő pedig adott egy csókot a homlokomra. És még egyet az ajkamra. Majd még egyet az orromra. – Olyan, mintha az enyém lennél.

Felnéztem, mélyen a szemébe.

– Az vagyok. – Csupán két szó, két egyszerű szócska, amelyek oly gyakran elhangzanak a beszélgetésekben, mintha nem sokat számítanának. Pedig igenis számítanak. Ez a két közönséges szó ebben a szent pillanatban nagyon is számított. Tudtam, mert Aaron arca felragyogott. Szétterült rajta az eddigi legszebb mosolya. Az utolsó gátat is felégette bennem. És ahogy belenéztem abba a kék szempárba, láttam, ahogy leomlanak bennem a falak, mintha nem azzal töltöttem volna ennyi időt, hogy felhúzzam őket. – Az vagyok – ismételtem, saját kezeimmel elporlasztva az utolsó romokat.

Aaron ismét megcsókolt, az ajkaival pecsételte meg ezt a két szót. S kiegészítette a sajátjaival:

– Be is fogom bizonyítani neked, hogy az vagy.

Ahelyett, hogy elhoztuk volna a tacót, most ott helyben befaltuk. A szex utáni éhség már csak ilyen.

– De most komolyan – folytattam, és a számba dugtam az ujjamat, hogy lenyaljam róla a szószt. – Én csak azt mondom, hogy ha a vámpírok valaha is visszatérnek, az a minimum, amit elvárok tőlük, hogy csillogjanak. – Aaron megbűvölve nézte a számat, én meg a levegőben hagytam az ujjam, és éreztem, hogy halvány pír szökik az orcámra. – Figyelsz te rám, Blackford?

Felpillantott, majd újra le.

– Igen, vámpírok. Csillogás.

Összeszaladt a szemöldököm.

– Van valami a számon? – Isten a tudója, hogy amekkora szerencsém van, nyilván egy haldarabbal vagy korianderrel az arcomon beszélek.

Aaron lehajtotta a fejét, a szája az ajkamra tapadt. Éreztem, ahogy kidugja a nyelvét, és tisztára nyalja azt a pontot.

– Már nincs.

Lehet, hogy leesett rólam a bugyi, de az ajkaim legalább tiszták voltak – és bizseregtek.

– Kösz – dünnyögtem. Azt akartam, hogy újra normálisan keringjen a vérem. Egy szalvétával letöröltem a ragacsos szószt a kezemről. – Egyébként még mindig nem tudom elhinni, hogy inkább lennél vámpír, mint vérfarkas.

És a másik, amit nem tudtam elhinni? Hogy Aaron képes volt szemrebbenés nélkül beszélni velem erről. Mi több, úgy tűnt, hogy igen sokat tud a természetfölötti lényekről. Rengeteg kérdésem volt.

Kivette a kezemből a szalvétát, és az ételkocsi melletti kukába dobta.

– Mert halhatatlanok – mondta, mintha ez mindent megmagyarázna.

– De te olyan… vérfarkasos vagy.

S milyen igazam volt, a kék szempár éhesen villogott.

– Az lennék?

– Az. Először is, erős vagy, heves és…

– Ó, ez már tetszik. – Körém fonta az egyik karját, és magához húzott. – Folytasd, kérlek!

– Figyelj már ide! – Elkaptam a kezét, és felmutattam. – Látod? Tisztára, mint a mancsok. És amikor azt mondom, hogy „heves”, úgy értem, hogy forró, mint… – Elhallgattam. Csupa fallosz formájú forró dolog jutott az eszembe. Dios, az a sok szex ennyi agysejtemet pusztította volna el? – Olyan forró az érintésed, mint egy… fűtött takaró. – Megfordultam, és láttam, hogy a homlokát ráncolja. – Ezt bóknak szántam. Úgy értem, szívesenbemásznék alád, és hozzád bújnék.

Eltűnt a morc tekintet.

– Ez már elfogadható. – Lehajtotta a fejét, és csókot nyomott a fejem búbjára. – És még?

– Hűséges vagy.

Egyetértően hümmögött.

– És magányos. Magadnak való. Még ha azt gondolják az emberek, hogy hideg és barátságtalan vagy, valójában csupán sztoikusan állsz hozzá a legtöbb dologhoz. Mindent megfigyelsz, hogy előre kiszámíts mindent, ami az utadba kerülhet, ami, őszintén szólva, roppant lenyűgöző, ugyanakkor iszonyatosan idegesítő is egyben. – Rásandítottam, és rajtakaptam, hogy különös pillantást vet rám. – Mi az?

– Semmi. – Megrázta a fejét, elhessegette magától, bármi okozta is a kábultságát. Néztem, ahogy összeszedi magát. – Megfeledkeztél valamiről.

Felvontam a szemöldökömet.

– És mi lenne az?

– Hogy harapok – válaszolta, és végighúzta a fogait a vállamon. Majd lágyan megharapott a vállam és a nyakam között. Felvihogtam, mint egy hibbant nőszemély, és beleolvadtam az ölelésébe. Ám ebben a pillanatban felfigyeltem valakire a szemem sarkából. Nem voltam biztos benne, de úgy sejtettem, hogy kolléga. Egy srác Gerald csapatából, amennyire meg tudtam állapítani a szőke üstökéből és a keskeny vállaiból. Aggodalom töltött el, és a torkomon akadt az önfeledt nevetés. Aaron mintha észre sem vette volna a változást, ha pedig mégis, akkor sem szólt semmit. – Menjünk haza! Meg kell védenem azt a fűtött takarós hírnevemet.

ÍGÉRETÉHEZ HÍVEN Aaron maga alá temetett a gigantikus, álompuha kanapén, amely a loftlakása kellős közepén trónolt. Valószínűleg a kimerültség, az időeltolódás és a testéből áradó meleg tette, de hiába próbáltam ellenállni, két perc után elnyomott a buzgóság, miután visszatértünk a lakására.

Lenéztem a széles, súlyos kézre, amely a hasamat simogatta. Az oldalunkon feküdtünk, és a csendből ítélve már nem ment a tévé. Aaron biztosan kikapcsolta, amikor elbóbiskoltam.

Végighúzta hosszú ujjait a hasamon, elérték a melleimet. Beleborzongtam az érzésbe, és mélyebbre fúrtam magam az ölelésében.

Felnyögött, a lehelete a nyakamat cirógatta.

– Besötétedett.

A vízpartra néző széles ablakokra pillantottam, mintha bizonyítékra lenne szükségem, hogy leszállt az éj.

– Elaludtunk – szóltam, és újra az öt ujjat néztem a hasamon, a lábujjaim begörbültek az izgalomtól. – Azt hittem, velem együtt akar megküzdeni az időeltolódással, uram!

– Úgy volt, egy darabig. – Aaron felkacagott, éreztem a leheletét a hátamon. Önkéntelenül elmosolyodtam, amikor elképzeltem a mosolyt jóképű arcán. – De olyan kibaszott puha vagy, ahogy hozzám simulsz. – Elindult a keze fel, majd le, végül odahúzott magához. – Nem bírtam ellenállni. Miattad megfeledkeztem magamról.

Átfordultam a karjaiban, hogy a szemébe nézhessek. A keze a derekamra siklott, a pózváltás miatt a szám majdnem a nyakát súrolta. Felnéztem a szemébe.

– Már elnézést, de engem okolsz?

– Dehogy. – Még közelebb húzott magához, összesimultunk.

Behunytam a szemem, s elégedett sóhaj szakadt fel belőlem.

– Vigyél ágyba, Aaron Blackford!

Nem kaptam választ. Csak felkelt a kanapéról, velem a karjában. A dereka köré fontam a lábaimat, és felvihogtam a hirtelen támadt izgalomtól. Hosszú, gyors léptekkel átvitt a lakáson, elment velem a márványlapos konyhasziget mellett, majd végig a széles és rendezett folyosón, egyenesen a hálószobába. Az ő hálószobájába. Fülledtség kúszott végig a testemen. Aaron mellett fogok aludni – az ő ágyában, az ő puha és pazar takarója alatt, a fejemet azokra a bársonyos párnákra hajtom, amelyeken az ő feje szokott megpihenni. Már épp felkészültem, hogy belesüppedjek a széles ágy matracába, amely olyan volt, mint egy álom, amikor elkanyarodott velem a fürdőszoba felé. Megpillantottam a tükörképünket a tükörben, nem számítottam rá, hogy ennyire fog tetszeni, amit látok: Én, a nyakába csimpaszkodva. Én, a karjaiban. Én, rózsás arccal és ábrándos pillantással, mert az ő karjaiban lehetek. Én, boldogan. Aaron le akart tenni a fekete-fehér csempére.

– Nem, nem. – A fejemet ráztam, szorosabbra fűztem a kezeimet a nyakán, és a derekán tartottam a lábaimat. – Tetszik idefent.

– Igazán? – Derű bujkált a hangjában, meg valami sűrű és sikamlós.

Magamhoz szorítottam a testét.

– Ennyire?

– Bizony – súgtam a nyakába. – Azt hiszem, mától te fogsz elvinni mindenhová. Többé nem elégszem meg azzal, hogy a saját lábamon járjak.

Elfordított a testén, a csípőjére ültetett. Csókot lehelt a halántékomra.

– Azt hiszem, ehhez nagyon gyorsan hozzá tudnék szokni. – A piperetáskámért nyúlt, kicipzározta, és elővette a fogkefémet. Átnyújtotta egy halvány mosollyal, majd a saját fogkeféjét is elővette. – Előbb fogat mosunk, aztán irány az ágy.

Biccentettem, és pontosan ezt tettük. Fogat mostunk, közben egymást néztük a tükörben, én pedig egész idő alatt úgy csüngtem az oldalán, mint egy makacsul ragaszkodó pókmajom. Nem izgatott különösebben. Mostantól minden éjjel így csinálnám. Miután végeztünk, ágyba vitt.

– Aaron – suttogtam, amikor betakargatott a pihekönnyű takaróval. Szembefordultunk egymással, a kezemet az arcom alá dugtam, csupán a lábunk ért össze. – Örülök, hogy velem jöttél Spanyolországba. – Reszketegen felsóhajtott, ahogy felfogta a szavaim jelentését, holott még csak nem is túloztam. – Nem azért, mert bevált a terv… Igazán boldog vagyok, hogy mellettem voltál. Sőt… több mint boldog. Nem hiszem, hogy mondtam, ezért azt akartam, hogy tudd. – A tenyerébe vette az arcomat, végighúzta a hüvelykujját az államon és az ajkaimon. – Te is boldog vagy, Aaron? – kérdeztem, és megfogtam a kezét.

– Nem is tudnám szavakba önteni, hogy mennyire. – A szájához emelte a kezemet, ajkai a kézfejemet súrolták. – És nem csak azért, mert sikerült elérnem, hogy ott legyél, ahol most vagy.

– Az ágyadban? – Még jobban hozzábújtam, már összeértek a combjaink is.

Megrántotta a kezemet, hívott, hogy menjek még közelebb.

– Igen. És itt, mellettem. Ott, ahol mindig is akartalak.

Hümmögtem, a boldogság szikrái átmelegítették a szívemet.

– Odavoltak érted, tudod? – Az álla és a kulcscsontja közé hajtottam a fejem. – Mármint, nem tudom elhinni, hogy ezt mondom. De nem könnyű nem elismerni. – Csókot leheltem a testére, és eltűnődtem, hogyhogy nem vettem észre már rég. Hogy mennyire… hűséges, figyelmes és gyengéd tud lenni a sok homlokránc és fancsali fapofa alatt. Bár az is lehet, hogy észrevettem. Ami megmagyarázná, miért fájt annyira, hogy ellökött magától. Amikor nem akart barátkozni velem. Nem nyílt meg előttem. Megráztam a fejem. Már nem számított. Többé nem. – Anyám még sose magasztalt fel ennyire élő embert. Isabel szerint egyfolytában rólad áradozott, le sem lehetett állítani. „Milyen szépen beszél spanyolul ez az Aaron! Milyen magas és jóképű ez az Aaron! Aaronnak van a legkékebb szeme, amit valaha láttam. Láttátok, hogy mosolyog Aaron a mi kis Linánkra? Idáig eljött Amerikából, hogy megismerkedjen velünk.” És nem ő volt az egyetlen. Esküszöm, már-már attól féltem, hogy abuela megpróbál lecsapni a kezemről. Teljesen… beléd bolondult; néha szinte kínos volt, mennyire. – Halkan felnevettem. – Gondoltad volna, hogy a saját nagyanyámmal kell megküzdenem érted? – Arra számítottam, hogy felkacag, és meglepődtem, amikor ehelyett csak felsóhajtott. Felnéztem rá, de nem sokat láttam. – Hékás, mi a baj?

– Semmi, bébi. – Olyan érzelem mélyítette el a hangját, amit nem tudtam mire vélni. Meghúztam a pizsamáját, hogy beszéljen. Újra felsóhajtott. – Csak hát… még sosem volt részem ilyesmiben. Soha. A te családod olyan…

– Zűrös? Hangos? Hajlamos túlzásokba esni?

– Igen, de a legjobb értelemben. – Elhallgatott, a keze a tarkómon pihent. Hosszú ujjai a hajamat cirógatták. – Akkor kerültem a legközelebb hozzá, amikor hármasban voltunk, és már el is felejtettem, hogy milyen érzés. – Megsajdult a szívem ennek hallatán, még közelebb bújtam hozzá, és azt kívántam, bárcsak elvehetném tőle a sok fájdalmat. Bárcsak egy kis melegséget lehelhetnék belé. – Nagyon szeret téged a családod, és ez olyan kötelék, amit nem lehet erőltetni. Olyan szeretet, amit sehol másutt nem találsz. Néha nyomasztó tud lenni, de csak azért, mert mindig őszinte. És ebben részt venni, ha csupán néhány napra is… a világot jelentette számomra. El se hinnéd, mennyit számít ez nekem. – Olyan hévvel csókolt bele a hajamba, ami váratlanul ért. – Nem kellett színészkednem, Catalina. Egyetlen percig sem. Minden valódi volt. Ezért jelentett olyan sokat nekem.

– Aaron… – sóhajtottam fel, mert nem tudtam, mit mondjak, hogyan magyarázzam a fellángolást a bensőmben.

– Úgyhogy én vagyok az, aki örül. Nagyon megkönnyebbültem, amiért engem vittél magaddal, nem valaki mást. Én vagyok hálás neked.

Nagyot nyeltem, és megpróbáltam visszafojtani az önfeledt boldogságot, amely azzal fenyegetett, hogy elárasztja a testemet, és ellopja a levegőt a tüdőmből.

– Az ilyesmit soha nem kell megköszönnöd nekem, Aaron. Soha.

Az álla alá húzta a fejemet, és éreztem, ahogy belesóhajt a hajamba.

– De igen, bébi. De igen.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

J aj, istenkém, úgy nézel ki, mint aki most jött egy szexmaratonról!

– Rosie, az istenért! – szisszentem fel, és játékosan rácsaptam a karjára.

Elvörösödött, és mindkét kezét a szája elé kapta.

Ebédidő volt, és a közös emeleten ültünk, így több asztalnál is kis csoportokba verődve ültek az ebédszünetet élvező kollégák. Szerencsére sikerült találnunk egy szabad asztalt az üvegfal közelében.

A barátnőm körbepislogott, és elvette a kezét a szájáról.

– Basszus, úgy sajnálom! – suttogta.

– Semmi baj – kacarásztam. Olyan izgatottnak tűnt; irtó cuki volt. – Nem kell bocsánatot kérned.

– Csak úgy ragyogsz és fel vagy dobva. – Még mindig halkan beszélt.

– Nem muszáj suttognod, Rosie.

– Oké – suttogta megint. Grimaszoltam, ő meg a torkát köszörülte. – Szóval, akkor nem titok vagy ilyesmi, ugye?

– Én… azt hiszem, még próbálunk rájönni. – Megráztam a fejem. – De van egy kis különbség aközött, hogy nem titok, és aközött, hogy világgá kürtölöm, hogy épp most keféltek meg.

– Igazad van. Bocs. – Visszatért a pír az arcára. – A hajad az oka, de komolyan. Olyan… – Színpadiasan meglendítette a kezét.

– Iszonyú szeles napunk van, oké? – Lesimítottam a gesztenyebarna fürtjeimet, hogy kissé megszelídítsem őket. Halkabban hozzátettem: – Azért nem mintha folyton úgy üzekednénk, mint az állatok.

Pedig olyasmi volt a helyzet. Ma reggel is pontosan ezt csináltuk. Amint megszólalt az ébresztőóra. Amint kinyitottuk a szemünket egymás karjaiban, ugyanolyan mohón és kielégíthetetlenül vetettük magunkat egymásra.

Ha csak eszembe jut a keze és a…

– Ó, te jó ég! – suttogta Rosie hangosan. Felpillantottam rá, zöld szeme elkerekedett. – Még most is arra gondolsz, mi? – Minek is tagadjam; elég jól ismert már ahhoz, hogy tudja, mikor nem mondok igazat. – Az irodában? – hüledezett. – Még csak dél van.

– Jaj, dehogy! – hördültem fel én is, habár az irodai szex gondolatára különös szikra gyúlt a bensőmben. A fene egye meg, nimfomán lennék? – A lakásán. – Vállat vontam, és kicsomagoltam a bagelt, amit munkába jövet vettünk. Furcsa volt belegondolni, hogy Aaronnal együtt vettünk ebédet, és jöttünk a munkahelyünkre. Nem, a gyomrom remegéséből ítélve nem is furcsa. Hanem más. Bódítóan, bizsergetően más.

Rosie hosszan fürkészte az arcomat, amitől összeszaladt a szemöldököm. Majd mosolyra húzódtak az ajkai, és felragyogott az arca.

– Hűha! Teljesen belezúgtál.

Lehetséges, gondoltam, ahogy beleharaptam a bagelbe.

– Na és, miről maradtam le, Rosalyn?

– Na ne! – Felnyitott egy fém uzsonnásdobozt, amelyben rizssaláta lapult néhány zöldséggel. – Nincs időnk megvitatni a dögunalmas életemet és munkámat. Minden olyan, mint volt. Most pedig mesélj, de gyorsan! – Beleállította a villát az ebédjébe, egy kissé talán vehemensen. – Minden apró részletről tudni akarok. A nyálas, szívmelengető részekről se feledkezz meg! – Méltatlankodni akartam. – Ismétlem: ne. Ne gyere nekem azzal, hogy nem voltak filmbe illő pillanatok, különben nem vagy többé a barátnőm. – Az asztalra ejtettem a bagelt, és színpadiasan felsóhajtottam. – Ki vele, Catalina Martín!

– Az istenit, mióta dirigálsz te ennyit? – kérdeztem. Felém mutatott a villájával, és szúrós pillantást vetett rám. – Jól van, jól van. – Megadóan felemeltem a kezemet, mély levegőt vettem, majd nekiálltam felsorolni, mi minden történt Aaron és köztem. A biztonság kedvéért nem említettem a leendő főnökünk nevét.

Miután a barátnőm képbe került – és a kaján vigyorból ítélve teljes mértékben megelégedett mindazzal, amit hallott –, fogtam a bagelt, és folytattam az evést.

– Baszd meg, Lina! – hüledezett fülig érő mosollyal.

Összerezzentem.

– Rosalyn, de hiszen te rondán beszélsz – hápogtam –, és közben olyan képet vágsz, mint a vigyori macsek.

– Még szép, te nyavalyás idióta!

Leesett az állam, ő meg körülnézett, egyenként a kezébe vette az asztalon lévő tárgyakat, majd visszatette őket a helyükre, mint aki keres valamit.

– Mi a fenét csinálsz? – érdeklődtem, és próbáltam lenyelni a bagelt.

– Azt nézem, hogy mit vágjak a fejedhez – válaszolta közömbösen. De a vigyor még nem tűnt el a képéről.

Ilyen lenne Rosie dühösen? Ezt nyugtalanítónak találtam.

– Hátha azzal sikerülne némi észt verni abba a kemény kobakodba. Bár az alapján, amit meséltél, nem csupán makacs vagy, hanem még vak is. Szóval komolyan tanácstalan vagyok. Egyszerűbb, ha meglegyintelek, és majd meglátjuk, mi sül ki belőle.

Becsuktam a szám.

– Meglegyintesz? Ezt nevezed te lojalitásnak, állítólagos barátom?

Kijózanító pillantást vetett rám.

– Lina.

Kifújtam a levegőt, és begörnyedtem a vereségtől.

– Tudom én, oké? Megérdemlek egy kis legyintgetést. – Pontosan tudtam, hogy mekkora marha vagyok. Milyen vak és makacs. Tisztában voltam vele, hogy neki van igaza. Ugyanakkor azt is kezdtem megérteni, hogy mit érzek Aaron iránt, milyen nagy és ijesztő ez az egész. – Rosie, azt hiszem… nem… Tudom, hogy…

– Jaj, ne! – vágott a szavamba.

Ebben a pillanatban megjelent a látómezőmben egy fej.

– Helló, Rosie és Lina! Hogy vannak a hölgyek?

Sokkal rosszabbul, mint két másodperccel ezelőtt, akartam mondani.

– Helló, Gerald – dünnyögtem ehelyett.

Egyikünk sem vette a fáradságot, hogy válaszoljon a kérdésre.

Ami a jelek szerint Geraldot nem érdekelte, ugyanis lecövekelt mellettünk.

– Na, milyen volt a kis szabi, Lina?

A szabi. Még vakációnak se lehet nevezni – csupán három napot vettem ki, az ég szerelmére! De nem volt értelme kijavítani.

Megfordultam a széken, és a szemébe néztem, remélve, hogy nem vágok pofákat önkéntelenül, és felkészülve néhány percnyi gyötrelmes bájcsevejre.

– Remek, köszönöm.

Tudálékosan bólogatott, majd szemtelen vigyor jelent meg a képén. Összevontam a szemöldökömet.

– Holnap nagy nap lesz a nyílt nappal, mi? – Rátenyerelt az asztalunkra, az inggombjai kis híján lepattantak.

Miért kell két számmal kisebb ruhákba préselnie magát? Valaki igazán szólhatna neki. Nem mintha megérdemelné a gesztust, de a világ sem érdemli ezt a látványt.

– Kiválasztottad már a ruhácskádat, meg minden? Tudom, hogy ti, lányok milyen sokáig elpiszmogtok a döntéssel.

A fogaimat csikorgattam, nehogy ráborítsam az asztalt.

– Aha – mondtam fojtott hangon. – Most pedig, ha megbocsátasz, épp ebéd…

– Nehéz volt mindent megszervezni? – kérdezte Gerald, rá sem hederítve arra, hogy megpróbáltam lerázni.

Rosie mintha valami olyasmit motyogott volna, hogy „faszkalap”.

Hajaj, ma irtó pipa ez a csaj!

– Egy kicsit. De már minden készen áll – válaszoltam semleges arckifejezéssel.

– Fogadok, hogy sikerült segítséget szerezned.

Az utolsó szót – a „segítséget” – olyan szuggesztív szemöldök-vonogatás kísérte, mintha valami egészen másra célozna.

Éreztem, ahogy kifut a vér az arcomból, és elhűltem.

– Aha, persze.

Meg sem fordult a fejemben, hogy eltitkoljam, hogy Aaron segített; nem lett volna értelme. De mindez persze még Spanyolország előtt történt, és azóta már volt köztünk valami. Valami új és csodálatos és hihetetlenül törékeny.

– Ja, azt lefogadom – vetette oda Gerald hanyagul. – Gondolom, elég megrebegtetni a pilláidat, és szépen kérni, mi? – Hideg, jeges, dermesztő hideg áradt szét a testemben. Megborzongtam. – Milyen könnyű azoknak a lányoknak, akik szépen kérik.

Kővé dermedtem. „Szépen”.

– Hogy mondtad?

Gerald felröhögött, és legyintett.

– Nyugi, csak dumcsizunk, aranyom.

– Lina. – Fagyos volt a hangom, de hogyne lett volna az? Betört a hideg, jéggé fagyasztotta a csontjaimat. Ne hagyd, hogy felhúzzon, mondogattam magamban elkeseredetten. – Nem „aranyom”. A nevem Lina. – A szemeit forgatta. Felidegesített. Sőt, kurvára felidegesített, mint még soha. – Mindig udvariasan bántam veled, Gerald. – Szinte fröcsögtem a méregtől, alig érzékeltem az alatta megbúvó, bénító félelmet, amely azzal fenyegetett, hogy előtör. – Úgyhogy légy szíves, távozz az asztalunktól. – Nem akartam végighallgatni, hogy mire akar kilyukadni. Különben minden beleremeg, és addig rázkódik, amíg össze nem törik. – Nincs időm rád és erre a szexista szarságra.

A röhögése betöltötte a termet, és minden fej felénk fordult.

– Jaj, aranyom!

– Kérlek, távozz, Gerald. – Rosie felállt, Gerald azonban meg se hallotta.

Nem, az olyan ember, aki épp arra készül, hogy nekiessen valakinek, senkire se hallgat.

– Lám, lám, lám! – Gerald szája gúnyos vigyorba torzult. – Nézzenek oda! – Felemelte a hangját. – Összefekszik a főnökkel, és rögtön azt képzeli, hogy kioktathat másokat, meg sértegethet.

Megállt velem a világ. Egyszerűen leállt a Föld forgása. A jeges düh latyakká olvadt a padlón. Úgy bőgött fel a félelem bennem, mint egy szörnyeteg, amely egy örökkévalóságig tartó fogság után szabadul a ketrecből.

Éles hang hatolt a dobhártyámba. Elhomályosult a látásom. Előtörtek a múltból az emlékek, amelyekről azt hittem, hogy magam mögött hagytam őket, és egy kamion erejével csapódtak nekem.

„Kurva. Ribanc. Végigbasztad az egyetemet. Leszoptál néhány faszt a jó jegyekért.”

Megint ez történt, nem igaz? Megbotlottam ugyanabban a rohadt kőben. De ezúttal nem csak a térdemet horzsoltam fel. Ezúttal teljes erővel csapódtam a földbe. És nem hittem, hogy képes leszek újra talpra állni, megrázni magam, és továbblépni. Ezúttal nem.

A karrierem. Annyi éven át güriztem egy olyan szakterületen, amely nem éppen könnyű egy nő számára. Mindaz, amit elértem. Mindent porig éget egy sunyi alak, aki fogott valami szépet – amire csak az imént találtam rá –, és a sárba döngölte, majd ellenem fordította.

Egy meleg kéz hullt a karomra. Gyengéd. Puha. Ismerős, ami különösnek tűnt, mert még alig volt időm megismerni és megjegyezni az érintését, hogy soha ne felejtsem el.

– Mi a baj, Lina? – A mély hang egyenesen a szívemig hatolt, utat tört magának a fejemben uralkodó káoszon keresztül.

Körbepillantottam, egyre többen néztek minket. Úgy bámészkodtak, mintha egy vasúti katasztrófát látnának. Milyen morbid! Mennyire elkeserítő!

– Catalina? – szólt Aaron egyre sürgetőbben.

Végül felé fordultam, felszínre akart törni egy mosoly, de lehervadt, mielőtt megmutathatta volna magát.

– Semmi – sóhajtottam fel, és a fejemet ráztam. El akartam küldeni innen. Hogy ne legyen itt. Nem akartam, hogy Gerald mérge megérintse, bemocskolja. – Nincs semmi baj.

Az arckifejezése érintést követelt, arra késztetett, hogy megérintsem az állát, és elhalmozzam gyengéd csókokkal. Ám semmi ilyet nem tettem. Csak néztem, ahogy a barátnőmhöz fordul.

– Rosie? – szólt Aaron olyan… rossz hanggal. Ez nem volt jellemző rá. – Áruld el, mi folyik itt!

A barátnőmre sandítottam, és hangtalanul esdekeltem, hogy egy szót se szóljon. Aaron feldühödne, és elég jól ismertem már ahhoz, hogy tudjam: az ilyesmi cselekvésre készteti. Bármit megtenne.

Rosie a fejét rázta.

– Gerald tudja.

Ennél több nem is kellett Aaronnak, hogy rájöjjön, mi történt, az arca ugyanis kővé dermedt.

– Nem mintha titokban próbáltátok volna tartani. – Gerald újra felröhögött, mintha az egész csak egy vicc lenne. – Paul látott benneteket tegnap, de hé, értem én. Nem nagy ügy, öregem.

A közönségünk megbabonázva nézte a kitörni készülő botrányt. Istenem, annyira… elfáradtam és kimerültem. Szerettem volna visszatekerni az életemet, bármelyik múltbeli pontra ezelőtt.

– Egy jó tanács? Ne szarj oda, ahol eszel, Blackford! Az ilyesmi kitudódik. Különösen, ha alkalmazottakkal kefélsz. De jó neked, és hé, én igazán nem hibáztatom a csajt. Megértem, hogy miért érdemes széttenni a főnöknek.

Csend. Sűrű, néma csend borult ránk.

Majd Aaron hangja törte meg. Éles volt, mint a penge.

– Meg akarod tartani az állásodat?

Jaj, ne!

Aaron Geraldhoz intézte a szavait, ám azok egyenesen a szívembe mélyedtek.

– Aaron, ne! – Közelebb léptem, hogy megérintsem a karját.

– Ja, én tévedtem, Blackford. – Gerald megkocogtatta a fejét az ujjával. – Leendő főnök, még nem vagy az. Szóval egyelőre senkit sem tudsz kirúgni.

Aaron lerázta magáról a kezemet, és odalépett Geraldhoz, közvetlenül az orra elé.

– Kérdeztem valamit. – Tett még egy lassú, súlyos lépést, majd megállt az arca előtt. – Meg akarod tartani az állásodat, Gerald? Mert én egy életre el tudlak intézni. A golfos haverjaid odafent semmit sem tehetnek ez ellen, sem a HR-es csicskáid.

Gerald elhallgatott, és egyből lehervadt a gúnyos vigyor az arcáról.

A tehetetlenség és kiszolgáltatottság okozta frusztráció, amiért minden kicsúszott a kezeim közül, visszacsempészte azt az ismerős nyomást a szemeim mögé.

Gyűlölöm ezt. Szívem mélyéből gyűlölöm. Miért lelik egyesek örömüket abban, ha tönkretehetnek másokat? Miért pont minket? Miért ilyen hamar?

Aaron gúnyos mosolya, ahogy a teste megdermedt és elképesztően megfeszült, azt jelezte, hogy mindjárt elveszíti a fejét.

– Aaron, elég! – Elcsuklott a hangom. Nem akartam elbőgni magam. Nem tehettem. Itt semmiképp, a fél vállalat szeme láttára. Ő azonban nem mozdult. Kővé dermedve várta Gerald válaszát, mintha egy egész életnyi ideje volna rá. – Aaron, kérlek. – Bátorságot erőltettem a hangomba. De ő lecövekelt. Megingathatatlan volt. – Ezzel csak rontasz a helyzeten.

Ez lenne az igazság? Nem tudhattam biztosan, mindenesetre ezek a szavak csúsztak ki a számon. És úgy tűnt, hogy végül ezek hatoltak el a tudatáig, és olyan hatással voltak rá, mint egy ütés, amitől hátrahőkölt.

Lassan megpördült, és a férfi, akire vágytam, akit az életem részesévé akartam tenni, felém fordult, a szemében fájdalom csillant.

Megszakadt a szívem, amiért én okoztam ezt a fájdalmat. De mit tehettem volna?

Tudhattam volna, hogy ez lesz. Haragudtam magamra, amiért hagytam, hogy ilyen helyzetbe kerüljünk, holott pontosan tudtam, hová fajulhat. És fajult is.

Nem bírtam tovább tovább elviselni – önmagamat, a fájdalmat Aaron szemében, ezt az egészet –, ezért sarkon fordultam, és távoztam. Láttam magam, ahogy elhagyom a helyiséget, és végigmegyek egy hosszú folyosón. Csak siettem tovább, céltalanul vettem be a kanyarokat, lementem a lépcsőkön. Gépiesen mozogtam, és a menekülés volt az alapbeállításom.

– Catalina, ne menekülj el! – Aaron hangjában tiszta, kendőzetlen kétségbeesés csengett, ami émelyített. Egyre jobban gyűlöltem magam, amiért belekevertem őt egy újabb ocsmányságba. – Mondj valamit! – Nem álltam meg, nem akartam megfordulni, azt sem tudtam, hol vagyunk az épületben. Egy üres folyosón. – Megvárnál végre, Catalina? Kérlek! – Hirtelen megtorpantam, és behunytam a szemem. Hallottam – éreztem, mert ez már így működött; éreztem a teste melegét, sóvárogtam utána –, hogy Aaron megkerül, és amikor kinyitottam a szemem, egy dühös, elkeseredett férfi állt előttem. – Ne csináld ezt! Hallasz engem? – Nem csuklott el, nem remegett meg a hangja. – Gondolni se merészelj rá! Nem hagyom, hogy megfutamodj.

Istenem, milyen jól ismer! Jobban, mint én magamat, a szavai ugyanis megerősítették mindazt, ami az elmúlt percekben a bensőmben fortyogott.

Csakhogy dühös voltam, haragudtam a világra és önmagamra.

– Neked könnyű – fakadtam ki. Igazságtalanul. Gerald mérge azonban kezdett beszivárogni. Mindent megölt, ami az útjába került. – Én vagyok a kurva, nem igaz? Te csak lerázod magadról, és továbblépsz.

Döbbenten pislogott, az arca eltorzult a felháborodástól és a szenvedéstől.

– Nekem könnyű? Csak lerázom magamról? – sziszegte. – Azt hiszed, olyan könnyű volt megállni, hogy ott helyben beverjem a képét? Esetleg úgy szétverjem a száját, hogy néhány hétig beszélni se tudjon? Hogy kinyuvasszam, mert egy ocsmány féreg?

Elhittem, hogy Aaron képes lett volna rá. Tudtam, hogy megtette volna. Amitől… elpárolgott a haragom, és gyötrelem vette át a helyét. Hogy érezhettem volna bármi mást a csodálaton kívül?

– Nem hagyom, hogy ezt tedd – suttogtam. – Nem éri meg a bajt, amit magadnak okoznál.

– De te igen. Te minden bajt megérsz. A tűzbe vetném magam érted. Még mindig nem fogtad fel? – Felsóhajtott, az arcomhoz emelte a kezét, én pedig ösztönösen hozzásimultam a tenyeréhez. – Bármiféle szarságot plántált Daniel a fejedbe arról, hogy nem érdemes harcolni érted, az óriási tévedés. A szerelemért mindig érdemes harcolni. És én nem ő vagyok, Lina. Ez pedig nem a múlt. – A fejemet ráztam, ám a tenyerében tartotta az arcomat. – Ha megbotlasz egy akadályban, és elesel, én is veled együtt esem. És együtt állunk talpra.

– Ez nem ilyen egyszerű, Aaron. – Bár az lenne. Semmit sem szeretnék jobban, mint hogy ilyen egyszerű legyen a világ. – Idealista, szépen csengő szavak. De végső soron úgysem tudsz mindentől megvédeni, nem foghatod folyamatosan a kezem, nem rúghatsz ki bárkit, aki nem tisztel.

– Talán nem. Ám ez még nem jelenti azt, hogy nem teszek próbát. Ha valaki bánt téged, és tehetek ez ellen valamit, akkor igenis fel fogok szólalni. Nem nézem ölbe tett kézzel, ahogy egyedül viszed el a balhét. – A melle hevesen emelkedett és süllyedt. – Ahogy azt is tudom, hogy te is foggal-körömmel harcolnál az ellen, aki engem bánt. Kiállunk egymásért, és begyógyítjuk egymás sebeit. Ennek így kell lennie.

– De most nemcsak az életről van szó, hanem a karrieremről. És a tiédről, Aaron.

– Valóban, és soha nem tennék olyat, amivel veszélybe sodornám.

– És mi van mindenki mással? Ők tehetnek. Nézd csak meg, mit csinált Gerald! – Ellen kellett állnom a váratlan késztetésnek, hogy a mellére boruljak és összeomoljak. – Mi lesz ezután? Valahányszor kivívok valamit, attól kell rettegnem, hogy ujjal mutogatnak rám, és azzal vádolnak, hogy csak keféléssel értem el.

Összeszorította a száját, és visszaköltözött az arcára az éktelen harag.

– Ennek nem kell így lennie. Gerald nem „mindenki más”, Lina.

Behunytam a szemem, nem bírtam megszólalni a torkomba szorult gombóctól.

Aaron folytatta:

– Nem akarom bagatellizálni a félelmeidet, bébi. Esküszöm. De nem adhatjuk fel az első adandó nehézség láttán. Nem helyezhetünk mindenki mást előbbre kettőnknél. Muszáj esélyt adnunk magunknak.

De mi van, ha lehetőségünk sincs arra, hogy esélyt adjunk magunknak? – üvöltöttem volna legszívesebben.

– Bíznod kell bennünk, bennem. Képes vagy rá?

– Én bízom benned, Aaron. – A fejemet ráztam, és elhátráltam tőle. – Csak ez így… túl bonyolult. Nem hiszem, hogy képes vagyok rá. Hogy még egyszer végig bírnám csinálni. – Ha ez befuccsol, talán sosem épül fel a szívem. Ha Aaron is elhagyja a hajót, mint Daniel.

A kék szempárba még több fájdalom tolult.

– Akkor mégsem – suttogta megtört hangon. – Ha ezt komolyan gondolod, akkor nem bízol bennem. – Nyomasztó csend ereszkedett ránk. Aaron tartása végül összeesett. – Szeretlek, Lina. – Szegény meggyötört szívem elrepedt, annyira helytelenül hangzott ez a két szó. Annyira boldogtalanul és gyászosan csengett, ahogy nem lett volna szabad. – Hogyan lehetséges, hogy úgy érzem, mintha összetörnéd a szívem, pedig még meg sem kaptalak? – Szétrobbant a lelkem. Miriádnyi szilánkra bomlott. – Nem kényszeríthetlek, hogy megbízz bennem, ahogy szeretném… a teljes szíveddel. – Az arcomat fürkészte, kék szemeiben kialudt a fény, csak fájdalomról árulkodtak. – Nem kényszeríthetlek, hogy menekülés helyett a karjaimba vesd magad. Én… nem kényszeríthetlek, hogy szeress annyira, hogy adj kettőnknek egy esélyt.

Lyuk nyílt a szívemben, kis híján összerogytam, ahogy kibillent a lábam alól a talaj. Elvesztettem az egyensúlyomat.

Sokáig néztünk egymást, a kezünkben tartottuk a másik szívét, de nem a jó értelemben. Ez az egész olyan valótlannak tűnt. Mint egy könyörtelen rémálom, amelyből bármelyik percben felébredhetek.

Arra azonban nem került sor. Egyszer mintha hallottam volna csörögni a telefonját, és láttam, hogy rá se hederít. Hiába csörgött újra. Meg újra. Majd mintha elővette volna a zsebéből, és a képernyőjére pillantott volna. De nem voltam benne biztos.

Egyre csak az járt a fejemben: Bízz benne, bízz benne, bízz benne! Így nem volt könnyű bármi másra gondolni.

A saját elmém csapdájába estem. Beszippantott a vákuum, ahol jelentését vesztette az idő és a tér. Egy dologra azonban emlékszem. Mégpedig arra, hogy Aaron hátat fordított nekem. Elindult az üres folyosón, és nem nézett vissza.

Egyszer sem.

HUSZONHATODIK FEJEZET

A znap este Rosie eljött hozzám munka után.

Összebújtunk egy takaró alatt az ágyamon, és újranéztük a Moulin Rouge!-t a laptopomon. Milyen tragikus – rátalálni az igaz szerelemre, majd végignézni, ahogy kicsúszik az ujjaid közül. Mindig azon tűnődtem, vajon mit tett volna Ewan McGregor, ha az első pillanattól tudja, hogy a történetük élete szerelmével nem fog tovább tartani százharminc percnél. Akkor is fejest ugrott volna a dologba? Akkor is ragaszkodott volna minden egyes pillanathoz, ha alig maradt néhány? Akkor is kitartott volna a szerelme mellett, abban a tudatban, hogy amikor elveszíti, soha semmi nem tölti be az űrt, amit maga után hagy?

Rosie gondolkodás nélkül rávágta:

– Igen. Ha ilyen szerelmet találsz, az idő többé nem számít. Jöhet bármi, Lina, értékelni fogja, bármennyi ideje maradt.

Mindketten vörösre sírtuk a szemünket. Rosie azért, mert sosem bírta könnyek nélkül nézni a „Jöhet bármi” dalbetétet, én meg… nos, főleg azért, mert jól jött a kifogás.

Úgyhogy sírtam. Hagytam, hadd potyogjanak a könnyeim, közben a telefonomat szorongattam. Vártam egy hívást, egy üzenetet, egy jelet, pedig tudtam, hogy nem érdemlem meg. De az ostoba, gyáva nyulak, mint én, már csak ilyenek. A takaró alatt sunyítanak, és végigbőgik az El Tango de Roxanne-t.

Jaj nekem. Nem rajongtam magamért.

De felőlem kurvára jöhet bármi, akkor is együtt kell élnem magammal az életem hátralévő részében. Vigaszt kell merítenem abból a csekély időből, amit Aaronnal töltöttem. A múltban. Mert amikor arra kért, hogy a karjaiba meneküljek, ne az ellenkező irányba, nem hallgattam rá. Amikor arra kért, hogy bízzam benne – kettőnkben – teljes mértékben, nem voltam rá képes, hiába hittem, hogy az leszek. Ezért hagyott faképnél.

Én löktem el magamtól. Egyedül én tehettem róla.

Basszus. Akartam őt. Itt, az oldalamon, hogy együtt állítsuk össze a törött darabokat. Hallani akartam, ahogy azt mondja, hogy hisz bennünk, hogy még helyreállhat a kapcsolatunk. Hogy összeragaszthatjuk, és jobb lesz, mint új korában.

Ez azonban önző és naiv dolog volt részemről. Ostoba. Néha akarunk valamit, és nem kaphatjuk meg. Nem tarthatjuk meg. Úgy nem, hogy minden mást megnehezít. És ez a dolog kettőnk közt – ez a szerelem, mert pontosan az volt – ezt tette velünk: megbonyolította az életünket, a karrierünket.

Elgáncsoltuk, lerántottuk egymást a földre, ahogy Daniel fogalmazott valamikor régen.

Idővel megutálnánk egymást. Mert ilyen hatással volt a rossz nyelvek mérge. Mindent megfertőzött. Ezt mindenkinél jobban tudtam.

Szóval igen, a Moulin Rouge! gerjesztette sírógörcs után a következő nap nyilvánvalóan szarul alakult. Talán az egyik legrosszabb, legszerencsétlenebb nap volt, amit valaha átéltem, pedig ezen a téren már rengeteg tapasztalattal rendelkeztem. Erőtlenül csoszogtam körbe, és valahogy sikerült átvészelnem a reggel nyolctól éjfélig tartó nyílt napot egy csomó arctalan öltönyös között. Elmosódtak a nevek és az arcok, alig bírtam eldünnyögni az egyik témát a másik után. Ha Jeff látta volna, hogy olyan lelkesedéssel gondoskodom a vendégekről, mintha a fogamat húznák, biz’ isten, ott helyben kirúg.

És még csak nem is érdekelt volna.

Hát ilyen ironikus szitukat tud produkálni az élet.

Amikor a második Aaron-mentes napomon beléptem az épületbe – mert ebben mértem újabban az időt –, arra számítottam, hogy a kollégák sutyorgása visszajut a fülembe, és ujjal mutogatnak rám, pusztán azért, mert Gerald nyilvánosan vádaskodott. Ám úgy jött el a délután öt óra – miután egész nap azt vártam, hogy megpillantsam Aaront, s ugyanakkor rettegtem is ettől –, hogy semmi sem történt. Nem voltak lopott pillantások. Se gusztustalan pletykálkodás, semmi ocsmány vádaskodás, a világon semmi. Aaronnak szintén nyoma sem volt.

A harmadik nélküle töltött napon különös nyugtalanság tört rám. Hiányzott Aaron. Hiányzott a lehetőség, hogy kialakuljon valami köztünk, és minden más kezdett eltörpülni emellett. Már nem tűnt olyan fontosnak, hogy a Geralddal esett incidens után senki sem bánik velem másképp. Nem tudtam megkönnyebbülni. Mit számít, amikor egy lyuk tátong a szívem helyén?

Hiányzott Aaron arca, az óceánkék szeme, a makacs homlokráncolása, az összeszorított szája, amikor a gondolataiba merül, a széles válla, magas és erős alakjának lezser tartása, és a mosolya – a mosoly, amely csak nekem szólt. Annyira, hogy letáboroztam az irodámban, nyitva hagytam az ajtót, és vártam, hogy napközben elhaladjon a folyosón. Vagy hogy meghalljam a hangját, ha csak a távolból is. Ennyi is elég lett volna, hogy csillapítsa a bensőmben égő vágyat. De semmi sem történt.

A negyedik napon végül feladtam, és én magam kopogtam be hozzá – ám nem kaptam választ. És amikor megkérdeztem Rosie-t, hogy látta-e egyáltalán mostanában, csak átölelt, és azt felelte, hogy nem. Héctor és az a néhány kolléga sem, akiknél ilyen vagy olyan kifogással rákérdeztem.

Épp ezért járkáltam most fel-alá a folyosón, amíg vártam, hogy Sharon behívjon az irodájába. Pont, mint az előző este otthon. Vagy reggel az irodámban. Mert Aaron felszívódott. És utáltam, hogy nem tudom, miért, hogy nem láthatom, hogy nincs a közelemben, nincs… kifogásom, amivel felhívhatnám, hogy megkérdezzem, mert ellöktem magamtól… és most nyilván nem akar szóba állni velem.

– Lina, drágám! – szólt Sharon, és kidugta a fejét az irodájából, visszarántva a jelenbe. – Gyere be, kérlek, és ülj le!

Követtem, és belerogytam az egyik székbe. A szőkeség is leült, és sejtelmes mosollyal hajolt az íróasztala fölé.

– Ne haragudj, hogy megvárakoztattalak! Tudod, egyesek szerint a HR mindenre tudja a választ. – Keserűen felnevetett. – Még arra is, hogy miért döntött úgy a New York-i városi tanács, hogy pont az ablaka előtti útszakaszt aszfaltoztatja újra.

Máskor én is jót nevettem volna ezen. Talán még egy viccet is elsütöttem volna, hogy ebben a városban, amely szinte sosem alszik, és mindig le van zárva egy útszakasz, hogy te se tudj aludni, csakis a legrátermettebbek élik túl. Ma azonban egyszerűen nem volt rá energiám.

– Legalább az ilyesmi nyilván kompenzálja a kínos beszélgetéseket.

Sharon az arcomra pillantott, megértőnek tűnt a tekintete. Hogy pontosan mit látott vagy értett meg, arról fogalmam sem volt.

– Jól van, térjünk a lényegre!

Helyes. Ezt már szeretem. Ezért is kedveltem mindig Sharont.

– Néhány komolyabb vád miatt hívtalak ide, amelyek közvetlenül érintenek téged.

Görcsbe rándult a gyomrom, és éreztem, hogy elsápadok.

– Ó… oké. – Köhintettem. – Mire vagy kíváncsi?

Mély levegőt vett, mint aki megacélozza magát.

– Lina – kezdte olyan hangnemben, amit a saját anyámtól szoktam hallani; egyszerre volt vigasztaló és dorgáló –, mindketten tudjuk, hogy Gerald ismeri a megfelelő embereket, és, őszintén szólva, sosem fogom megérteni, hogy egy ilyen borzalmas alak hogy képes ennyi „jó kapcsolatot” építeni. – Idézőjeleket rajzolt az ujjaival a levegőbe. – De hiába maradt egyelőre érinthetetlen, ez még nem jelenti azt, hogy nem lehet kiütni a nyeregből. Ehhez viszont tennünk kell valamit. Érdemes legalább megpróbálnunk. – Éreztem, hogy bólogatok, és próbáltam felfogni, hogy miről beszél Sharon. Elismerte, hogy mellettem áll. Sőt, azt is, hogy nem fogja szó nélkül végignézni, ami történik. – Ha ezt akarod, akkor összeállíthatunk együtt egy hivatalos munkavállalói panaszt. Ebben tudok segíteni. Alá kell írnod és be kell nyújtanod, utána pedig igyekszem elérni, hogy lefolytassunk egy alapos vizsgálatot. Tudom, hogy sok panaszt hagynak figyelmen kívül, de a sok támogatód segítségével jutnál is valamire.

A sok támogatóm?

– Miről… – Elhallgattam, a fejemet ráztam. – Kicsodák? Ezt nem értem.

Sharon a körmeivel dobolt az asztalon, és oldalra billentette a fejét.

– A közös emeleten zajlott összezörrenés után többen is bejöttek hozzám, hogy tájékoztassanak a történtekről. Az emberek legalább fele maga is panaszt akart tenni, azonban elmondtam nekik, hogy ez a te dolgod.

– Én… én csak… – Az ölemben nyugvó kezemre esett a pillantásom. Majd szétvetette a szívemet a hála. És valami más: a felismerés. – Szóval mellettem állnak? Értem emeltek szót, nem Geraldért?

– Úgy van, Lina. – Sharon elmosolyodott. – Pontosan ezt tették. Tudom, hogy a Gerald-félék sokszor büntetlenül megússzák; néha így működik a világ. Ez azonban még nem jelenti azt, hogy fel kell hagynunk a próbálkozással, ugye? Nem kell feladnunk a harcot. – Arra emlékeztettek a szavai, amit alig néhány napja valaki mástól hallottam, aki könyörgött, hogy higgyek neki. Csak akkor úgy döntöttem, hogy figyelmen kívül hagyom az illetőt. – Gondold végig, amit az imént mondtam! Oké? Szánj rá egy kis időt, hogy eldöntsd, mit akarsz tenni!

– Rendben, úgy lesz.

Annyi mindent kellett átgondolnom, feldolgoznom. Másoknak lehet, hogy az ilyesmi csak egy bürokratikus procedúra, amire korábban is gondolhattam volna, de nekem? A hír, hogy a kollégáim – akik szemtanúi voltak az egésznek – mellém álltak, rengeteget jelentett. Nem mintha ez megváltoztatná, amit tettem. Hogy eldobtam magamtól mindent, amit Aaron megadott volna nekem. Hogy megtagadtam tőle az egyetlen dolgot, amit kért: a feltétel nélküli bizalmat, a hitet kettőnkben. És miért? Ennyi mindent adhatott volna nekem, én pedig harc nélkül lemondtam róla.

– És kérlek – folytatta Sharon –, szólj Aaronnak, hogy nézzen be hozzám, amint visszaért. Egyelőre nem tudom elérni.

Amint visszaért?

– Ó, ööö, én nem… én csak… – hebegtem, a szavak összekeveredtek a fejemben örvénylő kérdésekkel.

– Minden rendben, Lina. Teljesen világosan beszélt a kapcsolatotokról. Az volt az első dolga a hét elején, hogy bejött megkérdezni, van-e valamilyen vállalati szabály vagy záradék, ami megbonyolíthatja a dolgotokat. – A szívem, amely az Aaron nélkül töltött napok során felhagyott a dobogással, új életre kelt a mellkasomban. Aaron bejött a HR-re, hogy meggyőződjön arról, minden téren biztonságban vagyunk. Hogy megnyugtasson engem. Tudta, hogy pontosan erre lesz szükségem. Azt akarta, hogy biztonságban érezzem magam. A könnyek, amelyek eddig nem mutatkoztak, hirtelen a szemembe szöktek. – Hé, semmi baj nincs, Lina. Úgyhogy semmi okotok az aggodalomra. Semmi sem áll az utatokba.

Hát igen. Én voltam az egyetlen, aki a lehetséges zökkenőket áthatolhatatlan akadályokká változtatta.

– Oké – dünnyögtem, és még egy kicsit visszafojtottam a könnyeimet. – Akkor jó. – Pedig nem volt jó. Semmi sem volt jó, mert mindent tönkretettem.

– Rendben, helyes. – Sharon szőke haja hullámzott, ahogy a fejét csóválta, anyáskodó szemében kedves fény gyúlt. – Kérlek, szólj neki, hogy hívjon vissza, rendben? Tudom, hogy nehéz időket élünk, de az előléptetéséről van szó.

„Nehéz idők”. Visszhangzott a fejemben ez a két szó.

Eszembe jutott Sharon korábbi kérése: „Szólj Aaronnak, hogy nézzen be hozzám, amint visszaért.”

– Aaron… elment? Történt valami?

Sharonnak elkerekedett a szeme, a zavarába döbbenet vegyült.

– Te… nem hallottad?

A fejemet ráztam, éreztem, hogy elhűlök.

– Nem.

Megrázta a fejét.

– Lina, ez nem az én reszortom…

– Kérlek! – esdekeltem, mert tudni akartam, hogy mi a baj. A hideg futkározott a hátamon. – Kérlek, Sharon. Összekaptunk, és… elcsesztem. Mindegy. De ha valami… baj van, ha történt valami, tudnom kell. Kérlek!

Hosszan nézett a szemembe.

– Drágám – szólt végül, és egyből megszólalt a fejemben a vészharang –, haza kellett repülnie. Az apja… rákos. Az elmúlt néhány hét során kritikus állapotba került.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

T  inikoromban imádtam egy sorozatot. Egy amerikai tévésorozat volt, amit az egyik spanyol nemzeti csatornán játszottak – szinkronizálva, természetesen. Rajongtam érte. Gimnazistákról szólt nagy álmokkal és még nagyobb egóval – vagy szívvel, attól függ, kit kérdeztél –, telis-tele gyötrelmes fordulatokkal, és olyan szintű drámával, amit egyetlen tizenhat évesnek sem kéne átélnie, legalábbis nem egy kisvárosban valahol az isten háta mögött, Észak-Karolinában. Vagy Észak-Spanyolországban, ha már itt tartunk. Talán éppen ezért kötött le annyira.

Volt egy konkrét epizód, amely valahogy jobban megragadt bennem, mint a többi. Azzal kezdődött, hogy a narrátor feltett valami olyan kérdést, hogy: „Milyen rövid idő alatt tudnád megváltoztatni az életedet? Egy év? Egy nap? Néhány perc?”

Mint kiderült, erre a kérdésre az volt a válasz, hogy ha az ember fiatal, egyetlen óra is döntő jelentőséggel bírhat. Mindent megváltoztathat.

Én pedig… teljes mértékben más véleményen voltam.

Az embernek nem kell fiatalnak lennie ahhoz, hogy egyetlen óra, néhány perc vagy akár pár másodperc alatt gyökeresen megváltozzon az élete. Az élet folyamatosan alakul, szédítően gyorsan és őrjítően lassan, amikor a legkevésbé számít rá, vagy amikor hosszú ideje várja a változást. Az élet kifordulhat magából, előrehaladhat vagy visszafejlődhet, sőt, akár át is alakulhat valami merőben mássá. Az ilyesmi kortól függetlenül történik, és ami a legfontosabb, időtől függetlenül.

A sorsdöntő pillanatok néhány másodperctől néhány évtizedig is eltarthatnak.

Ez teszi olyan varázslatossá a világot. Az életet.

Huszonnyolc év alatt kevés, ám annál megrázóbb sorsdöntő pillanatban volt részem. Némelyik pár másodpercig tartott, röpke pillanatok a felismerés súlyával. Mások percekig, órákig, sőt hetekig is elhúzódtak. Mindenesetre a két kezemen meg tudnám számolni ezeket a pillanatokat. Emlékezetből felsorolom őket. Amikor először merítettem a lábam a tenger vizébe. Az első matematikai egyenlet, amit megoldottam. Az első csókom. Amikor beleszerettem Danielbe, és amikor kiszerettem belőle. Az ezt követő rémes hónapok. Amikor felszálltam a New Yorkba tartó gépre, hogy új életet kezdjek. Amikor a nővérem az oltár elé vonult a legszélesebb, legragyogóbb mosolyával, amit valaha láttam.

És ott van Aaron.

Azt hittem, vele kapcsolatban nem tudnék meghatározni egyetlen pillanatot. Ő maga tette jelentőssé azt az időszakot. Sorsdöntővé.

Elaludni a karjaiban. Nézni, ahogy mosolyra húzódik a szája, amely csak nekem szólt. A hangjára ébredni, testének meleg érintésére. Látni, ahogy elkomorul az arca. Ahogy elsétál. A hiánya.

Mind behorpasztotta a szívem. A lelkem. Mind megváltoztatott. Olyasvalakivé formáltak, aki megnyílt, aki szeretett, akit a szükség és a vágy arra hajtott, hogy ne bárkinek, hanem csakis neki adja át magát.

Ám hiába hagytak bennem olyan mély nyomot a pillanatok, amelyek miatt menthetetlenül beleszerettem Aaronba, amit soha nem tudok kitörölni, ami soha nem fog elhalványulni, amikor rájöttem, hogy fel kell ülnöm a Seattle-be tartó gépre, hogy megkeressem, az a fél másodperc volt az egyetlen pillanat, amely… transzcendentálisnak tűnt. A felismerés, hogy túl gyorsan és túl meggondolatlanul engedtem el őt magamtól. Milyen ostoba voltam! Akkor döbbentem rá – és ez szinte a szívemig hatolt –, hogy semmi más nem számít, csak az, hogy utánamenjek. Hogy semmi sem akadályozhatja meg, hogy a karjaiba vessem magam, és hogy mellette legyek, amikor a legnagyobb szüksége van rám.

Vajon túl késő? Még mindig a sorsdöntő pillanatra mutat az óra mutatója, amellyel megváltoztathatom az életemet, vagy már elszalasztottam a lehetőséget?

Hat órán keresztül zúgott a fejemben a kérdés, New Yorktól Seattle-ig, a vak remény és a rettegés között őrlődtem, amit a kilátásba helyezett veszteségérzet gerjesztett. Amikor földet értem, még mindig nem tudtam eldönteni, hogy reményt érezzek, amiért a közelébe kerültem, vagy arra készüljek lelkileg, hogy Aaron szerint már késő, és el fog zavarni magától.

Ezen rágódtam, amíg a taxira vártam, és elmentem az első kórházba a listámról, amelyet a seattle-i onkológiai specialistákkal rendelkező gyógyászati központokról állítottam össze. A recepción Richard Blackford után érdeklődtem – a nevét az internetről lestem le, az alapján, amit Aaron mesélt róla és a múltjáról.

Még akkoris ez a kérdés örvénylett a fejemben, amikor sarkon fordultam, beszálltam egy másik taxiba, és továbbálltam a második kórházba. Majd a harmadikba.

És bár kis híján összerogytam a megkönnyebbülés és a félelem egyvelegétől, amikor a harmadik kórházban végre azt tudakolta a nővér, hogy családtag vagyok-e, vagy barát, a fejemben ragadt kérdés még mindig választ követelt.

Még most is, a váróterem felé menet, életem leghosszabbnak tűnő liftútján.

Tényleg eldobtam magamtól mindent puszta félelemből és ostobaságból? Elkéstem volna?

Így amikor kinyílt a fényes fémajtó, úgy léptem ki a liftből, mint aki egy végtelen kocsiút után kiszáll az autóból. Zsibbadt minden tagom, ragadt a bőröm a rászáradt izzadságtól, és úgy éreztem, nem tudom, hol vagyok. Nyugtalanul végigpásztáztam az előttem húzódó folyosót, egészen a váróteremig, ahol nyilván megtalálom – az én Aaronomat, a férfit, akihez el kell jutnom, akit vissza kell kapnom. És valóban, egy széken, amely eltörpült alatta, ott ült a válasz.

A térdére könyökölve, lehajtott fejjel várt engem a sorsdöntő pillanat.

És ahogy elnéztem őt – a szívem súlytalannak és üresnek tűnt, amikor megpillantottam ott egyedül, nélkülem –, rádöbbentem, hogy amíg mellettem van, nem lehet ehhez a sorsdöntő pillanathoz viszonyítani az időt. Sosem tudnék egyszerűen kijelölni néhány pontot az életem idővonalán, és transzcendensnek nevezni őket. Mert ő az. Aaron. Ő az én pillanatom. Amíg együtt vagyunk, az életem folyamatosan változik és átalakul. Kihívások elé állít, megbecsül és szeret. Mellette valóban élni fogok.

És ezért kész vagyok harcolni. Úgy harcolnék érte, ahogy nem tettem, amikor erre kért. Nem törődnék bele a nemleges válaszba. Nem szabadul tőlem, ahogy ő ígérte nekem Spanyolországban, mindazok előtt, akiket a legjobban szeretek a világon. Kész voltam ezt bebizonyítani.

– Aaron – hallottam a saját hangomat. Hadd legyek a kősziklád! A kéz, mely a kezedet fogja. Az otthonod.

A hangom alig volt suttogás, túl csendes ahhoz, hogy felfigyeljen hozzá. Mégis meghallotta. Eljutott hozzá. Ugyanis felkapta a fejét. Ahogy ott ült azon a kényelmetlen, műanyag széken, kiegyenesedett a háta, és felém fordult. Láttam a hitetlenkedést az arcán, mint aki azt hiszi, csak képzelődött, amikor a nevén szólítottam.

Pedig nem. Itt voltam. És ha engedi, gondoskodom róla. A hátát simogatom, amíg az unalmas, személytelen váróteremben ücsörög, vigasztalóan beletúrok a hajába, és gondoskodom arról, hogy rendesen egyen és aludjon. Ölelésekkel öntök lelket belé, és a vállamat nyújtom, hogy ráhajtsa a fejét, amikor az apját gyászolja, akit hamarosan elveszíthet. Az apját, aki annyi mindenről maradt le, és akiről tudtam, hogy Aaron úgy érzi, már régen elveszítette.

Olyan eltökéltséggel hasította át a kettőnket elválasztó teret a tekintete, hogy tudtam, erre csak ő képes. És sosem jövök rá, miért, de vártam. Mozdulatlanul álltam, ahogy körbepillantott. Végül egy örökkévalóságnak tűnő idő után, ugyanakkor túl gyorsan ahhoz, hogy felkészüljek, a kék szempár összeakadt az enyémmel. Nagyot dobbant a szívem, és éreztem, hogy felbolydul a bensőm.

Kiegyenesedett, és talpra állt.

Majd legördült a nevem az ajkáról:

– Lina.

Nem a „Lina” tette a „Catalina” helyett. Hanem a hangjában rejlő szenvedés – a szükség, a kócos haja, a táskák a szeme alatt, a gyűrött ruhái, melyek arról árulkodtak, hogy napok óta nem öltözött át –, ezek hajtottak előre. Úgy rohantam végig a kettőnket elválasztó folyosón, mint még soha. Hozzá, egyenesen a karjaiba. Pontosan úgy, ahogyan kérte. És amikor odaértem, rávetettem magam. Az ölelésembe zártam a testét.

Nem volt illendő sem az idő, sem a hely, hiszen már így is olyan súlyos terhet cipelt a vállain. Olyan sok mindenről kell még beszélnünk. Mégis helyesnek tűnt. A szívem mélyén tudtam abból, ahogy körém zárta a karjait.

Felkapott a padlóról, a mellére szorított, a karjaiban tartott.

A nyakába temettem az arcomat, és egyre csak azt ismételgettem:

– Itt vagyok. Eljöttem. Hozzád menekültem. Bízom benned. Szeretlek. – És reméltem, hogy még nem késő.

Ő pedig a nevemet hajtogatta.

– Lina, bébi… Tényleg itt vagy, Lina? – Halk volt, és megtört, mint aki nem hiszi el, hogy engem tart a karjaiban. Hogy én vagyok az, végre eljöttem, ahogy azt már napokkal ezelőtt meg kellett volna tennem.

Nem. Egy örökkévalósággal ezelőtt.

Aaron hátralépett, visszaült velem a székre, egy pillanatra sem engedett el. Ahogy én sem őt. Az ölébe bújtam, a tenyere a tarkómra siklott.

– Úgy sajnálom, Aaron – súgtam a válla és az álla közé. – Mindent. Apádat, és hogy nem voltam itt, melletted jóval korábban. Hogy van? Beengedtek már hozzá?

Éreztem a halántékomon, hogy nagyot nyelt.

– Nos… – Aaron a fejét rázta. – Voltam bent nála, de nincs magánál. Én csak… – Elhallgatott, kimerültnek tűnt. Reményvesztettnek. – Tényleg itt vagy, bébi? – ismételte, és magához ölelt. – Vagy csak képzelődöm? Nem aludtam… nem is tudom, hány napja. Kettő? Három?

– Itt vagyok. Tényleg itt vagyok. – Felemeltem a fejemet, és elmozdultam, hogy megérintsem az arcát, hogy alaposan szemügyre vehessem azt, akit valaha mindenáron meg akartam vetni, mostanra viszont kimondhatatlanul szerettem. – És mostantól vigyázni fogok rád. – Behunyta a szemét, és fojtott hang tört fel a torkából. – Szeretlek, Aaron. Nem kéne egyedül lenned, soha. És én vagyok az, akinek melletted kell állnia. Itt. Aki a kezedet fogja. – Csukva maradt maradt a szeme, és összeszorította a száját. – Engedd meg nekem! Hadd bizonyítsam be, hogy megbízom benned, és vissza tudom nyerni a bizalmadat! Hogy én vagyok az, akinek melletted kell állnia most és mindvégig, amíg csak engeded.

– Valóban ezt akarod?

– Igen – vágtam rá habozás nélkül. – Igen, igen! Persze hogy ezt akarom – ismételgettem. – Erre van szükségem – suttogtam, mert nem bíztam a saját hangomban. – Hadd álljak melletted! Hadd gondoskodjam rólad!

Kinyitotta a szemét, és összenéztünk. Egy hosszú pillanat után fájdalmas nevetés tört fel belőle.

– Az őrületbe kergetsz, Lina. Szerintem fel sem fogod, mennyire. – A keze a csuklómra tapadt, míg én még mindig a tenyeremben tartottam az arcát. Kész voltam harcolni. Könyörögni, ha kell. – Eljöttél egészen idáig. Te… – Elhallgatott, hitetlenkedve ráncolta a homlokát. – Egyáltalán hogy találtál rám?

– Utánad kellett jönnöm. – Végighúztam az ujjamat a nyakán, a tenyerem megállapodott meleg bőrén. – Mindenre emlékszem, amit mondtál. Seattle-ről, az apádról, aki híres errefelé. Úgyhogy rákerestem a vezetéknevedre, az egyetemi focicsapatra, az edzőkre. Azután csináltam egy listát a kórházakról, amelyekbe befeküdhetett. Tudtam, hogy itt leszel, mert nem hagynád magára, ha kritikus az állapota, ahogy Sharontól hallottam. És nem is tetted. Itt vagy. Csupán néhány próbálkozásba került. Az egész várost felforgattam volna, ha nem talállak meg. Addig nem nyugodtam volna, amíg meg nem talállak. – Végre friss levegőt szívtam a tüdőmbe. És olyasvalami csillant Aaron szemében, amibe csodálatos módon belesajdult a szívem, és átmelegedett. – Hívtalak, de rögtön a hangpostádra kapcsolt, és én… nem akartam mindenfélével teletömni a fejedet. És… – Suttogássá halkult a hangom. – És nem akartam esélyt adni neked, hogy azt mondd, ne jöjjek. Rettegtem, hogy nem akarsz látni. Ezért nem hívtalak többet. Inkább idejöttem.

Aaron megborzongott a szavaim hallatán.

– Összezavarod a nyavalyás elmémet, a szabályaimat, a világomat – lihegte, és olyan áthatóan nézett az óceánkék szemeivel, mint még soha. – Pont, amikor a legkevésbé várom, dinamittal törsz utat a szívembe. Mintha nem tetted volna meg már régen. – Szorosabbra fonta az ujjait a csuklómon, magához húzott, és éreztem a leheletét az ajkaimon. – Mintha nem szedtél volna már darabokra. Mintha nem lennék máris kiszolgáltatva neked.

Remény, meleg és puha remény terült a vállaimra.

– Ezt tettem volna?

– Ezt, Lina.

Aaron nekem döntötte a homlokát, és nem maradt más választásom, mint behunyni a szemem. Átélni az érzelmek örvényét, és felülkerekedni rajta, noha azzal fenyegetett, hogy kifordít magamból.

– Pontosan ezt tetted minden mosolyoddal. – Éreztem, ahogy az ajka egy pillanatra súrolja az enyémet, és beleborzongtam. – Valahányszor olyan bosszantóan makacs és egyben képtelenül gyönyörű voltál. – Csókot lehelt a a szemem sarkára. – Valahányszor bebizonyítottad a világnak, milyen hihetetlenül erős vagy, még akkor is, ha te magad nem hiszel benne. – Csókot nyomott az orrom hegyére. – Ahogy egyszerre lenyűgöz és felkavar az elméd, számomra érthetetlen módon, amit sosem fogok megunni. – Az ajkai az arccsontomra tapadtak, végigsimították az orcámat. – Ahogy valahányszor felkacagsz, legszívesebben a vállamra kapnálak, és elszaladnék veled, hogy csak az enyém legyen ez a hang. – Újabb csók súrolta az államat, majd Aaron elhúzta az ajkait a fülemhez. – És minden más felfoghatatlan módon teljesen és totálisan a tiéd lettem.

– A tiéd – ismételtem, és nagyot dobbant a szívem, nekiesett a bordáim börtönének. Szabadulni akart, Aaron mellkasába vágyott. – Én is a tiéd vagyok, Aaron. Teljesen és totálisan a tiéd. Én… beléd szerettem. Fogalmam sincs, hogyan, de megtörtént. Szeretlek. – Alig ismertem rá a saját hangomra a fülemet eltompító hangos lüktetéstől. – Olyan hülye voltam, hogy hagytalak elmenni. Kimondhatatlanul ostoba. Csak… belezavarodtam a félelmeimbe. Úgy rettegtem, Aaron! Nem akartam elveszíteni mindazt, amiért olyan keményen megdolgoztam. És azt sem szerettem volna, hogy úgy nézzenek rám, mint annyi évvel ezelőtt. Hogy téged is elveszítselek, amikor rádöbbensz, mennyi fölösleges bonyodalmat okozok.

– Soha!

– Már tudom, de valahogy sikerült meggyőznöm magamat, hogy az a legjobb, amit tehetek, ha elengedlek, egyedül így tudom megóvni magam attól, hogy újra megtörténjen. – Megráztam a fejem, és elhessegettem a borzalmas érzést. Később majd mesélek Aronnak Sharon nyomozásáról Gerald viselt ügyei után. De ennek nem most érkezett el az ideje. – Sajnálom, hogy nem voltam itt melletted, ahogy kellett volna. – Úgy nézett rám, mint aki nem kér a bocsánatkérésből, én azonban nem hagytam szóhoz jutni. – Komolyan. – Megremegett a hangom. – Megtudtam, hogy apád beteg, te pedig egyedül vagy itt. Hogy egyedül kell megbirkóznod vele, és nincs, aki átöleljen. Hogy hetek óta kritikus az állapota, te mégis eljöttél velem Spanyolországba. Hogy te… – Elhallgattam, elcsuklott a hangom. – Hogy ilyen sokat adtál nekem anélkül, hogy bármit kértél volna érte cserébe. Megszakadt tőle a szívem. De már itt vagyok – suttogtam, és a szemébe néztem. – Itt vagyok, és nem megyek innen sehová, és nem azért, mert hiszek abban, hogy valamiképpen együtt lehetünk, hanem mert el sem tudom képzelni, hogy máshol legyek, mint melletted. – Nagyot nyeltem, próbáltam visszafojtani a kitörni készülő érzelmeket. – Ugye tudod? – Közelebb hajoltam, az ajkam az ajkához ért. Puhán, szinte tétován. Válaszra vártam.

– Már igen. – Halk nyögés tört fel a torkából. Újra a csuklómra tekeredtek az ujjai. A derekam köré font karja erősebben szorított a melléhez. – Tudom, Lina. És nem fogom hagyni, hogy elfelejtsd. – A keze elindult a csuklómról fel a karomon, a tenyere az arcomra tapadt. Hozzábújtam a kezéhez, úgy éreztem, mintha a simogatásából és csókjaiból táplálkoznék. – Visszajöttem volna hozzád, ugye tudod? Megmondtam, nem hagyom, hogy lemondj kettőnkről. Még tartoztál nekem azzal a szóval.

Így volt. Elborzasztott a felismerés. Mekkora marha voltam! Aaron sosem mondott le kettőnkről, csak én. Átmenetileg. Eközben ő ebbe kapaszkodott. Kettőnkbe. Egész idő alatt. Akkor is, amikor a legnagyobb szüksége lett volna valakire az oldalán. És ettől… milliónyi darabra tört a szívem, majd újra összeállt valami mássá. Valamivé, ami nem az enyém volt. Hanem kettőnké.

– A tiéd a szerelmem is, és minden szó, amit csak adhatok. – Megcsókoltam, nem bírtam tovább visszafogni magam. Hosszan elidőztem az ajkain, meghódítottam őket. Az enyémek voltak.

Hümmögés tört fel a torkából.

– Nem szabadulsz tőlem, Catalina.

Közelebb húzott az ölébe, egészen a melléhez préselt. Hozzábújtam, ő pedig a fejemre támasztotta az állát, és nyugalom – olyan mélységes nyugalom, amiről még sosem hallottam, amilyet még sosem tapasztaltam – öntött el. Már tudtam, hogy ketten együtt bármire képesek vagyunk. Egy csapat voltunk. Bevilágítottuk az utat egymásnak, fogtuk egymás kezét, és előresegítettük a másikat, ha megbotlott. Együtt. Ketten együtt bármit megtehetünk.

Ezt is átvészeljük. Átsegítem rajta Aaront.

– Aaron? – Felnéztem a szemébe. – Már itt vagyok melletted. Gondoskodom rólad – mondtam egyszerűen. Mélyen és lassan felsóhajtott, mintha az egész világ terhe nyomasztaná. – De szeretném, ha tudnád, hogy ha értesültem volna apád betegségéről, sosem hagytam volna, hogy elkísérj Spanyolországba. Miért nem árultad el, amikor meséltél róla, Aaron? Persze, nem tartozol magyarázattal, ezt mégis el kell mondanod. Meg akarom érteni.

– Mert minden… megváltozott. – Nagyot nyelt, és megtörten pillantott rám. – Egy éve küzd a rákkal. Ironikus, mi? Előbb anya, most pedig… – Aaron elhallgatott, szüksége volt egy másodpercre, hogy összeszedje magát. – Pár nappal ezelőttig úgy gondoltam, hogy el se jövök. Úgy hagyom a kapcsolatunkat, ahogy volt. Még akkor is, amikor néhány hete hazarepültem.

– Hazajöttél?

– Igen, miután bejelentették az előléptetésemet. Ezért nem tudtam beszélni veled a megállapodásunkról. – Fel sem tűnt, hogy Aaron kivett néhány napot, habár olyan mennyiségű munka zúdult a nyakamba, hogy az nyilván elvonta a figyelmemet. De így minden világossá vált. – Végül beszéltem volna veled. Valahogy megoldottam volna.

– Már nem számít, bébi – csitítottam, és komolyan gondoltam.

Nagyot sóhajtott.

– Szóval, eljöttem Seattle-be, és sehogy sem bírtam rávenni magam, hogy beszéljek vele. Hogy beismerjem magam előtt, hogy megmutassam neki, még mindig törődöm vele, hiába taszított el annyi évvel ezelőtt, amikor ő volt „az apám, akit már rég elveszítettem”.

A mellkasán köröztem az ujjaimmal, közvetlenül a szíve fölött.

– Mi változott?

– Minden. – Reszketegen, fájdalmasan kifújta a levegőt. – Én… azt hittem, az enyém vagy, aztán hirtelen nem voltál. És hiába döntöttem úgy, hogy nem hagyom, hogy lemondj rólunk, láttam a szemedben: már lemondtál. Hittél a saját döntésedben. – Árnyék suhant át az arcán, és ösztönösen odahajoltam, hogy csókot nyomjak a szája szegletére, és eloszlassam ezt az átmeneti komorságot. – A kilátás, hogy valóban elveszíthetlek, végül alakot öltött a fejemben. Én csak… – Megrázta a fejét. – Egek, tudom én, hogy ez nem ugyanaz. Akkor végre megértettem, milyen súlyos csapás volt neki, hogy elvesztette anyát, és milyen tehetetlennek érezhette magát, amiért nem tudta visszaszerezni. Hogy mennyi meggondolatlan döntést hozhatott. Ez még nem tette jóvá, hogy eltaszított, de ebben én is hibás voltam. Annyira el voltam foglalva a saját gondolataimmal, hogy engedtem, hadd csinálja. Utána pedig mindkettőnknek hagytam, hogy tartsuk a távolságot.

– Egyikőtök sem hibás, Aaron. Nem vagyunk beprogramozva arra, hogy elveszítsük a szeretteinket; nincs helyes vagy helytelen módja a gyásznak. – Felkúszott a kezem a mellén, a kulcscsontjára tettem a tenyeremet. – Csak megtesszük, amit lehet, akkor is, ha sokszor nem elég. Azzal, hogy magadat okolod, nem változtatsz a múlton; csupán az energiádat pazarlod, amit a jelenre kéne fordítanod. Nézd meg, hol vagy: eljöttél ide. Még nem késő.

Csókot nyomott a fejemre.

– Aznap, amikor kirobbant a botrány Geralddal, felhívtak a kórházból. Azt mondták, hogy nem túl jók a kilátásai. A jelek szerint apa látni akart. Ezt többször is mondta. Követelte, hogy hívjanak fel. – Elhallgatott, én pedig a haját cirógattam a tarkóján. Éreztetni akartam vele, hogy itt vagyok, meghallgatom, vigyázok rá. – Mintha minden a helyére zökkent volna, és hirtelen nemcsak őt értettem meg úgy, mint azelőtt soha, hanem rám tört a késztetés, hogy eljöjjek hozzá. Nem azért, hogy bocsánatot kérjek, vagy helyrehozzam a kapcsolatunkat, hanem hogy legalább elbúcsúzzam tőle. És tudtam, hogy talán ez az utolsó lehetőségem.

– És sikerült? Elbúcsúztál tőle?

– Amint megérkeztem, bementem hozzá, az volt a szándékom, hogy megteszem. Elbúcsúzom, kisétálok onnan, és várok. De aztán… valahogy elkezdtem beszélni hozzá. Mindent elmondtam neki, amit a távol töltött évek során nem volt alkalmam. Nem volt magánál. Az sem biztos, hogy hallott engem, ennek ellenére folytattam. Nem bírtam abbahagyni. Csak beszéltem és beszéltem, Lina. Mindent elmeséltem neki. Azt sem tudom, meddig voltam odabent. És fogalmam sincs, volt-e értelme, mert lehet, hogy egyetlen szó sem jutott el hozzá, mindenesetre megtettem.

– Helyesen tetted, amor. – Végighúztam az ajkaimat a nyakán. – Nagyon helyesen.

Aaron beleolvadt az érintésembe.

– Néhány órája azt mondták, hogy ma egy kicsit jobb az állapota. Hogy talán valamivel több ideje maradt. Nem tudják, hogy napok, hetek vagy hónapok. De reménykednek. – A mellkasa lesüllyedt, a karjai kevésbé kétségbeesetten csimpaszkodtak belém. – Én is reménykedem.

Megszólalt egy hang, valahol a váróterem túloldalán. Kidurrantotta a buborékunkat.

– Mr. Blackford?

Mindketten megfordultunk, és felnéztünk. Egy ápolónő állt néhány méterre tőlünk, az arcán udvarias és megnyugtató mosollyal.

– Igen? – szólt Aaron, és kihúzta magát a széken.

– Végre felébredt. Most már bemehet hozzá. – Az ápolónő zsebre dugta a kezét. – Csak pár percre, rendben? Pihennie kell.

Kihámoztam magam a karjaiból, letettem a lábam a padlóra, felálltam, és félreléptem Aaron útjából, hogy követhesse az ápolónőt. Ő is felegyenesedett, még mindig a váróterem ajtaja felé nézett.

– Rendben, megyek – szólt szinte szórakozottan. Mielőtt azonban elindult volna, visszafordult hozzám. – Velem jönnél, kérlek?

Nagyot dobbant a szívem, a válasz hangosan és tisztán csendült fel a fejemben. Bárhová veled mennék, ahová csak akarod.

– Igen, persze hogy megyek.

Meg sem vártam, hogy a kezét nyújtsa felém. Én magam kaptam a keze után, s szorosan és vigasztalóan tartottam, ahogy követtük az ápolónőt a kórterembe, ahol Aaron apja várt minket. Amikor beléptünk, nem tudtam, mire számítsak. Talán fel kellett volna készülnöm útközben, és amikor rájöttem, hogy ezt elmulasztottam, inamba szállt a bátorságom. Ő Aaron utolsó élő családtagja, és ma találkozni fogok vele. Engem… egy kicsit megriasztott a pillanat súlya. Azt kívántam, bárcsak más körülmények között ismerkednénk meg, bárcsak több időm lenne, bárcsak tudnám, mit mondjak neki, hogyan kezeljem ezt a helyzetet, hogy minden a lehető legjobban alakuljon.

Ám erre már nem maradt idő. Csupán ennyi adatott nekünk. Ennyi maradt Aaronnak és az apjának. És igaz, hogy megijedtem és zavarba jöttem, mégis megindított, hogy Aaron meg akarta osztani velem a pillanatot.

– Itt van valaki, aki nagyon szeretné látni magát, Richard – szólt be az ápolónő a szobába, majd ránk pillantott. Richard szélesebben mosolygott. – Pár perc múlva visszajövök, rendben?

Aaron közelebb lépett, én pedig kicsit lemaradtam mögötte. Hagytam, hogy egyedül az övé legyen ez a pillanat.

– Fiam – szólt az ágyon ülő férfi érdes hangon. Rápillantottam, és felismertem az arcán a jól ismert vonásokat. A markáns állat, az összevont szemöldököt, a határozottságot és a magabiztosságot. Mind ott volt, bár halványan és megkopva. – Még itt vagy – csodálkozott Aaron apja. Meglepettnek tűnt.

– Apa – hallottam Aaront, és megszorította a kezem. – Persze hogy itt vagyok. És hoztam valakit, akit szeretnék bemutatni neked.

A kék szempár, amely felénk fordult az ágyról, most kíváncsian nézett Aaron mögé.

– Helló, Mr. Blackford. – Rámosolyogtam, és éreztem, hogy Aaron elengedi a kezem, s átkarolja a vállamat. – Catalina vagyok, nagyon örülök, hogy végre megismerhetem.

Aaron apja nem viszonozta a mosolyt, nem egészen. A tekintete azonban másról mesélt. Pont, mint a fia oly gyakran. Mindent magába fojtott.

– Hívj Richardnak, kérlek. – Az arcomat fürkészte, és lassan felcsillant valami a szemében, ami csodálkozáshoz hasonlított. – Ő az, fiam?

Meglepett a kérdés, ezért Aaronra pillantottam. Ugyanolyan csodálkozva nézte az apját. Majd megenyhült az arca.

– Nem tudtam, hogy hallasz – válaszolta elgondolkozva. Azután közelebb húzott, mintha már ösztönösen szorítana magához. – Igen, ő – válaszolta hangosabban, mire elakadt a lélegzetem. – Ő az, akiről annyit meséltem.

Aaron lepillantott rám, a szeme csillogott a neoncsövek fényében.

– A te Theád – mondta Richard átszellemült hangon.

Thea. Így hívták a feleségét. Aaron anyukáját.

Az arcán végre megpillantottam a mosolyt, amit korábban elfojtott. Halvány és erőtlen volt, de elég ahhoz, hogy nekem is mosolyt csaljon az arcomra.

– Tarts ki mellette, fiam… Amíg az idő engedi.

– Kitartok. – Aaron szavai simogatásként értek. – Amikor felnéztem rá, láttam, hogy a kék szempár olyan odaadással mosolyog le rám, amilyet még sosem tapasztaltam, s nem hittem volna, hogy egy nap részem lehet benne. Olyan melegséggel, hogy beleremegett a szívem, mely minden mellette töltött pillanattal egyre hevesebben lüktetett. Aaron egy lehetőségekkel teli világ ragyogásával és káprázatával tekintett le rám. Ígéret csillant a szemében. – Ő az, aki mellett le akarom élni az életemet. Nem fogom egyhamar elengedni.

UTÓHANG

Egy évvel később

C atalina! – A mély hang, amely az elmúlt tizenkét hónapban számtalanszor álomba ringatott, és a testem minden porcikáját lángra gyújtotta, a fülembe hatolt. Kiejtettem a tollat a számból, nagyot csattant a tölgyfa tárgyalóasztal fényes felületén. – Várom a válaszodat, Catalina.

Kihúztam magam, belenéztem a kék szemébe, és a torkomat köszörültem. A fenébe! Teljesen elkalandozott a figyelmem.

– Igen, igen… öhöm. A válaszom. Egy pillanat, Mr. Blackford – hadartam. – Hadd gondoljam végig még egyszer!

Láttam, hogy felfelé görbül a szája széle, és olyan érzelem csillan a szemében, amit már nagyon jól ismerek. A szívem kihagyott egy ütemet. A jelek szerint nem tudok nem reagálni ennek a férfinak a mosolyára. Bármilyen halvány legyen is.

– Rosie, ha lennél szíves segíteni Catalinának, amíg még egyszer végiggondolja – mondta, és felvonta a szemöldökét. – Mindenkinek dolga van, és értékelném, ha öt percen belül le tudnánk zárni a megbeszélést.

– Természetesen – bólintott a legjobb barátnőm, és egyben az új csoportvezetőnk, a jobb oldalamról. – Biztos vagyok benne, hogy Lina rendkívül alaposan jegyzetelt.

– Bizony, ahogy mondod – erősítettem meg, és amikor rásandítottam, láttam, hogy elvörösödik.

Még mindig nem voltunk képesek tisztességesen hazudni.

Felvillantottam egy bizonytalan mosolyt, és hangtalanul eltátogtam egy köszit.

Aaron mélyet sóhajtott.

Türelmetlen és dögös, kék szemű méregzsák. Szerencséje, hogy fülig szerelmes vagyok belé.

– Aaron azt javasolja, hogy most, hogy Linda és Patricia visszajöttek a szülési szabadságról, esetleg átkerülhetne valaki a csapatodból Héctorhoz – magyarázta Rosie, és a kinyitott határidőnaplóval babrált. – Hogy átmenetileg pótolja a helyemet, most, hogy én vezetem Gerald csapatát, miután… távozott a köreinkből.

A kimerítő és hosszúra nyúlt HR-es vizsgálat eredményeként Sharon számos szexuális visszaélésre derített fényt, amelyek következményeként Geraldot végül elbocsátották. Aaron, a részlegvezetőnk – és a szívem csücske – nem habozott, és amint Gerald kitette a lábát az InTech épületéből, Rosie neve azonnal az asztalra került a megüresedett pozícióra. Mielőtt észbe kaphattunk volna, már az előléptetését ünnepeltük.

– Szerinted megoldható, Catalina? – kérdezte a jövendőbeli férjem. Nem mintha megkérte volna a kezem, még nem.

Sejtettem, hogy hamarosan sort kerít rá, de az is lehet, hogy megelőzöm, és előbb húzok gyűrűt az ujjára, mint ő az enyémre. Ennyire türelmetlen voltam.

– Száz százalékig – válaszoltam, és lefirkantottam egy feljegyzést a jegyzetfüzetembe. Ezúttal tényleg. – Átszervezem az embereket, és kiderítem, hogy ki a legalkalmasabb Héctor csapatába.

Az öreg felsóhajtott.

– Kösz, Lina. Rosie helyét valójában senki sem tudja pótolni. – Összehúzta magát, és szomorkásan mosolygott. – Már sejtettem egy ideje, hogy hamarosan elveszítem. – Vállat vont, felragyogott a mosolya, és a barátnőmre pillantott, egykori csoporttársára. – Igazán büszke vagyok rád, Rosie.

– Köszönöm – mondta Rosie elérzékenyülve. Megköszörülte a torkát. – De most már elég legyen! Milyen szakszerűtlen lenne, ha rögtön az első megbeszélésemen elbőgném magam.

Becsukódott egy jegyzetfüzet.

– Helyes, akkor ezt elintéztük – zárta le Mr. Méregzsák. Amikor felpillantottam rá, épp a hátam mögötti faliórát nézte. – Vége a megbeszélésnek. Van még…

– Aaron – szólalt meg Kabir remegő hangon –, mi lesz a…

– Sajnálom, már hivatalosan is szabadságon vagyok. – Aaron legyintett. Bizony, mindketten szabin voltunk. Csupán egy fél napig, ám sokáig kellett győzködnöm, úgyhogy ezt mindenképp sikernek könyveltem el. – Kénytelen lesz hétfőig várni. Kellemes hétvégét mindenkinek! – Visszatolta a széket, és felállt, megajándékozott a felsőteste látványával.

Gondolatban felsóhajtottam. Boldogan. Végre csak az enyém! Mindez egyedül az enyém, és ami a legjobb, hogy az erős és kitartó szív, amely hűséggel, önzetlenül és tisztességgel dobog ebben a kőkemény mellkasban, az is az enyém.

– Catalina?

Felriadtam a révedezésből, és én is felpattantam, majd gyorsan összeszedtem a cuccaimat.

– Jövök már, jövök.

Odaléptem Aaronhoz, aki az ajtóban várt.

Halkan megjegyezte:

– Elképesztően szórakozott vagy ma.

Épp vissza akartam vágni, ám ahogy azzal a mélységes aggodalommal nézett rám, amivel mindig meg tudta olvasztani a szívemet, elhalt a nyelvemen a replika.

– Mert elképesztően szórakoztató vagy – súgtam vissza. Elhomályosult a pillantása, és láttam, hogy szíve szerint rám vetné magát. De a munkahelyünkön voltunk, ahol mindig profiként viselkedtünk. Nem azért, mert muszáj volt, mivel mindenki tiszteletben tartotta a kapcsolatunkat, hanem mert így döntöttünk. Ezért biztonságosabb témára váltottam. – Egy kicsit ideges vagyok.

– Tudom – ismerte el, ahogy elindultunk a folyosón, kezünkben a megpakolt laptoptáskánkkal, amelyet elhoztunk a megbeszélésre. – A csomagjaink már a kocsiban vannak, úgyhogy éppen időben érünk ki a reptérre ahhoz, hogy felvegyük őket. – Beléptünk az üres liftbe, Aaron odaállt mellém, és összeért a karunk. – Korábban megnéztem, menetrend szerint érkezik a gépük – magyarázta, ahogy bezáródtak a fémajtók.

– Köszi – sóhajtottam fel, és ösztönösen közelebb húzódtam. – De azért egy kicsit ideges vagyok. Most először járnak az Egyesült Államokban, és mindenki jön. Túl sok Martín lesz egyetlen repülőgépen ahhoz, hogy minden simán menjen. Mi van, ha túl hosszú a repülőút abuelának? Mi van, ha apa elfelejtette bevenni a piruláját az idegességére? Tudod, hogy a FaceTime-on kellett elmagyaráznom neki, hogyan állítsa be az emlékeztetőt a telefonján, hogy bevegye, de még így is valószínűleg csak lekapcsolta, és elfelejtette. És attól is félek, hogy mit pakolhatott mamá a bőröndjébe. Emlékszel, hogy meséltem, hogy egyszer azt akarta, hogy egy egész pata de jamónt vigyek haza a kézipoggyászomban? Az egy disznó lába, Aaron! Mi van, ha valami illegális terméket hoz magával, és a vámosok azt hiszik, hogy megpróbál becsempészni valamit a…

Hirtelen megállt a lift.

Majd Aaron ajka az ajkaimra tapadt, és a váratlan csók azonnal elhallgattatott. Lefegyverzett. Felszabadított. Beleolvadtam a csókba, még a lábaim is beleremegtek. Nem tudtam megállni. Aaron mindig ilyen hatással lesz rám, ezt jól tudtam.

– Bébi – lihegte az ajkaimba. – Ne hergeld magad! – Újra megrohamozta a számat, és körém fonta a karjait. A teste gyengéden hozzápréselt a hűvös felülethez.

– Maga állította meg a liftet, Mr. Blackford? – Kifulladtnak tűnt a hangom, de nem érdekelt.

Aaron tökéletesen tudatában volt annak, hogy milyen hatással van rám, és ezt én is így akartam. Egyikünk sem szeretett volna kimondatlanul hagyni semmit. Többé soha.

– Igen. – Végighúzta az ajkait az államon. – Maradt három percünk, hogy kiűzzük a gondokat a fejedből, mielőtt értesítik a recepciót. – A szája lefelé vándorolt a nyakamon, meleg tenyere a derekamra hullt.

Szétnyíltak az ajkaim.

– Ó! Oké – motyogtam, amíg érzékeny bőrömet harapdálta. Forrt a vérem, és egyes testrészeim figyelmet követeltek. – Ez jól hangzik.

– Gondoskodtam arról, hogy apád magával hozza a piruláit, amikor telefonon beszéltünk, mielőtt elindultak otthonról. – Aaron keze elindult felfelé, a melleimhez. – Cristina csak néhány pácolt hússzeletet hoz – folytatta, és a lábaim közé szorított a lábát. – Nem volt könnyű, és lehet, hogy tettem néhány ígéretet, amit nem kellett volna, de kompromisszumot kötöttünk. – Halk kuncogás tört fel belőlem, aztán torkomon akadt a nevetés, amikor hozzám dörgölte a csípőjét. – Abuela rendben lesz; szívós asszony. Vagy már elfelejtetted, hogy tavaly karácsonykor úgy kellett leparancsolnom a táncparkettről? – Beleharapott a fülcimpámba. – Isabel sincs veszélyben a terhessége miatt; Gonzalo felhívta a légitársaságot, hogy megkérdezze. Kétszer.

Felnyüszítettem, annyira élveztem, ahogy Aaron körülölel – a melegét, az erejét, a bőrömnek csapó leheletét és a hangját –, és azt is, hogy mennyi érzés volt a szavaiban és a cselekedeteiben. Hogy milyen sok szeretet és odaadás volt bennük, benne.

– Őrület, mennyire rajong érted a családom – jegyeztem meg, és megragadtam a karját, ahogy végigfutott a testemen a kielégítetlen szükség. – Olyan vagy, mint egy Martín-szelídítő. Hogy voltál képes erre?

– Azt hittem, csak a vak szerencsének köszönhetem, hogy sikerült meggyőznöm őket arról, komolyak a szándékaim veled, miután bevallottuk az igazságot a mi kis alkunkról, de lehet, hogy ha Martínékról van szó, akkor tudok bánni a szavakkal – suttogta, mintha ez valami óriási titok lenne. – Persze egy bizonyos Martínnal kapcsolatban szeretném azt hinni, hogy ennél többre is képes vagyok.

Végighúztam a kezem erős karjain, fel az izmos vállakon, és megfogtam a nyakát.

– Képes bizony – mormoltam. – Én is rajongok érted. Megbecsüllek. Szeretlek. Akarlak. Szükségem van rád. – Közelebb húztam magamhoz.

– Most ki az, aki elképesztő? – suttogta.

Válasz helyett hozzádörgöltem magam edzett testéhez, gyorsan, de erőteljesen. Felnyögött.

– Nézzenek oda, hogy tudsz incselkedni! Micsoda rajongó és elképesztő nőszemély került a kezeim közé.

– Mennyi időnk maradt? – Begörbítettem a hátam, és egymáshoz préseltem a mellünket.

Hangosan felsóhajtott.

– Egyáltalán nem elég ahhoz, amit tenni akarok. – A tenyere lecsúszott a fenekemre, mintha nem bírná megállni. Birtoklóan belemarkolt, nyomatékosítva a szavait. Elhalkult a hangja. – Szavamat adom, hogy később pótoljuk. Amint kettesben maradunk a szobánkban.

Aaron szenvedélyesen megcsókolt, hang nélkül ígérve mindazt, amit később tenni fog velem: akkor, amikor pár óra múlva végre megérkezünk a házba, amelyet Montaukban béreltünk ki a hétvégére, és kényelembe helyeztük a családunkat.

– Oké. – A tenyerembe vettem az arcát, és egy utolsó csókot leheltem az ajkaira. – Beszéltél már apáddal?

Aaron vonakodva kihámozta magát a karjaimból, és megnyomta a sárga gombot a panelen. A lift folytatta az útját lefelé.

– Igen, ma korábban – vallotta be szinte óvatosan, mint mindig, amikor szóba került Richard. – Tudtam, hogy Aaron még nem szabadult meg teljesen a lelkét nyomasztó bűntudattól, de apa és fia nagy utat tettek meg. És mindketten tisztában voltak azzal, hogy Richardnak nem sok ideje maradt. Az elmúlt év már önmagában óriási ajándék volt. – Marthával néhány óra múlva megérkeznek a házba. – Martha, az ápoló volt a másik ajándék, akit egyenesen az égből küldtek. Csodálatosan bánt Richarddal, és mindenről tájékoztatott minket. Maradéktalanul megbíztunk benne, rendíthetetlen támogatása és társasága nem csupán Aaront és engem nyugtatott meg, hanem Richardnak is vigaszt nyújtott. – Majd megint beszélek velük, amíg a családodra várunk a reptéren.

Kinyílt a liftajtó, és egyszerre léptünk ki a felvonóból.

– Minden rendben lesz, amor – mondtam neki, s megszegve a saját szabályaimat, az előcsarnok kellős közepén megfogtam a kezét. – Apád egy darabban megérkezik Montaukba, és mindenkit imádni fog. Ahogy őt is imádni fogja mindenki.

Megszegve a saját szabályait, Aaron az ajkaihoz emelte a kezemet, leheletfinom csókot nyomott az ujjaimra.

– Igen, bébi – suttogta csak nekem. – Mindig minden rendben lesz, bármi történjék. És tudod, miért?

Kiléptünk az épületből New York fojtogató nyári levegőjére.

– Miért?

– Mert te meg én együtt vagyunk. – Rám mosolygott, és mély meggyőződéssel nézett rám. Az övé volt a szívem. A szerelmem. Az egész világom. Biztosan és maradéktalanul. – És nem számít, milyen nehézség adódik, amíg mi itt vagyunk egymásnak. – Felragyogott az arcán az a tipikus, csak nekem szóló aaroni mosoly, amely mindig megdobogtatta a szívemet. – Együtt vagyunk, és még nagyon sokáig együtt leszünk.

A szerzőről

Elena spanyol írónő, vállaltan és reménytelenül romantikus, s Mr. B. legnagyobb megrökönyödésére büszke könyvgyűjtő. Miután éveken át falta a történeteket, és posztolta – na jó, világgá kürtölte – a véleményét róluk az Instagramján (@thebibliotheque), végül rászánta magát a nagy ugrásra, és nekilátott, hogy megírja a sajáját.

Mivel nem egy nagy kalandor, vegyészmérnöki végzettsége van, és ő a Monica a barátai között, ez a könyv az eddigi legizgalmasabb és legijesztőbb projekt, amelybe valaha is belevágott. Talán még most is a körmét rágja, amikor te ezeket a sorokat olvasod. A fenébe is, nyilván totál ki van akadva. De ne izgulj, ez csak egy kis – remélhetőleg egészséges – lámpaláz!

Mindenesetre már alig várja, hogy megoszthassa veled az álmait – hogy talán együtt álmodozzatok a boldog befejezésekről, és ki tudja, kicsit belehabarodjatok a szerelembe. Hiszen pont ez a lényeg, nem igaz?

www.authorelenaarmas.com

facebook.com/authorelenaarmas

twitter.com/elenaarmasbooks

instagram.com/thebibliotheque

goodreads.com/authorelenaarmas

pinterest.com/thebibliotheque

Köszönetnyilvánítás

Csak azért tarthatod most a kezedben ezt a könyvet, mert egy rendkívül különleges illető nekem szegezte a kérdést: „Elena, miért nem adod ki? Muszáj!” Őszintén szólva meg voltam győződve arról, hogy elment a józan esze (néha még mindig így gondolom), ám azt is hiszem, egy másik ember hite és bátorítása elég lehet ahhoz, hogy megkockáztassuk az ugrást, és valóra váltsuk az álmainkat. Ella, nélküled ez a könyv nem jöhetett volna létre. Ha tehetném, oldalakat írnék arról, hogyan váltál életem kirakós játékának nélkülözhetetlen és óriási darabjává. De erre úgy forgatnád a szemeidet, hogy aztán mehetnék meglátogatni téged a sürgősségin. Ezért annyit mondok: köszönöm. Szívem mélyéből köszönöm neked. Minden bátorító szavadat, minden tanácsodat, minden egyes percet a videochaten töltött órákból, minden túlzást, minden „Fogd be!” felszólítást, és mindenekelőtt a felbecsülhetetlen barátságodat.

Cris y Ana… tías, lo he hecho. Gracias por estar ahí para mí desde que éramos unas mocosas insoportables que se creían súper alternativas. Me habéis animado (y psicoanalizado, seamos claras) hasta que me he lanzado a seguir mis sueños. Por ello, siempre seréis parte de ellos. Vuestra amistad lo significa todo, ya lo sabéis.

Erin, tartozom neked egy vallomással. Aznap, amikor hanyagul megkérdeztem, hogy lennél-e a béta-olvasóm, lazaságot színleltem, pedig már csak egy hajszál választott el attól, hogy elveszítsem a fejem. De a fenébe is, belementél, és ahogy nemrég mondtad, végül kiderült, hogy igazán jó csapat vagyunk. Ez a regény ma nem ugyanaz lenne, ha nem te lettél volna a béta-olvasóm – képzeld csak el, hogy utálná mindenki Gonzalót! Köszönöm, Erin! Nagyon remélem, hogy ez még csak az első volt a sok közül.

Cristina, olyan jó voltál hozzám. A kedvességed és a feltétel nélküli támogatásod a világot jelentette számomra. El sem tudom hinni, hogy azelőtt hozzád fordultam romantikusregény-ajánlásokért, most pedig az én könyvemről írt csodálatos és lenyűgöző kritikád miatt pironkodom. Köszönöm, hermosa! Életmentő voltál, egy igazi sztár, a segítséged mindent megváltoztatott. Esküszöm, a kedvedért megírom a létező legtüzesebb regényt egy Cavill-szerű hőssel a főszerepben. Ezt nyugodtan veheted ígéretnek.

Mr. B., remélem, vettél nekem virágot a megjelenés napján. Egy virágüzlettel szemben lakunk, úgyhogy ez (szó szerint) nem lehet olyan nehéz. Tudom, hogy nem könnyű velem, amikor stresszelek, és az elmúlt hetekben elég ideges voltam. Szóval ez a legkevesebb, amit megtehetsz, nem gondolod? Sütök neked egy tortát. Légyszi…

Jovana, te jó ég, bele sem merek gondolni, mennyi munkát testáltam rád! A varázslatod nélkül ez a könyv nem lenne ugyanaz. Köszönöm!

Minden bloggernek és könyves instásnak, aki szurkolt nekem, üzenetet küldött, és megajándékozott a bizalmával, támogatásával: megrengetitek a világomat, a föld összes virágját és tortáját megérdemlitek. Jóságos ég, srácok! Nélkületek mindez nem lett volna lehetséges. Hálás vagyok nektek.

És végül hozzád, az olvasómhoz szólok: köszönöm, hogy adtál egy esélyt. Tudom, hogy kezdő vagyok, és ez az első és tökéletlen szárnypróbálgatásom, de őszintén remélem, hogy elnyerte a tetszésedet. Remélem, maradsz még egy kicsit. Mert, ahogy Joey mondaná, nélküled az egész „csak mú”.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Utóhang

A szerzőről

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Great Vibes – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0