Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Elena Armas: The American Roommate Experiment

Copyright © 2022 by Elena Armas

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

All rights reserved.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023

© XXI. Század Kiadó, 2023

Borító design © Simon & Schuster

Borító képek © Adobestock

ISBN 978 963 568 338 3

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Helfrich Judit

Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Mindenkinek, aki az igaz szerelmet hajszolja:

legyetek türelemmel.

A szerelem egy díva.

Csak a hatásos belépőre vár.

ELSŐ FEJEZET

Rosie

Valaki éppen próbált betörni a lakásomba.

Oké, rendben. Tulajdonképpen nem is az én lakásom volt, csak egy lakás, amelyben pillanatnyilag tartózkodtam. Ez azonban mit sem változtatott a tényeken. Mert ha valamit megtanultam, amikor New York kétes városrészeiben éltem, az az volt, hogy aki nem kopogtat, az nem várja meg, hogy beengedjék.

Első számú bizonyíték: a kitartó zörgés a – szerencsére zárt – bejárati ajtónál.

Amikor a hang elhallgatott, ki tudtam fújni a levegőt, amit addig visszatartottam.

Meredten bámultam a zárat, és vártam.

Jól van. Talán tévedtem. Lehet, hogy csak az egyik szomszéd vétette el az ajtót. Bárki áll is odakint, végül biztos bekopog, és…

Hirtelen mintha az ajtónak csapódott volna egy test, összerezzentem, és hátraugrottam.

Nem.

Nem kopogott. Nyilván nem is a szomszéd volt.

Hiába nyeltem a levegőt, nem jutott el a tüdőmbe az oxigén. De a fenébe is, igazán nem hibáztathattam a tüdőmet. Sőt még az agyamat sem, amiért nem volt képes ellátni az olyan alapvető funkciókat, mint a légzés, egy ilyen nap után…

Pár órával ezelőtt az én lakályos és gyönyörűen karbantartott albérletem, amelyben öt éve éltem, gyakorlatilag rám dőlt. Szó szerint. És most nem egy kis repedésről beszélek a plafonon, meg némi lehulló porról.

A mennyezet egy része megadta magát, és leomlott. Leomlott. A szemem láttára. Kis híján a fejemre zuhant. Elég nagy lyukat hagyott ahhoz, hogy tisztán lássam a felső szomszédom, Mr. Brown intim testrészeit, amikor lenézett rám. És ezzel értesültem valamiről, amiről soha nem kellett volna és nem is akartam tudni: hogy középkorú szomszédom semmit sem visel a köntöse alatt. A világon semmit.

A látvány legalább annyira lesokkolt, mint a cementdarab, amely majdnem eltalált a kanapé felé menet.

Most meg ez. Egy betörés. Miután magamhoz tértem annyira, hogy összeszedjem a cuccaimat – Mr. Brown figyelő tekintete, illetve a még mindig szabadon himbálózó… testrészei alatt –, és eljutottam az egyetlen helyre, amely ebben a váratlanul előállt szituációban eszembe jutott, most meg valaki rám akarja törni az ajtót.

Fojtott, idegen nyelvű szitkozódás hallatszott, és tovább ostromolták a zárat.

Ó, a fenébe!

Több mint nyolcmillió ember él New Yorkban, de persze pont engem kell kirabolni, igaz?

Megfordultam, és lábujjhegyen eltipegtem a stúdiólakás ajtajától, amelyben meghúzni szándékoztam magam, míg az otthonom romokban van. Körbenéztem az ismerős térben, felmérve a lehetőségeimet.

A lakás nyitott belső terének következtében még egy tisztességes búvóhely sem akadt idebent. Az egyetlen ajtóval ellátott helyiségben, a fürdőszobában pedig zár sem volt. Ahogy nem akadtak fegyverként használható tárgyak sem, leszámítva egy csorba kerámia gyertyatartót, egy lusta „Csináld magad!” vasárnap végtermékét, no meg az imbolygó bohó állólámpát – bár nem voltam benne biztos, az utóbbi is beválna. Szóba sem jöhetett, hogy az ablakon át meneküljek, tekintve, hogy a második emeleten voltam, és nem volt tűzlépcső.

Most már tisztábban kivettem a kintről beszűrődő frusztrált káromkodást, és a nagy sóhajt, amely a számomra ismeretlen vagy érthetetlen, mély, zengő hangon kiejtett szavakat követte.

Majd kiugrott a szívem, a halántékomhoz emeltem a kezemet, hogy megpróbáljam visszatartani a kitörni készülő pánikot.

Lehetne rosszabb is, vigasztaltam magam. Bárki van odakint, nyilvánvalóan nem ez az erőssége. Mármint a betörés. És fogalma sincs arról, hogy itt vagyok. Amennyire ő tudja, üres a lakás. Így nálam van az…

Egy értesítés érkezett a telefonomra; hangos és éles csilingeléssel törte meg a csendet.

És ezzel elárulta a jelenlétemet.

A francba.

Összerezzentem, és a konyhasziget felé nyúltam a készülékért. Nem lehetett messzebb három-négy lépésnél. Ám az agyam, amely még mindig küszködött az olyan alapvető funkciókkal, mint hogy miképpen kéne hármat-négyet lépni előre, rosszul mérte fel a távolságot, és csípővel nekimentem az egyik bárszéknek.

– Ne, ne! Ne! – szaladt ki a számon nyöszörgés kíséretében, és odakaptam. De hiába. Ugyanis…

A bárszék felborult.

Lecsukódott a szemhéjam. Mintha az agyam meg akart volna kímélni legalább a felfordulás látványától.

A fülsiketítő csattanást néma csend követte, ami egy pillanatra a nyugalom látszatát keltette a szobában.

Kinyitottam az egyik szememet, és az ajtóra sandítottam.

Talán még jobb is így. Lehet, hogy a zaj elijesztette… az illetőt? Illetőket? El…

– Halló! – szólt a mély hang az ajtó túloldaláról. – Van itthon valaki?

A francba!

Kihúztam magam, és a lehető leglassabban megfordultam. Még mindig volt rá esély, hogy…

A csilingelés, amit beállítottam annak a hülye motivációs alkalmazásnak a csengőhangjaként, amelyet korábban letöltöttem, másodjára is felharsant a lakásban.

Jézus! De nehéz napom van… Karma, végzet, sors, balszerencse, vagy valami mindenható entitás, akit nyilvánvalóan felbosszantottam. Talán még Murphy és a hülye törvénye is.

Végül felkaptam a telefont, hogy lenémítsam a nyavalyást.

Önkéntelenül elolvastam a képernyőn megjelenő, inspirálónak szánt idézetet: „HA A LEHETŐSÉG NEM KOPOGTAT, ÉPÍTS EGY AJTÓT.”

– Ez komoly? – suttogtam.

– Hallottam, tudod? – közölte a betörő. – A telefont, majd a csattanást, aztán megint a telefont. – Szünet. – Jól… jól vagy odabent?

Összevontam a szemöldökömet.

Potenciális betörő létére igazán figyelmes.

Folytatta:

– Tudom, hogy van bent valaki. Hallom a lihegésedet. – Felháborodottan felhördültem. Nem szokásom lihegni. – Na jó, ide hallgass… – mondta a betörő egy kuncogás kíséretében.

Kuncogás! Csak nem nevet?! Rajtam?!

– Én csak…

– Nem, te hallgass! – csattantam fel remegő hangon. – Nem érdekel, miben mesterkedsz. Én… én… – Úgy álltam ott, mint egy mamlasz, semmit sem csináltam. De ennek már vége. – Hívom a zsarukat.

– A zsarukat?

– Pontosan. – Remegő ujjakkal feloldottam a képernyőzárat. Elegem volt ebből a… ebből a… szituból. A fenébe is, mára mindenből elegem volt. – Maradt pár perced, hogy eltakarodj, mielőtt ideérnek. Itt van a sarkon a rendőrőrs. – Nem ott volt, de bíztam benne, hogy ezt nem tudja. – Úgyhogy a helyedben én pucolnék. – Tettem egy icipici, óvatos lépést az ajtó felé, majd megálltam, vártam a reakcióját. Menekülő léptek zajában reménykedtem. Sajnos hiába. – Hallod, amit mondok? – kiáltottam, majd erélyesebben hozzátettem: – Vannak ám barátaim a New York-i rendőrségen. – Nem voltak. Maximum Al bácsikám, aki biztonsági őrként dolgozott egy vállalatnál az Ötödik sugárúton. De úgy tűnt, hogy ez sem hatotta meg a betörőt, mert a kijelentésemre makacs hallgatás volt a válasz. – Jól van, legyen, ahogy akarod. Én figyelmeztettelek. Most pedig telefonálok, úgyhogy rajtad áll, te… anya…szomorító… dübörgő betörő!

– Mi van?!

Szerencsétlen és fenyegetőnek korántsem tekinthető szóválasztásomat figyelmen kívül hagyva kihangosítottam a hívást, és néhány másodperccel később felzengett a segélyhívó diszpécser hangja a lakásban.

– Kilenc-tizenegy, mi a vészhelyzet?

– He… – Megköszörültem a torkomat. – Helló. Valaki… be akar törni a lakásba, amiben tartózkodom.

– Egy pillanat, te komolyan betelefonálsz? – kiáltott fel a betörő. Majd hozzátette: – Ó, oké. Vagy úgy. – Újabb kuncogás következett.

És megint kuncog. Tényleg ennyire nevetségesnek találja ezt az egészet?

– Ez csak egy vicc.

Kitört belőlem a felháborodás.

– Vicc?!

– Halló! – recsegett a telefonom hangszórójából. – Hölgyem! Ha ez nem vészhelyzet…

– Már hogyne lenne az! – vágtam rá gyorsan. – Ahogy mondtam, azért hívom, hogy betörést jelentsek.

A betörő közbeszólt, mielőtt a diszpécser válaszolhatott volna:

– A folyosón állok. Hogy törtem volna be? Még be sem jutottam.

Most, hogy már nem csak egy-két szót mondott egyszerre, tisztábban hallottam az akcentusát. Ismerősnek tűnt, ahogy kiejtette a szavakat, és valahol a fejemben megszólalt egy csengő. Ám jelen pillanatban nem volt időm vagy energiám holmi csengőkkel foglalkozni.

– Betörési kísérlet – pontosítottam.

– Rendben, hölgyem – felelte a diszpécser. – Kérem, adja meg a nevét és a lakás címét.

– Értem már – szólt a betörő, olyan hangosan, hogy ösztönösen hátraugrottam. – Ez egy olyan átverés. Láttam a műsort a tévében odahaza. Hogy is hívják azt a fickót? A műsorvezetőt… Akinek olyan jó a frizurája. – Szünet. – Na mindegy. – Újabb szünet. – Sikerült! Igazán jól átvertél. Látod, nevetek – tette hozzá, majd kacagásban tört ki, és én kis híján kiejtettem a telefont a markomból. – Most már kinyitnád végre az ajtót? Éjfél is elmúlt, és hullafáradt vagyok. – Már nem nevetett. – Mondd meg neki, hogy irtó vicces volt! A világ legjobb átveréseként fog bevonulni a történelembe.

Mondjam meg neki?

Kinek?

A homlokomat ráncoltam, lehalkítottam a hangomat, és egyenesen a telefonba beszéltem.

– Hallja? Szerintem ez becsavarodott.

– Becsavarodtam?! – méltatlankodott a betörő. – Nem csavarodtam be, csak… kimerültem. – Az ajtó túloldalán hangos puffanással a földre zuhant valami, és imádkoztam, hogy ne a betörő legyen az, mert nem voltam felkészülve arra, hogy mindennek tetejébe még egy eszméletlen emberrel is foglalkoznom kelljen.

– Hallottam – közölte a diszpécser. – És hölgyem, én…

– Eltévesztettem az ajtót, vagy ilyesmi? – szakította félbe a betörő.

Eltévesztette… az ajtót?

Erre felfigyeltem.

– Hölgyem – recsegte a segélyhívó diszpécser. – Kérem a nevét és a címét.

– Rosie – vágtam rá gyorsan. – Rosalyn Graham a nevem, és… és, nos, gyakorlatilag ez nem az én lakásom. A legjobb barátnőmnél vagyok. Jelenleg nincs itthon, nekem pedig… kellett egy hely, ahol meghúzhatom magam. De természetesen nem törtem be. Saját kulcsom van.

– Nekem is van kulcsom! – tette hozzá a betörő.

Motoszkálni kezdett valami a fejemben.

– Képtelenség. – Szinte lyukat fúrtam az ajtóba a tekintetemmel. – Nálam van az egyetlen létező pótkulcs.

– Miss Graham! – A diszpécser hangja bosszúsan recsegett. – Kérem, hagyja abba az interakciót az ajtaja előtt álló személlyel, és ossza meg velem a tartózkodási helyét. Kiküldünk egy egységet, hogy felmérje a helyzetet.

Épp nyitottam a számat, de mielőtt bármit mondhattam volna, a betörő ismét megszólalt:

– Ezúttal igazán felülmúlta önmagát a csaj.

A csaj. Már megint ez a „csaj”.

Pár másodpercig egyikünk sem szólt semmit. Végül súlyos puffanás törte meg a csendet. Mintha a betörő ernyedten nekidőlt volna a bejárati ajtónak.

– A csaj? – kérdeztem végül, figyelmen kívül hagyva a telefonból recsegő „Miss Graham!”-ek sorozatát.

– Ő bizony – vágta rá egyszerűen a betörő. – Az én irtó vicces és csuda kreatív kis unokatesóm.

Megakadt a lélegzetem valahol a bordáim és a szám között.

A kis unokatesóm.

A csaj.

A betolakodó erős akcentusa, amit olyan bosszantóan ismerősnek találtam.

Végre bevillant az egyetlen lehetséges magyarázat.

Csak nem…?

Nem. Ennyire nem lehetek ostoba.

– Miss Graham! – hangzott ismét a telefonból. – Ha nem áll fenn vészhelyzet…

– Elnézést, én… – Behunytam a szemem. – Majd visszahívom, ha… szükség lesz rá. Köszönöm. A kis unokatesóm. Ó, a szentségit! Jaj, ne! Ha ez Lina egyik unokatestvére, akkor ezt elcsesztem. Méghozzá rendesen. Megszakítottam a vonalat, beledugtam a telefont a farzsebembe, majd mély levegőt vettem, remélve, hogy az oxigén eljut a nyilvánvalóan meghibásodott agysejtjeimig. – Pontosan ki is az unokatesód? – kérdeztem, bár szinte biztos voltam benne, hogy mi lesz a válasz.

– Catalina.

Ezzel hivatalossá vált. Elcsesztem. El bizony. És mégis, mivel New Yorkban voltunk, és akadt már dolgom furcsa fazonokkal meg még furcsább szitukkal, a biztonság kedvéért hozzátettem:

– Ennél azért több információra lesz szükségem. Megnézhetted a nevet a postaládán. – Hosszú, hangos sóhaj szakadt fel a kettőnket elválasztó falap túloldalán, amitől felkavarodott bennem a már egyébként is rossz előérzet. – Sajnálom – csúszott ki a számon, mert tényleg sajnáltam. – Csak biztosra akarok menni, hogy…

– Hogy nem vagyok becsavarodva – fejezte be a betörő, mielőtt eldadoghattam volna a bocsánatkérés többi részét. – Catalina Martín, november 22-én született. Barna haj, barna szem, harsány nevetés. – Ismét behunytam a szemem, felszökött a torkomba a keserűség. – Kicsi a bors, de ha tökön talál, levegőt se kapsz. Ezt már volt szerencsém megtapasztalni. – Rövid szünet. – Mi van még? Lássuk csak… Ja, rühelli a kígyókat, meg bármit, ami akár csak hasonlít rájuk. Akkor is, ha csupán néhány összevarrt és vécépapírral kitömött zokniról van szó. Ravasz, mi? Hát, ez vezetett a tökön rúgáshoz. Szóval csak magamat okolhattam.

Aha.

Elcsesztem. De még mennyire!

Annyira, hogy ezt még az űrből is látni.

És rettenetesen éreztem magam. Sőt, borzalmasan.

Úgy elszégyelltem magam, hogy le sem tudtam állítani, amikor folytatta:

– Néhány hétre elutazott. Nászúton van… Peruban, nem igaz? – Megerősítésre várt, de arra ugyan várhatott. Köpni-nyelni nem tudtam. Le voltam döbbenve. – Aaron szerencsés fickó. Magas és megfélemlítő a külseje, legalábbis a fotók alapján, amiket láttam.

Egy pillanat. Ez azt jelenti…

– Még nem találkoztunk személyesen. Egyelőre.

Még nem találkozott személyesen Aaronnal?

Én…

Nem. Nem, nem, nem! Ilyen egyszerűen nincs.

De azután hozzátette:

– Sajnos nem tudtam részt venni az esküvőn.

Ezzel megerősítette, hogy márpedig ilyen igenis van. És az iménti döbbenetem vagy zavarom a közelébe sem érhetett annak, amit abban a pillanatban éreztem.

Mert ez a pasi nem holmi betörő volt, vagy egy becsavarodott egyén, aki pont a legjobb barátnőm lakását szúrta ki magának.

Ez a pasi, aki miatt felhívtam a rendőrséget, Lina rokona volt.

És ez még nem minden. Nem bizony. Ő volt az egyetlen unokatestvér, aki még nem találkozott Aaronnal.

Az egyetlen személy Lina spanyol rokonainak terjedelmes listájáról, aki lemaradt az esküvőről.

Csak ő lehetett.

– Úgy hallottam, hogy igazán príma kis bulit csaptak – folytatta. Olyan érzés volt, mintha mellbe vágtak volna. – Kár, hogy lecsúsztam róla.

Fel sem fogtam, hogy történt, de rájöttem, hogy a bejárati ajtó kilincsét markolászom. Mintha a szavai – a felismerés, hogy ő az – valahogy odavonzottak volna, és arra kényszerítették volna a szabad kezem ujjait, hogy szorosan köré fonódjanak.

Ő nem lehet – tiltakozott egy hang a fejemben. Ennyire nem lehetek peches.

Pedig mégis ő volt az. Tudtam, hogy ő volt. És a sors, a végzet, a szerencse, vagy bármiféle erő, amely a sorsomról döntött, fogta magát, összeszedte a cókmókját, és magamra hagyott.

Ez a pasi volt ugyanis az egyetlen unokatestvér, akiről titkon azt reméltem, hogy jelen lesz az esküvőn. Az egyetlen, akitől már a találkozás puszta gondolatára bizseregni kezdett a gyomrom a várakozástól. A gondolattól, hogy megkapom tőle azt a kötelező puszit az arcomra. Hogy udvariasan elcsevegünk egymással. Hogy talán táncolhatok is vele. Hogy láthat engem a koszorúslányruhámban. Hogy végre személyesen találkozunk.

Mennyi lehetőség!

Az ujjaim megmozdultak, és egy kattanással kinyílt az ajtó.

A torkomban dobogott a szívem a gondolattól, hogy tényleg ő az, és megmarkoltam a kilincset. Idegesen, türelmetlenül, reménytől elszorult torokkal. Az a sok-sok ostobaság, ami a fejemben kavargott az esküvő előtti hónapokban, most elvegyült az új érzelmekkel, amelyeket az iménti zűrzavar keltett bennem. Várakozás és bűntudat. Zavar övezte az izgalmamat.

Dobogó szívvel ajtót nyitottam, és…

A lábam elé zuhant valami.

Lepillantottam, és egyből láttam, mi puffant a földön.

Hanyatt feküdt. Biztosan az ajtónak dőlt, és hanyatt esett, amikor váratlanul kinyitottam.

Levegőt sem kaptam, amikor megpillantottam a hullámos gesztenyebarna fürtöket. Nem egyezett a gondosan őrzött képpel. Sem az emlékezetemben, sem a képernyőfelvételen, amit titkon a telefonomon tartottam. Csak rövidre nyírt hajjal láttam.

– Tényleg te vagy az – motyogtam halkan, ahogy lebámultam rá. – Tényleg itt vagy. És más a hajad. Hosszabb és…

Összeszorítottam a számat, éreztem, hogy elvörösödöm.

A jóképű arc, amit annyiszor láttam a telefonom képernyőjén, hogy az már zavarba ejtő volt, értetlenül nézett fel rám. Ám a csokibarna szempár rögtön felcsillant a mosolyától.

– Találkoztunk már… azelőtt?

– Nem – vágtam rá gyorsan. – Nyilván. Úgy értem, másképp nézel ki, mint amire számítottam. Tudod, a hangod alapján. Csak ennyi. – Megráztam a fejem. – És… Te jó ég! Tényleg sajnálom. Ezt az egészet. Én csak… Csak mi, Rosie? A pír a fülem hegyéig terjedt, és arra gondoltam, hogy ha ebben a szent pillanatban megnyílna a lábam alatt a talaj, és elnyelne – amiről már tudtam, hogy nem is olyan valószínűtlen –, akkor önként elsüllyednék szégyenemben. – Csak annyira sajnálom – böktem ki végül. – Segíthetek felállni? Kérlek.

Ő azonban – a férfi, aki mostanáig nem is tudott a létezésemről, de akinek minden egyes vonását magam elé tudtam idézni, ha behunytam a szemem – semmi jelét nem adta annak, hogy fel akarna állni. Ehelyett az arcomat fürkészte, ráérősen, mintha én lennék az, aki csak úgy felbukkant a semmiből, és elterült a lábai előtt.

És amikor már azt hittem, hogy sikerült összeszednem magam annyira, hogy mondjak valamit – remélhetőleg nem valami bődületes baromságot –, átrendezte a vonásait. A zavart pillantásnak nyoma sem volt, egy mosoly vette át a helyét, és bármilyen szavak voltak is a nyelvem hegyén, elpárologtak.

Mert mosolygott. Széles és ragyogó, és őszintén szólva, gyönyörű mosollyal, olyan nyíltan, amivel az ember nem tudja, mit kezdjen.

Talán még szebben is mosolygott, mint azon a bizonyos képernyőfelvételen, amit megtartottam magamnak, és olykor-olykor elnézegettem.

– Ebben az esetben – szólt ragyogó félmosollyal –, ha tényleg nem ismerjük egymást, akkor szia, Lucas Martín vagyok. Lina unokatesója.

Igen.

Ezt már én is tudtam. Pontosan tisztában voltam vele, hogy ki ő. El sem hitte volna, mennyire.

MÁSODIK FEJEZET

Rosie

Lucas a padlóról pislogott rám, valószínűleg azon tűnődött, hogy mi a fene bajom lehet.

– Én… – Jaj nekem! Nem ilyennek képzeltem el a találkozást vele. Még csak nem is ugyanebben a galaxisban vizionáltam ezt a pillanatot. Pedig bőven volt időm – több mint egy évem – arra, hogy tucatnyi különböző forgatókönyvet agyaljak ki. – Szia, Lucas – hebegtem. – Igazán… örülök, hogy végre megismerhetlek. Végre? Bizony ám. Azt mondtam, hogy „végre”. Ő összevonta a szemöldökét, én pedig éreztem, hogy egyre forróbbra hevül a fülem hegye. Gyanítom, hogy az arcom is szép égővörösre színeződött. – Hát, te határozottan nem vagy betörő! – szaladt ki a számon, hogy eltereljem a figyelmét arról az ostoba, ostoba „végre” szócskáról. – Rettenetesen, sőt iszonyúan sajnálom, hogy annak hittelek. Biztos nem így képzelted az érkezést New Yorkba. Vagy, ha már itt tartunk, Lina lakására. Na mindegy is, felsegíthetlek?

Lucas azonban továbbra is a hátán hevert, ugyanazzal a vigyorral, amelyik kicsivel ezelőtt jelent meg a képén. Mintha teljesen rendjén lenne az egész. Mintha normális lenne. Ami nem volt. Hogy is lehetett volna. Lucas Martín itt van. A küszöbömön… akarom mondani, Lina küszöbén. És sikeresen elrontottam mindent a létező legrosszabb első benyomással, amit csak tenni lehet valakire.

– Ja, hát nem pont erre számítottam – jegyezte meg, ahogy kinyújtotta a karját, a keze pont a hasammal egy magasságban volt. – Mindenesetre nagyon örülök, hogy megismerhetlek, Rosalyn Graham.

A kezét bámultam, az elegánsan hosszú ujjait. Majd lejjebb siklott a tekintetem a csuklójára, amelyen egy viseltes bőr karkötő díszelgett.

Egy pillanatra eltűnődtem, hogy vajon milyen érzés lenne megérinteni őt, ám mindkét karom makacsul az oldalamhoz tapadt.

– Honnan… honnan tudod a nevem? – kérdeztem.

Mert, ugye, kimondta a teljes nevemet.

A keze maradt várakozva a levegőben. Akárcsak a mosolya.

– Hallottam az imént – felelte lazán. – Tudod, amikor megadtad a diszpécsernek. Rögtön azután, hogy azt mondtad, be vagyok csavarodva.

Összerezzentem.

– Jaj istenem, tényleg így cselekedtem, nem igaz? – Mélyet sóhajtottam. – Ezt is nagyon sajnálom. – Pislogtam egyet. Ezúttal lenéztem az alkarjára, amelyből egyre többet láttam, ahogy a pulcsija ujja lassan lefelé csúszott. Mégsem fogtam meg a kezét, ő pedig leeresztette. – Esküszöm, fogalmam sem volt, hogy ma este érkezel. Lina egy szót sem szólt. Különben nem hívtam volna a zsarukat. A fenébe is, itt sem lennék, ha tudtam volna, hogy jössz. – Lucas oldalra billentette a fejét, feltételeztem, kíváncsiságból. Valószínűleg azon tűnődött, hogy miért. Akkor miért jöttem ide mégis? – Viszont hívhatsz Rosie-nak – folytattam. – Mindenki így hív. Te is nevezhetsz így. Persze csak ha akarod. De a Rosalyn is megfelel.

A lankadatlan mosoly alól halk kuncogás tört elő, amit egy egyszerű „Rosie” követett.

Mintha a nevemet ízlelgetné az ajkán.

És istenem, ahogyan kiejtette, azzal az erős spanyol akcentusával, ahogy megpergette az r hangot, mintha az egész teste vibrált volna tőle, nem csak a nyelve és a hangszálai! Annyira… más volt, mint ahogy a többiek szokták kimondani. Érdekes. Zavarba ejtő.

– Rosie – ismételte néhány másodperc múlva. – Qué dulce – tette hozzá az anyanyelvén, spanyolul, de nem voltam benne biztos, hogy mit jelent. – Tetszik. Illik hozzád.

– Köszönöm – motyogtam, és az egész testem áthevült. Áthelyeztem a testsúlyomat a másik lábamra. – Neked is tök jó neved van, Lucas. Nagyon… csipázom.

Csipázom.

Jesszus. Ó, jaj!

Azt mondtam, hogy „csipázom” a nevét? Mint egy… diszkógömböt? Vagy egy bulit a hetvenes években?

– Kösz, azt hiszem. – Lucas eleresztett egy kuncogást. – Na jó, bármennyire kényelmes is ez a padló, már unom, hogy fejjel lefelé látom az arcod, Rosie.

Mielőtt felfogtam volna, miről beszél, Lucas egy gyors mozdulattal talpra ugrott, amire nem számítottam. Elvonta a figyelmemet a mozdulat, a magassága, az a csábító nyelvpergetés, ami még mindig visszhangzott a fejemben, de legfőként a puszta tény, hogy Lucas Martín – teljes életnagyságában – itt áll előttem, így majdnem elkerülte a figyelmemet, amikor felszisszent, és előrezuhant.

– Vigyázz! – kiáltottam fel, miközben odaugrottam, de túl későn ragadtam meg a karját. Lehajtotta a fejét, így nem láttam az arcát. – Jól vagy?

– Estoy bien – nyögte, mintha öntudatlanul csúsztak volna ki a szavak az anyanyelvén. Megrázta a fejét. – Jól vagyok. Minden oké.

Lassan feltekintett a pillái alól, a szemembe nézett, és ettől az arcomba tódult a vér. Épp, mielőtt újra lenézett volna, mintha felfigyelt volna valamire.

Követtem a tekintetét.

A kezem. Erősen szorítottam a karját. A kart, amely, csak most láttam, rendkívül erős volt. Csupa izom. Kőkemény. Feszes.

Egyszerre néztünk fel, csodálkozva bámultam a barna szempárba.

Derűsen felragyogott az arca.

– Szép fogás, Rosie.

Rögtön elengedtem, mintha ellökött volna ezzel a három szóval.

– Nem gond – vágtam rá, és összekulcsoltam a kezem magam előtt, közben levettem róla a szemem. Az álla alatti pontot bámultam. – Biztos, hogy jól vagy?

– Persze, aggodalomra semmi ok. – Hevesen gesztikulált. – Valószínűleg érdemes lett volna kinyújtóztatnom a lábamat párszor, ahelyett, hogy végigszunyókálom a repülőút nagy részét.

– Értem. – Bólintottam. – Nemrég szálltál le egy tengerentúli járatról. – Mert ő Lucas Martín volt, és épp most szelte át a fél világot, hogy ideérjen. Spanyolországból, ahol él. Én meg erre mit csinálok? Kizárom, felhívom a zsarukat, aztán hagyom, hogy a földön heverjen.

– Ó, dehogy! – mondta. – Phoenixből repültem ide.

Ó…

Ó?

– Ott kellett átszállnod, vagy már… – Elhallgattam, mert rájöttem, hogy igazán nem tartozik rám, hogy Lucas már az országban volt, vagy sem. – De mindegy, én meg feltartalak itt az ajtóban. Gyere be, kérlek. – Félreálltam, hogy beengedjem az unokatesója lakásába, miközben úgy éreztem… mint aki azt sem tudja, mit érezzen.

Lucas felemelt egy súlyosnak tűnő hátizsákot a padlóról, és besétált, így rálátásom nyílt a hátsójára. Most, hogy már nem engem nézett, tetőtől talpig végigmérhettem. Úgy istenigazából, a tekintetem jó néhányszor fel-alá vándorolt a testén.

És atyaég! Hosszú, karcsú lábai voltak. Lucas magasabb volt, mint az online kukkolásom alapján gondoltam. Még a válla is szélesebb volt, mint amilyennek elképzeltem. És a gyűrött szürke melegítő, amit viselt, semmit sem rejtegetett belőle – sem az izmokból, amiket csak akkor vettem észre, amikor percekkel ezelőtt letapiztam. Sem azt, amiről a háta árulkodott: hogy profi sportoló. Hogy versenyszerűen szörföl. És ezzel bajnokságokra, versenyekre, és gyönyörű, de ijesztő, hihetetlen magasságokba törő hullámokra célzok. Lucas valószínűleg a vízen töltötte élete nagy részét, a teste…

A hátizsákja puffanása hozott vissza a valóságba. Lucas megállt a konyhasziget mellett, amely a konyhát és a nappalit választotta el a hangulatos garzonlakásban.

– Szóval, Rosie – mondta, miközben lehajolt, hogy felállítsa a széket, amit korábban felborítottam. Visszatolta a másik mellé. – Ha nem tudtad volna, hogy jövök… – Megfordult, és könnyed mosollyal nézett rám. – És mivel nem lettél volna itt, ha tudod, hogy jövök, akkor biztos nem a fogadóbizottságom vagy, ugye? – A hangja mély volt, kedves, de játékos. Különös bizsergés indult el a bensőmben, amit gyorsan leállítottam. – Kár, pedig már kezdtem azt hinni, hogy köszönettel tartozom az unokatesómnak. – Nagyot dobbant a szívem, leblokkolt az agyam, és különös csend borult ránk. Lucas arcáról lehervadt a mosoly. – Csak vicceltem – magyarázta. – A jelek szerint rossz vicc volt. Ne haragudj, máskor jobban megy az ilyesmi.

Pislogtam.

Gondolkozz, Rosie. Gondolkozz! Mondj már valamit! Bármit.

– Ashton Kutcher. – Ezt választotta az agyam. Lucas összevonta a szemöldökét. – A Punk’d átverős műsor házigazdája. Akinek nem jutott eszedbe a neve. – Felemeltem a kezemet a levegőbe, és elmélyítettem a hangomat. – „Átvertünk!”

Oldalra billentette a fejét, és azt kívántam, bárcsak visszaszívhatnám mindazt, amit az elmúlt tíz másodpercben összehadováltam. Visszaszívnám, és valami mást mondanék. Valami okosabbat. Kacérabbat. Olyan nagy kérés ez? Még csak nem is az elmúlt tíz percet kértem vissza. Vagy az elmúlt tíz órát.

Ám ekkor felnevetett. Mély, boldog hangon. És valami különös oknál fogva tudtam, hogy őszinte, és nem engem nevet ki.

– Tényleg! – kiáltott fel, amikor magához tért a nevetésből. – Erről a műsorról beszéltem. És ő volt az, a fickó a jó frizurával.

Csak néztem őt – az arcát, felfelé ívelő ajkait, gyönyörű szemét, a haját, amely sokkal, de sokkal jobb volt, mint Ashton Kutcheré valaha, és önkéntelenül elmosolyodtam. Nem bírtam megállni.

Lucas tekintete azonban az ajkaimra siklott, és ettől valahogy lehervadt a mosoly az arcomról.

– Oké – mondtam, és kihúztam magam, majd elkaptam a tekintetemet. – Ez vicces volt. – Annyira nem volt az. – De azt hiszem, ideje, hogy elinduljak, és békén hagyjalak…

Hogy ne húzzam tovább az időt, anélkül, hogy felfigyeltem volna a Lucas homlokán megjelenő ráncokra, a cuccaimért indultam, és letérdeltem a két bőrönd – az egyik nyitva volt, félig már kicsomagoltam –, a dugig tömött kék IKEA-táska, valamint az összes romlandó élelmiszeremet tartalmazó hűtőtáska mellé.

Lépéseket hallottam jobbról. Aztán egy pár fehér tornacipő jelent meg a látómezőm sarkában.

– Elmész – állapította meg Lucas, éppen akkor, amikor felkaptam egy kóbor cipőt, amire nem is emlékeztem, hogy elővettem. – Azzal a… sok mindennel.

Ez nem kérdés volt, jól tudtam. Mégis válaszoltam.

– Persze. – Felkaptam a köteg pulóvert, amit szintén kiszedtem korábban. – Csak… beugrottam Linához, hogy… hogy… – Hogy elfoglaljam a nyilvánvalóan nem üres lakását, amíg ő nászúton van, mert az én lakásom jelenleg lakhatatlan volt. – Hogy megöntözzem a növényeit. Megnézni a postaládát. Tudod, ilyesmi.

Néma csend.

– Nekem ez nem úgy fest, mintha csak beugrottál volna, Rosie.

– Ó! – Legyintettem, közben a másik kezemmel a nyitott bőröndbe tuszkoltam a pulcsikat. Istenem, mi a nyavalyának pakoltam ki ennyi cuccot? – Ja, ez? Nem nagy ügy. – Csak próbáltam nem zavarni a srácot, akibe talán egy icike-picikét belezúgtam online. Lucas lehuppant elém a padlóra. Mintha együtt lógnánk. Egy ideig hangtalanul tátogtam, mire meg bírtam szólalni. – Te meg mit csinálsz?

Az a nagy eszed, Rosie.

Lucas felnevetett, a hangja könnyed volt, és laza, egyáltalán nem olyan, amilyennek én éreztem magam.

– Épp meg akartam kérdezni, hogy mit keresel itt valójában az unokatestvérem lakásában. Már előbb megkérdeztem volna, de… mással voltunk elfoglalva. – Vállat vont. – Na jó, nem hiszem, hogy magyarázattal tartoznál nekem. Ez az egész… – leírt egy kört az ujjával a levegőben – egyértelműen Lina hibája. Fogalmad sem volt, hogy jövök.

– Tényleg nem tudtam.

– Akkor hát tudja, hogy itt vagy?

Felsóhajtottam.

– Nem… – Elhallgattam, bár úgy gondoltam, Lucas megérdemli, hogy megmagyarázzam. – De nem azért, mert nem próbáltam… Hívtam őt is, és Aaront is, hogy megkérdezzem, használhatom-e a pótkulcsomat, és itt maradhatok-e éjszakára. – Pontosabban néhány éjszakára, többes számban. – Csak egyikük sem vette fel. Biztos nincs térerő.

Lucas az arcomat fürkészte, mintha próbálna összerakni valamit. Majd elővett egy apró tárgyat a zsebéből.

– Ha már a kulcsoknál tartunk… – Felmutatta az övét. – Nem hazudtam. Tényleg van kulcsom. – Ismét bocsánatkérésre nyílt a szám, ő azonban egy fejrázással elhallgattatott. – Lina hagyta itt nekem a lenti pizzériában. Tudod, Alessandrónál. Azt mondta, hogy tőlük kérjem el.

Ennek… volt értelme. Bár ez mit sem változtatott a tényen, hogy nekem bezzeg egy szóval sem említette a barátnőm, hogy Lucas idelátogat.

– Rendes fickó ez a Sandro. – Lucas biccentett. – Elég nyúzottnak tűnhettem, mert még kajával is kínált. – Felragyogott az arca, mint azon az Instagram-fotón, amelyiken úgy bámul egy szaftos steakre, mintha az lenne a világ legvonzóbb húsdarabja. – Ez lehetett a legfinomabb pizza, amit valaha ettem.

– Sandro már csak ilyen – bólintottam, és a sötét hajú, középkorú férfira gondoltam. – Nem vagyok meglepve. Amióta Lina pár éve ideköltözött, hetente legalább egyszer rendelünk pizzát tőle.

Nyilván ez lehetett az oka, hogy a legjobb barátnőm megbízott Sandróban annyira, hogy nála hagyja a kulcsát.

– Én is így hallottam – válaszolta Lucas csillogó szemmel, amitől elgondolkodtam, vajon miket mondott rólunk Sandro.

Remélhetőleg nem azt, hogy mindig annyit rendelünk tőle, hogy az egy kisebb hadseregnek is elég lenne.

Egy hosszú pillanatig csak néztük egymást. S bár nem volt olyan kínos, mint néhány perccel ezelőtt, azért nem volt az a kimondottan jóleső közös hallgatás. Így nem, hogy a titkos rajongásom a szemközt ülő férfi iránt lufiként duzzadt egyre nagyobbra, és bekebelezte az összes levegőt kettőnk közt. És pláne, hogy a megszámlálhatatlan apró tény és részlet, amit több mint egy év alatt gyűjtögettem össze róla, és tartottam lakat alatt az elmém rejtekében, lassan kiáradt onnan.

Mint például az, hogy Lucas valójában csak azért eszi meg az ananászos pizzát, mert hiába gusztustalan, attól az még ennivaló – amit én soha nem fogok megérteni. Vagy az, hogy úgy szerezte az állán azt az apró sebhelyet, hogy megbotlott Tacónak – a gyönyörű belga juhászkutyájának – a pórázában, és hasra esett benne. Vagy az, hogy jobban szereti a napfelkeltét, mint a naplementét.

Édes istenem! Félelmetes mennyiségű információt lehet megtudni egy emberről a közösségi hálón, ha elég sokat és gyakran nézünk rá.

– Rosie – szólt olyan lágyan, hogy majd elsüllyedtem szégyenemben.

Mit képzeltem, hogy ennyit kémkedtem utána?

– Igen? – motyogtam.

– Mit keresel itt valójában?

Elgondolkoztam, hogy őszintén válaszoljak-e a kérdésre. Nem azért, mert nem akartam, hogy Lucas megtudja az igazságot, hanem mert így is elég botrányosra sikeredett a megismerkedésünk, és ha ehhez hozzávesszük a szerencsétlenül elsült napomat, az már túl sok volt nekem.

– Van egy kis probléma a lakásomban. – Nagyot nyeltem, és megelégedtem a féligazsággal. – Semmi komoly, de úgy éreztem, jobb, ha máshol töltöm az éjszakát.

Felvonta a szemöldökét.

– És mi ez a kis probléma?

– Vízvezeték-szerelési probléma. – Vállat vontam. – Semmi olyan, amit ne lehetne megjavítani. Pikk-pakk hazamehetek.

Hümmögött egy sort.

– Ezért költöztetted ide az összes cuccodat? – Biccentett, a köztünk lévő táskák és szétszórt holmik irányába. – És az összes… kajádat is? Egyetlen éjszaka miatt?

– Szeretek nassolni. – Bárhová néztem, csak rá ne kelljen. – Megrögzött éjjeli nassoló vagyok. Egyetlen éjszaka alatt könnyedén fel tudnám falni az egészet.

– Aha – mondta, ám nem úgy hangzott, mintha hinne nekem.

Jogosan, hiszen mellébeszéltem.

Felpillantottam, és nem tudom, mi vitt rá, de meghallottam a saját hangomat:

– Hát jó. Nem csak egy kis probléma. Van egy lyuk a mennyezetemen. Elég nagy ahhoz, hogy összecuccoljak, taxit hívjak, és itt töltsem az éjszakát. – Itt, mert apa Phillybe költözött, az öcsém, Olly meg nem válaszolt a hívásaimra. Itt, mert ráadásul már hónapok óta hazudtam nekik – egészen pontosan hat hónapja –, és ha bármelyiküknél töltöm az éjszakát, kiderül az igazság, és lelepleződnek a hazugságaim. – Bocs, neked emiatt nem kell aggódnod. Minden rendben, tényleg. – Körülnéztem, és szemügyre vettem a legjobb barátnőm zsúfolt kis lakását. – Ez egy egyszobás kéró, és egyetlen ágy van benne, úgyhogy azt hiszem… vagyis tudom, hogy nem maradhatunk itt mind a ketten. – Őszintén szólva, a kanapét is elfogadtam volna, csakhogy a mai este után Lucas igazán nem érdemelte meg, hogy ilyen helyzetbe hozzam. És eléggé zavarba jöttem. – Keresek egy szállodát éjszakára.

Épp időben néztem fel, hogy lássam, ahogy megrándul az ajka. Nem mosoly volt. Hanem valamiféle grimasz.

– De azért jól vagy? – kérdezte.

A homlokomat ráncoltam, kissé meglepett a kérdés.

– Tessék?

– A lyuk a mennyezeteden – mondta. – Komolynak hangzik. Jól vagy?

– Ó. – Nyeltem egyet. – Persze hogy jól. – Láttam, hogy nem sikerült meggyőznöm. Most sem. – Komolyan. New York-i vagyok. Kemény, mint a beton. – Felnevettem, reményeim szerint őszintén, és közelebb húztam magamhoz a többi szétszórt holmit. – Csak összepakolok, és hívok egy Ubert.

Végignéztem a rumlin. Azután egyenként beledobáltam mindent a bőröndbe, amilyen gyorsan csak tudtam.

Talán ezért nem figyeltem Lucasra, amíg talpra nem állt, és sarkon nem fordult. Odalépett a hátizsákjához, felkapta, és a vállára vetette.

– Mi a… – Feltápászkodtam. – Most hová mész?

Lucas megigazította a hátizsák pántját a vállán. Visszatért az arcára a félmosoly, amely… igen, még mindig zavarba ejtő volt.

– Máshová. Nem maradok.

– Mi? – Döbbenten néztem rá. – De miért?

Az ajtó felé indult.

– Mert éjfél is elmúlt, és úgy festesz, mint aki menten elájul.

Pislogtam. Majd a hajamhoz kaptam. Madárijesztő lennék…?

Leeresztettem a kezemet. Nem számít, hogyan nézek ki. Egyrészt, mert ezzel most nem tudtam mit kezdeni. Másrészt, mert… tényleg nem tudtam mit kezdeni.

– Van hová menned? – kérdeztem végül. – Lina lakásán kívül?

– Persze. – Vállat vont. – New York Cityben vagyunk, a lehetőségek végtelenek.

– Nem. – Megráztam a fejemet, és kiléptem oldalra, hogy elálljam az útját. – Ezt nem hagyhatom. Én leszek az, aki elmegy. Ez az unokatesód lakása. Még kulcsod is van hozzá. Nem töltheted az éjszakát egy… szállodában.

Melegebb lett a mosolya.

– Kedves tőled, Rosie. Ugyanakkor teljesen felesleges. – Megkerült engem, így kénytelen voltam megfordulni, hogy kövessem. – Ráadásul így egyszerűbb. Nálam csak egy hátizsák van, nálad meg… – Visszanézett a nagy, rendetlen kupacra. – Ennél jóval több.

– De…

Ismét összenéztünk, és ahogy a felvont szemöldöke homlokráncba ment át, az annyira ellentétes volt a könnyed mosolyával, hogy elvesztettem a fonalat.

– Ide hallgass – mondta a legmélyebb nyugalommal. – Egyenes ember vagyok, úgyhogy kimondom, jó? – Nagyot nyeltem. – Az a benyomásom, hogy rendkívül kellemetlenül érint téged az ittlétem. – Elhallgatott egy pillanatra. – Ami azt illeti, biztos vagyok benne, hogy ez a helyzet. És semmi baj, még csak most ismerkedtünk meg.

Micsoda? Te jó ég, és ezért akar elmenni? Ő…

– Nem is érint kellemetlenül – tiltakoztam látványosan kellemetlenül. – Nem azért, amire gondolsz. – Oldalra billentette a fejét, és megint mondani akartam valamit, bármit. Azonban a dadogáson kívül semmi sem jött ki a számon: – Ez… ez nem…

– Kössünk alkut! – vágott a szavamba, és olyan érzésem támadt, hogy a saját zavaromtól akar megkímélni. – Itt maradsz éjszakára, kipihened magad, és holnap visszajövök. Újrakezdjük az egészet. Felejtsük el a mai estét! Aztán majd kitaláljuk, mit tegyünk a szállással kapcsolatban. – Óvatos szünetet tartott. – Na, mit gondolsz?

Újrakezdjük. Felejtsük el a mai estét.

Mit nem adnék érte, hogy így legyen!

– Nincs ezen mit kitalálni, Lucas. Lina neked ígérte a lakást. Téged illet a hely.

– Oké – mondta egyszerűen. – De nem ma éjjel.

Ez így nincs rendjén. Annyira nincs rendjén. Minden rosszul sült el, és… csak akkor tűnt fel, hogy kifújom a levegőt a számon, amikor meghallottam a hangját.

Lucas nevetése öblös volt, és férfias.

– Holnap visszajövök, ígérem.

Szétnyílt az ajkam, felkészültem arra, hogy kiálljak az igazamért, hogy leteperjem, és maradásra kényszerítsem, ha kell.

Ám akkor azt mondta:

– Minden rendben lesz, Rosie. – És elkomorult az arca. Komolyabb lett. – Minden rendben lesz.

És az elszántságom, hogy visszavágjak, elpárolgott; győzött a kimerültségem. Az éveken át tartó próbálkozás, hogy mindent egyben tartsak, magamban, mindig egyedül, letaglózott. Végigzúdult a testemen, mint egy hullám. És végre, most az egyszer, amikor más mondta nekem, hogy minden rendben lesz, ahelyett, hogy én vigasztaltam volna valakit ezekkel a szavakkal, éreztem, hogy engednem kell.

– Oké. Köszönöm, hogy ezt teszed – motyogtam, és sokkal komolyabban gondoltam, mint Lucas valaha is hitte volna.

Bólintott, majd hátrált még egy lépést.

– Akkor viszlát holnap. Ezúttal kopogni fogok, ígérem. – Szerettem volna valami okosat és vicceset mondani, de végső soron mi értelme lett volna? Már így is elrontottam mindent. Az első benyomás, akár a tintával írt szavak. Ha egyszer papírra vetették, már nem lehet változtatni rajtuk. Így csak néztem, ahogy elfordítja a kilincset, és kinyitja az ajtót. – Hé, Rosie? – szólt vissza a küszöbről. – Örülök, hogy végre megismerkedtem Lina legjobb barátnőjével.

Végre.

Azt mondta, „végre”.

Pont, mint nemrég én is. Persze valószínűleg teljesen más okból.

– Én is, Lucas. Ez az egész… óriási. – Ja, egy óriási katasztrófa.

Halvány mosoly játszott az ajkán.

– Tégy nekem egy szívességet, és zárd be az ajtót, miután elmentem, oké? – Hátat fordított, majd kilépett a folyosóra. – Sosem tudhatod, ki akar betörni.

Azzal Lucas Martín eltűnt a lépcsőn, ugyanolyan hirtelen, mint ahogy feltűnt a küszöbömön – pontosabban, Lina küszöbén.

Mintha csak egy álom lett volna az egész, a képzeletem szüleménye.

Egy ostoba, bizarr álom egy férfiról, akit hónapokon át lestem a telefonom képernyőjén, hála a közösségi oldalaknak.

Egy férfiról, aki iránt valahogy a legmélyebb, legostobább rajongást éreztem, annak ellenére, hogy mostanáig nem is találkoztam vele személyesen, még akkor is, amikor azt hittem, hogy talán soha nem is fogok.

HARMADIK FEJEZET

Rosie

Amikor másnap reggel felébredtem – pontban reggel hatkor, mint az elmúlt öt évben minden hétköznapon, holott már nem volt rá szükség –, egy bizonyos barna szemű, mosolygós pasira gondoltam.

És a másodperc törtrészéig meg voltam róla győződve, hogy csak álmodtam az egészet.

Lucas Martín az ajtóban. A katasztrófa, ami ezután következett.

Ám ahogy múltak a másodpercek, és lassan magamhoz tértem, rájöttem, hogy mégsem a képzeletem szüleménye volt ez a találkozás. Tényleg megtörtént. Lucas tényleg itt volt. Tényleg betörőnek hittem. És tényleg sikerült a lehető legrosszabb első benyomást tennem rá a világtörténelemben.

Újrakezdjük. Felejtsük el a mai estét.

Bárcsak ilyen szerencsém lenne!

A könyökhajlatomba temettem az arcomat, és hangosan felnyögtem.

Ha még ez sem lett volna elég, egyre kevésbé zsibbadt agyam most döbbent rá, hogy hagytam elmenni – egy olyan nagyvárosban, ahová épp csak hogy megérkezett –, és meg sem próbáltam marasztalni. Elhappoltam előle a lakást, aztán sorsára hagytam a zord ismeretlenben.

Istenem, borzalmas egy némber vagyok!

Az oldalamra fordultam, nem voltam hajlandó felkelni, és elhagyni a legjobb barátnőm ágyának megnyugtató biztonságát. A tekintetem egy bekeretezett fotóra tévedt, amely Linát és a nagymamáját ábrázolta. A fénykép egy polcon pihent, és arra emlékeztetett, hogy milyen közel állt mindig is a barátnőm a családjához.

De akkor miért nem említette egy szóval sem Lucas látogatását? Lina mindig túl sok információt osztott meg másokkal, különösen velem. Legalább futólag említhette volna.

Mentségére szóljon, hogy amióta Aaron tavaly szeptemberben megkérte a kezét, el volt foglalva az esküvői előkészületekkel. Lagzit szervezni Spanyolországba a világ túlsó feléről nem volt könnyű mutatvány. És miután két hónappal ezelőtt egy gyönyörű nyári, tengerparti esküvőn összekötötték egymással az életüket, minden, ami ezután következett, túlterhelte, annak ellenére, hogy csak most, októberben indultak nászútra. Szóval… biztos kiment a fejéből.

Lehunytam a szemem, és úgy döntöttem, hogy akárhogy is, nem számít. Lucas most New Yorkban van, Aaron és Lina pedig messze, Peruban élvezik megérdemelt mézesheteiket. Semmi okom nem volt arra, hogy megsértődjek.

Különösen úgy, hogy én magam sem voltam őszinte a környezetemmel. Linának fogalma sem volt arról, hogy titkon belezúgtam az unokatesójába. És ez semmiség volt ahhoz képest, hogy hónapokon át következetesen hazudtam apának és Ollynak a munkahelyi helyzetemről. Hónapokon át.

Megacéloztam magam.

Ennek ma vége. Nincs több hazugság.

Szólok Linának, hogy mi történt tegnap, és elmegyek Phillybe, meglátogatni apát. Talán Olly is eljöhetne. Ha felvenné a telefont.

Felültem az ágyban, nekidőltem a háttámlának, fogtam a telefonomat, ráböktem Lina nevére az üzenetekben, és pötyögni kezdtem.

Szia! Remélem, jól érzi magát Peruban a szerelmespár. ♥ Figyelj, tegnap este…

Megdermedt a hüvelykujjam a képernyő felett.

Tegnap este… Majdnem kihívtam a zsarukat az unokatesódra, Lucasra. Meglepetééés!

Nem. Erről szó sem lehet.

Kitöröltem, és újra nekifutottam.

Tegnap este… leszakadt a mennyezetem, ezért átjöttem hozzád a pótkulcsoddal (nem tudtalak elérni, de tudtam, hogy nem bánnád!). Minden rendben is volt, amíg meg nem jelent Lucas, akit betörőnek hittem. Emlékszel Lucasra? Az unokatesód. Az, akinek egy örökkévalósággal ezelőtt megmutattad az Instagram-profilját. Nos… időnként megnéztem. Néhányszor. Több mint néhányszor. Kábé mindennap? Nehéz ezt megmagyarázni, de valahogy úgy, mint… Joe Goldberg. A gyilkosságokat leszámítva.

Nem, ezt sem írhattam. Túl hosszú egy SMS-hez.

És talán jobb, ha nem emlegetek gyilkosságokat.

Mély sóhajjal kitöröltem az üzenetet, és az ölembe ejtettem a telefont.

Az igazság az volt, hogy tényleg leskelődtem Lucas után a neten. Teljesen ártalmatlanul.

Amikor Lina megmutatta az egyik posztját, kíváncsivá tett. És csak akkor kezdtem el rendszeresen nézegetni a profilját, amikor Aaron egy évvel ezelőtt megkérte Lina kezét, én meg… reméltem, hogy az esküvőn találkozunk Lucasszal. És az ártatlan kíváncsiságból valahogy több lett.

Minden egyes fotótól, amit posztolt, akár szerepelt rajta, akár nem, nagyot dobbant a szívem. Minden egyes rövid, de kivétel nélkül vicces és őszinte képaláírása egy kicsit közelebb vitt hozzá. Minden egyes klip, amit feltöltött, betekintést engedett Lucas és Taco életébe. Ennek a vonzó és jóképű férfinak a mindennapjaiba.

Persze az is tetszett, hogy profi szörfösként a legtöbb posztjában póló nélkül szerepelt.

Vannak emberek, akiknek az olyan hírességek, mint Chris Evans vagy Chris Hemsworth, vagy bármelyik más Chris, adják a szerotoninlöketet lefekvés előtt. Egy kis álmodozás és rengeteg ábránd. Azt hiszem… Azt hiszem, nekem Lucas Martín volt a vágyálmom.

Nem volt több butuska, ártatlan rajongásnál valaki iránt, akit nem is ismertem igazán. Ráadásul abban a pillanatban véget ért, amikor Lucas rejtélyes módon eltűnt az Instáról, és nem tett fel többé semmit magáról – néhány héttel Lina és Aaron esküvője előtt –, és aztán a szertartásra sem jött el. Kiráztam a fejemből ezt a sok csacskaságot, és megfogadtam, hogy befejezem.

Megcsörrent a telefon az ölemben, és egyből elfelejtettem az egészet, amikor megpillantottam a kisöcsém arcát a képernyőn.

– Olly? – szóltam bele, és nagyot dobbant a szívem. – Hol a fenében voltál? Miért nem válaszoltál egyetlen hívásomra sem? Minden rendben? Jól vagy?

Hosszú sóhaj volt a válasz.

– Nincs semmi baj, Rosie. – Az öcsém hangja mély volt, zengő baritonja arra emlékeztetett, hogy már nem gyerek.

Ó nem, hanem egy tizenkilenc éves felnőtt, aki hetek óta minden hívásomat a hangpostájára irányította.

– És sajnálom. El voltam foglalva. De most visszahívtalak.

– Mivel voltál elfoglalva? – kérdeztem, mert későn kaptam észbe. Amikor apa körülbelül egy évvel ezelőtt bejelentette, hogy itt hagyja Queenst, ahol élete nagy részét töltötte, és ahol Ollyval felnőttünk, hogy Phillybe költözzön, az öcsém kerek perec kijelentette, hogy márpedig ő nem megy el innen. Azt is közölte velünk, hogy velem ellentétben ő nem az egyetemet választja. Mi pedig támogattuk őt, bátorítottuk, hogy keresse meg, mi az, ami boldoggá teszi. Még a lakbérbe és a megélhetési költségekbe is besegítettem, egészen a közelmúltig. Ő azonban nehezen találta a hivatását. És nem igazán tudta néhány hétnél tovább megtartani az állásait. Olyan sokáig süket volt a vonal, hogy már attól féltem, letette. – Olly? – Újabb mély sóhaj. – Figyelj – mondtam, és a kavargó érzések benne voltak ebben az egy szóban. – Nem akarlak kérdőre vonni. Szeretlek, oké? Tudod, hogy mindennél jobban szeretlek. De hetek óta nem veszel rólam tudomást, csak rövid, gyors SMS-eket küldtél, nehogy kiakadjak, és jelentsem az eltűnésedet. – Meg is tettem volna. Tényleg megtettem volna, ha odáig fajul a helyzet. – Szóval ne mondd nekem, hogy el voltál foglalva, és ne várd tőlem, hogy megelégedjek ennyivel, kérlek. Ne…

– A munkámmal voltam elfoglalva, Rosie.

Egy pillanatra megtelt reménnyel a szívem, aztán hamar belefulladt a több száz új kérdésbe.

– Ez nagyszerű – mondtam, és elfojtottam az aggodalmamat. – Miféle munka?

– Ez… egy klubban. Egy mulatóhelyen.

– Egy klubban – ismételtem, és igyekeztem megőrizni a tárgyilagosságomat. – Pincérként? Azt már próbáltad, és… – Három hét után otthagyta. – Próbáltad, és nem jött be. Egy kávézóban, emlékszel?

– Nem italt szolgálok fel – magyarázta. – Valami mást csinálok. Ezt… nehéz megmagyarázni. De jól keresek vele, Rosie.

– Engem nem izgat, mennyit keresel, Olly. Csak az érdekel, hogy boldog légy. Hogy…

– Az vagyok, oké? Már nem vagyok gyerek, és nem kell aggódnod miattam.

Majdnem felhorkantam a „nem kell aggódnod miattam” megjegyzés hallatán, aztán uralkodtam magamon. Olly már felnőtt ember, és megértettem, hogy határokat húzott. Hogy nem akarta, hogy basáskodjak. De attól még én vagyok a nagytesó, ő meg még mindig az a gyerek, akit cukormázas müzlivel etettem vacsorára, amikor üres volt a hűtőnk, és apa éjszakai műszakban dolgozott. – Oké, oké, rendben. Hagyjuk. – Majd hozzátettem: – Egyelőre. – Elmotyogott egy bizonytalan „köszönöm”-öt. – Szóval, figyelj. – Biztonságosabb talajra tereltem a beszélgetést. – Arra gondoltam, hogy veszek néhány kolbászos roládot, és elugrom ma Phillybe. Meglepem apát egy villásreggelivel. Nincs kedved csatlakozni hozzám? Estére visszaérnél. Mi lenne, ha a vasútállomáson találkoznánk, és együtt mennénk?

Pillanatnyi csend után megkérdezte:

– Nem az irodába kéne menned? Hétfő van.

Összerezzentem, és némán átkoztam magam a botlásomért. Ó, a francba!

– De… igen. Igazad van. – Tulajdonképpen tényleg így volt. Amit Olly – vagy apa – nem tudott, hogy az elmúlt hat hónapban nem az InTech manhattani központját hívtam „irodának”. – Kivettem a mai napot. Csak a mait. A főnököm… rugalmasabban kezeli a szabadnapjaimat most, hogy… tudod, csapatvezető vagyok.

– Á, igen. A nővérem már főnökasszony. Tényleg. – Felnevetett, és azt kívántam, bár gyakrabban hallanám ezt a hangot. Azt kívántam, bárcsak ne hazudnék neki, és ő se titkolna el előlem mindenfélét. – Szóval a tavalyi előléptetés bevált, mi? Tervezed, hogy még feljebb kapaszkodsz a szamárlétrán, nővérkém?

– Ó, nem, ebben nem reménykedem, nekem elhiheted. – Annyira nem, hogy valójában már lemásztam arról a létráról. Kinyújtottam a lábamat, és letettem a padlóra, majd kikászálódtam az ágyból. – Szóval, akkor jössz? Apához?

– Én… – Elhallgatott, ami azt jelentette, hogy mindjárt cserben hagynak.

– Kérlek, Olly! Valamit muszáj elmondanom nektek. Mindkettőtöknek. És apának is hiányzol. Hetek óta fedezlek, és már kifogytam a kifogásokból. Kérlek, gyere!

Felsóhajtott.

– Oké, meglátom, mit tehetek.

Á, ez már előrelépés! – reménykedtem.

– Elküldöm a menetrendet, jó? Találkozhatunk az állomáson.

– Aha – felelte, mire fellángolt bennem a korábbi remény. – És… szeretlek, Bogyó.

Bogyó. Ezer éve nem szólított már így.

– Én is szeretlek, Olly.

Miután elbúcsúztunk egymástól, elindultam, és elkezdtem lélekben készülni arra, hogy bevallom az igazságot annak az embernek, aki egyszerre több munkahelyen dolgozott, hogy rendes életet biztosítson nekem és az öcsémnek, miután egyedül maradt velünk. Annak az embernek, aki egyedül nevelt fel, miután anyánk lelépett, és magunkra hagyott minket. Annak az embernek, aki a homloka verejtékével és sziklaszilárd elszántsággal küldött egyetemre. Annak az embernek, akinek az anyagi biztonságot köszönhettem, amit a mérnöki diplomám adott nekem egészen a közelmúltig. Egészen addig a hat hónappal ezelőtti napig, amikor merész lépésre szántam el magam, hogy megváltoztassam az életemet. A karrieremet.

Jaj istenem!

Hogy lehet elmondani egy ilyen embernek, hogy úgy döntöttem, otthagyom a stabil, jól fizető állást, amiért ő – meg én – olyan keményen megdolgoztunk, csak azért, hogy mindenféle álmokat kergessek?

Hogy lehet elmondani egy olyan férfinak, aki ennyi áldozatot hozott értem, hogy lecseréltem a megalapozott, csodás kilátásokkal kecsegtető karrieremet valamire, ami semmit sem garantál?

Fogalmam sem volt. És pontosan ezért hagytam, hogy a titok hónapokig nyomja a szívemet.

De ma véget vetek neki.

Ezt a mantrát ismételgettem, miközben automatikus mozdulatokkal készülődtem. Magamra húztam az első ruhadarabot, amit elő tudtam kotorni a bőröndömből: egy világoskék farmert és egy túlméretezett, bordó pulcsit. És mint szinte minden reggel, most is sikertelenül próbáltam megzabolázni a sötét fürtjeimet, úgyhogy megelégedtem azzal, hogy laza kontyba kötöttem őket a fejem tetején.

Mire kiléptem a lakásból, eldöntöttem, mit fogok csinálni.

Először is, veszek O’Brientől, a brooklyni péktől apa kedvenc kolbászos roládjából; az üzlet alig pár percre volt Lina lakásától. Megvárom, amíg beleharap a ropogós péksüteménybe, és bumm, robbantom a bombát.

Jó tervnek ígérkezett.

Legalábbis erről próbáltam meggyőzni magam, miközben bementem a pékségbe, leadtam a rendelést, majd apu „kenőpénzével” a kezemben elindultam kifelé. Talán ezért történt, hogy amikor kiléptem a járdára, kis híján hasra estem, mert megpillantottam őt a szemközti vendéglő ablakában.

Kétszer is megnéztem. Majd harmadjára. Valószínűleg egy teljes percig bámultam.

Hogyne tettem volna, amikor Lucas kuporgott ott a vendéglő ablakában, kócos fejjel, karcsú és erős karját összefonva a mellén. A szája, amelyet többnyire mosolyogni láttam, ernyedten el volt tátva, a feje hátradőlt a széktámlára, és láttam, hogy ugyanazokat a ruhákat viseli, amelyeket előző este.

De biztos csak tévedtem. Ez nem lehetett Lucas.

Nem alhatott abban az étkezdében, egy bögre és egy üres tányér előtt. Egy szállodában kellett volna lennie. Hacsak…

A gondolat befejezetlenül maradt, ahogy átmasíroztam az utcán, be az étterembe, miközben a nagy, égető kérdés villogott a fejemben. Itt töltötte az éjszakát? S ha igen, miért? Miért nem ment szállodába?

Átléptem a küszöböt, odamentem hozzá a meleg péksütis zacskóval a kezemben.

Közelebbről is szemügyre vettem, láttam a táskákat a szeme alatt és a lehetetlenül gyűrött ruháit. A szája sarkából mintha nyál csordogált volna.

– Lucas! – suttogtam. Nem mozdult. Meg sem hallott. A torkomat köszörültem, és kicsit lehajoltam. – Lucas – ismételtem. A bűntudatomba aggodalom vegyült, arra késztetett, hogy felrázzam, választ követeljek tőle, pár száz bocsánatkérés kíséretében. Mindezt egyszerre. Mert az ember nem alszik csak úgy egy étkezdében, ha nem muszáj, és nem kellett volna ilyen könnyen elengednem előző este. Óvatosan kinyújtottam a szabad kezemet, és gyengéden a vállára tettem. – Hahó! – Finoman megráztam, próbáltam nem arra koncentrálni, hogy milyen forró és szilárd a teste a pulóver alatt – Lucas, ébredj! – És… még mindig semmi. Istenem, úgy aludt, mint akit agyonütöttek. Nem maradt más választásom, mint… – ÉBREDJ FEL!

Becsukta a száját, és felpattant az egyik szemhéja.

Egy barna szemgolyó nézett vissza rám. Majd megenyhült Lucas arckifejezése, és a mosoly álmos változata terült szét a képén.

– Rosie – szólt rekedt hangon. – Ez tényleg te vagy, vagy a mennybe mentem?

NEGYEDIK FEJEZET

Lucas

Mekkora marha voltam! Egy nagy, álmos marha.

Ez tényleg te vagy, vagy a mennybe mentem?

Komolyan, Lucas? Por Dios.

Nem kellett felébrednem ahhoz, hogy tudjam, megbántam, amit reagáltam. De a közhelyes, cseppet sem eredeti és teljesen felesleges mondat még azelőtt elhagyta a számat, hogy felfogtam volna, mi történik velem. Kinyitottam a szemem – a fél szemem – és ott állt előttem. Rosie. Lina legjobb barátnője. A lány, aki elbűvölte az egész Martín családot. Szív alakú arc, lágy vonások, bársonyos ajkak és igéző zöld szemek. Mint egy jelenés, és kialvatlan elmém próbálta megállapítani, hogy valódi-e. És tessék, ilyen szarságok jöttek ki a számon, amíg a fejem nem figyelt.

– Hogy… hogyan? – motyogta Rosie, amikor nem folytattam szenzációs üdvözlés után. Összevonta a szemöldökét. – Minden rendben?

Jó kérdés.

Felfeszítettem a másik szemhéjamat is, megráztam a fejem, és remélhetőleg lazán azt feleltem:

– Süt mögötted a nap. – Az ablakra mutattam. – Körberagyogta az arcodat. Mint egy glória.

Rosie pislogott – kétszer is –, mielőtt elmotyogott egy „Ó, köszi?!”-t.

Elfojtottam a nevetést, és kinyújtózkodtam. A hátam minden izma tiltakozott, bemerevedett, mert a kelleténél több órát töltöttem ülő helyzetben. Nem kellett volna ilyen sokáig maradnom. Nyilván fel kellett volna állnom, megmozgatni a lábaimat, az ízületeimet, de…

Most pedig itt állt előttem Rosie. Furcsán nézett rám. Összeszaladt a szemöldöke, apró ránc jelent meg a homlokán. Aggódott, és egy kicsit pipa is volt.

– Haragszol, mert… – kezdtem.

Ő pedig:

– Megkérdezhetem, hogy mégis…

Összenéztünk, magamban elmosolyodtam, és azt feleltem:

– Bármit kérdezhetsz, amit csak akarsz.

– Tudom, hogy semmi közöm hozzá – mondta. – De… mit keresel itt, Lucas? Úgy nézel ki… Csak nem… – Megköszörülte a torkát, hogy lágyabb legyen a hangja. – Itt töltötted az éjszakát?

Nem akartam hazudni neki. Sosem ment nekem az ilyesmi. Ezért inkább visszakérdeztem:

– Miért, hogy nézek ki?

– Hát, remekül… – Furcsa hang szakadt fel a torkán, mielőtt folytatta: – Tényleg jól nézel ki, de egyúttal úgy is, mint… mint aki egy étkezdében aludt.

– Vonzó vagyok, egyfajta könnyed és laza bájjal?

– Csorgott a nyálad.

– Hoppá.

– Komolyan mondom – makacskodott Rosie.

– Ó, én hiszek neked. És lefogadom, hogy igazi látványosság voltam.

– Te… nos, gondolom – ismerte el egy vállrándítással. – Ha valaki az álmukban nyáladzó férfiakra bukik. – Rövid szünet. – Én nem tartozom közéjük.

Oldalra billentettem a fejem, mintha tanakodnék.

– Na és mi az eseted, Rosalyn Graham?

Elkerekedett a szeme.

– Az én esetem… – kezdte, majd gyorsan elhallgatott. – Ne tereld el a szót! – hadarta, és duzzogva lebiggyesztette az ajkát. – Azt ígérted, keresel egy szállodát. Maradnod kellett volna, ha nem tudtál máshová menni. Elmondhattad volna, ahelyett, hogy hagyod, hogy kirúgjalak.

A homlokomat ráncoltam.

– De nem rúgtál ki – feleltem komolyan. Őszintén. – Magamtól jöttem el. – Mert láttam, mennyire kényelmetlenül érzi magát a jelenlétemben tegnap este. Hogy mennyire felkavarta az érkezésem. És nem az a fajta pasi vagyok, aki betolakodik egy nő magánéletébe és privát szférájába ismeretlenül. – Kényelmesebb, mint hinnéd. Próbáld csak ki! – Rámutattam a szemközti gesztenyebarna padra. – Ülj le, és majd meglátod! Hozok valami innivalót.

Megfordultam, és egy mosollyal jeleztem a pincérnek. Biccentett, és tudtam, hogy egy perc múlva itt lesz.

Amikor visszanéztem Rosie-ra, még mindig nem ült le.

Meg sem mozdult.

Csak bosszúsan mustrált engem.

De az a mogorva arckifejezés… megrándult tőle az szám. Megint. Mivel dühös volt rám, egy felnőtt férfira, aki alig ismert, csak mert egy étkezdében aludtam. Olyan édes volt.

– Azt mondtad, minden rendben lesz – emlékeztetett Rosie furcsa hangon.

– Rendben is van. – Magamra mutattam, és amit lehetett, beleadtam, hogy könnyed legyen a hangom, és leplezzem a kimerültséget. – Soha nem voltam még ennyire rendben.

Felnéztem a szemébe, és rákacsintottam.

Elpirult, majd még szúrósabban nézett rám.

– A táskák a szemed alatt másról árulkodnak.

Megpaskoltam a mellkasomat.

– Ez fájt, Rosie. Többet ne sértegess, különben soha nem épül fel az egóm. – Rosie azonban nem tántorodott el, még csak el sem mosolyodott a tréfán, csupán keresztbe fonta a karját a mellén, és most vettem észre, hogy van nála egy barna papírzacskó. Miután tíz másodpercig farkasszemet néztünk egymással, kifújtam a levegőt. Majd ismét rámutattam a székre. – Mész valahová? Nem maradnál egy kicsit? Kávézz velem, és megmagyarázom.

Először tétovázott, majd végül közelebb lépett.

– Van egy kis időm. Maradhatok egy kicsit.

A pincér éppen abban a pillanatban jelent meg két tiszta bögrével és egy kanna friss kávéval, amikor Rosie beült a bokszba.

– Nem hazudtam. Tegnap este kerestem egy szállodát – vallottam be, és néztem, ahogy a bögrénk megtelik a sötét nedűvel. – Köszönöm – biccentettem a pincérnek, mielőtt távozott. – De a bejelentkezés során felmerült némi probléma a hitelkártyámmal, ezért udvariasan megkértek, hogy távozzak.

– Miféle probléma?

Cukrot tettem a kávémba, megkevertem, és belekortyoltam. Az intenzív, keserű íz kellemetlenül marta az ízlelőbimbóimat.

– Nem volt a tárcámban. És a jelek szerint az a fajta idióta vagyok, aki tartalék nélkül utazik, így hát… – Vállat vontam. – Fogalmam sincs, hol ejthettem el, vagy hol hagyhattam, de csak a személyim és egy kevés kápé volt nálam.

Pontosan ötven dollár.

Rosie-nak elkerekedett a szeme, és ismét lebiggyesztette az ajkát. – Miért nem jöttél vissza a lakásba? Ott voltam.

– Túl késő volt, Rosie – feleltem egyszerűen. – Bementem az első helyre, ami nyitva volt, hogy telefonáljak, és valahogy elbóbiskoltam. Tudod, a szexi nyáladzás… – Vártam, hogy felnevessen, de hiába. Nem könnyű eset. Folytattam: – Mielőtt elaludtam volna, felvettem a kapcsolatot a bankommal, bejelentettem az elveszett kártyát, és megkértem őket, hogy küldjenek egy újat. De eltarthat egy ideig, amíg ideér Spanyolországból.

– Jaj, Lucas – szólt végül Rosie. Lepillantott a bögréjére, és megereszkedett a válla. – Ez tényleg óriási szívás. És úgy érzem…

– Semmi okod rá, hogy hibáztasd magad emiatt, Rosie. – A jelek szerint nem értett egyet velem, azonban egy szót sem szólt. Inkább belekortyolt a kávéba. Elfintorodott, és elkapta a bögrét a szájától. Előrehajoltam, és odasúgtam: – Hál’ istennek, neked sem ízlik. Már kezdtem azt hinni, hogy errefelé normálisnak számít ez a minőség.

– Egyáltalán nem – suttogta vissza. – Förtelmes ez a kávé. Istenem! Mennyit ittál belőle?

– Ez már az ötödik tegnap este óta.

Visszatért az arcára az a kifejezés, amiről biztos voltam, hogy bűntudat.

– Annyira sajnálom…

– Elég ebből – vágtam a szavába. Figyelmeztetően felemeltem az ujjam. – Csak semmi bocsánatkérés, különben soha nem leszünk barátok, Rosalyn Graham.

– Barátok?

Bólintottam, úgy döntöttem, hogy nem akadok fenn azon, ahogyan kimondta ezt a szót. Mintha a barátság valami kifürkészhetetlen dolog lenne.

– Na és, mi szél hozott? Gyanítom, hogy nem a berendezés, a kávé vagy a kilátás, ha nem a nyáladzó pasikra buksz.

Felhorkantott. Rövid, éles hang volt. De aranyos. Éreztem, hogy mosolyra húzódik a szám, amikor megrázta a fejét.

– Épp az O’Brien pékségből jöttem, amikor észrevettelek az út túloldaláról. – Benyúlt az asztal alá, majd elővette a zsírfoltos papírtasakot. – Náluk kapható a legfinomabb kolbászos rolád a városban. Valószínűleg azon kevés pékségek egyike, ahol árulnak ilyet New Yorkban. Na mindegy, ez a Graham család kedvenc reggelije.

Megbabonázott a zacskóból áradó illat, és önkéntelenül Rosie ujjait bámultam, amikor előhúzott egy fényes és ropogós péksüteményt.

A sült tészta átható illata megrohamozta az érzékeimet.

– Éhes vagy? – hallottam a hangját, ahogy felmutatta a roládot.

– Nem – feleltem, pedig tényleg az voltam. – Jól vagyok.

Rosie hümmögött, majd csodálkozva láttam, hogy felém nyújtja a karját.

Követtem a kezét a tekintetemmel, és felnéztem rá.

– Tessék – mondta, a szeme derűsen csillogott. – Neked jobban kell, mint nekem.

– Erre komolyan semmi szükség. Ez a te reggelid.

Csigalassúsággal vállat vont, és egyre közelebb emelte a roládot a szájához. Le sem tudtam venni a szemem szétnyílt ajkairól, meg a fényes, ínycsiklandó péksüteményről. Mielőtt odaért volna a szájához, megállt a keze a levegőben. Felnéztem, újra találkozott a tekintetünk.

Hangosan korgott a gyomrom.

– Ó! – jegyezte meg. – Úgy hallom, a gyomrod mondani akar valamit.

Ha nem igyekeztem volna mindenáron úgy tenni, mintha nem vágyakoznék a kolbászos rolád után, nem ért volna váratlanul a megjegyzése. Így viszont kitört belőlem a nevetés.

Rosie arcán mosoly terült szét, és kuncogva csatlakozott hozzám. Őszinte volt a nevetése, ezt még én is láttam. Végre! Ez már tetszett.

– Edd meg! – utasított mosolyogva. – Ragaszkodom hozzá, Lucas. Nagyon örülnék neki.

Soha nem fogom megtudni, hogy pontosan mi hajtott rá, de kinyújtottam a kezem, és elvettem tőle a péksüteményt.

– Köszönöm, Rosie.

Figyelmesen nézte, ahogy a számhoz emeltem, beleharaptam, és…

– ¡Dios mío! – nyögtem fel. – Ez az egyik legfinomabb… – még egy harapás – …kaja, amit az ízlelőbimbóim… – és még egy – …valaha is kóstoltak.

Ismét felnevetett.

Amikor felnéztem rá, láttam, hogy elidőzik rajtam a tekintete. Az ajkaimon.

– Ízlik? – kérdezte.

– Hogy ízlik-e? – kérdeztem vissza fejcsóválás kíséretében. – Ez a rolád többet érdemel egy szimpla „ízlik”-nél. – Megnyaltam a mutatóujjamat. – Odaadást érdemel. – A hüvelykujjamat is tisztára nyaltam. – Megérdemli, hogy elcsábítsák és imádják.

Rosie elvörösödött, valószínűleg a szégyentelen mohóságommal hoztam zavarba. Ám ha ételről van szó, bizony szenvedélyes ember vagyok. A péksüteményekért különösen rajongok.

Végül magához tért, csak a füle hegye maradt rózsaszín.

– Látom, a Martínok tényleg odavannak a kajáért, mi?

Felvillantottam egy mosolyt, azzal sem bajlódtam, hogy letöröljem a zsírt és a kósza morzsákat a számról.

– Nos, csak a magam nevében beszélhetek, de ha mindennap megvendégelsz egy ilyennel, lehet, hogy a végén térdre zuhanok, és örök hűséget esküszöm neked, Rosalyn Graham. Kábé egy héten belül. Vagy talán még annyi se kell.

Ezzel sikerült kizökkentenem a lelki nyugalmából, mert elnémult.

Oldalra billentettem a fejemet, és eltűnődtem, vajon tényleg ennyire félénk-e, vagy csupán az idegenekkel szemben óvatos. Mindenesetre nem számított, mert engem egyik eshetőség sem riasztott el igazán. Főleg azok után, hogy reggelit hozott nekem.

Meglepetésemre Rosie elővett egy újabb péksütit a papírtáskából.

– Tessék. Ezt is edd meg!

– Te tényleg egy angyal vagy, egyenesen a mennyből – áradoztam, és magam is meglepődtem, amikor rádöbbentem, hogy nem is kellett hazudnom. – De nem érdemlek több kedvességet tőled.

– Dehogynem – vágott vissza, és komoly pillantást vetett rám.

Meglengettem magam előtt a kezemet.

– Nem lehet, és nem is akarom.

– Fogadd el, különben… soha nem leszünk barátok. És te mondtad… azt mondtad, hogy ezt szeretnéd, szóval…

Szóval annyira azért nem szégyenlős.

Úgy vigyorogtam, mintha a világot kínálná nekem egy darab finom hájas tészta helyett, és az asztalra könyököltem, majd közelebb hajoltam hozzá. Mélyen a szemébe néztem.

– Csak ha osztozunk rajta. – Lekanyarítottam a péksüti felső felét. – Bármennyire élvezem is, hogy közönség előtt adhatok elő, nem szeretnék egyedül enni.

Úgy tűnt, Rosie megfontolja az ajánlatomat, de végül az ajkához emelte a süteményt. Amikor mind megettük, elővett egy harmadikat is, kettéosztotta, és átnyújtotta nekem az egyik felét, amelyet még szélesebb mosollyal fogadtam el.

– Szóval, Rosie… – Belekortyoltam az időközben langyosra hűlt kávéba, és lustán levándorolt a tekintetem a nyakán, követve a pulóvere kivágását. Kíváncsi voltam, vajon az irodába tart-e. – Ugyanannak a vállalatnak dolgozol, mint Lina, igaz? Mi is a neve… valami Tech-izé?

– InTech – javított ki Rosie különös grimasszal. – És… ott dolgoztam. Most már nem. Ez… hosszú történet.

Vártam, hogy bővebben kifejtse, s bár néhányszor kinyitotta, majd becsukta a száját, végül nem részletezte a dolgot.

Hümmögtem, és az asztalra koppintottam.

– Kössünk alkut!

A homlokát ráncolta.

– Alkut?

Megrándult az ajkam.

– Ez egy játék. Amolyan „ismerjük meg egymást” játék. Mert ha barátok akarunk lenni, valahogy meg kell törnünk a jeget. – Ez merész húzás volt, jól tudtam magam is. Semmi oka nem volt arra, hogy bármit is megosszon velem, de láttam, hogy szándékosan húzza az időt. Pedig már elmehetett volna. Mégis itt volt. Itt üldögélt velem.

Lehajtotta a fejét, egy sötét hajtincs kiszabadult a kontyából.

– Szóval, mindketten kérdezhetünk?

Bólintottam.

– Egy válasz egy másik válaszért cserébe. Felváltva válaszolunk, amíg el nem jutunk ötig. És nem számít, milyen hosszú a válasz. Na, mit szólsz?

Egy elnyújtott pillanatig néztük egymást, és láttam az arcán a vívódást. Tétovázott. Ugyanakkor felcsigáztam.

Végül beleegyezett:

– Öt kérdés. Ennyivel meg tudok birkózni.

Lassan bólintottam, elfojtva növekvő türelmetlenségemet.

– Mivel épp most adtál enni, és az adósod vagyok, hagyom, hogy te kezdd.

Felnézett az arcomba, elgondolkodva felvonta a szemöldökét, mint aki arra készül, hogy a legmélyebb titkaimat is kicsalogatja belőlem.

Imádni való volt. És egy kicsit ijesztő is.

Összekulcsolta a kezét, és az asztalra könyökölt.

– Hol voltál, mielőtt New Yorkba jöttél? Azt mondtad, Phoenixből repültél ide.

Ellazult a tartásom.

– Azzal töltöttem az elmúlt hat hetet, hogy bejártam Amerikát. – Észrevettem, mennyire meglepi ez az információ. – Északról indultam, az oregoni Portlandből. Onnan délre mentem, kocsit béreltem, és New Orleansból áthajtottam Phoenixbe.

Rosie bólintott, feldolgozva a hallottakat. Végül csak annyit mondott:

– Oké, te jössz.

– Könnyű. Kivel akartad megosztani a roládokat? Három volt belőlük, szóval hacsak nincs ilyen hatalmas étvágyad…

Rápillantott az összegyűrt, üres papírtáskára, és felsóhajtott.

– Apámmal, meg remélhetőleg az öcsémmel is, de ez hosszú…

Csettintettem a nyelvemmel.

– Nem szegjük meg a szabályokat. Akár hosszú, akár rövid, hallani akarom a választ.

Felnevetett.

– Phillybe megyek, Philadelphiába, ahol apa jelenleg él. És remélem, hogy velem tart a kisöcsém is, aki hetekig nem vette fel a telefont nekem, gyanítom, hogy olyasmi miatt, ami vagy felzaklat, vagy felbosszant, vagy mindkettő. El akarok mondani nekik valami fontosat. Hát ezért a reggeli. – Halkan felsóhajtott. – Ez apa kedvence. Bolondul érte.

Hallgattam, amíg fel nem pillantott az asztalról. Valamit eltitkolt előlem. Az arcára volt írva.

Úgy tettem, mintha gondolkodnék, majd megkérdeztem:

– Aggódnom kéne, hogy apád a véremre fog szomjazni, amiért rávettem a lányát, hogy nekem adja a nagy kedvencét?

Kitört belőle a hahota. Igaz, hogy rövid volt, mégis… elég volt ahhoz, hogy megnyugtasson. Egyelőre. Elkomorult, és rám szegezte a tekintetét.

– Ez a második kérdés?

– Nem rajongok különösebben a dühös apákért, úgyhogy igen. Ez a második kérdés.

– Gyakran feldühíted mások apját?

Anélkül, hogy megszakítottam volna a szemkontaktust, felkönyököltem.

– Ez a második kérdés? – A szeme összeszűkült, azonban bólintott. – Már nem. A múltban viszont? Lehet, hogy feldühítettem egyet-kettőt. – Rákacsintottam, és ezúttal nem kerülte el a figyelmemet, hogy elvörösödött. – Tartozol egy válasszal.

Nagyot nyelt.

– Nem, apa nem fog a véredre szomjazni. Nem is tudja, hogy meglátogatom. Meglepetés lesz, a roládokkal az érzelmi manipuláció volt a célom. – Erre felfigyeltem, Rosie azonban megelőzött a következő körben. – Én jövök – jelentette ki. – Meddig maradsz New Yorkban?

– Hat hétig. Vízum nélkül csak három hónapig maradhatok az országban, ezért úgy döntöttem, hogy New Yorkban időzöm a legtovább, mivel Lina felajánlotta a lakását. Azt mondta, decemberig úgysem tudja felbontani a bérleti szerződését, és üresen áll, amióta összeköltözött Aaronnal, szóval… – Rosie összeszorította a száját, de nem tudtam, hogy pontosan miért, és nem akartam erre pazarolni egy kérdést, amikor volt valami fontosabb, amire rá akartam kérdezni. Az öklömre támasztottam az államat. – Minek az érzelmi manipuláció? Az apukáddal.

Mélyet sóhajtott. Olyan hosszasan hallgatott, hogy azt hittem, nem fog válaszolni, hogy talán befejezte a játékot az ismeretlen férfival, aki alig huszonnégy órája tört be az életébe.

Végül kijelentette:

– Felmondtam a munkahelyemen. – Azután ömleni kezdett belőle a szó. – Otthagytam a jól fizető, hosszú távú állásomat a mérnöki cégnél, amelyiknél csoportvezető voltam. Ezért mondtam, hogy már nem dolgozom az InTechnél. Mert kiléptem. Hat hónappal ezelőtt. – Válaszolni akartam valamit, de egyre sebesebben hadart. – Apa még nem tudja. Az öcsém sem. Csak Lina tudja. És persze Aaron. Nem azért, mert a férje, hanem mert ő volt a főnököm, és neki kellett benyújtanom a felmondólevelemet. És persze mindenki az irodában, mert már nem vagyok ott. Szóval, azt hiszem, néhányan hallottak róla. Amit nem tudnak, az az, hogy mi késztetett erre. – Az ajkába harapott. – Mindegy, ezért kell valamivel meglágyítanom apa szívét. Mert… eltitkoltam előle ezt a hatalmas dolgot. És soha nem hazudtam neki, soha. Nagyon közel állunk egymáshoz. Mindig is egy csapat voltunk, apa meg én.

– Mérges lesz? – Különös, váratlan érzés kavargott bennem. Védelmező ösztön. Kiráztam a fejemből, annak tudtam be, hogy Rosie az unokatesóm legjobb barátnője. És annak, hogy mennyire utálom a basáskodó embereket. – Amiért felmondtál? Ezért nem árultad még el neki?

– Jaj, dehogy. Soha nem haragudna rám, amiért követem az álmaimat. Akkor sem, ha ez egy viszonylag új álom.

Az utolsó kijelentése valahogy megnyugtatott, ugyanakkor még kíváncsibbá tett.

Egy viszonylag új álom?

– Mindenesetre kétlem, hogy örülni fog. Mindig olyan büszke volt rám… Hogy mérnök a lánya. Hogy Manhattanben dolgozik. Gyerekkorunkban nem sok mindenünk volt. – Egy pillanatra elhallgatott. – A diplomaosztómon láttam először sírni. Nagy, kövér könnyekkel, amelyek nem akartak elapadni. Azt hiszem, órákig sírt. És amikor tavaly előléptettek, amikor még Queensben lakott, mindenkinek eldicsekedett vele a háztömbben. „Az én Bogyóm már csoportvezető. Főnök lett!” Bulit rendezett, és meghívta a szomszédokat, mintha… nem is tudom, mintha a lánya épp most nyert volna Nobel-díjat, vagy ilyesmi. – Bánatos mosollyal megrázta a fejét. – Halálra fog rémülni, hogy mindent eldobok valamiért, amit valószínűleg meg sem tud érteni igazán. Ezért nem vettem még a bátorságot, hogy elmondjam neki. Félek, hogy nem fogja… megérteni, és nem fog támogatni ebben. És megszakadna a szívem.

– Na és mi az? – Nem bírtam megállni, hogy rákérdezzek, mert többet akartam tudni. – Az új álom, amit kergetsz.

Rosie szinte összekuporodott, megrogyott a tartása, és elfordította a tekintetét. Láttam rajta, hogy el akar távolodni tőlem.

– Butaságnak fogod tartani.

– Ha álmokról van szó, semmi sem butaság. Nem számít, mennyire friss vagy régi az álom. – A smaragdzöld szempár ünnepélyesen visszanézett rám. – Áruld el, Rosalyn Graham! – bátorítottam. – Nem tudod rólam, de én soha nem ítélkezem. Soha.

Mély levegőt vett.

– Írtam egy könyvet, és kiadtam – felelte végül. – Egy romantikus regényt. Több mint egy évvel ezelőtt. Nagyjából akkor, amikor előléptettek.

Mintha ez olyan nevetséges lenne.

A homlokomat ráncoltam.

– Ez elképesztő, Rosie. Több mint elképesztő. Ez oltári, és egyáltalán nem butaság.

– Ez… még nem minden.

Bólintottam, hogy folytassa.

– Én magam adtam ki, írói álnéven, nem az igazi nevemen. Először senkinek sem árultam el, csak Linának, mert… Nos, féltem, hogy a kollégáim nem vennének komolyan, ha megtudnák, hogy unatkozó háziasszonyoknak szóló, szerintük túlfűtött regényeket írok. – Felsóhajtott. – Mekkora hülyeség már ez, nem? Ahelyett, hogy büszke lennék magamra. – Megrázta a fejét. – De féltem, hogy kevesebbre tartanák a mérnöki munkámat, vagy lekicsinyelnék a könyvemet, csak mert egy olyan műfajhoz tartozik, amit igazságtalanul ítélnek meg, vagy kigúnyolnának azért, ami érdekel. Oké, nem akárki, hanem ők, a kollégák az irodában. Főleg pasik. Talán még az apám is. A társadalom, úgy általában? Gőzöm sincs. – Rosie egy pillanatra elgondolkodott, majd folytatta, és kissé felderült az arca. – Na mindegy. Kezdtek felfigyelni a könyvre. Semmi komoly, de több figyelmet kapott, mint amire számítottam. Lassan, apránként fokozódott a dolog, mígnem könyvszerződést ajánlottak nekem. És akkor valami elpattant bennem. Aláírtam a szerződést a kiadóval, és felmondtam a munkahelyemen, ami nagyon nem jellemző rám. Nem szokásom fejest ugrani a dolgokba. Döntéseket hozni anélkül, hogy minimalizálnám a kockázatot, anélkül, hogy biztos lennék abban, hogy minden rendben lesz, ez olyasmi, amit soha nem csináltam. De a fenébe is, jólesett! Félelmetes, mégis felszabadító érzés volt. Mintha egész életemben arra vártam volna, hogy… szabaddá váljak. – Lehervadt a mosolya. – És aztán minden elszar…

Elhallgatott.

– Mi lett mindennel? – kérdeztem, és csak most vettem észre, hogy közelebb húzódtam hozzá. Az asztal fölé hajoltam.

Rosie kiegyenesedett.

– Kifogytál a kérdésekből.

– Micsoda? – méltatlankodtam.

– Már feltettél öt kérdést – magyarázta. – Úgyhogy nem maradt több kérdésed.

Elfelejtettem, hogy még mindig játszunk.

– Nekem viszont – mutatott rá, gyanúm szerint mélységes elégedettséggel – van még két kérdésem.

Megadóan hátradőltem.

– Úgy érzem, átvertek.

Rosie szája enyhe mosolyra húzódott.

– Én mindig betartom a szabályokat. – Felszegte a fejét. – Szóval… mik a terveid, Lucas?

Habár ez egy elég egyszerű kérdés volt, mégis úgy ért, mint egy hasba rúgás. Mert eszembe juttatta az igazságot: nem voltak terveim. Már nem az a fajta ember voltam, aki tervekben gondolkodik. Csupán terv nélküli Lucas.

– Semmi különös. Csak… turistáskodom. – Mindketten hallgattunk, miközben Rosie a szűkszavú választ mérlegelte. Megköszörültem a torkomat. – Csupán egy kérdésed van hátra.

Pár pillanatnyi vizsgálódás után nekem szegezte a kérdést:

– Miért nem jöttél el Lina és Aaron esküvőjére? – Elkerekedett a szemem. Erre nem számítottam. Megrohamoztak az esküvőt megelőző hetek emlékei, és elakadt a lélegzetem. Rosie, aki nyilván észrevette, hogy mi minden játszódik le az arcomon, elbizonytalanodott. – Lucas…

– Semmi baj – szakítottam félbe. Az én szabályaim szerint játszottunk. Egy kérdés, egy válasz. Nem számított, milyen hosszú vagy nehéz a válasz. – Nem tudtam elmenni – préseltem ki magamból, és úgy éreztem, alig kapok levegőt. – Nem tudtam időben odaérni. Én… – Reszketegen kieresztettem a levegőt. – Én…

Megráztam a fejem.

Hosszú, rövid, könnyű vagy nehéz, úgy tűnt, képtelen vagyok válaszolni. Mert hogy fejezzen be valaki egy olyan kijelentést, ami mindazt magában foglalja, ami elől elmenekült? Lövésem sem volt.

Melegséget éreztem a kézfejemen, amitől összerezzentem.

Amikor lepillantottam, öt hosszú és finom ujjat láttam, amelyek lazán a kezemre fonódtak.

– Hé! – szólt Rosie lágyan, ahogy a kezünket bámultam. – Nem tudtál elmenni. Ez egy érvényes válasz, Lucas. Betartottad a szabályokat.

Tépelődtem, hogy lerázzam-e magamról, vagy megfordítsam a kezemet, és összefonjam az ujjainkat, pusztán azért, mert szükségem volt a testi kontaktusra, egy másik emberi lény közelségére, de végül egyik mellett sem tudtam elkötelezni magam.

Azt tettem, amihez a legjobban értek.

Összeszedtem magam, és felvillantottam egy vigyort, amiről reméltem, hogy megteszi a hatását.

– Megvolt az öt kérdés – jelentettem ki. – Mikor indulsz Phillybe?

Szétnyíltak az ajkai, mielőtt azonban felelhetett volna, megcsörrent a telefonja. Kihalászta a táskájából, és komoly ábrázattal nézett a képernyőre.

– Bocs, de jobb, ha ezt felveszem. – A füléhez emelte a telefont. – Szia, apa, Olly… – Elhallgatott, bármi hangzott is el a vonal túlsó végén. Döbbenet ült ki az arcára, a pánik eltorzította lágy vonásait. – Hogy mi?! – hördült fel. – A mentő? – Begörcsölt a gyomrom, amikor meghallottam az utolsó szót. És még fájdalmasabb lett, amikor pár másodperccel később befejezte a hívást, és hirtelen felpattant, alig nézve rám. – Mennem kell. – Összekapkodta a holmiját. – Sajnálom. Az apámról van szó. – Felkapta a táskáját, de kiesett a kezéből. – A francba…

– Rosie – mondtam, és letérdeltem mellé, hogy segítsek összeszedegetni a táskájából szétgurult holmikat. Belejajdultak az ízületeim, ám fittyet hánytam a fájdalomra, és felvettem a kulcsait meg valami rúzsszerű izét. – Hé, Rosie? – Próbáltam a szemébe nézni, a markába nyomtam a tárgyakat, és amikor továbbra sem pillantott rám, megfogtam a csuklóját. A bőre meleg volt, és puha. Finoman, de határozottan megszorítottam. Épp csak annyira, hogy felkeltsem a figyelmét. Végre rám tekintett. – Vegyél egy nagy levegőt! – utasítottam. Engedelmeskedett, megtöltötte a tüdejét friss levegővel, közben mindvégig a padlón guggoltunk, egymással szemben. – Akarod, hogy veled tartsak? – kérdeztem nagyon lassan. – Kicsit zaklatott vagy.

– Micsoda? – Megenyhült az arca. – Ez… Nem. Semmi baj. – Újabb mély levegő. – Nyilván túlreagálom. Apa biztosan jól van. A csípője… Régi sérülés, de megcsúszott, és egy szomszéd kihívta a mentőket. Nem is volt rám szüksége. Csak azért telefonált, mert Mrs. Hull megfenyegette, hogy különben ő hív. Nem baj, ma úgyis Phillybe akartam menni. Úgyhogy minden oké. – Meg akartam vigasztalni, ám ekkor felállt. Követtem a példáját, és ügyeltem, hogy ne helyezzem a testsúlyomat a jobb oldalamra, nehogy megismétlődjön a tegnap este. Rosie elővette a tárcáját, kivett belőle néhány húszast, és az asztalra tette. – Tessék. – Elmosolyodott, majd komoly képpel nézett rám. – Azt hiszem, ez fedezi a számlánkat.

A számlánkat?

Megráztam a fejem.

– Rosie, nem. Nem kell.

– Vedd el! – makacskodott. – Kérlek, Lucas.

– Rosie… – Elhallgattam. De mit is vártam, miután elárultam neki, hogy elvesztettem a kártyámat, és csupán néhány dollár van a zsebemben… Istenem… egy zopenco voltam, ahogy abuela szokott hívni, amikor valami marhaságot csináltam.

Elmosolyodott.

– Jobb, ha indulok. – Kilépett a bokszból. – Este visszamegyek a lakásba a cuccaimért. Oké?

– Sok szerencsét! – Biccentettem. – És… kösz, Rosie. Ígérem, visszafizetem. Nem vicceltem, amikor azt mondtam, hogy az adósod vagyok.

Egy új érzelem futott át az arcán.

– Viszlát később, Lucas.

Néztem, ahogy a kijárathoz lép, és mielőtt távozott volna, utánaszóltam:

– Ja és kérlek, ne áruld el apádnak, hogy megettem a kolbászos roládját! Szeretnék jó első benyomást tenni rá.

Nem fordult vissza, de ahogy becsukódott mögötte az üvegajtó, még hallottam a nevetését.

Édes volt a hangja. Lágy és visszafogott, pont, mint ő.

– A francba – dünnyögtem, ahogy lenéztem az üres bögrére és a kölcsönpénzre. – Lina me va a cortar las pelotas.

ÖTÖDIK FEJEZET

Rosie

Olly nem jött ki az állomásra.

Tulajdonképpen meg sem lepődtem. Persze számítottam rá, hogy felültet. Ettől függetlenül rosszulesett, amikor nem vette fel a telefont – megint –, csak egy SMS-t küldött:

Nem tudok menni, nővérkém. Bocs.

Szerencsére, amikor megérkeztem Phillybe, kiderült, hogy apa jól van, csak kicsit fájt az oldala az esés miatt. Nem mintha beismerte volna. Még mit nem! Otthon nem volt hajlandó lefeküdni, bevenni a fájdalomcsillapítót, sőt azt sem hagyta, hogy egy kis teát vagy ennivalót készítsek neki. Újra meg újra visszautasított. De Joe Graham már csak ilyen.

„Jól vagyok, Bogyó!” – hajtogatta makacsul. Majd: „Eleget támaszkodtam rád, amikor anyád elment annyi évvel ezelőtt, Bogyó. Nem kell aggódnod, Bogyó. Minek vettél ki szabadnapot, hogy idegyere az öreged miatt, Bogyó? Most már csapatvezető vagy, Bogyó. Sokan számítanak rád. Egyébként hallottál Ollyról? Ugye jól van, Bogyó?”

Így mire visszaindultam a vonattal Manhattanbe, ugyanannyi hazugság állt mögöttem, hacsak nem több, miután újfent fedeznem kellett a kisöcsémet, és érzelmileg annyira kimerített apa csökönyössége, hogy nem maradt energiám bűntudatot kelteni Ollyban.

És akkor még ott volt Lucas.

Bizsergést éreztem a hasamban, megszédültem, ideges lettem, és nagyot dobbant a szívem.

Mert hiszen itt vagyok én, egy viszonylag értelmes és független nő, és úgy viselkedtem, mint egy tinilány, aki óriási hűhót csap a fiú miatt, akibe belezúgott.

Csakhogy Lucas Martín nem a fiúm volt. Nem. Hanem egy férfi, akit alig ismertem, akinek az online jelenlétét a közösségi hálón… teljesen normális mértékben… kiélveztem.

Egy olyan férfi, akinek csak ma reggel öntöttem ki a szívem. És ez jólesett. Sőt mennyei volt.

És újra itt voltunk. Ő odaát, Lina ajtaja mögött valószínűleg azon tűnődött, hogy felbukkanok-e egyáltalán, tekintve, hogy mennyi az idő, és ki tudja, talán azt fontolgatta, hogy ha nem teszem, kihajigálja az ablakon azt az oltári sok cuccot, amit idecipeltem. Nem, mert ő sosem tenne ilyet – ellenkezett egy hang. Én pedig, aki a folyosón álltam, és ijesztően hosszan bámultam az ajtót, azt kívántam, bárcsak röntgenszemem lenne, hogy… Mit is csináljak?

Megráztam a fejemet, és benyitottam.

Ám amint elfordítottam a kilincset, megijedtem, hogy elfelejtettem kopogtatni. Hát hogy képzelhettem, hogy csak így berontok? Mi van, ha Lucas…

Hűha!

Megálltam a nyitott ajtóban, és arcomba csapott a legcsodálatosabb, földöntúli, finom illat.

– Rosie! – A nevem, ahogy legördült Lucas ajkáról, azzal a pergetett r hanggal, áthatolt a ködön. – Végre visszajöttél.

Pislogtam párat, és döbbenten néztem rá. A lakás konyhájában állt, a tűzhely előtt, háttal nekem. Tiszta pólót viselt, barna haja kócos volt, és vizes. Gondolom, nemrég zuhanyozhatott le, mivel apró vízcseppeket láttam a tarkóján. Izmos volt a nyaka. A bőre napbarnított és sima, és… és csak bámultam. Majd felfaltam a tekintetemmel.

Megköszörültem a torkomat.

– Szia! – nyögtem ki. – Visszajöttem, igen. Te pedig itt vagy, ahogy megbeszéltük. Ami nagyszerű, igazán nincs min meglepődnöm. – Átkoztam magam, amiért nem bírok felhagyni a zavarba ejtő viselkedéssel ennek a pasinak a társaságában, aki semmi olyat nem tett, amivel kiérdemelte volna ezt, és becsuktam a lakásajtót, majd beljebb merészkedtem. – Ínycsiklandó ez az illat, Lucas.

Végre. Sikerült kinyögnöm egy normális mondatot.

– Örülök, hogy így gondolod. – Felnevetett. – Remélem, az íze is finom. – Ahogy végignéztem a megterített, keskeny konyhaszigeten, amely egyben reggelizőpultként, vacsoraasztalként és íróasztalként is szolgált, nem is gondolhattam másként. Mint méhecskét a virág, úgy vonzott magához a látvány, és mohón szemügyre vettem a sok finomságot. Középen egy tálban színpompás zöldségekkel párolt, illatos rizs. Jobbra tőle valami, ami pirított feta sajtra emlékeztetett, mellette talán méz. Balra pedig egy tálca, tele paprikával és hagymával megrakott sült kenyérszeletekkel. Újabb kuncogást hallottam, és rájöttem, hogy Lucas már nem a tűzhelynél áll, hanem a konyhasziget túloldalán. Engem figyelt, mosoly játszott az arcán. – Na, gyere már! – noszogatott. – Ülj le, mielőtt kihűl.

Leesett az állam.

– Üljek… le?

– Talán állva akarsz enni?

– Meghívsz vacsorázni? – Nagyot nyeltem, a döbbenet és a zavar keverékétől háborgott a gyomrom. – Veled?

Derűsen méricskélt.

– Csak ha éhes vagy.

– Én… – Nem tudtam, mit mondjak. Ami, mint kiderült, feltűnően gyakran megesett velem Lucas közelében.

Leüljek, és megragadjam az esélyt, hogy több időt töltsek Lucasszal, mielőtt elválnak útjaink, vagy udvariasan visszautasítsam, pakoljam össze a holmimat, menjek el, és találjam ki, mihez kezdjek ma este?

Mielőtt eldönthettem volna, megkordult a gyomrom, és helyettem válaszolt Lucasnak.

Riadtan összerezzentem.

– Ó! – csodálkozott Lucas jókedvűen. – Látom, fordult a kocka. Azt hiszem, a gyomrod mondani akar valamit, Rosalyn Graham. És ezt bóknak veszem.

A mosolya széles volt, és könnyed, felkapott két tányért a pultról, és az asztalra helyezte őket. Majd odalépett mellém, kinyújtotta a karját, és közelebb húzta hozzám a széket. A szemembe nézett, és megpaskolta a plüss székpárnát. – Éhes vagy, úgyhogy el van intézve. Csüccs! Mesélj, hogy van apukád!

Csak tátogtam.

A meghívás, a szavai, édesek voltak. Figyelmesek. És nem is olyan megdöbbentő fordulatként – ha azt vesszük, milyen régóta leskelődtem utána a neten –, ez pont olyasmi volt, amiről már jó párszor fantáziáltam. Lucas Martínnal vacsorázni. Úgy, hogy ő főzött. Amit együtt fogunk elkölteni.

Mégis haboztam. Ott álltam kővé dermedtem, csak a szemgolyóm mozgott, követte Lucas minden mozdulatát, ahogy a vacsorához készült.

– Leülsz, Rosie? – ismételte. – Nem ígérhetem, hogy nem harapok, de majd igyekszem.

És egy pillanatra elakadt a lélegzetem.

Fülig pirultam, miközben próbáltam rávenni magam, hogy reagáljak. Hogy intézzem el egy nevetéssel. Kacér pasi volt, szórakoztató, jó társaság. Csak kedves akart lenni hozzám.

Kinyitottam a számat, és kitört belőlem egy féktelen, öblös hahota.

Lucas meglepetten felvonta a szemöldökét.

Túlzásba estél, Rosie.

– Ez vicces volt. – Megpaskoltam a mellkasomat, az előbbi artikulálatlan hang még a fülemben csengett. – Vicces, irtó vicces, persze. Mert nem fogsz megharapni. Nyilván.

Lucas megrázta a fejét.

– Kezdem azt hinni, hogy kijöttem a gyakorlatból – motyogta. De amikor végre lehuppantam a székre, kisimult a homloka. Megenyhült az arca, és kissé elkomorult. – Köszönöm, Rosie.

– Miért köszönöd meg nekem? – kérdeztem, a hangom szerencsére újra normális volt.

Vállat vont.

– Rég nem ettem már együtt senkivel. Egyedül utazni bizonyos előnyökkel jár, viszont egy kicsit magányos tud lenni. Azt hiszem, már kezdett nyomasztani. Egészen ma reggelig. – Mélyen a szemembe nézett. – És mostanáig.

Néhány másodpercig szótlanul elmerültem a barna szempárban, és éreztem, hogy valami megolvad bennem, felenged: a tétovaságom, az esetlenségem és talán más is.

– Köszönöm, hogy meghívtál vacsorázni, Lucas. Igazán örülök neki. – El sem hinnéd, mennyire, tettem hozzá gondolatban.

Elmosolyodott, visszatért az arcára a széles, önfeledt, és… ellenállhatatlan mosoly. Ez utóbbira csak most döbbentem rá, ahogy az ajkait bámultam. Jókora kalamajkában vagyok, ha arra készül, hogy úgy villogtatja ezt a mosolyt, mintha semmiség volna.

– Szóval, hogy van apukád? – kérdezte újra, miközben megkínált a párolt rizzsel.

Elfogadtam, és vettem belőle egy jó nagy kanállal.

– Jól van. A csípője fáj. Megbotlott az egyik förtelmes kerti törpében, amiért úgy odavan. – Halkan felhorkantam. – De szerencsére kutya baja. Csak sajog egy kicsit. Sokkal rosszabb is lehetett volna. A törpe volt az egyetlen áldozat.

– Ezt örömmel hallom, Rosie.

Én is örültem. És valamiért nem hittem, hogy Lucas csupán udvariasságból mondta.

– Köszönöm, Lucas. – Hogy elfoglaljam magam valamivel, ami nem az ő arca, fogtam egy szelet kenyeret, és a számhoz emeltem. – Jóságos ég! – Amint beleharaptam, valósággal felnyögtem. – Mit műveltél ezekkel a paprikákkal? Ez az íz… Hűha! Eszméletlen.

– Karamellizáltam őket némi lila hagymával és a fűszerekkel, amiket Lina szekrényében találtam. – Rám kacsintott, és ő is beleharapott a saját szeletébe. – A többi hozzávalót az aprómból vettem, meg abból, amit te adtál. – Hirtelen elbizonytalanodott. – Rosie, úgy érzem, tartozom neked…

– Emiatt ne aggódj, oké? – vágtam közbe, mielőtt nekiállt volna magyarázkodni. – Nem olyan nagy dolog, hogy kölcsönadok neked néhány dolcsit, amíg meg nem jön a kártyád. Senkit sem ismersz itt a városban, és ez a legkevesebb, amit megtehetek. Különben is, meghívtál vacsorára. – Rámutattam az ínycsiklandó lakomára, amit felszolgált. – Úgyhogy az én nézőpontomból ez rendkívül jó üzletnek bizonyult. – Kikanalaztam egy keveset abból a ragacsos és fényes feta sajtból a tányéromra. – Botrányos dolgokra lennék képes ezért a sajtért.

– Ezt észben tartom. Legközelebbre.

Legközelebbre. Úgy érti, hogy…

Nem. Ez csak egy hétköznapi szófordulat volt.

Lucas folytatta:

– A főzés és az azt követő lakoma egyike azon kevés örömöknek, amelyek képesek elterelni a gondolataimat, ha rossz napom van.

Megigazítottam a szalvétát az ölemben, és újra az ételre koncentráltam.

– Ezt meg tudom érteni, Lucas – bólogattam, miközben ellenálltam a kísértésnek, hogy a rossz napról faggassam, és azt feltételeztem, hogy csak az előző esti kavarodásra céloz.

– Szóval, Rosie – kezdte néhány perc múlva –, rengeteget hallottam arról, hogyan találkoztatok Linával, és őszintén szólva már alig várom, hogy meghallgassam a te verziódat az eseményekről.

A homlokomat ráncoltam, és futó pillantást vetettem rá. Megint az a széles, zavarba ejtő mosoly. A francba! A tányéromra szegeztem a pillantásomat.

– Az én verziómat? Az inteches bemutatkozó héten találkoztunk.

– Ó, Lina nem ezt mesélte. – Felkacagott, halkan, mélyen és… sokat sejtetően. – Odahaza gyakorlatilag legenda lettél.

– Hogyhogy legenda?

– Ja, hát nem mindennap fordul elő, hogy egy jótét lélek elrántja az unokatesómat egy megbokrosodott ló útjából, és megmenti az életét.

– Tessék?

Hirtelen bevillantak az események, amelyekre utalt, és az egyetlen logikus reakciót váltották ki belőlem.

Az őszinte, mély, öblös nevetést.

– Ezt terjeszti Lina? – kérdeztem, mire Lucas bólintott. – Hát ez elképesztő. De persze mit is várhattam volna tőle…

– Azt mondod, hogy az én rendkívül visszafogott, abszolút nem színpadias unokatesóm kicsit kiszínezte a sztorit? – Felnevetett. – Tudod, még azt is részletesen taglalta, hogyan pergett le a szeme előtt az egész élete. – Oldalra billentette a fejét. – A születése pillanatától kezdve, mígnem kinyitotta a szemét, és megpillantotta azt a zöld szemű őrangyalt, aki előtte állt.

Felhorkantam.

– Már értem, miért zokogott a vállamon a nagymamád, amikor találkoztunk.

Lucas egy pillanatra sem vette le rólam a tekintetét, ahogy felém tolta a sajttálat.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy nem is volt megbokrosodott ló a dologban? – Amikor nem vettem a sajtból, kinyújtotta a kezét, és a tányéromra kanalazta. – Nem rohantál oda megmenteni az életét?

– Nos… – kezdtem, és elégedetten néztem, ahogy elhúzza a kezét. – Ismered a lovas kocsikat a Central Parkban? – Lucas bólintott, és az egyik utolsó sült kenyérszelet után nyúlt. – Többnyire a turisták veszik igénybe, vagy nagy randigesztusnak használják, ami szerintem egy kicsit… szóval, nem túl eredeti, ha engem kérdezel. Persze semmi bajom a gesztusokkal. De a romantika, az igazi, szívből jövő gesztus az személyes. Jól átgondolt, mint… – Ismét összenéztünk, és elnémultam, amikor észrevettem a derűt a szemében. – Na mindegy. – Megrántottam az egyik vállamat. – Ne kérdezd, hogyan, az egyik ló elszabadult, és a lehető leglassabb tempóban galoppozott keresztül a Central Parkon, amire csak… nos, amire csak képes egy ló. Ekkor megjelent Lina, fejhallgatóval a fején, szemmel láthatóan eltévedt, és a Google Maps alkalmazást bámulta a telefonján. – Később tudtam meg, hogy a legjobb barátnőmet zéró tájékozódási érzékkel áldotta meg a sors. – Aznap reggel épp láttam, hogy egy egész kanna kávét borított egy bizonyos illető ölébe, így már tudtam, hogy az alapvető reflexei enyhén szólva sem élesek.

Lucas felkacagott.

– És akkor még nem is túloztál.

– Ugye? – kuncogtam. – Szóval hiába óbégattam neki, hogy vigyázzon, csak nem mozdult, úgyhogy kénytelen voltam odamenni, és félrehúzni az útból.

Lucas rosszallóan csóválta a fejét.

– Ez bizony nem az a verzió, amit minden egyes karácsonykor végig kell hallgatnom, amióta megismert téged.

Minden egyes karácsonykor?

Lucas minden egyes karácsonykor hallott erről… rólam?

– Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom. – Felemeltem a rizzsel megrakott villát. – Nem vagyok őrangyal. Sem hősnő. Csupán egy hétköznapi, mérnökből lett romantikusregény-író. – Oldalra billentettem a fejem. – Hűha, ezt most mondtam ki először hangosan.

Melegebb lett a mosolya.

– És milyen érzés?

Eltöprengtem a válaszomon.

– Kellemes. Határozottan jólesett kimondani. És hallani.

Csak azt kívántam, bár magabiztosnak érezném magam ebben az új cipőben, amit felhúztam. De nem így volt, még nem. Főleg azért, mert… Írónak lehet-e tekinteni valakit, aki csupán egy könyvet írt? Hogy tekinthetné magát írónak valaki, aki alig jutott túl a második könyve első fejezetén?

Begörcsölt a gyomrom a gondolatra.

Nem tudom, Lucasnak feltűnt-e, vagy sem, mindenesetre azt mondta:

– Kérdezhetek még valamit? Kicsit személyes dolog.

– Persze – feleltem lemondó sóhajjal, miközben a kétely még ott lapult a zsigereimben.

– Egy szóval sem említetted, hogy mit érzel a mérnöki munkád feladásával kapcsolatban. Elmesélted, hogy mások mit gondolhatnak a környezetedben az írásodról, és hogy szerinted miként fog vélekedni az apád arról, hogy kiléptél. Azt viszont sosem árultad el, hogy te mit érzel.

Erre a kérdésre… egyáltalán nem számítottam. Eddig senkinek sem jutott eszébe, hogy feltegye nekem – azok közül, akik már tudtak róla.

S hogy mit éreztem? Pontosan tudtam, miért mondtam fel. De vajon helyesen cselekedtem? Titkon megbántam? Vajon az a tény, hogy azóta egyetlen rohadt szót sem tudtam leírni, annak a jele, hogy mekkora hibát követtem el?

– Persze, nem tartozik rám – tette hozzá, miután túl sokáig hallgattam. Sanda, szinte szégyenlős volt a mosolya. – Semmi baj.

– Én… – Elhallgattam. Néhány másodpercig szótlanul figyelt engem, és amikor továbbra sem mondtam semmit, folytatta az evést, mintha igazán nem lenne nagy ügy. Valószínűleg azért, mert azt hitte, hogy tényleg nem az. – Nem voltam boldogtalan – nyögtem ki végre, mire Lucas rettentő lassan felnézett rám, mintha attól félne, hogy egy hirtelen mozdulattal elijeszthet. – Azt hiszem, még mindig boldogan dolgoznék az InTechnél, ha nem találtam volna valamit, amit… végre szeretek is. Valamit, amiből megtanultam, milyen érzés olyasmivel foglalkozni, amit igazán szeretek. Valamit, ami kiteljesített, ahogy a mérnöki munka soha, annak ellenére, hogy akkor ezt még nem tudtam, és sosem voltam boldogtalan. – Kieresztettem a levegőt a tüdőmből, úgy éreztem magam, mint egy kidurrant léggömb. – Valószínűleg ezért esik olyan nehezemre beszélni róla. Mert ez az új dolog, ez az új álom még annyira törékenynek tűnik. Mintha a tenyeremben tartanám, de annyira… szokatlan ez az érzés, annyira ismeretlen, hogy attól félek, leejtem, és összetöröm, ezért csak… állok egy helyben, és bénultan nézem.

És minden eltelt nappal, amivel egyre közelebb kerültem a határidőhöz – nyolc hetem maradt –, minden nappal, amely anélkül telt el, hogy leírtam volna akár egyetlen szót is, vagy hogy képes lettem volna hozzáférni ahhoz, ami nem is olyan régen még bennem volt, úgy éreztem, befuccsolt a dolog. Mintha kudarcot vallanék.

– Hé! – szólt Lucas, és rádöbbentem, hogy a semmibe nézek. – Szerintem bátor csaj vagy, Rosie. – Félmosolyra húzódott a szája. – Ezt sosem szabad elfelejtened. És erre igazán büszke lehetsz.

Bátor. Engem még sosem hívtak így. Egyetlenegyszer sem. Óvatosnak, felelősségteljesnek, céltudatosnak igen, de bátornak soha.

– Köszi – suttogtam olyan halkan, hogy talán meg sem hallotta. – De elég volt belőlem. – Kihúztam magam. – A főzéstől eltekintve te mivel szoktad felvidítani magad?

Lucas csak egy pillanatra gondolkodott el a kérdésemen. Majd az asztalra könyökölt. Lassan. Halkan válaszolt, mintha egy titokba avatna be, és önkéntelenül én is közelebb hajoltam.

– Valamivel, ami majdnem olyan szórakoztató, mint az evés, ám jóval kevesebb ruhában csinálják. – Elakadt a lélegzetem, épp nyelés közben. Cigányútra ment egy rizsszem, és köhögőrohamot kaptam. – ¡Por Dios! – hallottam Lucas jajveszékelését a halálhörgéseim közepette. – Rosie, jól vagy?

Nem. Nem voltam jól. Nyilván. Mert attól, hogy elképzeltem Lucast – jóval kevesebb ruhában, mint most, egy szórakoztató tevékenység közben –, teljesen megbolondultak a legalapvetőbb testi funkcióim.

Amikor nem válaszoltam, csak tovább köhécseltem, elhadart valamit spanyolul, ami káromkodásnak hangzott. Felállt, majd rám vetette magát.

Mielőtt átkarolhatott volna, hogy alkalmazza a Heimlich-féle műfogást, gyorsan kézbe vettem az ügyet, és átnyúltam az asztalon egy pohár vízért.

– Várj, Rosie! – figyelmeztette Lucas, amint legurítottam a pohár tartalmát. – Ne olyan gyorsan! Ez… Ó. Oké.

Az utolsó cseppig kiittam az egészet, és letettem a poharat.

– Bor – lihegtem. – Ez fehérbor volt. – Eddig fel sem tűnt, hogy az is van az asztalon. Mert, nos. Túlságosan lefoglalt, hogy Lucast faljam a szemeimmel.

– Az – ismerte el, és a hangjából kihallottam a szavaiban megbújó derűt. – Nos, mindenesetre segített.

– Aha. – Megköszörültem a torkomat, és kiegyenesedtem, nem voltam hajlandó a szemébe nézni. Istenem, ennek tényleg muszáj véget vetni. – Kaphatnék… kaphatnék még egy pohárral?

Lucas egy hosszú pillanatig hallgatott.

– Biztos? Épp most hajtottál fel egy egész pohárnyit.

Éreztem magamon a tekintetét, és végre a szemébe mertem nézni. Érdeklődve figyelt.

– Ritkán iszom. – Felsóhajtottam. – De a mai nap, úgy látom, két pohár boros nap lesz. Vagy talán az egész hét. A kaja nagy részét már úgyis befaltuk, talán jól jönne egy kis szórakozás, ami eltereli a figyelmemet. – Némileg elcsodálkozott a beismerésem hallatán, ezért úgy éreztem, muszáj hozzátennem: – Amit nem kell kevesebb ruhával csinálni.

Lassan, szinte vonakodva, Lucas kitöltött még az aranyló nedűből.

– Az öcséd – kezdte egyszerűen. – Említetted, hogy nem veszi fel, ha hívod. Ezért kell ma a két pohár?

– Jó a memóriád – motyogtam.

– Odafigyelek az emberekre. – Visszaült a helyére velem szemben, és mélyen a szemembe nézett. – Ma nem ment el, ugye? Apukádhoz.

Gyanakvó pillantást vetettem rá.

– Ki vagy te? Dr. Phil?

– Doktor… kicsoda?

– Egy pszichológus, saját műsora van a tévében. – A pohárért nyúltam. – Az emberek bemennek a műsorba, dr. Phil belekukkant a lelkükbe, és bumm, felszínre hozza és megoldja még a legmélyebben gyökerező problémáikat is.

Lucas elvigyorodott.

– És jóképű? Ezért emlékeztetlek rá?

Nevethetnékem támadt, és kiszabadult belőlem a kacaj, mielőtt elfojthattam volna.

– Ó, istenem, dehogy!

Lucas arcáról lehervadt a félmosoly.

– Ó.

– Úgy értem, te nagyon jóképű vagy – tisztáztam gyorsan, mert úgy éreztem, ennyivel tartozom neki. De rögtön megbántam. – Mármint… objektíven. Annak tarthatnak az emberek. Nem szubjektíven, vagyis… nem én tartalak annak. De objektíven egész jóképű vagy, azt… hiszem.

– Azt… hiszed? – Lucas összeszorította a száját. – Úgy érzem, hogy itt egy bók lapul valahol, még ha bajosan találom is meg.

Nem is sejted, gondoltam. Ám ehelyett azt mondtam:

– Csak azért mondtam, mert a jelek szerint elég sokat támaszkodom rád, terápiás célból. Mióta is ismerjük egymást? Alig egy napja? És máris többet tudsz rólam, mint a legtöbb ember, akit évek óta ismerek. – Vállat vontam. – Hát ezért hasonlítottalak hozzá.

Visszatért az arcára a mosoly.

– A legkevésbé sem zavar, ha kihasználnak a gyönyörű nők.

Gyönyörű nők.

Nagyot dobbant az én ostoba, nevetséges szívem.

Az ajkamhoz emeltem a poharat, hogy időt nyerjek, és megpróbáltam a „nőkre” koncentrálni, amit többes számban használt a „nő”, azaz én, Rosie helyett. Bár mit számított ez valójában? Ő Lucas Martín, és a mai este után már semmi sem köt minket egymáshoz. Úgy nem, hogy Lina nincs New Yorkban, hogy ürügyet szolgáltasson arra, hogy újra találkozzunk, és főleg úgy nem, hogy kábé másfél hónap múlva ő is repülőre pattan, és elhagyja az országot. Sőt az egész kontinenst. Szóval nem számított, hogy rám célzott-e, vagy sem.

– Szóval, az öcsém – kezdtem, visszaterelve a beszélgetést biztonságosabb talajra – még csak el sem jött. Lerázott engem. Megint.

Lucas bólintott.

– Mondta, hogy miért?

– Egy szóval sem. Már semmit sem mond nekem. – A szalvétámért nyúltam, hogy elfoglaljam valamivel a kezem. – És ez itt a probléma. Egyszerűen… nem tudom, mi van vele. Mintha már nem is ismerném, mintha már nem akarná, hogy részt vegyek az életében. – Megráztam a fejemet, és összegyűrtem a szalvétát az öklömben. – És ez mélységesen elkeserít.

Lucasra sandítottam, aki figyelmesen hallgatott, miközben az utolsó falatot rágta.

– És apukád?

– Biztos önmagát hibáztatja. Biztos úgy érzi, hogy tehetett volna valamit, ha a városban marad. – A tányér mellé dobtam a szalvétát, és újra a borért nyúltam. – Ezért fedezem mindig az öcsémet. Azt hazudom apának, hogy elfoglalt. Hogy új munkája van. Hogy éli az életét. Hogy felnőtt, és teret kell adnunk neki, hogy egyedül fejlődjön. De már magam sem vagyok biztos benne, hogy hiszek is ebben. – Megittam a maradék boromat. – Szerintem van valami, amit nem mond el nekünk. Valami, amit eltitkol előlem.

Lucas bólintott, egy pillanatra elfordította a tekintetét.

– Mit gondolsz, mi lehet az?

Lehunytam a szemem, és megráztam a fejem.

– Fogalmam sincs, Lucas. – Visszafordultam hozzá, és mosolyt erőltettem az arcomra. – Látod, ilyen a kétpoharas este…

Lucas néhány másodpercig hallgatott, látszólag a gondolataiba merült. Végül azt mondta:

– Néha olyan okokból hallgatjuk el a dolgokat azok elől, akiket szeretünk, amiket magunk sem értünk. – És valamiért nekem ez úgy hangzott, mint egy vallomás. Folytatta: – Adj neki egy kis időt! Magától is rá fog jönni, mennyire elszigetelik a titkai.

Elvonta a figyelmemet az arcán átsuhanó árnyék, és némi időbe telt, mire válaszolni tudtam.

– Remélem, igaza van, dr. Phil. – Ahogy a székemen fészkelődtem, eszembe jutott, hogy nem én vagyok az egyetlen a helyiségben, akinek furcsa napja volt. – Ideje indulnom. Biztos kimerített életed legfurább huszonnégy órája.

Lucas felnevetett, visszatért a könnyed énje.

– Furának éppen nem nevezném – ismerte el.

Én sem, gondoltam. De nem szóltam semmit, ehelyett inkább felálltam, mire az a két pohár bor, amit mindössze néhány perc leforgása alatt ittam meg, rögtön a fejembe szállt, és megszédültem egy fél pillanatra.

Lucas összevonta a szemöldökét.

– Hoppá, túl gyorsan álltam fel. – Megpróbáltam egy nevetéssel elintézni. – Nos, fenséges volt ez a vacsora, Lucas. Komolyan. Rég ettem ilyen finomat. Még egyszer köszönöm, hogy meghívtál.

Megremegett a szája széle, abban bíztam, hogy rám villant még egy utolsó sugárzó mosolyt, mielőtt távoznék, ám hiába vártam. Ehelyett felállt, és átsétált a nappali részbe. Faképnél hagyott, én meg csak néztem, ahogy széles és inas háta minden egyes lépésnél megfeszült. Lehuppant a hatalmas kanapéra, amiről tudtam, hogy a legjobb barátnőm nagyjából egy évvel ezelőtt vette egy vagyonért.

A távirányítóért nyúlt, és bekapcsolta a tévét. Rábökött az okostévére, és felhozta az előfizetéses tartalmakat.

– Tényleg megvan neki az összes létező streamingszolgáltatás, amit csak ismerek.

– Aha – dünnyögtem, és eltűnődtem, hogy mégis, mikor akar elbúcsúzni tőlem. – Na igen. Sok éjszakát töltünk idehaza. – Pontosabban az összeset. – Vagy legalábbis töltöttünk, azelőtt, hogy hozzáment Aaronhoz.

Ekkor döbbentem rá, hogy meglehet, nem Lucas volt az egyetlen, aki újabban kicsit magányosnak érezte magát. Talán én is az voltam.

Megfordult, és rám pillantott.

– Jössz?

Pislogtam.

Lucas mosolya visszatért.

– Ne nézz így rám! Hagyom, hogy te válassz.

Haboztam.

– Nekem… össze kéne szednem a cuccaimat. Rengeteg holmim van, és a kelleténél többet pakoltam ki. Továbbá nem jutottam el odáig, hogy szállást foglaljak éjszakára, és még erről is gondoskodnom kell. – Ez is azt bizonyítja, mennyire szétszórtak voltak aznap a gondolataim. Mert én voltam az „összeszedett Rosie”, és bármelyik másik napon ez vezette volna a teendőim listáját. Elintézve, kipipálva.

– Vagy – kontrázott Lucas – kipihenheted magad, amíg nézünk valamit, aztán segítek összepakolni. – Az órájára pillantott. – Még csak fél kilenc van, és én nem szoktam akárkinek felkínálni a távirányítót.

– Azt hiszem… – Óvatosan előreléptem, és éreztem, hogy megszédülök. Na, ezért nem szoktam inni. – Azt hiszem, egy kis pihenés nem árthat. – Még egy lépés. – Azt hiszem… maradhatok.

– Akkor mire vársz, Rosie?

Igaz. Nem csak „azt hittem”. Maradni akartam, annyira, hogy képes voltam megtenni a többi lépést, kikapni a kezéből a távirányítót, és csatlakozni hozzá a kanapén. De kizárólag a bor miatt.

Miután megnéztünk néhány epizódot a kedvenc sorozatomból, nemhogy megnyugodtam volna, de erőt vett rajtam az elmúlt órák – napok, sőt hetek – mentális kimerültsége.

Ernyedten elfordultam a kanapén, és a párnára hajtottam a fejem. Álmosan tanulmányoztam Lucas profilját.

Hangsúlyos orr, erős állkapocs, magas arccsontok, telt ajkak… és a haja! Azok a hosszú tincsek, amelyekbe még mindig belebizsergett a hasam a meglepetéstől és valami mástól. Valami… forróságtól, amire nem akartam túl sokat gondolni. Úgy nem, hogy el is nézegethettem őt.

Igen… Jól állt neki ez a stílus. Sokkal jobban, mint az a rövidre nyírt frizura, amellyel az Instagramon láttam.

Mielőtt észbe kaphattam volna, odasúgtam neki:

– Lucas.

Láttam, ahogy színpadiasan felhúzza a szája szélét, és visszasúg:

– Rosie.

Felkacagtam.

– Szerintem még mindig spicces vagyok egy kicsit. És iszonyúan elfáradtam. Ha nem állok fel most azonnal, még az is lehet, hogy elszundítok.

Ezúttal ő nevetett.

– Az meglehet – bólintott, majd elkomorult, és megfeszült a nyaka. Felém fordult, és mélyen a szemembe nézett. – Ez nem aggaszt téged? – A homlokomat ráncoltam, kicsit lemaradtam a gondolkodásban. Felvonta a szemöldökét. – Nem kell. Ugye tudod, hogy mellettem biztonságban vagy?

Ó!

Valami motoszkálni kezdett bennem a hangjában rejlő komolyság hallatán.

– Igen – feleltem. És komolyan gondoltam. Tisztában voltam azzal, hogy mellette nincs mitől félnem. Megenyhült az arca, és ellazult a tartása, amitől olyan mély elégedettség töltött el, amit nem értettem. – Tudod, honnan tudom? – kérdeztem. Szótlanul várta a választ. – Onnan, hogy észrevetted, hogy részeg vagyok, és ragaszkodtál hozzá, hogy maradjak. Biztos akartál lenni abban, hogy jól vagyok, mielőtt elmegyek.

Bólintott, és a gondolataiba mélyedt. Csodálkozásomra visszatért a képernyőhöz, és miután elfordult, halkan rám ripakodott:

– De most aztán csitt! Nézni akarom a sorozatomat.

Erre a legbárgyúbb mosoly terült szét az arcomon. Mert ez nem az ő sorozata volt. Hanem az enyém. Az én természetfeletti tinisorozatom, tele vámpírokkal és vérfarkasokkal, varázsgyűrűkkel, elvarázsolt medálokkal, misztikus gyógymódokkal, és nem csekély hűhóval.

– Lucas. – ismételtem néhány másodperc múlva.

Ismét megrándult a szája sarka.

– Igen, Rosie?

– Köszönöm. – Hogy meghallgattál. És a ma estét. És hogy már nem érzem magam egyedül… annyira. Kevesebb gond nyomja a szívem, még ha csak egy rövid ideig is. – Azt hiszem, tényleg nagy szükségem volt arra, hogy beszéljek valakivel, és azt akartam, hogy tudd.

Ismét rám nézett, és láthatta az arcomon, hogy komolyan beszéltem, mert megkérdezte:

– Mi a baj?

A bor valószínűleg az utolsó gátlásomat is feloldotta, és olyan kedves, olyan szelíd volt az arca, hogy lehetetlen volt nem válaszolni.

– Emlékszel az új álmomra? – kérdeztem hosszú, mély sóhajjal, miközben a kezemet az arcom és a párna közé préseltem. – Van egy határidőm a második könyvre, és lassan kifutok az időből. – Suttogássá halkult a hangom. – Itt a lehetőség, hogy bebizonyítsam magamnak, hogy nem hibáztam, Lucas. És lehet, hogy felsülök.

Rádöbbentem, hogy ezzel nem sokat mondtam. Valójában semmit sem árultam el az igazi problémáról: rólam, arról, hogy úgy érzem, mintha nem kapnék levegőt, valahányszor megnyitom a kéziratot; arról, hogy összeroppanok a nyomás, a bénító félelem alatt; arról, hogy leblokkoltam. Elakadtam.

Lucas azonban csupán felém fordult, és a párnájára hajtotta a fejét, ugyanúgy, mint én.

Szigorú vonallá vékonyodott a szája.

– Meg fogod oldani, Rosie. – Olyan magabiztosság sugárzott a tekintetéből, amit nem érdemeltem ki. – Már idáig eljutottál. Nem kell mindent tudnom rólad ahhoz, hogy biztos legyek benne, nem adod fel. A bátor emberek már csak ilyenek.

Bátor. Tetszett, hogy bátornak hívnak. Hogy ő hív annak.

Mégis rá akartam vágni, hogy ebben ne legyen olyan biztos. Hogy talán csaló vagyok, vagy egy vesztes. És esetleg hibát követtem el, amikor belevágtam. De nehéz volt pesszimistának maradni Lucas mellett, amikor olyan vidám volt. – Remélem, igazad van.

Halkan, ünnepélyesen megkérdezte:

– Akarsz fogadni?

Felvihogtam.

– Inkább nem.

– Akkor jó, mert ez lenne a legkönnyebb nyereményem.

Elmosolyodott, és azt hiszem, viszonoztam a mosolyt.

Múlt az idő, és egymást bámultuk, miközben a háttérben a sorozat hangjai hallatszottak. És valamikor, másodpercekkel vagy percekkel később, éreztem, hogy elnehezül a szemhéjam, és lassan kicsúszik belőlem az öntudat, miközben egy váratlan és ködös gondolat befészkelte magát a fejembe.

Mi lett volna, ha Lucas is eljön Lina és Aaron esküvőjére? Ha aznap találkoztunk volna? Ugyanilyen… könnyű, ugyanilyen természetes lett volna a megismerkedésünk?

De mielőtt megválaszolhattam volna magamnak a kérdést, az álom megnyerte a csatát, és magával ragadott.

HATODIK FEJEZET

Lucas

Felpattant a szemhéjam; elakadt a lélegzetem.

A kezem a mellkasomon landolt, én pedig… nem kaptam levegőt.

Én… Joder.

Lassan sikerült rákényszerítenem az ujjaimat, hogy körbe-körbe dörzsöljék a bordáimat, enyhítve a tüdőmet feszítő nyomást.

Nem a vízben vagyok, emlékeztettem magam. Lélegzem.

És aludtam.

Zavartan pislogtam a szobában, és a reggeli fényben szemügyre vegyem a környezetemet. Egy színes festmény függött a fejem felett a falon. Két használt borospohár árválkodott a konyhasziget tetején, alig pár méterre tőlem. Ütött-kopott hátizsákom a kanapé lábánál hevert, amelyen feküdtem.

A kanapé.

Megint elaludtam volna abuelánál? Nem, ez nem az ő toldozott-foltozott, ódon, szűk kanapéja volt. És nem is az ő nappalija. Minden trendi bútordarab és dekoráció élénk színekben pompázott. Arra emlékeztetett…

Ekkor minden eszembe jutott.

Nem Spanyolországban voltam, vagy a nagymamám házában. Hanem New Yorkban. Lina lakásában. És a kanapéján töltöttem az éjszakát.

Mindkét kezemmel megdörzsöltem az arcomat, a szememet, és azt a mantrát ismételgettem, amelyet az elmúlt hónapokban már számtalanszor használtam.

Csak álom volt. Jól vagyok.

Bár ez utóbbi lehet, hogy hazugság. Jól voltam, amennyire lehetett. Mert ez volt az új életem. Nem New York, hanem ez. Hideg verejtékben ébredni, az izmaim, amelyek valaha kifogástalan állapotban voltak, most sajogtak, görcsöltek és megbízhatatlanok voltak.

Halk hortyogásra lettem figyelmes, néhány méterre balra. Összerezzentem, mindkét lábamat lekaptam a kanapéról, és megkerestem a hang forrását. Nem kellett sok idő, hogy megpillantsam a közepén fekvő alakot. Sötét fürtjei szétterültek a párnán.

Rosie. Rosalyn Graham.

Nem lepett meg, hogy tegnap este beájult. Sőt, azon csodálkoztam, hogy ez csak annak a vámpírsorozatnak a negyedik vagy ötödik epizódja után történt meg, amit már amúgy is kívülről fújt. Hiába próbáltuk nyitva tartani a szemünket – ő azért, mert feltett szándéka volt, hogy elinduljon, én pedig, mert, a fenébe is, remekül szórakoztam azon a sorozaton –, végül csak elnyomott minket a buzgóság. És később, gyanítom, hogy legalább két óra elteltével ébredtem arra, hogy begörcsölt a jobb lábam, Rosie pedig mellettem húzta a lóbőrt. Így aztán nem sokat teketóriáztam, kikapcsoltam a tévét, felnyaláboltam Rosie-t, és az ágyhoz cipeltem.

Eszembe jutott a tegnap esti beszélgetésünk – nem is különböztünk egymástól annyira, ő meg én, mindketten a jövőtől féltünk. Csakhogy Rosie-nak a lábai előtt hevert az egész világ, az én talpam alatt pedig megnyílt a föld, hogy elnyeljen. Elfordultam Rosie alvó alakjától, és a fürdőszoba felé vettem az irányt. Görcsös testemet hideg izzadság borította, ezért magamra zártam az ajtót, és beálltam a zuhany alá.

Miután szemtelenül sokáig pancsoltam a perzselően forró víz alatt, nagy nehezen elzártam a zuhanyt, a csípőm köré csavartam egy törülközőt, összeszedegettem a levetett ruhákat, és kiléptem a fürdőszobából.

Máris jobban éreztem magam, és a fejemet csóválva végignéztem a takaros, bár kicsiny brooklyni lakáson. Minek is nevezte Lina? Az ő… stúdiólakásának? Loftnak? Nem emlékeztem. De tekintve, hogy egyetlen nyitott tér volt, amelyben a fürdőszobán kívül nem volt más zárt szoba, sejtettem, hogy valami divatosan hangzó szó lehetett, amitől elegánsabbnak tűnt a hely. Mint azokban az amerikai házfelújító műsorokban, amiket abuela annyira szeretett, amiket odahaza spanyolra szinkronizáltak.

– Lucas? – Rosie hangja visszarántott a jelenbe.

Megfordultam, és az ágy közepén ült, a paplan a lába köré tekeredett. Úgy festett, mint aki csak most ébredt, de a szeme tágra nyílt, zöld írisze lehetetlenül ragyogott.

Elmosolyodtam.

– Buenos días.

Végigmért.

– Ó, te jó ég… Szia, igen. Helló – dadogta, és rózsaszín pír szökött az arcába. – Jó… jó reggelt.

Összevontam a szemöldökömet.

– Jól vagy?

A tekintete ismét lesiklott a mellkasomra. Előbb lassan, majd kissé kétségbeesetten. Mintha nem tudná eldönteni, hova nézzen.

– Lezuhanyoztál – állapította meg. – És most törülközőben vagy.

Követtem a pillantását, hátha cserben hagyott a ruha – vagy jelen esetben törülköző –, és gyorsan megbizonyosodtam róla, hogy a térdemen és a combomon lévő hegek nem látszanak. Minden rendben volt, a törülköző eltakarta az időközben nagyrészt begyógyult sebeket. Ismét az arcára néztem.

– Valami baj van? – Megrázta a fejét, de megint lepillantott. Ó! Nem volt itt semmi baj. Csak Rosie engem stírölt. Nyíltan. Valószínűleg egy kicsit öntudatlanul. Megakadt a szeme a felsőtestem bal oldalán lévő tetováláson, amely lefedte a bordáim nagy részét. Hosszasan elnézegette. Nem bírtam tovább, ezért a lehető legkomolyabb hangon megkérdeztem: – Tetszik a kilátás?

Felkapta a fejét.

– Tessék?

– Tetszik a kilátás? – ismételtem, és alig tudtam visszafojtani a nevetést.

– Ó… Nem bámultalak. Én… csak történetesen szeretem a tetoválásokat – hadarta. – Sőt, óriási rajongó vagyok. Azt néztem. Az egy hullám? Gyönyörű. Lenyűgöző vonalvezetés. Nem fájt? Fogadok, hogy de. – Mély levegőt vett. – Én… szóval, szeretem a tetoválásokat a pasikon. Meg úgy általában az embereken.

Ösztönösen felemeltem a kezem, a tenyerem az ábra mellé simult. Végighúztam rajta a ujjaimat, amivel sikerült újra odavonzanom a tekintetét.

– Örülök, hogy tetszik. – Felkacagtam. – Attól féltem, hogy átléptem egy határt, amikor így járkáltam. De már látom, hogy csak elvontam a figyelmedet… – Sokat sejtető szünetet tartottam. – A tetoválással.

– Ó, igen. – Rosie bőszen bólogatott. – Teljesen. Felőlem aztán meztelenül is flangálhatnál, a szemem se rebbenne.

– Akkor jó – feleltem, hadd higgye, hogy el is hiszem. Persze nem hittem. Nem hagyná hidegen a dolog. Ha ebben a pillanatban ledobnám a törülközőmet, valószínűleg úgy elvörösödne, hogy menten elalélna. És azon kaptam magam, hogy egy kicsit túlságosan is élvezem a gondolatot. – Ezt megjegyeztem magamnak. A meztelenség oké.

– Szuper – krákogta. – Igazán nagyszerű.

Lepleztem a mosolyomat, és elfordultam tőle.

– Felébresztettelek? Tudom, hogy még korán van a hosszú zuhanyozáshoz.

– Nem te ébresztettél – mondta, amíg odaléptem hátizsákomhoz, és kinyitottam. – Én mindig korán kelek. Elég rosszul alszom.

– Akkor már ketten vagyunk. – Kivettem egy váltás ruhát, és Rosie-ra pillantottam. – Be akarsz menni a fürdőszobába, mielőtt átöltözöm? – kérdeztem, összefonva a karomat a mellem előtt, és egy kicsit megfeszítve a bicepszemet, mert az egóm a kelleténél jobban örült a figyelmének. Rosie követte a mozdulatot, és elkerekedett a szeme. – Vagy akár itt is átöltözhetek. Ha neked úgysem gond a meztelenség…

– Ne! – kapta fel gyorsan a fejét. – Menj csak, kérlek. Addig felteszem a kávét.

Egy elégedett bólintással visszatértem a fürdőszobába. Mire kijöttem, Rosie két bögrét rakott a pultra. A tegnap esti pulcsit egy ujjatlan, fekete felsőre cserélte. A haját felkötötte valami színes kendővel a fejére. Önkéntelenül megcsodáltam a nyakát, a torka és a válla ívét, a tekintetem lejjebb siklott a karjain és a hátán, a teste lágy ívein, és reménytelenül elérte a hátsóját. Formás, gömbölyű…

Megráztam a fejem.

Nem, nem nézhetek így rá. Különösen most, hogy fel akartam vetni a tervemet, amikor épp az imént találtam ki a zuhany alatt.

Rosie felém fordult, a szemében bocsánatkérés csillant.

– Esküszöm, hogy el akartam menni tegnap este. Sajnálom, hogy elbóbiskoltam.

– Nincs miért bocsánatot kérned. – Legyintettem, komolyan beszéltem. – Fáradt voltál, én is az voltam. Mindketten elaludtunk.

Rosie eltöprengett.

– De azért ágyba fektettél, ugye? Igazán szükségtelen volt. – Fogta a kávéskannát, és a konyhaszigetre tette. – Jól ellettem volna a kanapén.

– Nem probléma. – Vállat vontam.

Kihúzott egy széket, és letelepedett velem szemben.

– Mindenesetre irtó kedves volt tőled. – Elfordult, a kávéskannával szöszmötölt. – Tudod – kezdte, miközben mindkét bögrét megtöltötte –, Lina említette, milyen nyers vagy, és egyre csak azon agyalok, hogy miért mondott ilyet rólad.

– Ó. – Felnevettem. – Hidd el, számos oka lehetett arra, hogy ilyesmit mondjon. Elég rémes voltam, amikor gyerekek voltunk. Még tiniként is. – Kuncogtam. – És, nos, néha még most az vagyok.

– Nekem úgy tűnik, hogy a legjobb formádat hozod.

A szemébe néztem, ahogy magam elé húztam a kávémat.

– Ami azt illeti, örülök, hogy így gondolod.

– Örülsz? – Apró ránc jelent meg a két szemöldöke között. – Miért örülnél?

Felkészültem lelkileg, megvártam, amíg ő is belekortyolt a kávéba, majd kiböktem:

– Mert szerintem maradnod kéne.

Rosie rendkívül lassan leeresztette a bögréjét.

– Mármint most? Reggelire?

– Nem, úgy értem, ameddig csak akarsz, vagy ameddig csak szükséged van rá. – Hagytam, hogy eljussanak az elméjéhez a szavaim, majd hozzátettem: – Maradj itt, Lina lakásában velem!

Felvonta a szemöldökét.

– Micsoda? Nem lehet.

– Miért ne lehetne? – Belekortyoltam a kávémba.

A mély meggyőződés a hangomban mellettem szólhatott, mert dadogni kezdett.

– Mert te… te… Lucas vagy. Én pedig nem… itt lakom?

– Nem maradhatsz a lakásodban – mutattam rá, a kávésbögrével a kezemben. – És ha jól értettem, apukádnál sem maradhatsz. Különben most is ott lennél. De javíts ki, ha tévedek.

Rosie kicsit összegörnyedt.

– Nem, nem tévedsz.

Ezt így nem mondta ki tegnap este, de sejtettem. És meg is értettem. Meg tudtam érteni. Sokkal jobban, mint ahogyan szerettem volna beismerni.

– Akkor maradj itt, adj magadnak egy kis időt, amíg sikerül mindent rendbe tenned.

– Ez egy egyágyas garzonlakás, és Lina neked ígérte, Lucas.

– Felőlem osztozhatunk rajta, ha neked is megfelel. – Rosie füle elvörösödött. Oldalra billentettem a fejem. – A lakáson, nem az ágyon.

Eleresztett egy erőltetett nevetést.

– Hát persze. – Szünetet tartott. – Mármint ha… engem nem zavar az osztozkodás?

– Aznap este, amikor idejöttem, azt mondtad, hogy nem maradhatunk itt mindketten, ezért úgy gondoltam, jobb, ha rákérdezek.

– Tényleg ezt mondtam – dünnyögte. Megbánás vegyült a hangjába. – De nem úgy értettem. Szívesen osztoznék veled a lakáson. Te… meglepően jó fej vagy. Igazából nem kellett volna úgy meglepődnöm. – A homlokomat ráncoltam, és eltűnődtem, hogy mégis, mit érthetett ezen. Rosie elgondolkodott, a keze a hajába tévedt, és szórakozottan igazgatta a fürtjeit. – Az volt a terv, hogy keresek egy olcsó hotelt, vagy egy Airbnb-t vagy ilyesmit. Tegnap visszafelé jövet már elkezdtem nézelődni, csak mind olyan…

– Drága – fejeztem be helyette. – És kimerítő. Tudom. Én is körbenéztem, mielőtt Lina felajánlotta a lakását. – Kiegyenesedtem, és a szemébe néztem. – Maradj itt, Rosie! – ajánlottam fel neki, talán utoljára. Nem akartam ráerőltetni. – Ameddig akarsz, vagy ameddig szükséged van rá. Csak… ne dobj ki egy rakás pénzt valami méregdrága szobára, ne rohanj el innen pusztán azért, mert azt hiszed, hogy kellemetlenséget okozol nekem. Én ajánlottam fel.

Valami újat láttam a szemében ragyogni. És biztos voltam benne, hogy azt jelenti, fontolóra vette a dolgot.

Egy ideig tétovázott, végül megkérdezte:

– Nem foglak zavarni?

– Úgy nézek ki, mint akit zavarnak?

Megrázta a fejét.

– Mindketten itt éjszakáztunk, és bevált, nem igaz? – kérdeztem, mire vállat vont. – És ne feledd, turista vagyok. A nap nagy részében úgyis üres lesz a lakás. Elég csend lesz, hogy koncentrálhass. Nyugodtan dolgozhatsz, hogy elkészülj határidőre.

Felélénkült, majd ugyanolyan gyorsan felsóhajtott.

– De nem hagyhatom, hogy a kanapén aludj.

Szemügyre vettem a szóban forgó bútordarabot, és nem értettem a problémát.

– Aludtam már rosszabb helyeken is, mint egy divatos brooklyni lakás kanapéja.

– Miféle helyeken?

– Abuela harmincéves kanapéján, felfújható matracon, egy törülközőn a homokban, és a furgonom padlóján, valahányszor eláztatta az ülést az eső, ami gyakran előfordult. – Vállat vontam. – Sorolhatnám. Sokáig éltem az úton. Nekem elhiheted, az a puccos plüsscucc egy álom.

Rosie-nak némi időre volt szüksége, hogy feldolgozza a hallottakat.

– A versenyek miatt voltál úton? – A nyakamba zúdult a rideg valóság. – Lina mindig eldicsekedett veled, valahányszor versenyezni mentél – magyarázta Rosie. – Rengeteg képet mutatott nekem. Rólad. – Nyomasztott a gondolat, mert sem Lina, sem a Martín család többi tagja nem is sejtette, hogy mennyi minden megváltozott azóta. Rosie az ajkához emelte a bögrét, majd megdöbbentett azzal, amikor megkérdezte: – Ezért olyan marha jó az angolod?

Hálás voltam a kitérőért, és felkacagtam.

– Aha. Az elmúlt öt évben több időt töltöttem külföldiek közt, távol az otthonomtól, mint Spanyolországban. Szóval, egy bizonyos ponton, azt hiszem, nem volt más választásom, mint… tanulni. Iszonyú sok kifejezés ragadt rám.

Mintha Rosie tekintete felcsillant volna, felderült az arca.

– Maradok – bólintott. – Amíg ki nem derül, mikor mehetek vissza a lakásomba. Ha minden igaz, a főbérlőm még a héten visszajelez.

Bólintottam, figyelmen kívül hagyva a mély megkönnyebbülést, amely elöntött.

– Ameddig szükséged van rá.

– Ó. És amíg itt vagyok, én gondoskodom a bevásárlásról. – Rám szegezte a mutatóujját. – Azután is, hogy megérkezik a hitelkártyád. Ez a legkevesebb, amit tehetek. – Épp nyitottam a számat, hogy tiltakozzak, amikor elhallgattatott, és meglengette az ujját az arcom előtt. – Erről nem nyitok vitát.

– Hát jó. – Felsóhajtottam. – De csak akkor, ha én főzhetek mindkettőnkre.

– Rendben. – Leeresztette azt a fenyegető ujjat. – Viszont én mosogatok.

– Megegyeztünk.

– Ó. – Kiegyenesedett. – És a tiéd az ágy. A kanapén alszom.

Arról szó sem lehetett, de imádni való volt, hogy azt hitte, belemegyek.

– Rosie…

Ekkor felharsant a telefonom csengőhangja, és félbeszakított minket.

– Lehet, hogy fontos – közölte Rosie. – Fel kéne venned.

Biccentettem, és a telefonhoz sprinteltem. A képernyőn a nővérem neve villogott, egy bejövő videóhívásról értesített.

Az arcom elé emeltem a telefont.

– Hermanita.

– Lucas! – rikoltotta, lángvörös haja lelkesen lobogott a feje körül. ¿Cómo está mi persona favorita en todo el mundo mundial?

A kedvenc embere a világon? A nővérem sosem mondott ilyesmit, kivéve…

– Mit csináltál, Charo? – kérdeztem spanyolul.

Felhördült, és úgy tett, mintha mélységesen felháborodott volna.

– Már megbocsáss, de én egy szent vagyok, ezt te is tudod.

Felhorkantam. És mivel igazán nem volt az, megkérdeztem:

– Taco jól van?

A nővérem pofákat vágott, aztán ugatás hallatszott a háttérben.

– Te egy túlbuzgó kutyapapa vagy. Ugye tudod? Taco remekül elvan itt velem.

Valami mocorgott mellette, és pár másodpercre elmosódott a kép. Azután egy ismerős orrocska jelent meg a képernyőn.

– ¡Hola, chico! – szólongattam a legjobb pajtásomat, alig bírtam visszatartani az érzelmeket a hangomból. – ¿Estás siendo un buen chico? – Taco a hangomra oldalra billentette a fejét, majd felnyüszített. – Te is hiányzol nekem, kisöreg. – Izgatott vakkantás volt a válasz. – Charo rendesen gondodat viseli?

Taco megfordult és végignyalta a nővérem arcát, majd a kamerába bámult, és a telefon is kapott egy nyálas kutyapuszit.

– ¡Taco, no! – Charo hangját elfojtotta a kutyám nyelve, amely feltehetően épp a mikrofonra tapadt. Néhány másodpercnyi birkózás után mindketten visszatértek a képbe. – A kutyád szinte mindent összenyal vagy felfal, normális ez?

Felkacagtam.

– Aha. Ebben a papájára ütött. Nem igaz, Taco? – Helyeslő ugatás következett. – Néhány hónappal ezelőtt beosont mamá kamrájába, és elpusztította a jamónt. A finomabbikat. Anya totál kiakadt. – És ezért nem volt hajlandó vigyázni rá, amíg három hónapig távol voltam. – De azért jó fiú, nem igaz, Taco? Csak az étvágyad csillapíthatatlan. – Charo a fejét csóválta, miközben Taco büszkén trónolt az oldalán. – Hé, kisöreg, szeretném, ha megismerkednél valakivel. – Megfordultam, hogy megkeressem Rosie-t. Ott ült, ahol hagytam, a konyhaszéken, és most elkerekedett a szeme.

Magára mutatott.

– Velem?

– Igen, veled. – Odamentem hozzá, mögé álltam, és kinyújtottam a karomat magunk elé. – Ki másról beszélnék? – Leguggoltam, közelebb húzódtam Rosie hátához, hogy Charo és Taco mindkettőnket jól lássanak. Ebben a pózban a mellem a vállához ért, és nem tudtam nem észrevenni, hogy kővé dermedt a teste. – Taco – mondtam, miközben eltűnődtem, vajon átléptem-e valamilyen határt, amikor betolakodtam Rosie privát szférájába. – Ő Rosie, az új barátom. És, Rosie… – Az arcára lestem, láttam, hogy nyakig elvörösödött, és észrevettem a szeplőket a rózsaszín pír alatt. – Íme, a legjobb és legbizalmasabb barátom, Taco. Meg a nővérem, Charo.

Rosie szája szétnyílt, amikor beszívta a levegőt, és elfordította a fejét, hogy rám nézzen, és amint összefonódott a tekintetünk, tudtam, hogy szó sincs arról, hogy Rosie kényelmetlenül érezné magát a közelségemtől. Csak nem hagyta hidegen, ahogyan ma korábban is. Amikor a testemet bámulta.

Nem bírtam megállni, megremegett a szám széle.

Rosie megrázta a fejét, és visszafordult a telefonomhoz, a gyors mozdulatra édes-gyümölcsös illat csapta meg az orromat. Mint a…

Boldog vakkantás jött a hangszóróból.

– Szervusz, Taco – szólt végül Rosie. Láttam a mosolyát a képernyő pici négyzetében. – Örülök, hogy végre megismerhetlek.

Végre, mi?

Rosie folytatta:

– És Charo, te hogy vagy? Örülök, hogy újra látlak. Nem is tudtam, hogy Lucasszal testvérek vagytok. Senki sem említette. Persze nem mintha számítana. Csak meglepődtem, mert ti ketten annyira…

– Különbözünk – segítette ki Charo. – Tudom, cariño. A haja miatt, ugye? Tudod, mindenki arra számított, hogy Lucas is vörös hajú lesz. Vagy ez, vagy a korai kopaszodás. Mindkettő családi vonás, tudod? Azt hittük, hogy azért nyírta olyan rövidre a haját, hogy elrejtse a kopaszodást. És, őszintén szólva, senki sem hibáztatta volna érte.

Felsóhajtottam.

– Charo, tudod, hogy azért volt, mert…

– Versenyeztél, igen, igen – fejezte be helyettem. És belém hasított a fájdalom, ami az emlékkel járt. – Mert könnyebb és kényelmesebb a sós vízben, a napfényben, meg minden. De most, hogy nyaralsz… – tette hozzá, és nehéz volt pókerarcot vágni, eltitkolni, hogy ha az amerikai tartózkodásom nem is végleges, a nyaralásom az. – Mindenkit meghazudtoltál, nem igaz, ricitos de oro? – Felhorkantam.

Rosie megkérdezte:

– Ricitos de oro? – És bár a kiejtése közel sem volt helyes, olyan… édesen hangzott, hogy egy pillanatra enyhült a szívemen a nyomás.

– Aranyhaj – fordítottam. Ő is felhorkant, én pedig lágyan oldalba böktem a vállammal. – Még csak nem is vagyok szőke. És a hajam sem olyan hosszú vagy göndör. Szóval…

– Mondhatsz, amit akarsz, ricitos – incselkedett Charo, mielőtt visszafordult új és ideiglenes szobatársamhoz. – Szóval, Rosie. Lina esküvője óta nem hallottam felőled. Hogy vagy, cariño? – Elhallgatott, aztán mielőtt felelhetett volna, a nővérem máris újabb kérdéseket zúdított rám. – Amúgy Lina is ott van? Nem úgy volt, hogy nászútra mennek? Még előtte mutatott be titeket egymásnak?

Miután egész életemben Charo évődését hallgattam, a szemem sem rebbent, csupán felsóhajtottam.

– Mellesleg mit is akartál? – Nem vett rólam tudomást, azonkívül, hogy gyanakvóan nézett rám. – Csak azért, mert furcsa ez az időpont, hogy együtt lógjatok. New Yorkban most irtó korán van, nem? Mennyi ott az idő?

Rosie valamiért visszatartotta a lélegzetét.

Én viszont nem voltam hajlandó komolyan venni a nővéremet.

– Épp reggelizünk. És tudod, milyen komolyan veszem a nap legfontosabb étkezését. Szóval, ha megengeded…

Charo a szívéhez kapott.

– De jó móka! Egy reggelizőparti!

Eleresztettem a fülem mellett az ironizáló megjegyzést, és Rosie-ra pillantottam.

– Én bundás kenyérre gondoltam. Mi a véleményed, Rosie?

Felkapta a fejét, majdnem összekoccant az orrunk.

– Ó, a fenébe! – lihegte. – Sajnálom.

Nem tántorodtam el.

– Miért sajnálod? – kérdeztem, és ezúttal intenzívebben éreztem a… barack illatát, most, hogy ilyen közel voltunk egymáshoz. Barackillata volt. – Kivéve, ha nem szereted a bundás kenyeret. Churrost is csinálhatunk. Úgy megbolondítom az eredeti receptet, hogy megnyalod utána a tíz ujjadat.

Zöld szeme érdeklődve felcsillant.

– Akkor legyen churros. – Rákacsintottam. Rosie halkan dünnyögött valamit.

Talán hallottam volna, ha a nővérem nem kezd visítani.

– Ay! Ay, Lucas. ¿Sabe Lina que estás…

– Charo – szakítottam félbe. Nem volt okunk Linát zavarni, mert nem volt mit mondanom neki, függetlenül attól, hogy mire célozgat Charo. Csak néhány napig osztoztunk a lakásán. És mindössze annyi történik, hogy együtt reggelizünk. – Ha nincs más…

Színpadiasan felhördült.

– Máris megszabadulnál tőlem? Még alig dumáltunk! – Kétkedőn néztem rá. – Ha már a dumálásnál tartunk… – A nővérem a mellettem ülő nőre pillantott. – Rosie-nak és nekem biztosan sok mindent pótolnunk kellene. Az esküvő óta nem beszéltünk. Pedig aznap olyan jól elcsevegtünk. – Rosie különös hangot adott ki, amire Charo rá se hederített. – Emlékszel? Hogy mennyire meglepett, hogy egyedül jöttél az esküvőre. És azt mondtad, hogy egy ideje már szingli vagy, és…

– Jóságos ég, Lucas! – szakította félbe Rosie, és a fülére tapasztotta a kezét.

– Hallod ezt? Azt hiszem, az épület tűzjelzője lehet.

Egy szempillantás alatt felfogtam, hogy mit csinál.

Én is a fülemhez emeltem a kezem.

– Szent szar, azt hiszem, Rosie-nak igaza lehet. Várj egy kicsit! – Elhallgattam. – Az egy tűzoltóautó odakint?

Charo szeme elvékonyodott, alapos gyanúval nézett ránk.

– Azt hiszem, igazad van, Lucas. Ez azt jelenti, hogy tényleg mennünk kell – vágta rá Rosie. – Soha nem lehet elég gyorsan kimenekülni… Mielőtt tovább terjed a tűz.

– Hékás! – méltatlankodott Charo. – Én nem hallom…

– Bocsi, Charo – szólt közbe ismét Rosie. – Talán majd máskor folytatjuk.

– Már ha túléljük – tettem hozzá. Rosie rám pillantott. Lehajtottam a fejem, és álltam a tekintetét, tisztában voltam azzal, hogy a mosoly, amit a színjáték alatt próbáltam visszatartani, végre kiszabadult, és felfelé görbül a szám széle. Rosie is mosolygott. Bár sokkal halványabban. És eltűnődtem, vajon elég gyakran csinál-e ilyesmit… hogy mosolyog. Charo gúnyosan felhorkant, úgyhogy visszafordultam a telefonhoz. Bevált a terv, nem maradt elég ideje arra, hogy megszólaljon. – ¡Adiós, hermana! És Taco, hiányozni fogsz, chico. Viselkedj rendesen, oké?

Beleszakadt a szívem a panaszos nyüszögésébe.

– Sziasztok, srácok! – tette hozzá gyorsan Rosie. – Örülök, hogy megismerhettelek, Taco. És téged is jó volt látni, Charo.

Ekkor végre megszakítottam a hívást, és letettem a telefont a konyhaszigetre.

– A tűzriasztó – mondtam, lassan kifújtam a levegőt, és nem siettem elhúzódni Rosie-tól. – Klasszikus – tettem hozzá, és csak álltam ott, a fejem nagyjából egy magasságban Rosie-éval, a testem csupán pár centivel az övé mögött.

A kuncogásának édes és lágy hangja volt, a tartása már nem volt olyan merev, mint amikor először hajoltam ilyen közel hozzá.

– Úgy sajnálom, hogy hazudtam neki. Most rémesen érzem magam.

– Örülök, hogy megtetted – vallottam be. Őszintén szólva, meglepett. De örültem. – Szeretem a nővéremet, mégis arra volt szükségem, hogy megmentsenek… és te gyorsabb voltál nálam.

– Nekem is ugyanakkora szükségem volt a megmentésre, mint neked, Lucas.

Meg akartam kérdezni, hogy miért, és hogy van-e ennek valami köze a nővérem megjegyzéséhez, miszerint egyedül ment az esküvőre, de mielőtt megtehettem volna, Rosie háta elernyedt, és a mellkasomhoz simult.

A teste melege váratlanul ért, és ahogy felsóhajtottam, megtöltötte az orromat az illata. Barack.

A lélegzete elakadt az érintésre, és a mozdulat valahogy még közelebb hozott minket egymáshoz. Ösztönösen megérintettem az oldalát, és megmarkoltam a konyhasziget szélét. Körbelengett a barackillat, a testéből áradó megnyugtató forróság, ahogy a karjaim közé zártam, és eszembe jutott, hogy milyen rég nem engedtem senkit ilyen közel magamhoz. Sőt, soha. Eszembe jutott, hogy mindig is milyen természetesnek vettem a testi érintést. És hogy mennyire elszigeteltem magam a történtek után.

Felvillant a fejemben egy figyelmeztetés. Vissza, tiltott terület! Ehhez nem vagy elég jó állapotban.

Így aztán elhúzódtam, ugyanolyan gyorsan, ahogy az imént előrébb hajoltam.

Rosie biztonságban volt mellettem. Nem vettem félvállról, amit korábban ígértem neki. Lehet, hogy az unokatesóm egy vadállatnak tart a kifinomultság és a jó modor hiánya miatt, de nem vagyok tuskó. Tiszteletben tartottam Rosie határait. Különösen most, hogy osztozunk ezen a lakáson. Még ha csak ideiglenesen is.

– Rendben. – Megfordultam, és összecsaptam a tenyeremet. Kinyitottam néhány szekrényajtót, a lisztet kerestem. – Churrost ígértem. Úgyhogy churrost kapsz reggelire, szobatárs.

HETEDIK FEJEZET

Rosie

Szobatársak voltunk.

Ideiglenes szobatársak, ahogyan azt nyomatékosítottam.

Mert nem akartam visszaélni Lucas kedvességével.

Az egy dolog, hogy elfoglaltam Lina üres lakását, amíg ő nászútra ment, ahogyan azt két nappal ezelőtt kiterveltem. De Lucasnak ígérték a lakást. Csak azért fogadtam el a segítségét, mert… egy kicsit kétségbe voltam esve.

És örültem a társaságnak.

És oké, elismerem, engem is csábított a gondolat, hogy több időt töltsek vele; a kísértést – amit abszolút kontroll alatt tartottam – a fellángolás éltette. De legfőképpen fogytán volt az időm. Már csak nyolc hetem maradt a határidőig, s hogy őszinte legyek, és realista, nem engedhettem meg magamnak, hogy egy másik, megfizethető szállás keresgélésére fecséreljem a drága időmet. Minden pillanatra és pennyre szükségem volt, mert legrosszabb esetben, ha kicsúszom a határidőből, és nem válthatom be az előleg egy részét, azt a megtakarítási számlám fogja megsínyleni.

Ezért maradtam Lucasnál. Néhány napra. Amíg el nem végzik a javításokat a lakásomban. Amiről nagyon reméltem, hogy mihamarabb megtörténik.

Visszafordultam a laptopomhoz, és emlékeztettem magam, hogy a kéziratra kell koncentrálnom, és nem arra, hogy mi minden siklott félre az életemben. Pláne nem Lucasra.

Megnéztem, hány szónál tartok.

Százat írtam a napi kétezerből, amit megcéloztam.

Nyomorult száz szót három hosszú óra alatt. Aminek a fele vázlat volt, csak magamnak. A nem létező jelenethez.

Lepillantottam a javarészt üres oldalra. Az ujjaim a billentyűk fölött lebegtek, és… behunytam a szemem, próbáltam kitalálni valamit, bármit, de semmi semmi konkrét nem jutott eszembe. Kicsírázott bennem a félelem. Szétterjedt. Megtelepedett a mellkasom közepén. Mint egy kő, nehéz volt, és szilárd. És, mint mindig, rám tört az az ismerős késztetés, hogy felüvöltsek.

És ismét elnyomtam.

Mert én voltam Rosie. Összeszedett Rosie. Terveztem, racionalizáltam, mély levegőt vettem, és alkalmazkodtam anélkül, hogy elvesztettem volna a fejem. Megbízható barát és gyerek voltam.

Amikor megírtam az első – és eddig egyetlen – könyvemet, minden olyan… könnyen jött. Mintha kinyitottam volna egy szelepet, hogy kieresszem, ami be volt zárva, és csak arra várt, hogy kiszabadulhasson. A heves vágyat, hogy szeressenek. Az ámulatot, hogy egy egész világot jelenthetek valakinek. A boldogságot, hogy megtaláltam ezt a személyt – az egyetlent és igazit –, aki… illik hozzám. Valakit, aki nem feltétlenül tökéletes, mert igazából senki sem az, de aki nekem tökéletes.

Az időutazó csavart csupán a móka kedvéért tettem bele, mert mindig is szerettem az eltévedt, helyüket nem találó hősöket. Így hát megalkottam egy férfit a múltból, egy tisztet, aki a jelenben reked, küzd a démonaival, és megpróbál megbékélni egy olyan szerelemmel, amelyről úgy gondolja, hogy nem érdemli meg. Mert lehet, hogy elveszett, de ez nem jelenti azt, hogy ne találhatna rá valaki. Az igazi. Akkor is, ha minden ez ellen szól, és ha egy-két évszázadot repült előre az időben.

Csak akkor miért nem tudtam…

Hirtelen éles zajra lettem figyelmes.

Lucas?

Ő nem lehetett. Pár órája indult el felfedezni a várost, és késő délutánig nem vártam vissza.

Az ajtóhoz léptem, és kilestem a kémlelőnyíláson.

Egy piros kertésznadrágos, idős nő állt az ajtó előtt a folyosó túloldalán, csípőre tett kézzel. Félig kilógott a lakásából egy kétszemélyes kanapé.

Kimerészkedtem a folyosóra, és ráköszöntem:

– Helló! Segítsek? – Semmi reakció. A nő azzal volt elfoglalva, hogy a mustárszínű bőrkanapé egyik karfáját rángatta, ami beékelődött az ajtókeretbe. – Helló! – szóltam egy kicsit hangosabban, és közelebb léptem. – Segíthetek megmozdítani?

A nő – aki az ősz hajzuhatagából és a görnyedt testtartásából ítélve a hetvenes éveit taposhatta – még mindig nem vett tudomást a jelenlétemről, és erőteljesen meglökte a bútort. És amikor az nem mozdult, tántorogva elhátrált.

Gyorsan odaszaladtam, és elkaptam a fotel egyik karfáját.

Végre rám pillantott, a szemöldöke felszaladt ráncos homlokán. Felkiáltott:

– Ó, az ég szerelmére! – A szívéhez kapott, és megpaskolta a mellét. – A frászt hoztad rám, te lány!

Felvillantottam a lehető legbarátságosabb mosolyomat.

– Nagyon sajnálom, párszor próbáltam felhívni magamra a figyelmét, de valahogy nem vett észre. – Gyanakvóan méricskélt. Lehervadt az arcomról a mosoly. – Rosie vagyok. – Vártam, hogy bemutatkozzon, ám nem tette. – Úgy láttam, nagyon erőlködik, és nem akartam, hogy megsérüljön.

A nő lassan, rettentő lassan tetőtől talpig végigmért.

– Nem is tudom.

– Nem tudja, hogy segíthetek-e? – A homlokomat ráncoltam. Lesiklott a pillantása a karomra. – Erősebb vagyok, mint amilyennek látszom?

Valamilyen oknál fogva ezt kérdésként fogalmaztam meg.

A nő oldalra billentette a fejét.

– Talán. – Még mindig nem volt meggyőződve, és tovább vizsgálgatott. – Te nem itt laksz.

– Ráhibázott. – A hátam mögé mutattam a hüvelykujjammal. – Én a szomszédja, Catalina barátnője vagyok. Néhány napig nála lakom.

– Nem ismerek semmiféle Catalinát.

Elképedtem.

– Catalina Martín. Alacsony, barna hajú, körülbelül velem egyidős… Nem ismeri? – A nő pislogott. – Ő… Ő… Miért nem jut eszembe semmi, amivel a legjobb barátnőmet jellemezhetném? – Ó, istenem, esküszöm, hogy ismerem…

A nő felemelte a kezét, és elhallgattatott.

– Csak teszteltelek. – Halk kuncogás tört fel belőle. – Mindig köszön, nem bulizik, nem tart büdös állatokat, és nagyon magas a barátja. Kedvelem. A barátját is kedvelem.

– Ő az, igen.

– Volt valami köze ahhoz a balhéhoz, ami a folyosón zajlott két nappal ezelőtt?

Összerezzentem.

– Ó, valójában az én voltam és az én… – Elakadtam, nem tudtam, hogyan fejezzem be. A szobatársam? A legjobb barátnőm unokatestvére, akit összetévesztettem egy betörővel? – Lucas. Nem az én Lucasom, csak Lucas. Elnézést a kellemetlenségért. – Elhallgattam, egyre kényelmetlenebbül éreztem magam. Ismét a kanapéra pillantottam. – Szóval… Vajon meg tudjuk mozdítani? Együtt?

Lina szomszédja még egyszer megnézett magának.

– Hát jó, azt hiszem, te is megteszed. Egyébként Adele vagyok.

– Kösz, Adele – bólintottam, és két kézzel megragadtam az ülés oldalát. Hátrahúztam a vállam, felkészültem, majd adtam néhány utasítást Adele-nek. – Azt hiszem, vissza kéne tolnunk befelé, hogy ki tudjuk manőverezni. Szóval, háromig számolok, aztán toljuk, oké?

Bólintott, és motyogott valamit, ami úgy hangzott: „Nagyokos.”

– Oké. – Felsóhajtottam, és úgy döntöttem, hogy eleresztem a fülem mellett. – Három… kettő… egy… Nyomjuk!

És… egy tapodtat sem mozdult az a fránya kanapé.

Leginkább azért, mert Adele csak húzta.

– Semmi baj – mondtam, és elfojtottam a frusztrációt. – Próbáljuk újra! Csak nyomjuk, jó? Nyomjuk vissza, befelé.

Adele dühödt pillantást vetett rám.

– Ne beszélj velem ilyen hangnemben, kislány! Tudom, mit csinálok.

Na ne! Erre most tényleg nem volt időm.

Széles mosolyt erőltettem az arcomra.

– Segíteni próbálok, Adele.

– Ja, persze, ilyen spagettikarokkal – motyogta bosszúsan.

Összerezzentem, és lenéztem a karomra.

Ekkor eszembe jutott valami. – Adele, ezt most be akarjuk vinni, vagy…

– Próbáljuk újra! – Rám se hederített. – Most!

Azon tanakodtam, hogy tovább faggassam-e, és mindkét kezem a kanapéra tettem.

Felnéztem rá, vártam az utasítását, Adele arckifejezése azonban megváltozott. Kifutott a vér az arcából, falfehér lett, a szeme üveges.

Megszorítottam a vállát.

– Adele? Jól vagy? Le akarsz ülni? – A nő mintha egy teljes percig bámult volna a semmibe, nem reagált, hiába próbáltam megmozdítani, vagy rávenni, hogy magához térjen. Lüktetett bennem a félelem. Nem tudtam visszavinni a lakásába, mert a bejáratot eltorlaszolta a kanapé. Segítséget sem hívhattam, hiszen meg sem sérült. Egyszerűen csak… nem volt magánál. Mintha elhagyta volna a tudata. Apró izzadsággyöngyök képződtek a tarkómon. Még egyszer a nevén szólítottam, de nem válaszolt. Épp elő akartam venni telefont, hogy segítséget hívjak, amikor Adele ismét rám szegezte a tekintetét, és zavartan összevonta a szemöldökét. A beékelődött kanapéra pillantott. Aztán lenézett a vállát markoló kezemre. Riadalom suhant át az arcán. – Adele. – Újra megpróbáltam, és lassan elhúztam a kezem. – Jól vagy? – Ám az előttem álló nőnek semmi köze nem volt a pár perccel korábbi, harapós Adele-hez. Ez a nő zavart volt, olyan elveszettnek tűnt, mint aki épp most ébredt fel a legmélyebb álmából. A francba. Kezdtem pánikba esni. – Én…

– Rosie? – Mély, zengő hang töltötte be a folyosót.

Lucas.

Megjött.

A hangja hallatán olyan hirtelen és váratlanul öntött el a megkönnyebbülés, hogy szinte letaglózott. Úgy éreztem, be kell hunynom a szemem, hogy mély levegőt vegyek.

Közeledő lábdobogás ütötte meg a fülemet.

– Mi folyik itt? – Szünet. – Mit keres ott az a kanapé?

Felé fordultam, alig néhány méterre állt tőlünk.

– Próbáljuk kihúzni. – Összenéztünk, és a sugárzó mosoly, amit látszólag olyan könnyen felvillantott, egyből lehervadt, amikor alaposabban megnézett engem. – Vagy betolni. Én… hogy őszinte legyek, nem vagyok benne biztos.

Lucas homlokráncolva nyugtázta a szavaimat, és az arcomat fürkészte.

– Mateo? – szólt Adele; hitetlenkedés és öröm sűrűsödött ebbe az egyetlen szóba.

Pislogtam, hol a nőre néztem, aki összekulcsolta a kezét az álla alatt, hol Lucasra, akinek olyan rezzenéstelen volt az arca, mint egy tengerszem.

Mateo?

– Adele, ő Lucas – magyaráztam a lehető leggyengédebb hangon. – Az a Lucas, akiről korábban meséltem… Az én Lucasom, emlékszel… – Elhallgattam, és rögtön elsápadtam, amint rájöttem, hogy mi csúszott ki a számon. Ügyeltem, hogy csak a nőre nézzek. – Catalina unokatestvére.

Adele apró homlokráncolással pillantott rám.

– Ő nem lehet a te Lucasod. Ő az én Mateóm.

Felvillantottam egy feszült mosolyt, fogalmam sem volt, hogy a fenébe jutottunk idáig, vagy hogy miképpen tereljem el a beszélgetést jó messzire ettől a témától.

Egy örökkévalóságnak tűnő hallgatás után Lucas megszólalt:

– Mi lenne, ha eltakarítanám azt az izét az útból, és bevinnénk a lakásba, Adele? Abszolút feminista vagyok, de ezt most hajlandó vagyok magamra vállalni. – Végre rá mertem sandítani, éppen időben, hogy egy pillanatra összenézzünk, mielőtt elindult felénk. Adele hátára tette a kezét, és gyengéden félreállította az útból, majd odalépett mellém. Lassan lehajolt, és közben odasúgta nekem: – Megjött a felmentő sereg, a te Lucasod.

A te Lucasod.

Furcsa nyikkanás tört fel belőlem.

Szerencsére Lucas munkához látott, és néhány perccel később a kanapé már ki is szabadult, és visszatért Adele lakásába, az ideiglenes szobatársam pedig bekísérte a törékeny asszonyt a lakásba.

– Éhes vagy? – kérdezte tőle Adele, amikor beléptek a lakásba, engem pedig faképnél hagytak a folyosón. – Azt hiszem, van egy kis maradék lasagne, és soványnak tűnsz.

– Szerinted sovány vagyok? – Lucas olyan lazán és természetesen válaszolt, mintha már ezer éve ismernék egymást. – Szerintem elég jó formában vagyok. – Felemelte a szabad karját, és megfeszítette a bicepszét. – Nem láttad, mekkora muszklik ezek?

Adele kuncogott, és játékosan rácsapott a karjára.

– Ó, te gazember!

Én meg csak álltam ott, annyira megbabonázott ez a különös és keserédes jelenet – és lenyűgözött az, ahogy Lucasból sugárzott a megnyugtató és parancsoló energia –, hogy teljesen váratlanul ért, amikor hátranézett a válla fölött, és találkozott a tekintetünk.

– Jössz? – tátogta. Soha nem fogom megtudni, mit látott az arcomon, amikor néhány másodpercig néztük egymást, de mivel nem mozdultam, komolyabban szólt, azon a határozott, mégis kedves hangján: – Gyere, Rosie! – És megindult előre a lábam, és követtem a lakásba.

Miután főztünk egy kis teát, és beszélgettünk egy ideig, Adele biztosított minket arról, hogy a lánya később átjön hozzá. És amikor végre elszundított, visszamentünk Lina lakásába. Haza. Egyelőre. Ezt titkon megjegyeztem magamnak.

Amint becsukódott mögöttünk a bejárati ajtó, nekidőltünk.

– Hát, ez… felkavaró volt – suttogtam. – És egy kicsit szomorú.

– Az – ismerte el, s a hangjából hiányzott a szokásos élénkség. Amikor rásandítottam, láttam, hogy behunyta a szemét. Hozzátette: – De az élet már csak ilyen. Felkavaró és szomorú.

Az árnyék, amit korábban láttam párszor átsuhanni az arcán, visszatért.

Mielőtt meggondolhattam volna magam, kicsúszott a számon:

– Összetörték a szíved, Lucas? Ezért vagy itt, távol Spanyolországtól?

Lucas kinyitotta a szemét, és rám emelte nehéz pillantását.

– Igen is, meg nem is – vallotta be halkan. – Valójában senki sem törte össze a szívemet, Rosie. Nem hiszem, hogy erre bárkinek is lehetőséget adtam volna.

Mélyen egymás szemébe néztünk, és elgondolkoztam, vajon mit jelenthet ez a válasz. Ezek szerint még sosem volt szerelmes? Elszökött a szívfájdalom elől, vagy nem? És ha igen, és senki sem volt felelős érte, akkor mi okozta?

Végül Lucas törte meg a csendet.

– Abuelo Alzheimer-kórban szenvedett. Összetévesztett a kisöccsével. Egy ponton felhagytam azzal, hogy kijavítsam, és úgy tettem, mintha nem lenne téves a feltételezése. Szóval, még ha nem is mondhatom biztosra, hogy Adele-lel is ez történik, én…

– Az ő kedvéért is megtetted – fejeztem be helyette. – Sajnálom, Lucas. Nem lehetett könnyű ilyesmit átélni. – És nem tudtam, hogy ezért vagy a korábbi vallomása miatt, de a szavai olyan nyers, olyan védtelen sebet ütöttek a szívemen, hogy azon kaptam magam, kinyújtom a kezem, és megszorítom a karját. – Szerintem ma nagy boldogságot okoztál Adele-nek. Még ha csak rövid időre is.

Lucas lepillantott az ujjaimra, én pedig arra gondoltam, milyen meleg a karja a hosszú ujjú pulcsiban. Úgy tűnt, eltöpreng valamin, majd figyelmeztetés nélkül átkarolt, és magához ölelt.

– Őszintén remélem, hogy ez így oké – motyogta valahol a halántékom mellett. Körbelengett a forrósága, miközben a döbbenetembe különös megnyugvás vegyült. – Ugye oké, Graham?

– Én… ööö… igen? – motyogtam vissza. Majd lehunytam a szemem. – Igen. Több mint oké.

– Akkor jó. – Majd egy erős és gyors szorítás után elengedett, és ott hagyott, én pedig néztem, ahogy elfordul, és a konyha felé sétál, mintha mi sem történt volna. Kihúzott egy fiókot, és elővett egy serpenyőt. – Frittatára gondoltam, szobatárs. És van pár ötletem egy fehér csokis sajttortához, amit már nagyon szeretnék kipróbálni.

Az ölelési roham után zúgott a fejem és a mellkasom, és beletelt néhány másodpercbe, mire működésre tudtam bírni a hangszálaimat.

– Jól hangzik.

– Rosalyn Graham – szólt helytelenítően Lucas, és kinyitotta a hűtőszekrényt. – A lelkesedésed hiánya felháborító. – Kivett egy karton tojást és néhány zöldséget, aztán felém fordult, és szigorú pillantást vetett rám. – Kételkedsz a frittatámban, és ami még rosszabb, a fehér csokis sajttortámban. – Rám szegezett egy habverőt. – De sebaj, elfogadom a kihívást. Csak várj, és majd meglátod. Mind a tíz ujjadat megnyalod utána.

Ó, már semmire sem kellett várnom, hogy meglássam.

Kezdtem kapiskálni, hogy ha Lucas Martínról volt szó, jó eséllyel soha nem látok olyat, ami nem tetszik.

És ami sokkal, de sokkal rosszabb: olyat se, amit ne szeretnék benne.

Épp belevágtunk volna harmadik epizódba „a sorozatunkból” – ahogy Lucas nevezte –, amikor a Netflix úgy döntött, hogy otromba módon megszakítja a rögtönzött maratont.

MÉG MINDIG NÉZED? Az ideiglenes szobatársam felhorkant, ahogy elolvasta a képernyőn megjelenő üzenetet.

– Persze hogy még mindig nézzük. Épp most ölték meg az egyik főszereplőt, és az istenverte mágikus gyógymód nélkül, amit valami hülye elmejáték miatt vesztettek el, nem fog egyhamar visszatérni az életbe!

Kuncogtam, jól szórakoztam a frusztrációján.

– Figyelmeztettelek – szóltam a kanapé másik végéről; most is nehezen tudtam elhinni, hogy ennyire beleélte magát a paranormális tinidrámába. – Mondtam, hogy ne kötődj egyik szereplőhöz sem… – Elhallgattam, és el kellett fojtanom egy ásítást. – Főleg ne hozzá!

Rásandítottam, és láttam, hogy engem figyel.

– Fáradt vagy?

Nemet akartam mondani, de ezúttal elkéstem, és kitört belőlem az ásítás.

Lucas felnevetett.

– Oké, Bella Durmiente.

Bella Durmiente.

Úgy hangzott ez a két szó, mintha csak az én fülemnek szólna, csábító volt, és megbabonázó, és tudtam, hogy valószínűleg csak azért érzek így, mert Lucas mondta.

– Ez mit jelent?

– Csipkerózsika – magyarázta, és mielőtt feldolgozhattam volna az információt, már ki is nyújtózkodott felém.

Az egyik pillanatban még ott ült a saját sarkában, a biztonságos, régimódi egyméternyi távolságra tőlem, a következőben pedig már ott volt mellettem, és a mellkasa az oldalamhoz simult.

Az első, ami feltűnt, hogy milyen meleg a teste. Ezután megcsapta az orromat az illata. Sós, szappanos, friss aroma. Tagadhatatlanul Lucas, nem tudtam megmagyarázni, se megérteni, hogyan kerülhette el a figyelmemet korábban, amikor úgy szorított magához, mint aki nem bír ellenállni a késztetésnek. De most csak erre tudtam gondolni. Betöltötte az orromat az illata.

– Ööö, Lucas? – dadogtam, és próbáltam visszafojtani a lélegzetemet, nehogy kísértésbe essek, mert a fenébe is, hogy lehet ennyire elképesztően finom illata valakinek? – Mit csinálsz? – Átnyúlt fölöttem, mintha keresne valamit a túloldalon. – Lucas? – ismételtem elhaló hangon.

Elfordult, hogy az arcomba nézzen, az orrunk centikre volt egymástól.

– Eldugtad?

– Mit dugtam el? – hallottam a saját hangomat, de az igazat megvallva, nem tudtam tisztán gondolkodni most, hogy Lucas arca ilyen közel volt az enyémhez. Ó, istenem, csak nem pici szeplők vannak az orrán?

Éreztem, ahogy körbetapogatja a párnát, amin ültem.

– A távirányítót. Mindjárt elájulsz, úgyhogy lefektetlek, Bella Durmiente.

A hangja incselkedő volt, barátságos. És láttam, hogy nem szándékos, amit csinál, hanem teljesen ártatlan. A fenébe is, nyilvánvalóan csak a távirányítót keresi, én meg történetesen útban vagyok. De kizárólag arra tudtam gondolni, hogy ott ül mellettem, mennyei az illata, és olyan közel van hozzám, hogy ha egy centit arrébb mozdulok balra, az álla az enyémet súrolja, és érezni fogom az állát borító borostát. Meg arra, hogy spanyol neveket ad nekem. És arra, hogy olyan édes, hogy ágyba akar fektetni.

Ó! Talán jobb, ha megkeresem neki a távirányítót, józanra pofozom vele magam, és véget vetek a kínjaimnak.

– Á, meg is van! – Kihalászta a fekete kütyüt az oldalamhoz szorított párna alól, és úgy mutatta fel, mintha most találta volna meg a Szent Grált. – Megtaláltam.

– Hál’ istennek – nyögtem ki.

Lucas felnevetett, és mielőtt elhúzódott volna, megpöckölte az orromat az ujjával.

– Legközelebb jobban rejtsd el!

– Hidd el, többé soha semmit nem rejtek el előled. – Miután újra kellő távolságra kerültünk egymástól, fellélegeztem, és utasítottam magam, hogy ne viselkedjek ilyen gyerekesen. Nem csinálhatom ezt, valahányszor Lucas a közelembe kerül, ha már egyszer osztozunk ezen a lakáson.

– Jól hangzik, szobatárs – mondta, és felállt, majd a kezét nyújtotta. – Tudod, kétlem, hogy időben megtalálják a gyógymódot. Szerintem… – Felgyűrődött a pólója, kivillant alóla egy keskeny, barnás bőrfelület, és elterelte a figyelmemet arról, amit mond. És csak úgy, azzal a két-három centis, lapos és keménynek tűnő hasrésszel, amelyet aznap reggel teljes pompájában láttam, oda lett a fogadalmam, hogy uralkodom magamon.

Hangtalanul szitkozódva lehunytam a szemem.

– Rosie?

– Igen? – feleltem, még mindig csukott szemmel.

Várt néhány másodpercet.

– Te… elaludtál, miközben beszéltem?

– Nem. – Megráztam a fejem. – Csak pihentettem a szemeimet egy pillanatra. Olyan ez, mint egy éjszakai rutin. Mindennap csinálom néhány másodpercig. – Vártam egy, két, három másodpercet, majd hozzátettem, ahogy felpattantam a kanapéról: – Oké, vége!

És mivel rólam volt szó, és képtelen voltam normálisan viselkedni ennek a pasinak a jelenlétében, tévesen mértem fel a távolságot a dohányzóasztaltól, úgyhogy jól bevertem a térdemet.

– Por Dios – szörnyülködött Lucas, és odasietett hozzám. Lehajolt, mintha feltett szándéka lenne, hogy megvizsgálja a térdemen lévő dudort. – Hadd nézzem…

Hátraléptem, mielőtt megérinthetett volna.

– Jól vagyok – nyugtattam meg. – Igazán semmiség.

Lucas felegyenesedett, és teljes magasságába kihúzta magát. Lenézett rám, mintha próbálna összerakni valamit magában. Majd lassan oldalra hajtotta a fejét, és legnagyobb meglepetésemre felkuncogott.

– Na igen, mégsem Bella Durmiente vagy. Téged keményebb fából faragtak.

És ettől a váratlan megállapítástól, valamilyen okból kifolyólag, a szívem vadul ugrálni kezdett a mellkasomban.

Talán kemény akartam lenni. Vagy talán egyszerűen csak arra vágytam, hogy valaki hercegnőnek szólítson. Sőt, nem is akárki, hanem Lucas. És ez… olyasmi volt, amire nem kellett volna gondolnom abban a pillanatban. Vagy bármelyik pillanatban. Így aztán a legvidámabb „Köszi!”-vel válaszoltam. Majd fogtam a pizsamámat, és besprinteltem a fürdőszobába.

Amikor kiléptem, miután sikerült kitakarítanom a fejemből az összes veszélyes gondolatot, Lucas a konyhaszekrényt támasztotta, és éppen a telefonján pötyögött.

– Most már bemehetsz – szóltam oda neki. – Előveszek néhány takarót és egy párnát a kanapéra. Tudom, hol tartja őket Lina.

Lucas felpillantott a készülékről, és a szemembe nézett. Bólintott, kinyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang. Lejjebb csúszott a tekintete, mintha erre késztette volna valami, és lesiklott a testemen, amíg én ott álltam egy szál pólóban és rövid gatyában, kócos hajjal. Egyetlen pillantás, ez volt minden. Egyetlen, nyugodt pillantás a fejem búbjától a lábujjam hegyéig, majd vissza felfelé.

Újra a szemembe nézett, és olyan hangon szólalt meg, hogy apró borzongás futott végig a karomon:

– Köszönöm, Graham.

Graham. Nem emlékeztem, hogy valaha is a vezetéknevemen szólított volna. Talán ma korábban? Az ölelőroham után?

Elhessegettem a gondolatot, és nézem, ahogy kivesz néhány ruhát a táskájából, majd a fürdőszobába indul. Amikor becsukódott mögötte az ajtó, azon a gyors pillantáson morfondíroztam. Ahogy rám nézett. A lábamra. Ám miközben ráterítettem a lepedőt a kanapéra, megfogadtam, hogy nem fogok ezen tépelődni. Szép lábam van, nőies lábam. És Lucasnak… nos, ez tetszik. A nők. A lábak, úgy tűnik. Na és akkor?

Ha kilépne a fürdőszobából, és a vádliját mutogatná, én is megnézném. A fenébe is, ma reggel is megnéztem, amikor nem volt rajta más, csak egy…

– Tényleg nem kellett volna megágyaznod nekem, Rosie.

Lucas hangja valahonnan a hátam mögül szólt. Épp közölni akartam vele, hogy téved, ha azt hiszi, hogy megint a kanapén fog aludni, és hogy magamnak ágyaztam meg, de az ajkamra fagyott a szó, amikor megfordultam, és megpillantottam.

Meztelen vádlit nem láttam.

Ez sokkal, sokkal jobb volt annál.

Lucas volt… melegítőgatyában – szürke melegítőgatyában – és vékony pamutpólóban.

De az a melegítőgatya!

Alacsonyan ült a csípőjén, az anyag pedig a lábához tapadt. A cseppet sem meztelen vádlijához. És az izmos combjához. És azokhoz a sokkal, sokkal érdekesebb részekhez, amelyek pont középen lógtak.

Én meg… jesszusom, mi a fenét műveltem?

Legalább száz szabályt megszegtem a szobatársi etikettből azzal, hogy az ágyékát bámultam. Még a melegítő anyagán keresztül is… ami nem sok mindent bízott a képzeletre…

– Rosie?

Éreztem, hogy lángol az arcom, és felnéztem az arcára.

Lucas mosolygott. Sőt, vigyorgott. Olyan szélesen, ahogy még sosem láttam.

– Bocs – nyöszörögtem, és a pír, amiről tudtam, hogy elborítja az arcomat, szétterült az egész testemen. – Te… ööö… mondtál valamit?

Összefonta a karját a mellén, a pamutpóló megfeszült rajta. A fenébe!

– Elég sok mindent mondtam, hogy őszinte legyek.

– Ó, oké. – Nagyot nyeltem. – Van valami… fontos, amit meg kell beszélnünk?

A hátam mögé mutatott.

– Igen, azt, hogy nem ott alszol. De ezen nincs mit megbeszélni.

– Miért nincs? – Összevontam a szemöldökömet. – Ez is az alku része volt.

Lucas közelebb jött. Ráérősen, mintha rengeteg ideje lenne, hogy átsétáljon a kis lakáson. Odalépett közvetlenül mellém.

– Rosie – szólt halk, figyelmeztető hangon, amitől megremegett a gyomrom. – Az ágy a tiéd. – Elmosolyodott, ám ez nem volt könnyed és vidám mosoly. – Ne akard, hogy harcoljak a kanapéért! Mert fogok.

Hogyan? – kérdezte volna legszívesebben a remegő gyomrú énem. Pontosan hogyan harcolnál velem?

Ehelyett csak annyit motyogtam:

– Hát jó. – Odamentem a garzon túloldalán lévő ágyhoz. Mély sóhajjal felemeltem a takarót, és bemásztam alá. – Majd holnap este meglátjuk, hogy kié.

– Meglátjuk – bólintott, mielőtt lekapcsolta a villanyt. – Szobatárs.

Hallottam, hogy a takaró alatt mocorog, és szorosan behunytam a szemem, nehogy az alakját lessem a sötétben. Nehogy nagy ügyet csináljak belőle. Lucas Martín itt alszik, tőlem alig pár méterre. A felháborító, szürke melegítőgatyájában.

– Rosie? – szólongatott alig egy perc múlva. – Még ébren vagy?

Kinyitottam a szemem.

– Igen.

– Én is.

Önkéntelenül felnevettem.

– Még alig… hatvanöt másodperc telt el azóta, hogy lekapcsoltuk a villanyt, szóval csodálkoznék, ha már mélyen aludnál.

– Lehetnék akár narkolepsziás is, te okostojás.

– Tényleg?

– Á – felelte, és önkéntelenül a plafonra vigyorogtam. – Hé, Rosie?

Oldalra fordultam, és a kanapé felé néztem. Alig tudtam kivenni a sötétben, de azért meresztgettem a szemem.

– Igen, Lucas?

– Hány oldalra vagy az álmodtól?

Belegondoltam, mennyi szót nem írtam még meg. És abba, hogy revideálnom kell a napi célomat. Ahogy eddig mindennap meg kellett tennem.

– Az írók szavakban, és nem oldalakban számolnak.

Mély hümmögés volt a válasz, mielőtt újra rákezdett:

– Akkor hány szóra vagy az álmodtól?

Sokra.

– Még jó néhányra.

Csakhogy nem a szószám volt a probléma, igaz? Ennél sokkal többről volt szó. Az írásról. Az inspirációról. Pontosabban, e kettő hiányáról.

Hosszú ideig egyikünk sem szólt semmit, majd amikor már nem voltam biztos benne, hogy alszik-e, vagy sem, hallottam, ahogy beledünnyög a sötétségbe:

– Buenas noches, Rosie.

NYOLCADIK FEJEZET

Lucas

New York. A Nagy Alma. A város, amely sohasem alszik.

Bármerre néztem, mindenütt rohanó emberek, száguldó autók vagy forgalmas épületek és…

Lárma. Oltári nagy lárma.

Merőben más volt ez a hely, mint bármelyik amerikai város, ahol az utazásom első felében megfordultam, és élesen eltért az otthonomtól.

Otthon. Spanyolország.

De pont ez volt az egésznek a lényege, nem igaz? Egy kis környezetváltozás.

Örömmel lecseréltem a hullámverés hangját felhőkarcolókra és hot dog árusokra. Örömmel magam mögött hagytam a tengerparti utak szabadságát, ahol kedvemre kocsikázhattam, amikor és ahol csak akartam, és vígan látogattam a turistalátványosságokat. Lecseréltem Tacót és a családomat az arctalan idegenek tömegére.

És mindezt csak azért tettem, mert az a béke, az a szabadság, az a táj, amit úgy ismertem, mint a tenyeremet, és az emberek, akik szerettek engem – vagy azt a Lucast, aki valaha voltam –, már nem voltak olyan megnyugtatóak. Ők olyasvalakit kedveltek, aki idegennek tűnt számomra.

New York City volt az utolsó esélyem a menekvésre. Hogy elhalasszam az elkerülhetetlent. Hogy mindenki rájöjjön az elutazásom igazi okára. Hogy helyre akarják hozni. Hogy engem helyrehozzanak. Mert a Martín család már csak így működött.

Ahogy abuela mondta: „Ay, Lucas, no vas a arreglar nada tumbado ahí como un monigote.”

Azzal nem segítesz semmin, ha csak fekszel, mint egy rongybaba.

Igen ám, de itt már nem volt mit megjavítani. Az biztos, hogy engem sem kell megjavítani. Mert ez azt jelentené, hogy fennáll a lehetőség, hogy visszakapjam, amit elvesztettem. Pedig arról szó sem lehetett. Már fel sem tudtam állni a szörfdeszkára. Képtelen voltam az egyetlen dologra, amihez értettem. A szörfözésre. Az egyetlen dologra, amit szerettem, és amiből szerencsére meg is tudtam élni. Az egyetlen dologra, ami éltetett. A víz, a hullámok, a viasz érdessége a talpam alatt, a bőrömhöz tapadó homok. Ez volt az életem. Az adrenalin, az állandó utazás. Fenn voltam a csúcson, és a harmincas éveim elején is maradt még bennem néhány jó év. Kifújtam a levegőt, ahogy megálltam a Brooklyn híd manhattani oldalán, és arra eszméltem, hogy megmagyarázhatatlanul hosszú ideje bámulom az East River kavargó vizét.

A telefonomra pillantottam, hogy megnézzem az időt. Elég korán volt ahhoz, hogy még egy látványosságot kihúzzak a listámról: vagy sétálok egyet a City Hall Parkban, vagy megnézem a Charging Bullt a Wall Streeten. Mindkettő ingyenes, ami esetemben alapkövetelmény volt, hiszen még mindig vártam a cserekártyámra. Rosie kölcsönadott több pénzt – beledugta a dzsekimbe, amikor nem figyeltem; szándékomban állt később kamatostul visszafizetni –, de ezt most a tömegközlekedésre tartogattam.

– Como un monigote – motyogtam, abuela szavait ismételgetve.

Talán igaza volt. Csakugyan az voltam. Céltalan. Mint egy műanyag doboz a folyóban. Csak sodródtam, irány nélkül. Az áramlat diktálta az utamat, és csupán… léteztem.

Fáradt voltam. Ami azt illeti, kimerültem. És már az az egyszerű gondolat, hogy városnézni menjek, idegenek tömegében, megvalósíthatatlannak tűnt.

Bevillant Rosie arca. Váratlanul. Megígértem neki, hogy nem lógok a nyakán napközben, hogy nyugodtan dolgozhasson, és az volt a tervem, hogy be is tartom az ígéretemet. A mai nap azonban kivétel volt. Ma még a létezés is fájt. Olyannyira, hogy meglepne, ha a nap végére nem bicegnék megint, miután hetekbe telt, mire megtanultam újra normálisan járni.

Ma különösen magányosnak éreztem magam.

És Rosie remek társaság volt. Édes, okos és… Lina legjobb barátnője.

Ezt nem volt szabad elfelejtenem. Nem azért, mert többet akartam a szobatársi kapcsolatnál Rosie-val, hogy talán barátok legyünk, jóbarátok, hanem azért… Miért is, Lucas?

Megráztam a fejem, és megnyitottam a térképalkalmazást a telefonomon, megnéztem, melyik a legjobb útvonal vissza Lina lakására, aztán elindultam a legközelebbi metróállomás felé. Negyven perccel később, mivel az az istenverte bicegés már lelassította a tempómat, végre megpillantottam az épületet.

Megálltam a bejárat előtti keskeny lépcsőn, elővettem a kulcsaimat, és szinte éreztem a megkönnyebbülés hullámait, hogy végre letehetem a seggem, amikor belém csapódott egy sötét fürtös forgószél.

– Szent szar! – kiáltotta egy női hang tompán a pulóverembe.

A fürtök tömege megrázkódott, de még mindig a mellkasomra tapadt, és egyből megcsapta az orromat az édes barack ismerős illata.

Felnevettem.

– Te is hiányoztál, szobatárs.

Rosie, akinek az arca még mindig valahol a jobb mellizmom és a kulcscsontom közé volt ékelődve, elkáromkodta magát.

Gondolkodás nélkül átkaroltam a vállát, és leléptünk együtt a lépcsőről a járdára.

– Ó – lihegte kissé kifulladva. – Ó, oké, köszi.

Figyelmen kívül hagytam, hogy milyen puha a teste, ahogy hozzám simult, és elengedtem.

– Ha tudtam volna, hogy így fogadsz itthon, már előbb visszajöttem volna.

Zavartan felnevetett, és mély rózsaszín pír terült szét az arcán.

– Jaj, de vicces. Nyilvánvalóan nem láttalak. Különben nem mentem volna neked.

– Nem bánom, ha nekem jössz, Rosie – feleltem mosolyogva, és láttam, milyen gyorsan átterjed a pír a fülére és a nyakára. – Hová indultál? Látom, nagyon sietsz.

– Ja, tényleg! – Rosie szeme elkerekedett, mint aki csak most döbbent rá, hogy leszáguldott a lépcsőn. – Hívott a főbérlőm. Alig egy óra múlva találkozunk a lakásomban a kivitelezővel. A repedés miatt, emlékszel?

Bólintottam.

– Az a kis incidens, ami nem is volt olyan kicsi. Emlékszem. Azért ez jó hír. Azt jelenti, hogy haladnak a dolgok, nem igaz?

– Igen. – Lesütötte a szemét, és a lábamat bámulta. – Szóval, mindegy is. Bocs, hogy neked jöttem. Muszáj sietnem. A főbérlőm egy kicsit… háklis.

Összevontam a szemöldökömet.

– Háklis?

– Hát, nem éppen kellemes társaság. – Elmosolyodott, azonban feszült és örömtelen volt, és már most tudtam, hogy nem őszinte a mosolya. – De semmi olyan, amit ne tudnék kezelni.

– Mára úgyis végeztem – füllentettem. – Veled tarthatok?

– El akarsz kísérni? – ismételte, és nagyokat pislogott.

– Természetemnél fogva kíváncsi vagyok. Nem találkoztál még a nővéremmel, Charóval? A vérünkben van.

– Előrebocsátom, hogy nem lesz izgalmas, sem szórakoztató – figyelmeztetett, ám nem kerülte el a figyelmemet, hogy egy pillanatra megkönnyebbült. – Rengeteg ácsorgás, amíg a vállalkozó felméri a károkat.

Lüktetett a jobb térdem.

– Tökéletes. Legalább körbeszimatolhatok a lakásodban – vágtam rá, és miközben hátraléptem, igyekeztem nem grimaszolni a fájdalomtól. – Tudod, mint a város újdonsült pletykafészke, meg minden.

Ahogy vártuk, Rosie főbérlője – egy bizonyos Mr. Allen – nem csupán háklis volt, hanem egy kapitális seggfej. Egy olyan, akinek a jelek szerint az egész épület a tulajdonában volt, ahogy azt késlekedés nélkül közölte velünk.

Nem telt bele egy pillanat, és megérkezett egy velem egykorú, sötét hajú férfi, sötét, sokzsebes gatyában, és kapucnis pulcsiban, amire az volt rányomtatva, hogy Castillo & Sons.

– Elnézést a késésért – mondta, amikor odaért hozzánk a folyosón. – Egy kicsit elhúzódott az előző ügyfelemmel a megbeszélés. Siettem, ahogy tudtam.

– Egy kicsit?! – gúnyolódott Allen, és a szavaiból csöpögött a szarkazmus. – Tíz percet késtél. Világosan megmondtam, hogy negyed hétkor találkozzunk.

Szemét megjegyzés volt, tekintve, hogy maga Allen is csak az imént ért ide.

A vállalkozó azonban figyelmen kívül hagyta a beszólást, és egyenesen Rosie-hoz fordult.

– Üdvözlöm – mondta. – Aiden Castillo vagyok.

– Rosalyn Graham – felelte Rosie apró mosollyal, mielőtt kinyitotta nekünk az ajtaját. – Köszönöm, hogy eljött, Mr. Castillo.

– Ó, ugyan, semmiség. – Aiden tekintete elidőzött Rosie arcán, és megállt mellette, nem ment be azonnal.

Mielőtt észbe kaptam volna, hogy mit csinálok, közelebb húzódtam Rosie-hoz, és kezet nyújtottam.

– Lucas Martín. – Szünetet tartottam, megvártam, hogy a szemembe nézzen. – Egy jóbarát.

Aiden habozás nélkül kezet fogott velem, és megértően nézett rám, amitől rögtön bunkónak éreztem magam az iménti kis jelenetért.

¿Pero qué coño haces, Lucas?

Hangtalanul korholtam magam, kezet ráztam vele, és néhány pillanattal később már bent is voltunk, Aiden pedig rögtön munkaüzemmódba váltott, előkapott egy jegyzettömböt és egy tollat.

Allen, aki mögöttünk járkált, mélyet sóhajtott.

– A fenti bérlővel is találkozunk, úgyhogy igyekezzünk, ha kérhetem.

A vállalkozó ezt is figyelmen kívül hagyta.

Rosie viszont az ajkába harapott, ahogy a nyugtalan Allenre sandított.

– Hékás! – mondtam, és közelebb léptem hozzá, hogy a látómezejébe kerüljek. – Szép kis lakás ez, Rosie.

Nem hazudtam, valóban az volt. Szintén Brooklynban, de egy másik környéken. Tágasabb volt, mint Lináé, ami még nem nagy kunszt, viszont otthonosabb is. Rosie lakása kényelmet és nyugalmat árasztott – a plüssborítású díványtól kezdve a lámpa puha, vajszínű fényén át a körülötte heverő apró csecsebecsékig és könyvekig –; mintha mindent arra terveztek volna, hogy vigaszt nyújtson. Egy igazi otthon. És ez… illett hozzá. Tökéletesen illett hozzá. Félresöpörtem a gondolatot, és balra fordítottam a fejem. – Legjobban az a fotó tetszik ott, a falon. Egy bekeretezett kép volt róla és Lináról, nagy méretben, amelyen minyonoknak voltak öltözve. Még az arcukat is sárgára festették, és két vécépapír-gurigát ragasztottak a szemük elé. Nevetséges jelmezek voltak, de az a tény, hogy két felnőtt nő büszkén bámul a kamerába… egészen elragadó volt. Lököttek. – És cuki – jegyeztem meg halkan, mielőtt megfordultam, és a szemébe néztem. – Szerinted magunkkal vihetnénk Linához? Hátha hiányzik neked. Én a helyedben megtenném.

– Röhejes vagy. – Lebiggyesztette az ajkát. – Ez ajándék volt Linától, oké?

Persze hogy az volt.

– És azt hiszem, túlélem nélküle.

Felnevettem, mert különös elégedettséget éreztem a könnyed hangja miatt, és mivel úgy tűnt, hogy elfelejtette a másik két férfit a szobában.

– Graham kisasszony – szólt Aiden a nappali másik oldaláról, megszakítva a pillanatot. Rosie-val odanéztünk, miközben ő felemelt fejjel vizsgálgatta a plafont. – Ez az összes kár? Nem omlott be több rész a mennyezetből?

Beomlott?

Rosie nem egy repedésről beszélt? Mivel annyira ügyeltem, hogy rajta tartsam a szemem, elfelejtettem magam is ellenőrizni. Felnéztem a mennyezetre, és…

– Pero qué cojones. – A spanyol káromkodás egyből kicsúszott a számon.

Allen fanyalogva nézett rám, Rosie pedig odalépett Aiden mellé.

– Igen, ez minden.

– Ez minden? – hüledeztem, mint aki nem hisz a fülének. – Rosie, ez simán leüthetett volna egy embert. Azt mondtad, csak egy repedés.

– Bizony – értett egyet Aiden. – Rosszabbul is végződhetett volna, ha valaki pont a mennyezet alatt áll, amikor leszakad.

– Jesús – mormoltam, ahogy Rosie profilját bámultam.

– De senki sem állt alatta – mondta halkan Rosie. – Pont a lábam elé zuhant.

Fojtott nyikkanás tört fel belőlem.

– Miss Graham? – szólt Aiden, mielőtt kinyithattam volna a szám. – Máshol is van kár a lakásban? Hálószoba, fürdőszoba, konyha?

Rosie megrázta a fejét.

– Csak ennyi. Legalábbis én ennyit láttam.

A vállalkozó a hóna alá csapta a jegyzettömböt, amelybe firkált.

– Rendben. Ha nem bánja, megnézném az összes szobát. Megengedi?

– Hogyne, tessék. – Rosie mélyet sóhajtott. – Csak nyugodtan. És elnézést a rendetlenségért. Sietősen távoztam, amikor minden… a nyakamba omlott. Nem szóviccnek szántam.

Aiden egy biccentéssel sarkon fordult, és elhagyta a szobát.

Rosie szája keskeny vonallá vékonyodott.

Miután túltettem magam a döbbeneten és, őszintén szólva, a frusztráción amiatt, hogy bagatellizálta a kockázatot, holott komolyan meg is sérülhetett volna, odaléptem hozzá, és megböktem a vállammal.

– Hé! – Rám pillantott, az arckifejezése semleges, látszólag passzív volt, de a szeme egészen másról árulkodott. – Bocs, csak egy kicsit mérges lettem – mondtam.

Vállat vont.

– Nem kell bocsánatot kérned. – Lebiggyesztette az ajkát. – Sem mérgelődnöd a semmiért.

Eleresztettem a fülem mellett, amit mondott, mindenáron mosolyt akartam csalni az arcára.

– Nem hiszem el, hogy nem vettem észre, amikor bejöttem – kezdtem, mire rám pillantott. – Ki hitte volna, hogy az olyan nőkre bukom, akik sárgára festik a nappalijuk falát? – tettem hozzá olyan lazán, ahogy csak tudtam. – És a „nőkön” tényleg nem az unokatesómat értem.

Pislogott, majd picit röffentve felnevetett.

– Ma igazán viccesnek képzeled magad, mi?

– Azt hittem, mindig vicces vagyok. – Rákacsintottam, és úgy tűnt, ez eléggé elterelte a figyelmét ahhoz, hogy ismét megjutalmazzon egy fél nevetéssel. – Most komolyan, jól vagy?

Vállrándítás.

– Aha.

– Nem baj, ha nem vagy jól. – Egy pillanatra elhallgattam. – Ez tényleg sok, Rosie.

Állta a tekintetemet, mintha mondani akarna valamit, de úgy tűnt, meggondolta magát.

– Ez. – Felemelte a fejét, és felnézett a lyukra, amely határozottan nem repedés volt. – Igazán semmiség. Nem nagy ügy. Csak egy kis kellemetlenség. Pillanatok alatt megjavítják.

Nem volt ez olyan kicsi. Tényleg nem.

Allen, aki eddig meglepően csendes volt, egy horkantással emlékeztetett a jelenlétére.

– Ez egyáltalán nem semmiség, Graham kisasszony. – Felfelé görbült az ajka, hirtelen ott termett előttünk, és a drágának tűnő nyakkendő csomójával babrált. Egy eszelős fickóra emlékeztetett abból a horrorba hajló fekete komédiából a 2000-es évek elejéről… Arra a pszichopatára. S bár abban, amit mondott, egyetértettem vele, mégis előrébb léptem a hangnem hallatán. Allen Rosie-ról rám nézett, majd vissza Rosie-ra. – Gondolom, önnek nincs ingatlana, Graham kisasszony.

– Nem, nincs. Csak próbáltam könnyíteni a helyzeten…

– Pontosan – szakította félbe Pszichofőbérlő, és kiegyenesedett a hátam a hangja hallatán. – És ezért fogalma sincs, milyen költségekkel jár ennek a semmiségnek a befoltozása. De persze – szünetet tartott, a szája most már lehetetlenül széles vigyorra húzódott – ez az én időm, Graham kisasszony. És az én pénzem. Tudja, mennyit veszítek azzal, hogy itt ácsorgok, és erre pazarlom az időmet?

Rosie nem késlekedett a válasszal.

– Tökéletesen megértem. Én sem önszántamból vagyok itt. Nem én okoztam…

– Ó, én nem hiszem, hogy érti – vágott közbe Allen már másodjára, én pedig ösztönösen közelebb húzódtam Rosie-hoz. Összeért a vállunk. Pszichofőbérlő folytatta, a mosolya leereszkedővé vált. – Tényleg nem érti, ha azt képzeli, hogy az ilyesmit megjavítják – hatásszünet – pillanatok alatt. Ami azt illeti, szerintem ennek épp az ellenkezője fog történni.

Éreztem, hogy Rosie teste kővé dermed Allen utolsó szavaira. Ezért rápillantottam, és láttam, hogy feszült arccal, összeráncolt szemöldökkel néz vissza rá. Elsőre azt hihette volna az ember, hogy nem zavarja, profi módon kezeli a hírt, de aztán egy remegő lélegzetvétel hagyta el a száját, és párszor pislogott. Rájöttem, hogy ez a bátor arca. Csak a látszat kedvéért csinálta, de hogy kinek a javára, azt nem értettem. Ám történetesen nem is érdekelt, mert kinyújtottam a kezem, és lágyan a hátára tettem. Pont a lapockái közé.

Nem mozdult, semmi jelét nem adta annak, hogy az érintésem bármiféle hatással lenne rá, amíg meredten bámult a semmibe, mindenesetre otthagytam a kezemet a hátán. Lassú körökben masszíroztam, hogy tudja: itt vagyok, ha szüksége van arra, hogy kiálljak érte.

– A többi szobában semmi probléma – jelentette be Aiden, amikor visszatért a nappaliba. – Kivéve pár foltot a fürdőszobai gipszkartonon, amit szeretnék ellenőriztetni az egyik emberemmel. – Rosie-ra pillantott, és óvatosabb lett az arckifejezése. – Azért az emeletet is meg kell néznem, hogy megbizonyosodjak a károk mértékéről. – Felmutatott a tollával.

Rosie rekedten válaszolt:

– Köszönöm, Mr. Castillo.

Aiden a nadrágja oldalzsebébe dugta a tollat, és Pszichofőbérlő felé fordult.

– Utána hozom is az embereimet.

Allen csettintett a nyelvével.

– Mi lesz az árajánlattal? Addig senkit sem csődítesz ide, amíg nem kaptam árajánlatot, Aiden.

– Árajánlatot – ismételte Aiden nagyon lassan. – Eddig sosem kért tőlem ajánlatot az…

– Erre kérek – vágott közbe Pszichofőbérlő. Felvillant valami a szemében, valami, ami cseppet sem tetszett nekem. – Nem érdekel, meddig tart, de addig senki sem jöhet ide.

– Mr. Allen? – szólt közbe Rosie cincogó egérhangon. – Lenne egy kérésem, nekem…

– Kitalálom, azt szeretné, ha a maga lakása prioritást kapna Mr. Brownéval szemben? Vagy hogy sürgessem a javítási munkálatokat, Graham kisasszony? – fröcsögte olyan megvetően, hogy közelebb húzódtam Rosie-hoz, mígnem félig beékelődtem kettejük közé. Nem mintha Pszichofőbérlőt ez elrettentette volna, mert felemelte a hangját, és hozzátette: – Ha nem teszik, ahogyan a javításokat kezelem az ingatlanomban, nyugodtan felbonthatja a bérleti szerződést. Majd keresek egy új bérlőt… – Elhallgatott. – Hogy is fogalmazott? Pillanatok alatt. Mint azt talán már tudja, az ilyen lakások, mint ez, pillanatok alatt elkelnek a piacon.

Rosie felhördült, de gyorsan összeszedte magát.

– Ugyan, ne legyünk észszerűtlenek…

– „Észszerűtlenek”? – méltatlankodott Allen, és rosszindulatú öröm tükröződött az arcán. Mintha élvezte volna a hatalmi játszmákat Rosie-val. Éreztem, ahogy a fejembe szökik a vér, ahogy felszínre tört bennem a ritkán megnyilvánuló indulat. – Graham kisasszony – mondta olyan hangon, hogy elhűltem –, ne viselkedjen úgy, mint egy…

– Ne! – vágtam a szavába, és olyan közel léptem hozzá, hogy kénytelen legyen rám nézni. – A maga érdekében nem ajánlom, hogy befejezze ezt a mondatot. – Allen állta a tekintetemet, de nagyot nyelt. – Mi több – tettem hozzá halkabban –, azt ajánlom, hogy egyáltalán ne beszéljen.

Erre csak pislogott, nem reagált. Majd lassan, kínkeservesen lassan volt pofája elmosolyodni. Ez a Pszichofőbérlő, mert az volt, kurvára elmosolyodott.

Éreztem, ahogy meglódul a testem, egészen közel lépek hozzá, hogy pontosan miért, az sosem derült ki, mert valaki megállított, mielőtt megtudhattam volna.

Puha ujjak fonódtak az alkaromra, és visszarántottak. Amikor nem hátráltam, megint meghúztak, és másodjára már nehezebb volt figyelmen kívül hagyni a gesztus jelentését. Állj! Átlépsz egy határt. Fújj visszavonulót! Pedig nem akartam. Világéletemben rühelltem a zsarnokokat.

Rosie azonban ismét megrántott, olyan finoman, hogy alig éreztem, és nem volt más választásom, mint visszalépni mellé.

– Milyen modortalan! Igazán, micsoda barátai vannak, Graham kisasszony! – morogta velünk szemben a szemmel láthatóan megkönnyebbült férfi.

Arra számítottam, hogy Rosie a pártját fogja, ahogy valószínűleg én is tettem volna az imént történtek után, ám ehelyett lejjebb csúsztak az ujjai, és megfogták a csuklómat. A hüvelykje a pulcsiujjam alá siklott, a bőrömre tapadt, és finoman megdörzsölte. Mintha azt mondaná: minden rendben, nem haragszik.

És mivel nyilvánvalóan nem tartottam tiszteletben a határokat, elfordítottam a csuklómat, és megfogtam a kezét.

– Nincs benne semmi modortalan – mormolta Rosie halkan.

Szerettem volna átélni a pillanatot, belenézni Rosie szemébe, Pszichofőbérlő azonban már el is fordult tőlünk:

– Gyerünk, Aiden! Mr. Brown már vár minket.

Azzal megfordult, és az ajtó felé indult.

Miután Pszichofőbérlő hallótávolságon kívül került, Aiden odasúgta nekünk:

– Ez egy seggfej. – Mély sóhaj következett. – Igyekszem minél előbb összeállítani az árajánlatot. – Majd biccentett, és követte Allent.

Rosie ellépett tőlem, és elengedte a kezemet. Amikor rápillantottam, a plafont nézte.

– Hát, ez durva volt – motyogta, és csípőre tette a kezét. – Vajon… mennyi hely kell majd a munkásoknak és a felszerelésnek, szerszámoknak, amiket hoznak? – Eltöprengtem. – Ha belegondolok – folytatta –, a konyha, a fürdő és a háló… szabad.

Szabad? Nem tetszett nekem ez a gondolatmenet.

Az pedig még kevésbé, amikor Rosie összevont szemöldökkel vizsgálgatta a mennyezetet, és a gondolataiba merült. És…

Felnyikkanhattam, mert Rosie ismét rám pillantott.

– Jól vagy?

Hogy jól vagyok-e?

– Könyörgök, mondd, hogy nem azt fontolgatod, hogy itt maradsz! – Az ajkába harapott, de nem válaszolt. – Nem maradhatsz itt, Rosie. – Mosolyogni próbáltam, azonban a reakciójából ítélve elbuktam. Ha jobban belegondolok, elég döbbent lehetett a pofám.

Összefonta a karját, és csodálkozva nézett rám.

– Miattam igazán nem kell aggódnod. És nem várom el, hogy babusgass engem.

– Rosie! – Keserűen felnevettem. – Nem is babusgatlak.

– Csak az unokatesód legjobb barátnője vagyok. – Megint elgondolkodott. – Már így is épp eleget tettél. Hagytad, hogy meghúzzam magam nálad. Meghallgattad a… sületlenségeimet. És még Mr. Allennel szemben is kiálltál értem, pedig erre igazán nem volt szükség.

Értetlenül néztem rá.

– De hiszen barátok vagyunk.

– Azok lennénk?

Mielőtt bármi mást mondhattam volna, megszólalt egy hang… fölöttünk.

– Mi ez a ricsaj? – Felkaptam a fejem, és amikor felpillantottam, egy kockás köntöst viselő férfit találtam, aki lefelé kukucskált a lyukon. Felszaladt a szemöldököm, majdnem elérte a hajamat a homlokom tetején. A férfi folytatta: – Mi, kérem, beszélgetni próbálunk idefent.

Nem hittem a szememnek, ezért közelebb léptem. Hunyorogva alaposabban szemügyre vettem a férfit, és…

– Por el amor de Dios – hördültem fel, és beleborzongtam a látványba. – Nincs semmi a köntös alatt. – Rosie-ra pislogtam. – Rosie… Szabadon lógnak a golyói, mint…

– Helló, Mr. Brown! – szólt közbe Rosie, és vállat vont. – Remélem, minden rendben!

– Rosie! – Felnyögtem. – Miért… – kezdtem bele, de a sokktól nem bírtam folytatni. – Jézusom!

– Minden oké. – Felsóhajtott. – Nem először látok ilyet.

Hangtalanul tátogtam, mint egy partra vetett hal. Fogalmam sem volt, mit mondjak. Csak azt tudtam, hogy menekülő üzemmódra kapcsoltam, és legszívesebben felkaptam volna Rosie-t a derekánál fogva, a vállamra vetettem volna, hogy amilyen gyorsan csak lehet, elhagyjam vele az épületet.

– Rosie – szóltam lassan. Óvatosan. – Menjünk haza!

Megremegett, és makacsul rázta a fejét:

– De itt van minden cuccom.

– Főzök valamit vacsorára, és mára végeztünk – csábítottam elszántan, miközben figyelmesen néztem az arcát. – Holnap friss leszel, mint a rózsa, csak úgy kattog majd a billentyűzeted.

– Na persze. – Csalódottan felsóhajtott, és legyőzöttnek tűnt. Kimerültnek. – Mert baromira meg tudom csinálni.

Erre felfigyeltem.

– Ezt meg hogy érted? – Megrázta a fejét. – Miért mondtad ezt? – faggattam halkabban, mert sejtettem, sőt tudtam, hogy valamit elhallgat előlem. – Bennem megbízhatsz, Rosie. – Újabb reszketeg fejrázás következett, és maga köré fonta a karját. – Rosie? – Közelebb léptem, kezdtem komolyan aggódni. – Mi a baj? – Nem válaszolt; rám se nézett. Oldalra billentettem a fejem. – Hé, Ro…

– Semmi! – fakadt ki olyan hangerővel, hogy a frászt hozta rám. – Semmi baj! – A hangja elvékonyodott, az ajka remegett, és csattogtak a fogai. – Minden rendben, minden szupi!

– Rosie – suttogtam, és odaléptem hozzá. – Hé, cariño, mi folyik itt?

Reszketegen felsóhajtott, megrogyott a tartása, és minden másodperccel egyre könnyesebb lett a szeme.

– Semmi baj – ismételte, pont mielőtt átszakadt a gát. – Egy rohadt lyuk tátong a lakásom plafonján. Ezek a hülye javítások sokkal tovább tartanak, mint gondoltam. Azért okozok neked kellemetlenséget, mert hónapok óta hazudok apámnak, és ezért nem lakhatok nála. Szinte biztos, hogy az öcsém valami kétes ügybe keveredett. És alig nyolc hetem maradt, hogy leadjak egy kéziratot, ami közel sem tart ott, mint kellene, mert leblokkoltam. Nem tudok írni, Lucas! És itt vagy te, szemtanúja ennek a teljes és totális zűrzavarnak, ami az életem. Ja, és mindennek a tetejébe, amióta ma reggel megjött a menzeszem, fánkra vágyom, és mire elmegyünk innen, már késő lesz, mert a Holy Cronut addigra bezár! – Földbe gyökerezett a lábam, és csak néztem, ahogy levegőért kapkod. – De semmi baj! Minden oké! – folytatta, és ismét összerezzentem. – Lehet, hogy nem csak egy-két dolog van, ami nem stimmel. Én Rosie vagyok. Nekem össze kell szednem magam. – Csuklani kezdett. – Mert ez az, amihez a legjobban értek. Én összeszedett vagyok. És most csak… Én csak…

Végül a szeme sarkából kihulló magányos könnycsepp arra ösztökélte a lábaimat, hogy odalépjenek hozzá.

Két másodperc múlva átkaroltam a vállát, és a mellemre húztam.

– Semmi baj – csitítottam, és az egyik kezemet a fejére tettem, hogy magamhoz szorítsam.

– Nem borulok ki – dünnyögte tompa hangon a pulcsimba. – Én Rosie vagyok, nem borulhatok ki…

Kicsit erősebben szorítottam, amíg a teste megremegett a karjaimban, és a fejére támasztottam az államat.

– Kiborulhatsz, Graham – vigasztaltam, s lágyan ringatni kezdtem, mintha egy helyben keringőznénk. – Olykor neked is jogod van hozzá.

– De utálom, amikor így van. Nem akarom, hogy bárki így lásson. Főleg te. – Megint csuklott egyet. – Olyan csúnyán sírok.

– Csúnyán? Képtelenség.

Felszakadt a torkából egy fojtott hang, meleg lehelete áthatolt a pulcsi szövetén. – Ne légy már olyan kedves hozzám!

– Csak őszinte vagyok – vágtam rá, és komolyan gondoltam. És persze feltűnt az a „főleg te”, de ezzel most nem volt időm foglalkozni. – Egészségesebb, ha mindent kiadsz magadból. – Végighúztam a kezemet a hátán. Masszírozni kezdtem a gerincét. – Különösen, ha ekkora nyomás alatt vagy.

– Talán – mondta, az arcát még mindig a mellembe fúrta. – Mégsem szeretem.

Erről eszembe jutott valami, ami talán elapaszthatja a könnyeit.

– Ugye találkoztál abuelával? Az esküvőn? – Rosie bólintott. – Legutóbb, amikor ilyet csináltam, amikor úgy tettem, mintha nem lenne semmi baj, és minden… szupi lenne – idéztem Rosie-t –, abuela hozzám vágott egy fakanalat. Egyenesen a képembe.

Arra számítottam, hogy Rosie felhördül vagy elneveti magát, ám ehelyett csak annyit mondott:

– Megszerettem abuelát.

– Őt nehéz nem szeretni. És lássuk be, valószínűleg megérdemeltem. – Erre már olyan hanggal válaszolt, ami szinte nevetésnek tűnt. Szinte. Helyes, ha abbahagyja a sírást, szívesen bolondot csinálok magamból. – Előzőleg bolognai szószba volt merítve az a kanál, mert éppen ebédet főzött, én meg úgy néztem ki, mint aki összeverekedett egy doboz paradicsomszósszal, és ő húzta a rövidebbet. – Abuela védelmére szóljon, hogy tényleg megérdemeltem. – Ja, és miután eltalált, még a fejemre olvasta: „Tontos son los que hacen tonterías.” Aki hülyeséget csinál, az hülye. – Beletúrtam Rosie hajába, és szórakozottan megsimogattam a puha fürtöket. Amikor nem húzódott el, ott hagytam a kezem. – Abuelának igaza volt. Nem valami bölcs dolog úgy tenni, mintha minden oké lenne, amikor nem így van. Ha ennyire szorosan elzársz valamit, az végül kirobban belőled. És inkább előbb, mint utóbb.

Rosie nem szólt semmit, és az utolsó kijelentés keserű utóízt hagyott a számban, így csendben maradtunk, jobbra-balra ringatóztunk, anélkül, hogy elengedtük volna egymást.

Amikor Rosie végre újra megszólalt, már nem remegett a hangja.

– Lucas? – Teljesen tisztában voltam vele, hogy ezen a ponton már nincs értelme átkarolni, de még nem akartam elhúzódni, ezért válaszul csak hümmögtem. – Te mit tartottál magadban? Amikor hozzád vágta azt a fakanalat.

A majdnem vallomás után igazán nem kellett volna meglepődnöm, mégis váratlanul ért a kérdés.

– Én… – Elakadtam, és megszegtem a saját tanácsomat, majd még mélyebbre temettem magamba mindazt, amit eddig elzártam. – Elárulom, ha nem ellenkezel többet. És ha visszajössz velem a lakásba. Nem maradhatsz itt.

– Miért nem mondod el most?

– Előbb bizonyítsd be, hogy megbízol bennem! – Rosie kiszabadította magát a karjaimból, és felpillantott. Álltam a tekintetét. – Ez így működik, Graham. A bizalom kölcsönös.

Egy időre eltöprengett, majd szinte vonakodva felelte:

– Oké. – Hangos sóhaj követte. – Ha így akarod megkérdezni, hogy lehetünk-e barátok, ám legyen. Azt hiszem, lehetünk barátok.

Valami megrebbent a mellkasomban, az egyik pillanatban még éreztem, a másikban már nem.

– Barátok – ismételtem, végül leengedtem a karomat, mert a barátok ugyan megvigasztalják egymást, de azért tudják, hol a határ. – Akkor húzzunk innen! Nem akarom megvárni, hogy Mr. Brown megint megvillantsa nekünk a golyóit.

– Oké – bólintott Rosie, immár mélyebb meggyőződéssel. – Menjünk haza, szobatárs!

KILENCEDIK FEJEZET

Rosie

Becsuktam a laptopomat, nem bírtam tovább nézni a kéziratomat.

A kétezer-ötszáz szóból zérót írtam.

– Istenem, micsoda blamázs! – sóhajtottam fel a csendes és üres garzonlakásban.

Mivel semmit sem írtam, újra kellett kalkulálnom a kitűzött a napi célt. Megint.

Még egyszer visszagondoltam a tegnapi látványos idegösszeomlásra. Ahogy szegény Lucast lelki szemetesládának használtam. Ahogy utána összenyálaztam a pulcsiját, méghozzá zavarba ejtően hosszú ideig. De leginkább a higgadt és gondoskodó vigasztalásán járt az eszem. Ahogy kérés nélkül segített. Elvárás nélkül.

És arra az ölelésre is gondoltam. Az igazi, egész testet érintő ölelésre. Megnyugtató volt, gyógyító, szándékos – mert Lucas úgy ölelt, mint aki komolyan gondolja, mint aki minden figyelmét erre és csakis erre az ölelésre összpontosítja. Az ilyen ölelés megváltoztatja az ember életét, már ha egy olyan egyszerű gesztus, mint az ölelés képes erre.

Egész életemben én voltam az a személy, akire mások támaszkodhattak. Együtt cipeltem apával a terhét, amikor anyám lelépett, és otthagyott minket a tíz hónapos Ollyval meg a tízéves jómagammal, így idő előtt, mihamarabb fel kellett nőnöm. Néha egyedül birkóztam meg a problémákkal, amikor apa nem volt ott. A barátaim szemében én voltam a szikla a tó közepén, az a személy, akire számíthattak, ha el akarták sírni a bánatukat, vagy tanácsot szerettek volna kérni. Bármilyen szerepet elvállaltam, ha szükség volt rám, ügyeltem arra, hogy számíthassanak rám, hogy minden szituációban vagy krízisben álljam a sarat. Végig megőriztem a hidegvéremet, ura voltam a helyzetnek. Valószínűleg ezért… illett hozzám annyira a mérnöki tanácsadói állás, ezért volt olyan természetes. Azért fizettek, hogy projekteket szervezzek, a szakértelmemmel segítsem őket, és válság esetén tanácsot adjak. És valószínűleg ezért volt olyan… felszabadító érzés, amikor végre otthagyhattam ezt a munkahelyet, hogy azzal foglalkozzak, amit igazán szeretek – amit az érzelmeim irányíthatnak.

Akkor is, ha ez vezetett ide. Az összeomláshoz. Lucas ösztönös reakciójához, hogy erőt öntsön belém. Hogy átvegye az irányítást.

Felsóhajtottam.

Lehengerlő mosoly, izmos vállak, virtuóz főzőtehetség, a világ legjobb ölelésének szuperereje, plusz egy hatalmas szív.

Az élet néha olyan igazságtalan.

– És itt vagyok én – dünnyögtem. – Egy pasiról álmodozom ahelyett, hogy írnék.

Nem mintha ez bármin változtatna; még mindig nem tudtam írni.

Leugrottam a székről, és az ablakhoz léptem, majd kitártam, hogy beengedjem a hűs októberi szellőt. Kikönyököltem az ablakpárkányra, és azon tanakodtam, hogy próbáljam-e újra hívni Linát. Talán…

A lakás másik felében megszólalt a mobilom.

– Fura – morogtam.

Visszamentem a konyhaszigethez, felkaptam a telefonomat, és elmosolyodtam a képernyőn világító név láttán.

– CSAJSZIIIIIIIII! – visította egy jól ismert hang. – Hogy lehetséges, hogy egymillió nem fogadott hívásom van tőled? Ennyire hiányzom neked, vagy végre megpillantottad Sebastian Stant, én meg totál lemaradtam róla? Összejöttetek? Ugye az életben is cuki? Ha bunkó, inkább el se mondd! Ne rondíts bele nekem Seb álomképébe.

– Lina… – Félig sóhajtottam, félig nevettem. – Épp rád gondoltam. És nem is egymillió hívás volt, csak kettő.

– Aha, akkor ezt nemnek veszem. Szegény Seb! Miről maradt le!

– Ööö, hiányoztál. – Leültem a kanapéra, a hangszórót felvettem maximumra, és a dohányzóasztalra tettem a telefont. – Mi a helyzet, Mrs. Martín-Blackford? Milyen Peru? A nászút a tervek szerint halad?

– Jaj, Rosie, ezt igazán meg tudnám szokni. Szerinted hiányoznánk nekik a munkahelyen, ha egy kicsit tovább maradnánk? – Halkabban hozzátette. – Mondjuk, örökre?

– Nos, tekintve, hogy az újdonsült férjecskéd egy virágzó New York-i mérnöki cég részlegvezetője, te meg az említett részleg egyik csapatának a vezetője vagy, azt mondanám… valószínűleg.

– A francba. Maradtam volna tanácsadó – morgolódott, bár tudtam, hogy nem gondolja komolyan. Lina imádta a munkáját. – Vagy olyasvalakihez kellett volna hozzámennem, aki senkinek sem tartozik felelősséggel.

Kinyitottam a számat, hogy elmondjam neki, milyen nevetséges gondolat ez, tekintve, hogy ezek ketten alig tudták levenni a kezüket egymásról, de mielőtt egy szót szólhattam volna, felzendült Aaron mély hangja a háttérben.

Majd Lina hátraszólt neki:

– Lassan a testtel, amor! Csak vicceltem. Százszor is hozzád mennék feleségül.

Elhangzott még néhány fojtott megjegyzés a háttérben, és a legjobb barátnőm kacarászni kezdett. Személyes tapasztalataim alapján ez a fajta kuncogás általában egy csókot, egy érintést, vagy Lina és Aaron kéjtől félájult összeborulását előzte meg.

A féltékenység úgy fúródott a szívembe, mint egy mérgezett tüske. Persze csak a jobbik fajta. Amitől eltűnődtem, vajon lesz-e még valaha részem abban, amiben nekik van. Ironikus módon éppen ez a fajta sóvárgás késztetett régebben arra, hogy az írással kacérkodjak. Hogy szavakba öntsem azt a fajta szerelmet, ami nekem sosem jött össze.

Most viszont elég volt csupán rám nézni, egy könyvvel és egy félresikerült második könyvkísérlettel később, és nemcsak az ihlet forrása apadt el, de a szerelmet sem sikerült megtalálnom.

– Rosie – rántott vissza Lina hangja a rideg valóságba. – Én itt épp a nászutas lepedőakrobatikámról számolok be neked, most, hogy a hites uram elment szépen empanadas peruanasért, te meg totál kikapcsoltál.

– Bocs, szivi.

Néhány pillanatig csend volt a vonal végén.

– Minden rendben? – kérdezte végül Lina, és oda lett az incselkedő, könnyed hangnem. – Csak vicceltem a hívásokkal kapcsolatban, tudod? Bármikor felhívhatsz. Ahányszor akarsz.

– Tudom – vágtam rá, mert ezt tényleg tudtam. – De…

– Nem fogod kidurrantani a buborékomat – fejezte be helyettem, emlékeztetve arra, miért olyan fontos és nélkülözhetetlen ő nekem. Nyitott könyv voltam számára. És ezért tudta, mit kell mondania, hogy megnyugtasson. – Olyan boldog vagyok, amilyen még soha életemben nem voltam, úgyhogy bármiről legyen is szó, ezen nem fog változtatni.

Ahogy ezt megértettem, nem is féltékenységet éreztem, még ha egészséges volt is, hanem színtiszta örömöt Lina miatt. Miattuk. Aaron és Lina nem érdemeltek mást, csak boldogságot.

– Ami azt illeti – folytatta –, abba szakad bele szegény, törékeny szívem, ha azt hiszed, hogy nem számíthatsz rám. Én…

– Oké, oké – vágtam közbe gyorsan. – Hagyd már ezt az érzelmi zsarolást! Nem mintha nem akarnék beszélni veled róla. Én csak…

– Nem akarsz zavarni, amíg nászúton vagyok a szívdöglesztő férjemmel, tudom. De már megbeszéltük, hogy nem zavarsz. Úgyhogy tálalj ki, csajszikám!

Tálalj ki.

Annyi mindent el akartam mondani neki. Mi több, bevallani. Kezdve azzal a ténnyel, hogy a lakásom egy időre ki lett vonva a forgalomból. És az unokatesójával osztozom a garzonján. És online belezúgtam az unokatesójába, és az, hogy folyton együtt lógunk, nem segített a helyzeten.

Mégis csak annyi jött ki a számon, hogy:

– Azt hiszem, végzetes hibát követtem el.

– Oké… – reagált óvatosan. – Ez egy amolyan „sót tettem a tésztába cukor helyett” jellegű hiba volt, vagy egy „édesem, emlékszel a cink-foszfidra, amivel a patkányproblémánkat akartuk orvosolni, nos, én a helyedben abbahagynám az evést” hiba?

Lehunytam a szemem.

– A második? – Kicsit jobban átgondoltam a dolgot. – Nos, talán nem pont a második, de olyasmi. Csak éppen senkit sem mérgeztem meg véletlenül. Mondjuk inkább úgy, hogy egyedül engem mérgeztek meg. És mondhatni, én magam. Úgy is mondhatnánk…

– Rosie? – vágott a szavamba.

– Igen?

– Azt hiszem, elszaladt velünk ez a metafora, és már fogalmam sincs, miről beszélünk.

Mély levegőt vettem.

– Arról, hogy otthagytam az InTechet. Ez volt a hiba, Lina.

– Micsoda? – Felhördült, és tudtam, hogy őszinte a döbbenete.

– Miért gondolnál ilyet? Írói életed teljében vagy, semmi zavaró tényező, a könyvszerződés már garantált.

– Igen, csakhogy, ugye, mégsem vagyok írói életem teljében. – Felnéztem a plafonra, és a halántékomhoz emeltem a kezem. – Nem írok. Kevesebb mint nyolc hetem maradt a határidőig, és… még sehol se tartok. Már egy ideje leblokkoltam, és kezdem azt hinni, hogy nem fog menni. Semmim sincs, Lina. Semmim.

Csend volt, majd a legjobb barátnőm mindössze annyit mondott:

– Jaj, Rosie.

Megremegett az alsó ajkam. A kapu zárja, amely alig huszonnégy órája tört fel, ismét zörögni kezdett.

– Szóval, ez van – folytattam különös hangon. – Egy csődtömeg vagyok. Még épp csak elkezdtem megvalósítani az álmomat, és máris kudarcot vallottam. Te… Szerinted Aaron visszavenne a régi állásomba?

– Nem.

– Oké, hát… Megértem. Talán valaki más…

– Nem – ismételte nyomatékosabban. – Úgy értem, nem fogsz az állásodért kuncsorogni.

– Lina…

– Fogd be, és figyelj! De jól figyelj ám! – Becsuktam a számat, a szemem egyre könnyesebb lett, hiába szólt rám olyan szigorúan a barátnőm. – Te, Rosalyn Graham, egy vérbeli főnökasszony vagy. – Erre olyan hang szabadult fel a torkomból, amit még csuklásnak sem neveznék. – Mérnöki diplomád van. Csoportvezetővé léptettek elő egy első osztályú technológiai cégnél, az istenverte New York City kellős közepén, könyörgök! – Szünetet tartott, hogy felfoghassam a szavai jelentését. – Írtál egy könyvet a szabadidődben. Egy rohadt jó könyvet, Rosie. Egy gyönyörű, mesébe illő szerelmi történetet egy időutazó háborús veteránról, aki azért küzd, hogy megtalálja a helyét a világban, egy olyan nő mellett, akibe reménytelenül szerelmes a jelenünkben. Tudod, hogy Charo még mindig csak „az én tisztecskémnek” hívja? Az a nő rácuppant erre a kitalált pasira, és őszintén kiakad, ha bárki más a szájára meri venni a nevét. – Tudtam bizony. Lina számtalan agresszívan ömlengő kommentről küldött nekem képernyőképet. – Aznap, amikor megtudja, hogy te vagy az a bizonyos Rosalyn Sage, el fogja veszíteni a józan eszét, és egész hátralévő életedben zaklatni fog téged. – Szünet. – És ez csak azért van, mert berobbantál. Óriási sikert értél el.

– Nem robbantam én sehová, Lina. Csak…

– A kiadó nem a csinos kis pofikád miatt ajánlotta fel neked azt a szerződést.

– Oké. – Vonakodva megadtam magam. – Gondolom, az első könyv okés volt.

Lina felhorkant.

– Nem csupán okés volt, Rosie. A legjobb drogot adtad az embereknek, már megmondtam neked. A családomnak az a kicsiny, bár lelkes része, amelyik beszél angolul, odavolt érte. – Surranó hangokat hallottam a háttérből, mintha épp most bontott volna ki egy csokit vagy valami rágcsálnivalót. Ha Lináról volt szó, mindkettő lehetséges volt. – És mindennek a tetejébe volt bátorságod otthagyni egy olyan állást, ami már nem tett boldoggá, hogy olyasmivel foglalkozz, amit szeretsz. Az írással. Mert marha jó vagy, Rosie.

Bátor.

Erről eszembe jutott Lucas, amikor bátornak nevezett. Bátornak. Engem.

A szívem újra szaporábban vert, mint mindig, ha Lucasra gondoltam.

– De vajon tényleg bátor lennék? – kérdeztem magamtól hangosan.

– Az vagy! – jelentette ki Lina habozás nélkül. – Ez az egész leblokkolás… csak a félelmed beszél belőled. Rettegsz a kudarctól, Rosie. Én jól ismerlek. De ki kell szállnod a fejedből, abba kell hagynod a nyafogást, hogy nem tudod megoldani a problémát, és el kell kezdened hinni abban, hogy igenis képes vagy rá.

– Jaj nekem! – nyögtem fel.

– Azért mondom, mert szeretlek. – Elképzeltem, ahogy megfenyeget az ujjával. – Ne hagyd, hogy a stressz, amit magadra vettél, megbénítson. Te vagy az egyetlen, aki visszafog téged, Rosie. – A szavai kicsit mélyebbre vágtak, mint kellett volna. Nem a nyafogós rész, hanem az, hogy én magam vagyok a probléma. Mert ez már nekem is megfordult a fejemben. – Az írói blokk gyakori jelenség – tette hozzá Lina. – Csak fel kell oldanunk szépen.

– Feloldani?

– Kinyitunk, mint egy könyvet.

Leeresztettem a kezem, a puha párnákra.

– Nem is tudom, Lina. Fogalmam sincs, mi ütött belém. Egyszerűen…

Rövid csönd következett.

– Egyszerűen mi?

– Egyszerűen… – Elakadtam. – Mintha százmillió dolog akadályozna abban, hogy írjak, és amikor mégis megpróbálom, leáll az agyam. – Megráztam a fejem. – Mindent kipróbáltam, még az akupunktúrát is, mert olvastam valami blogon, hogy segít felszabadítani az endorfint, ami meghozza az ihletet. Nem vált be.

Hallgatás volt a válasz, majd egy tétova:

– Esetleg lenne valami, amit kipróbálhatnál.

– Éspedig?

Lina nem válaszolt azonnal, amiből sejtettem, mi következik.

– A második könyved ugyanabban az univerzumban játszódik, ugye? Azt mondtad, hogy a legjobb barátjának is boldog befejezést szántál.

– Így van.

– Említetted, hogy ezúttal a történet egy kicsit… könnyedebb lesz. Hogy arról szól majd, hogy boldogul a modern világban, és hogy találja fel magát a randizásban.

– Igen, azt hiszem, ezt mondtam.

– Szóval… – kezdte Lina lassan, olyan lassan, hogy másodpercig elnyújtotta a két szótagos szócskát. – Neked is ezt kell tenned. Ki kell merészkedned.

Értetlenül ráncoltam a homlokom.

– Hová?

– A szinglik vadászterületére – vágta rá magabiztosan. – Odahaza bujkálsz… mióta is? – kérdezte, de esélyt sem kaptam a válaszra. – Túl régóta. Talán ez a probléma. Te egy romantikus író vagy. Egy 1900-as évekbeli férfiról próbálsz írni, aki a jelenben randizik. Lehet, hogy szimplán csak… meg kéne tenned. Ha belegondolsz, ti ketten nem is vagytok olyan különbözőek. Legalább két éve nem randiztál senkivel. – Jót rötyögött rajtam. – Te és a hősöd gyönyörű és régimódi halak vagytok, akiket beledobtak a huszonegyedik századi randizás mély vizébe.

Furcsa hang szakadt fel a torkomból. Épp tiltakozni akartam, hogy félresikerülhet, felsorolni, hányféleképpen, azonban visszafogtam magam. Mert talán, csak talán…

– Működhet – mondta ki Lina, mintha csak olvasott volna a gondolataimban. – Tudod, az első gondolatom a szex volt. Jó sok orgazmus. Amikor szóba hoztad az endorfinokat, épp javasolni akartam, hogy vegyél egy új vibrátort, de azt hiszem, ezúttal az igazira lesz szükséged.

Pislogtam, próbáltam feldolgozni a hallottakat.

– Tudod, hogy nem mennek nekem a randik meg az egyéjszakás kalandok – tiltakoztam.

– Pontosan – válaszolta gyorsan. – Kell egy kis romantika, mielőtt fejest ugrasz az ágyba.

– Az ágyba?!

Eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Ezért gondolom, hogy újra le kéne töltened a Tindert. Vagy a Bumble-t. Vagy tudom is én, micsodát, amivel a randiszoftverek Zuckerbergje a héten előállt.

– Egy randiappot… – Szkeptikusan csengett a hangom. – És mi van a régimódi halakkal? Azt hiszem, az jobban tetszett. Visszatérhetnénk arra? A társkeresőkből még soha semmi jó nem sült ki. Nekem biztosan nem.

– Figyelj! – Lina megköszörülte a torkát. – Tudom, hogy okkal, méghozzá jó okkal fordítottál hátat az appoknak és a pasiknak. Az utolsó, akivel konkrétan randiztál, az ötös számú seggfej, az… nos, mondjuk úgy, szerencséje, hogy nem kértem kölcsön Aaron kocsiját, hogy merő véletlenségből palacsintává lapítsam.

– Lina! – Felhördültem. – Már megbeszéltük, hogy nem mondhatsz ilyeneket.

– Épp hogy gyengéden popsin találta volna a lökhárító. Csak mondom.

Megráztam a fejem.

– Te minden pasit el akarsz gázolni, akivel valaha randiztam.

Lina felnevetett, de sötétnek és… vérszomjasnak tűnt a nevetése.

– Talán azért, mert mind seggfej volt. – Lehunytam a szemem, tehetetlennek és fáradtnak éreztem magam. Főleg azért, mert igaza volt. – A lényeg – folytatta Lina –, hogy a tökkelütött balfékek hosszú sora, akikkel randiztál, valahogy arra késztetett, hogy megírd az első, fenomenális regényedet. És nem számíthatsz arra, hogy egy szép napon letotyogsz a Central Parkba, elejted a sálad, aztán megvárod, hogy álmaid férfija megtalálja, és átkutassa a várost utánad…

– Ja – vágtam közbe. – Nincs rá időm, értem én.

– Nincs is – értett egyet gyengéden. – Szóval talán, csak talán, ha letöltesz egy társkereső appot, és kimerészkedsz a külvilágba, az változtat valamin. Esetleg némi inspirációt is meríthetsz belőle. Beindítaná az egészet. Vagy kitisztítja a fejed, és szórakozol egy kicsit. Az sem lenne olyan rossz. – Magam köré fontam a karom, nem akartam elfogadni, hogy amit mond, annak van értelme. – Talán úgy kezelhetnéd az egészet, mint egy… – Elhallgatott, majd lelkesebben folytatta: – Kutatást. Terepmunkát. Mintha kísérletet végeznél. Válassz egy pasit, és tégy meg mindent, ami csak kell ahhoz, hogy beindítsd a kreativitásodat. El sem kell mondanod a pasinak.

Egy kísérlet.

Az utolsó rész azonban nem tetszett. Nem hittem, hogy lenne merszem becsapni valakit, rávenni a… bármire célzott is Lina. A ködösítés sosem volt az én műfajom.

Pedig hónapok óta hazudok apának, emlékeztettem magam. És most is hazudtam Linának azzal, hogy elhallgattam előle, hogy az ő lakásában lakom a távollétében. Az unokatesójával.

– Egy próbát megér – biztatott.

– Valószínűleg – vallottam be halkan. – Jelenleg bármit kipróbálnék, ami kizökkenthet ebből a hülye stagnálásból. – Újra éreztem a nyomást a fejemben, és magam is meglepődtem, amikor a következő szavak csúsztak ki a számon: – Ki tudja, talán végre a szerelmet is megtalálom… – Ám a szívemben felragyogó reménysugár rögtön elhalványult. – Vagy ha mégsem ez a sorsom, akkor azt hiszem, nem baj, ha naphosszat az igaziról álmodozom, feltéve, ha sikerül írnom róla.

– Ne mondd ezt, Rosie! – szólalt meg Lina olyan halkan, hogy elszorult a torkom a… meghatottságtól. Megannyi kusza, heves érzelem kavargott bennem.

Istenem, olyan gyerekes vagyok mostanában.

– Persze hogy ez a sorsod. Ki tudja, lehet, hogy egy Hallmark-film kerekedik belőle, azokat úgyis imádod. – Lehalkította a hangját, és hozzátette: – Romantikus író az ihletet keresi a randevúin, amikor megérinti a szívét a szerelem. Spoiler: bestseller lett belőle. – Felkacagott. – Ha mégsem, és a fickó egy bunkó, akkor kölcsönkérjük Aaron kocsiját, és gondoskodunk róla, hogy soha többé ne menjen át a piroson.

Istenem, mennyire szeretem a legjobb barátnőmet! Akkor is, ha a jó szándékú, de erőszakos természete miatt egy szép napon rács mögé kerülünk.

Ismét begörcsölt a gyomrom, amikor eszembe jutott mindaz, amit eltitkoltam előle. Ám épp amikor nyitottam a számat, a bejárat felől nyikorgó hangra lettem figyelmes.

Megpördültem, és megakadt a tekintetem egy magas alakon, akit álmomból felriasztva is felismertem volna.

Lucas. A szobatársam. Lina unokatesója.

Visszatért, az ajtóban állt, felhúzott vállakkal, és a szokásosnál nagyobb szemmel. Valójában úgy festett, mint akit rajtakaptak valamin. Valamin, amit nem lett volna szabad megtennie. Valamin…

Ó, istenem! Jaj, ne!

Rögtön megértettem. Minden kétséget kizáróan tudtam, hogy min kaptam rajta.

Szimatolt. Hallgatózott.

– Rosie! – szólongatott a legjobb barátnőm, a hangja bömbölt a hangszóróból, amit a lehető leghangosabbra állítottam, amikor felvettem. – Ott vagy még?

– Bocsi – nyögtem ki, és meredten néztem Lucas arcát. – Itt vagyok, de… most mennem kell.

Mivel nem tudtam levenni a szemem Lucasról, néztem, ahogy settenkedik, miközben az elmémet elárasztották a „Miért, Uram, miért?” panaszok. Miért pont ezt a bizonyos beszélgetést kellett kihallgatnia?

Lucas óvatosan közelebb jött, és – ha már úgyis őt bámultam – úgy döntöttem, itt az ideje, hogy alaposabban megnézzem magamnak. Hogy megcsodáljam, ahogy a smaragdzöld kapucnis pulcsi körbeöleli a mellkasát, amiről már tudtam, hogy milyen kemény az arcom alatt. Hogy egy kicsit megbabonázzon, ahogy egy csokibarna hajtincs a homlokába hull.

Szexi és lezser hallgatózó, és legalább annyi tisztesség szorult volna bele, hogy ne legyen ilyen… vonzó.

– Jól van, rendben – hallottam Lina hangját pont akkor, amikor Lucas odaért mellém. Leült a dohányzóasztalra, pont velem szemben, és letett egy kék-rózsaszín dobozt a telefonom mellé, amit észre sem vettem a kezében. Nagyot nyeltem, amikor láttam, hogy a térde fél centire van az enyémtől. Lina folytatta: – Szólok abuelának, hogy gyújtson gyertyát, és imádkozzon egy rendes pasiért neked, aki meg tud ajándékozni legalább egy-két orgazmussal, mert…

– Kösz, Lina – szakítottam félbe gyorsan, és rácsaptam a tenyerem a telefonra. Kikapcsoltam a hangszórót, és a fülemhez emeltem. – Később hívlak, oké? Tényleg mennem kell.

– Rendben – mondta vonakodva a legjobb barátnőm. – Elengedlek, de csak azért, mert szeretlek, és csak akkor, ha megígéred, hogy nem felejted el, hogy bármire képes vagy.

Éreztem, hogy Lucas szeme lyukat éget az arcomba, ám makacsul kerültem a tekintetét.

– Én is szeretlek, Lina. Öleld meg Aaront a nevemben, és élvezd a nászutad, oké?

A torkomban dobogott a szívem, amikor befejeztem a hívást, és igyekeztem mindent megtenni, hogy ne tűnjön úgy, mintha azon agyalnék, hogy kitaláljam, mihez kezdjek, s közben az agyam kérdést kérdés után tett fel. Lucas hallotta az orgazmusos megjegyzést. De mi a helyzet a többivel? Istenem, vajon mióta állt ott?

– Szia! – mondta olyan halkan, hogy körülbelül száz riasztó szólalt meg a fejemben. Tegnap a karjaiba vett, amíg sajnáltattam magam, ma meg ez. – Nem is köszönsz nekem, Rosie?

– Szia! – válaszoltam, de még mindig nem néztem fel. Mert ha megtenném, és a szánalom legcsekélyebb nyomát látnám az arcán, annyira… elszomorítana. Elcsüggesztene, igazán. – Szóval, Linával beszéltem az imént.

– Feltűnt.

Összeszorítottam a számat. – Még nem volt alkalmam szólni neki, hogy mindketten itt húztuk meg magunkat. Együtt. Amíg… tudod, amíg vissza nem mehetek a lakásomba. – Nagyot nyeltem, és a dohányzóasztal sarkát bámultam, amit szabadon hagyott. Ha azt akarom, hogy minden okénak tűnjön, úgy kell viselkednem. – Na és milyen napod volt? Elmentél arra az ingyenes kiállításra a New York-i Közkönyvtárban, amelyikről meséltem? Tetszett? Olyan klassz volt, mint amilyennek a honlapjukon tűnt?

– Igen – mondta, mintha ez az egy szó mind a négy kérdésemre választ adna. Majd hozzátette: – Hoztam neked valamit.

Közelebb tolta a kék-rózsaszín dobozt, és felkaptam a fejem, amikor megpillantottam a logót a fedelén. Valami kitágult a mellkasomban, mint egy lufi, amit levegővel pumpálnak fel, és minél tovább bámultam az ismerős kartondobozt, annál nagyobb lett.

– Emlékeztél – suttogtam remegő hangon. – Fánk. A Holy Cronuttól. Amit tegnap említettem.

Nem csak említettem. Gyakorlatilag világgá üvöltöttem, rögtön azután, hogy közöltem vele, hogy menstruálok, és közvetlenül azelőtt, hogy összetaknyoztam a pulcsiját.

– Igen – ismerte be, a lufi pedig kitöltötte az összes helyet a bordáim közt. – Ma reggel kihozta a posta a cserehitelkártyát, úgyhogy gondoltam, megünnepelhetnénk. – Közelebb tolta a dobozt. – Ha megkínálsz, mert, mint mondtam, ezeket neked hoztam.

– Ha megkínállak? – Hüledeztem. Tényleg igazi ez a pasi? Hogy lehet az? A Holy Cronut kék betűiről a térdére siklott a tekintetem. – Persze hogy megkínállak. – Szünet. – Nagy dobozzal hoztál.

– Ez volt a legnagyobb, amit árultak. – Egyik kezét a bal combjára tette, és megakadt a szemem lebarnult bőrén a tépett farmer szakadásai alatt. Rám tört a vágy, hogy kinyújtsam a kezem, és megnézzem, milyen érzés megérinteni.

– Na, mit mondasz? – Erős ujjak doboltak a lábán. Mint aki tudja, hogy pontosan arra a pontra koncentrálok, ezért fel akarta hívni rá a figyelmemet. – Most együk meg őket, vagy tartogassuk későbbre? Talán vacsora utánra?

Panaszos nyüszítésre emlékeztető hang szabadult ki a torkomból.

– Tehát most. – Lucas felnevetett, és a nevetése okot adott arra, hogy végre felnézzek. Az arcára.

– Tényleg gigantikus lehetett a kiborulásom – motyogtam, ahogy elnéztem a mosolyráncokat a szeme sarkában. – Vagy most már rettegsz tőlem, és csitítani akarod a csúnya bőgőmasinát.

– Nincs is benned semmi csúnya.

Leesett az állam, ahogy még sokáig a fülemben csengtek a szavai.

Mintha nem épp az imént mondott volna valamit, ami örökre beleégett a fejembe, felnyitotta a fedelet, felfedve a benne lévő hat süteményt. – Ráadásul szeretem, ha olykor-olykor könnyekkel áztatnak. – Közelebb tolta a dobozt. – Jót tesz a bőrömnek.

Fejcsóválva kihalásztam az egyik cukros, fahéjas, ropogós mennyei mannát.

– Köszönöm, Lucas. Tényleg nem kellett volna.

Ő is megfogott egyet, majd a fánkját az enyémhez koccintotta, mintha ünnepelnénk.

– A barátok nem várnak köszönetet, Rosie.

Barátok.

– Igaz. – Felvillantottam a világtörténelem leghalványabb mosolyát. Lucas a homlokát ráncolta, ezért úgy éreztem, hogy el kell terelnem a figyelmét. – Akkor azt hiszem, ki kéne találnunk valamit, amit a „köszönöm” helyett mondhatnánk egymásnak.

Felcsillant valami a szemében, amit szerettem volna a saját érdememnek betudni. Akkor is, ha emlékeztetett arra, hogy csak barátok vagyunk.

– Mint egy kód? – kérdezte. – Csak kettőnknek?

– Persze – bólintottam, és sokkal jobban tetszett az ötlet, mint neki. Sokkal jobban, mint kellett volna.

– Olyasmi.

Lucas elgondolkodott néhány pillanatra, majd meglengette a süteményt tartó kezét.

– Süti szépen! Ez hogy tetszik?

Felvillantott egy széles, ragyogó, szívderítő mosolyt.

Én meg csak néztem, ahogy ott ül, mintha semmiség lenne az egész, mintha nem lenne csodálatos, és nem nehezítené meg, hogy egyre jobban megkedveljem, annyira, hogy lassan fizikálisan vissza kellett fognom magam, nehogy elkotyogjam neki, hogy szerintem ő a legédesebb férfi, akivel valaha találkoztam. Édesebb, mint bármilyen sütemény, amit csak hozhat nekem.

– Süti szépen, Lucas.

Azután szó nélkül rávetettük magunkat a fánkokra, egyformán elragadtatott nyögések kíséretében. A doboz tartalma rekordidő alatt eltűnt. És mire mindketten tisztára nyaltuk az ujjainkat, szinte mindenről sikerült megfeledkeznem.

– Szóval, Rosie – kezdte Lucas, és a tekintetéből már tudhattam volna, hogy mi következik. – Beavatnál végre, hogy mi a helyzet ezzel az írói blokkal, meg a seggfejek hosszú sorával, akikkel randiztál?

TIZEDIK FEJEZET

Rosie

Szóval hallottad az egészet, mi?

Tudtam, hogy hallotta, és zavartan pislogtam arra a hajszálvékony résre, amely elválasztotta egymástól a térdünket.

– Szerintem az egész környék hallotta; nagyon hangosak voltatok, és tárva-nyitva volt az ablak.

A tenyerembe temetem az arcomat.

– Remek.

Éreztem, ahogy finoman a jobb csuklóm köré fonja az ujjait. Elakadt a lélegzetem a váratlan érintéstől. Lágyan meghúzta, mire bizseregni kezdett a karom, és… nos, nem tehettem mást, hagytam, hogy lehámozza azt a kezemet az arcomról.

Fél szemmel pislogtam rá.

– Őszinte leszek, Rosie. – Kinyúlt a másik csuklómért is, és amikor egy kicsit ellenálltam, az arcán játszó apró mosoly kiszélesedett, és olyan káprázatos lett, hogy bénultan hagytam, hogy a másik kezemet is elhúzza.

Enné meg a fene azt francos, sugárzó mosolyát!

– Lehet, hogy a beszélgetés jó részét még az utcáról volt szerencsém meghallgatni, hozzáteszem, merő véletlenségből. De amikor felsprinteltem az emeletre, és megálltam az ajtóban, hogy végighallgassam a folytatást, azt már teljesen szándékosan tettem.

– Vagy úgy – válaszoltam lassan, és az ölembe ejtettem a kezemet. – Hát, kösz, hogy őszinte voltál.

Mert mit mondhattam volna? Valamiért még csak nem is voltam mérges. Én… sok minden voltam. De mérges nem, az biztos.

– Kedvellek, Rosie – szólt halkan Lucas, mire nagyot dobbant a szívem. – Azt hiszem, ez elég nyilvánvaló. – Megvonta a vállát, közben a mellkasomban újra egyre gyorsabb ütemben dobolt a dobolás. – De tényleg egy csődtömegnek tartod magad? Csak mert írói válságban szenvedsz? Nem tetszik ez nekem. Egy cseppet sem. És mint a barátod, ezt meg is mondom neked, ahogy az unokatestvérem is tette.

Mint a barátod.

Mert barátként kedvel engem. Amit persze tudtam. Semmi újat nem mondott.

Folytatta:

– És mint a barátod, én is segíteni akarok. Az unokatesóm nincs itt, úgyhogy átvehetném a helyét. Legyek a legjobb barátod?

A legjobb barátom. Ez egyszerre hangzott csodálatosnak és aggasztónak. Felsóhajtottam.

– Oké?

Lucas egy icipicit közelebb húzódott.

– Lina említette, hogy lemondtál a pasikról. Meg a randiappokról. – Elkomorult. – De miért?

Megráztam a fejemet, éreztem, hogy lángol a fülcimpám.

– Nem szívesen járnám be veled újra a múltbeli nyomasztó randik poklát, Lucas – motyogtam.

– Csak meg akarom érteni. Nyilvánvalóan hátrányban vagyok. Nekem nincsenek meg ezek a darabkák Rosie-ból, amiket Lina jól ismer. – Odacsúszott a dohányzóasztal sarkára, a térde az enyémhez ért. Nagyot nyeltem. – Pasi vagyok, aki randizott már életében. Ami azt illeti, rengeteget. Engem nem olyan könnyű elijeszteni.

Ahogy ilyen lazán elejtette, hogy „rengeteget”, feltámadt a kíváncsiságom. Na jó, nem csak az. A féltékenység is felütötte ocsmány fejét.

– Szóval… egyfajta randiszakértő lennél, vagy mi?

Eltöprengett a válaszon.

– Szakértőnek nem mondanám magam, de még soha egyetlen nő sem panaszkodott.

Talán randifüggő volt? Eszembe jutott, mit mondott néhány napja. És a féltékenység is visszatért. – Azt hittem, már nem randizol.

Lucas azt is mondta, hogy még soha senki nem törte össze a szívét, de ezt megtartottam magamnak.

– Jó a memóriád, Rosalyn Graham – ismerte el. – Már tényleg nem randizom. Nem keresek kapcsolatokat. Nem tehetem.

Mélyebbre akartam ásni. Meg akartam kérdezni, miért.

– Szóval, egy olyan randiszakértő vagy, aki nem randizik.

– Ha tényleg ezt akarod hallani, akkor igen, ilyen vagyok.

Nem, nem ezt akartam hallani. De mit számított?

Mély sóhajjal felhúztam a lábam, megszakítva Lucas térdének az érintését.

– Azt sem tudom, hol kezdjem.

Lucas is felhúzta az egyik lábát, a kanapé oldalára támasztotta, közvetlenül a combom mellé, és valahogy még közelebb húzódott.

– Az ötös számú seggfejjel – ajánlotta fel komoly ábrázattal. – Mesélj róla! Neve? Címe? Születési dátuma? Csak hogy tudjam.

– Hah! – A szemébe néztem. – Ted, vezetéknév nélkül, a címe és születési dátuma ismeretlen. – Figyelmen kívül hagytam Lucas homlokráncolását, majd megkérdeztem: – Mire vagy kíváncsi? Hogy mi romlott el? – Bólintott. – Hát, ha tényleg ennyire érdekelnek az ilyen unalmas dolgok… – Viccelődtem, de még csak el sem mosolyodott. – Oké, szóval randiztunk Teddel… úgy néhány hétig. – Hatig, egészen pontosan. – Kezdettől tisztáztam, hogy csak egymással találkozgatunk, más nem lehet a képben, mert én… – Megráztam a fejem. – Én ilyen vagyok. Beleegyezett, azt mondta, hogy ő sem akar osztozni rajtam. Aztán egy szép napon, merő véletlenségből, megláttam valaki másnak az ajkán csüngeni. Amikor szembesítettem ezzel, úgy tett, mintha nem ismerne. – És ez úgy fájt, mint még semmi azelőtt. – Az a szarrágó olyan jelenetet rendezett, hogy egy pillanatra még én is elbizonytalanodtam, azt hittem, rossz pasit kaptam el. De nem, Ted volt az. És már régebb óta járt azzal a lánnyal, mint velem. – Lucas rám bámult, furcsán hallgatott. Én törtem meg a csendet. – Szóval igen, ez volt Ted. Az ötös számú seggfej. – Hátradőltem a kanapén, kényelembe helyezkedtem, és vártam, hogy mondjon valamit, bármit. Hiába. – Nem számít. Pár nap alatt túltettem magam rajta. Még csak nem is ő volt a legrosszabb.

Lucas felvont szemöldökkel, rendkívül lassan azt mondta:

– Van nála rosszabb is.

Tudtam, hogy ez nem kérdés volt, de azért válaszoltam.

– Nathan. Az unokatesód csak a seggfejek királyának hívja. – Felhúztam a térdem, és a mellemhez szorítottam. És mivel válogatás nélkül ömlött belőlem a szó, róla is beszámoltam. – Forgatókönyvíró volt. Vicces, szellemes, elbűvölő. Az első randink valószínűleg a legjobb első randim volt, bár igazán gyanút foghattam volna, tekintve, hogy részegen jelent meg. – Lucas összerezzent, a szája vonallá préselődött. Folytattam: – Azzal mentegetőzött, hogy pokoli napja volt a munkahelyén, és a randink előtt legurított néhány sört. Azt mondta, hogy nem akarta lemondani, mert annyira megkedvelt. – És Nathan felettébb meggyőző tudott lenni. – Mindenesetre az ezt követő randik mindegyike… olyan volt, mintha egyszerre több, különböző pasival randiztam volna. Volt ez a sármos, tökéletes énje, aztán hirtelen átkapcsolt, és valaki teljesen mássá változott. Sosem tudhattam, hogy aznap milyen lesz: furcsa, szeszélyes vagy egyszerűen csak… eszelős.

Pattogni kezdett egy izom Lucas állában.

– De ugye nem…

– Nem – vágtam rá határozottan. – Sosem történt olyasmi. Soha nem emelt rám kezet. Csak abban nyilvánult meg a dolog, amiket mondott, vagy ahogy viselkedett egy randi alatt. – Mintha valami vígjátékban szerepeltünk volna. Bizarr volt az egész. – Utána rendre bocsánatot kért, és azt mondta, hogy az idegességtől viselkedik furcsán, mert megőrül értem. – Én meg a buta, naiv fejemmel minden egyes alkalommal hittem neki. – Mindegy. – Felnevettem, hogy megtörjem a nyomasztó hangulatot. – Rövidre zárva, kiderült, hogy jeleneteket tesztelt rajtam. A forgatókönyvhöz, amelyiken épp dolgozott. – Lucas olyan dermedten ült, hogy a mellkasa is alig mozgott. Szerintem percekig nem is pislogott. Elfordítottam a tekintetemet, amely megállapodott a lábujjaimon. – Figyelmeztettelek, hogy ez lehangoló, Lucas.

– Ezt a Nathant – kezdte, rá se hederítve az utolsó megjegyzésemre – mennyi idő után hagytad el?

Megmozgattam zoknis lábujjaimat, és ügyeltem, hogy fel ne nézzek róluk.

– Ó. Gondolom, nem… nem igazán hagytam el. – Lenyeltem a zavaromat, amennyi méltósággal csak tudtam. Mert ott kellett volna hagynom, tényleg szakítanom kellett volna már az első randi után. – Ő volt az, aki szakított velem. A leleplezés volt a nagy csavar. – Lucas nem szólt semmit. Egyetlen szót sem. És én… istenem, mi a fenét csináltam? Miért mondtam el neki mindent? Lehetnénk barátok anélkül is, hogy olyan dolgokat árulok el, ami nem a legjobb fényben tüntetnek fel engem. – És mára elég is volt ennyi, barátom. – Végre bele mertem nézni a szemébe, és olyan arccal bámult vissza rám, hogy úgy döntöttem, inkább nem veszek róla tudomást. – Ezért fordítottam hátat a pasiknak és a randiappoknak. – Ez igaz is volt. Annyi sikertelen álrandi után úgy döntöttem, hogy felfüggesztem… a szerelem keresését, és inkább a kitalált szerelemre koncentrálok. – Linának igaza lehet. Talán tényleg csak arra van szükségem, hogy újra randizással kísérletezzek. És ezt úgy értem, hogy újra letöltöm a Tindert. – Furcsán ráncolta a homlokát. Úgy éreztem, ismét ki kell töltenem a csendet. – Messze nem a legjobb, de ennél többet nem engedhetek meg magamnak, és gondolni sem tudnék rá. – Idegesen babráltam az ujjaimmal, ezért úgy döntöttem, inkább rájuk ülök. – Készíthetnék egy listát, amelyen minden olyan dolog szerepel, amire szükségem lehet ehhez a… kutatáshoz, ahogy Lina mondta. Kísérlethez. Szóval, kiválasztok egy pasit, és végigcsinálom. A randizás lépéseit. Az érzelmi kötődés természetes ívét, az olyan szórakoztató és legalapvetőbb dolgoktól kezdve, mint a virág vagy az első randi izgalma, egészen a… haladóbb dolgokig. Mint például az első érintés, amikor a keze az enyémhez ér. Vagy amikor előrehajol, és tudom, hogy arra készül… – Elhallgattam, mert elkalandoztak a gondolataim. – Mindegy. – Ismét az előttem ülő férfit figyeltem, és megvártam, hogy elteljen még néhány másodperc. – Ööö… – Elhallgattam, és azon gondolkodtam, hogy talán meg kéne bökdösnöm, hátha nincs jól. – Azt hiszem, vagy öt fánkkal többet ettünk… Te is érzed, hogy bizsereg az ujjad hegye? Nem vert ki a jeges verejték? Talán hozhatnék egy pohár vizet.

Alig egy centit mozdulhattam, amikor Lucas kinyújtotta a kezét. Megfogta a térdem, és ahogy lenéztem, csak annyit mondott:

– Nem.

Felszaladt a szemöldököm.

– Nem kérsz vizet? – Csak néztem azt a meleg és nehéz tenyeret, ahogy felmelegíti a térdemet a farmeromon keresztül, és elakadt a lélegzetem. – Inkább tejet szeretnél?

– Nem, Rosie – ismételte olyan határozottsággal, hogy felnéztem, s még a combomat is lágyan megszorította. – Majd én megteszem.

Pislogtam, gondolatban újra átfutottam a párbeszédünket, hogy megértsem, mit akar megtenni.

– Te… virágot akarsz hozni nekem? – kérdeztem, amikor éreztem, hogy elhúzza a kezét a lábamról. Elernyedtem, kissé megkönnyebbülve, mert most már tisztábban tudtam gondolkodni. – Nem hiszem, hogy bárki is virágot hozott volna nekem egy randira, de…

Megrázta a fejét, és különös hangot adott ki, amit nem lehetett igazán nevetésnek hívni.

– Nem. Leszek én a kísérleti nyulad.

Elakadt a lélegzetem. Ez az ostoba rajongás – amiről próbáltam úgy tenni, mintha nem is létezne – a ketrecét rázta, amelybe beletuszkoltam.

Csendet! – utasítottam rendre gondolatban. Azt mondta, csupán barátok vagyunk. Számtalanszor elismételte.

Mosolyogni próbáltam, de nem sikerült.

– A kísérleti nyulam akarsz lenni?

Bólintott, és visszatért a laza énje.

– Tökéletes, ha belegondolsz. – Tökéletes? Őszintén szólva a saját gondolataimat is alig hallottam a lüktetéstől a halántékomban. – Nem kell letöltened a Tindert, se más olyan appot, amiről azok a – apró grimasz jelent meg az arcán – fickók jöttek. – Kinyitottam a számat, de nem jött ki rajta semmi. Lucas folytatta: – Ez mindent leegyszerűsít.

A következő szavakat alig hallhatóan suttogtam.

– Mit egyszerűsít le?

– Engem, téged, minket, hogy ezt csináljuk – vágta rá olyan magabiztossággal, hogy eltűnődtem, talán tényleg cukormámorba esett.

Vagy én estem bele. Mert tényleg azt javasolta Lucas Martín, hogy randizzunk kísérleti jelleggel, hátha attól homlokon csókol a múzsa?

– Azt mondtad, kiválasztasz egy pasit, és végigcsinálod a lépéseket – mutatott rá. – Talán azt tervezted, hogy mesélsz neki a kísérletről? A lépésekről? Az érzelmi kötődés természetes ívéről?

– Te… – Nagyot nyeltem. – Figyeltél rám.

Elmosolyodott, és nem kerülte el a figyelmemet, hogy mennyire önelégültnek tűnik ebben a pillanatban. – Nem te vagy az egyetlen, akinek jó a memóriája, Rosalyn Graham. – Mintha eszébe jutott volna valami. – Mellesleg sosem árultad el az írói nevedet.

– Rosalyn Sage – vágtam rá gondolkodás nélkül.

Lucas szeme összeszűkült, miközben az enyém egyre nagyobb lett a felismeréstől.

– Egy pillanat – motyogta.

Ó, a francba.

– Te vagy „a Rosalyn Sage”? – Leesett az álla, s bár a lehető legrosszabb pillanatban történt, önkéntelenül arra gondoltam, hogy milyen szép az ajka. Telt volt. Férfias. – Te vagy az a Rosalyn Sage, akinek a könyvéről a nővérem hónapok óta megállás nélkül áradozik? A könyvről, ami állandó helyet kapott Charo dohányzóasztalán? Te… – Elhallgatott.

– Aha. – Felsóhajtottam. – Talált, süllyedt. – Lassú vigyor terült szét az arcán, a szája olyan gyönyörűen vált ketté, ahogy maga Mózes választotta volna ketté a Vörös-tengert. Minden erőmmel azon voltam, hogy ne bámuljam nyíltan. – Mindegy, még nem dolgoztam ki a részleteket, úgyhogy még nem igazán tudtam, hogy teljesen őszinte legyek-e, vagy csak, nem is tudom, sodródjak az árral, és reménykedjek a legjobbakban. – Homlokráncolva hallgattam a saját zagyvaságaimat. Olyan… gerinctelenül hangzott. – Bár nem szeretném, ha bárkinek baja esne, ha kiderül, hogy csak kihasználtam.

– Itt jön a képbe Lucas – viccelődött.

Felpillantottam, és ismét a mózesi vigyorral találtam szembe magam. Annyira… magabiztos volt a mosolya. Megnyugtató. Vigasztaló. Mint egy biztonsági háló, ami csak ott van, kifeszítve, hogy elkapjon, ha lezuhansz. – Lucas… – Kezdtem megkérdőjelezni a saját elmém épségét, amiért egyáltalán fontolóra veszem az ajánlatát. – Te nem randizol. Nem keresel kapcsolatot. Te magad mondtad.

– Nem is randi ez, hanem kísérleti randi.

– Ez… – Kész őrültség volt. De talán mégsem, tiltakozott egy mohó és vakmerő hang a fejemben. Itt a remek alkalom, hogy közelebb kerüljek hozzá anélkül, hogy kifogásra lenne szükségem. Mielőtt végleg elmegy innen. Nem. Észnél kellett lennem. – Csak néhány hétre maradsz New Yorkban – mutattam rá. Egészen pontosan hatra. – Nem szeretném, ha ilyesmire fecsérelnéd az idődet ahelyett, amit elterveztél.

Lucas lenézett a kezére nézett, majd vissza rám.

– Ez nem lesz probléma, Rosie.

Oldalra billentettem a fejem, alaposabban megnéztem az arcát, és észrevettem egy árnyat, amely átsuhant az arcán.

– Nem akarod felfedezni a várost?

– Nem. – Megrázta a fejét. – Őszinte leszek, Rosie. – Ahogy elhalkult a hangja, visszafojtottam a lélegzetemet, nehogy lemaradjak akár egyetlen szóról. – Hat hete egyedül utazom. Önszántamból, mert azt hittem, pont erre van szükségem. De… nem úgy sült el, ahogy vártam. Nem hazudtam, amikor azt mondtam, hogy magányosnak érzem magam. – Vállat vont, mintha ez nem lenne olyan nagy ügy, mintha ettől kevésbé akarnám megfogni a kezét. – Szóval, úgy is mondhatjuk, hogy sokkal több időm van, mint amennyivel tudnék mit kezdeni, és jól jönne a társaság. És nyilván észrevetted – megpaskolta a jobb combját –, hogy nem vagyok épp a legjobb formában ehhez a sok gyalogláshoz.

Lesiklott a tekintetem a kezére, amely a lábán pihent. Nem volt éppen nyilvánvaló, de feltűnt, hogy mindig a bal oldalára helyezi a testsúlyát. Emlékeztem arra az első éjszakára is, amikor majdnem elesett.

Mi történt veled, Lucas? – szerettem volna megkérdezni.

Mégsem tettem, mert valami azt súgta, hogy a puszta tény, hogy megnyílt előttem, és hangosan bevallotta ezt, már… önmagában óriási dolog. Nem mindennapi. És meg akartam becsülni, illetve mindenekelőtt meg akartam mutatni neki, hogy a saját tempójában, a saját feltételei szerint csinálhatjuk, és nem fogom feszegetni a témát csak azért, mert kíváncsi vagyok.

– Tehát azt mondod, hogy ezzel én is tennék valamit érted? Ha… együtt kísérleteznénk?

– Igen, Rosie. – A szemembe nézett. – El sem hinnéd, mennyit.

Ez tetszett. Annyira, hogy bizsergő, kellemes érzés töltötte meg a mellkasomat.

– De ezeknek a kísérleti randiknak igazinak kell hatniuk. Most nem a csókról, smaciról meg a kézen fogva andalgásról beszélek. Hanem minden másról. Arról, hogy… kell a romantika. A kapcsolat. Olyan dolgokat kell megosztanunk egymással, amiket egy igazi randin is megosztanál.

Kitört belőle a hahota.

– Mi az a smaci?

– Hát, tudod… igazán közel kerülni egymáshoz testileg. – Eltűnt a szeméből a derű, de egyelőre nem foglalkoztam vele. – Az mindent elrontana köztünk. A barátságunkat.

Lucas nem habozott:

– Akkor őszinték leszünk egymással, ha ez valaha is megtörténik.

Őszinték leszünk egymással.

Olyan őszinték, hogy az egyik fél bevallja, hogy belezúgott a másikba?

Rosie-nál a pont.

Lucas előrehajolt, és szinte letaglózott tiszta, szappanos illata.

– Tudod, mit? – kezdte, és nyeltem egyet. Leginkább azért, mert most sokkal, de sokkal közelebb volt hozzám. Közvetlenül a dohányzóasztal szélén ült, én pedig beékelődtem hosszú lábai közé. – Ígérem, nem hagyom, hogy elrontsa a barátságunkat. – Még egy centivel közelebb húzódott. – Te elmondasz nekem mindent azokról a randilépésekről, amiket át kell élned, elmegyünk randizni, a lehető legjobb kísérleti partnerek leszünk, és a nap végén, mire hazaérünk, csak Rosie és Lucas leszünk. Két szobatárs. És jóbarát. Hamarosan legjobb barátok.

– Legeslegjobbak? – suttogtam.

– Igen. – Bólintott, majd elismételte azon a mély, zengő hangján: – Legeslegjobbak. – Kétségtelenül megbabonázhatott az illata, a szavai, ahogy barna írisze ilyen közelről szinte szikrázott, mert nem szóltam semmit. Valószínűleg ezért érezte Lucas, hogy hozzá kell tennie: – És ha még mindig bizonytalan vagy, megígérhetek neked valamit. – Szünetet tartott. – Megígérem, hogy nem fogok beléd szeretni, és nem fogom kínossá tenni a helyzetet, Rosalyn Sage.

Nagyot nyeltem, időt nyerve magamnak, mert semmi okom nem volt arra, hogy így… összetörjön a szívem egy ígéret miatt.

Valójában semmi okom nem volt rá, hogy az izgatottságon kívül bármi mást érezzek. Lucas felajánlotta a segítségét. És akár megteszem vele, akár nem, amikor letelik a következő öt hét, el fog menni. Bármi történjék. Egy másik kontinensre. Újabb két héttel később pedig be kell nyújtanom a kéziratomat.

Szóval, mit veszíthetnék?

– Rendben – bólintottam. – Legyen. – Felvillantott egy mosolyt, amivel jelen állapotomban nem tudtam mit kezdeni. – Négy randi… mármint kísérleti randi – javítottam ki magam, és a biztonság kedvéért felemeltem a kezem. – Öt már… túl sok lenne, ha úgyis csak öt hétig maradsz. Három pedig nem elég. Úgyhogy maradjunk négyben.

– Akkor négy randi lesz – bólintott, majd kinyújtóztatta hosszú tagjait, és felállt. – Úgy tűnik, ezentúl kutatópartnerek vagyunk. Kísérleti pajtik. Terep… munkások? Te vagy az agytröszt. – Felkacagtam, de szaggatottan és tehetetlenül tört fel a hangom. Pont úgy, ahogy éreztem. – Mostanában egymás után kötöm veled a bizarr alkukat.

– Bizarr? – Színpadiasan felhördült, és a kezét nyújtotta, amit nem fogadtam el. – Ezzel most megsebeztél, Rosie. Pedig jobbnál jobb ötletekkel álltam elő.

– Meg kell húznunk a határokat. Feltételeket kell szabnunk – jelentettem ki inkább magamnak, mint neki. – Ahogy az imént mondtam. Nem számít, mi történik, semmi sem változhat. Nem lehet kínos. – Hallottad, te őrült, butuska szív? Ne tedd kínossá a szitut! – És nem szórhatod rám a pénzt. Olcsó vagyok, nem kell megvenni az odaadásomat. Mindig felesben fizetünk.

– Ezekkel a szabályokkal egyet tudok érteni. – Továbbra sem húzta el a kezét, az ujjait, amelyekről tudtam, milyen melegek és erősek. – Viszont ami a többit illeti, bíznod kell bennem.

Ó, Lucasban maximálisan megbíztam.

Magamban viszont? Jóval kevésbé.

– Oké, de…

Lucas megragadta a csuklómat, és felrántott a kanapéról. Egyenesen a keblére nyalábolt, és rögtön tudtam, hogy ismét a Lucas Martín-féle élményölelésben lesz részem.

– Kézfogás helyett öleléssel pecsételjük meg a dolgot, Graham – mondta, majd átkarolt, és magához szorított.

Bárcsak valaki rájönne végre, hogyan lehet palackozni ezeket az öleléseket! Komolyan mondom, megvenném az összeset. Megtölteném velük a szekrényeimet, és eltenném őket a rossz napokra. Vagy bármelyik napra.

– Szereted a kapribogyót?

Ezzel úgy meglepett, hogy belenevettem a pólójába, és visszakérdeztem:

– A kapribogyót?

Eleresztett, és hátrált egy lépést, megint magamra hagyott az ölelési roham utóhatásaival.

– Ettől a sok cselszövéstől megjött az étvágyam. – Mielőtt ráförmedhettem volna, hogy ne legyen nevetséges, hisz épp most vágott be fél doboz fánkot, már át is rohant a konyhába. Egymás után szedegette ki a hozzávalókat a hűtőből. Majd a kamrából. Végül a serpenyősfiókból. Hátranézett a válla fölött. – Segíts a vacsorával.

Odaléptem a konyhaszigethez, és leültem.

– Segítségen azt érted, hogy nézzelek?

Elismerően hümmögött.

– Ó, imádom, ha közönségem van.

– Na és, mit főzünk…? – Átéléssel figyeltem a hátizmait, ahogy előhúzott egy vágódeszkát.

– Padlizsános lasagnét. – Megfordult, és rám mosolygott. – És elő akarom készíteni a tésztát a rusztikus ciabattához. Holnapra.

Édes istenem! Lucas tésztát gyúr?

Felriasztott az álmodozásból, amikor újra megkérdezte:

– Szóval, mi a véleményed a kapribogyóról?

– Imádom.

Felcsillant a szeme.

– Ez az én csajom.

Ez az én csajom.

Ó, a francba!

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Rosie

Egy hét.

Pontosan hét nap telt el azóta, hogy megállapodtunk, együttműködünk ebben a randikísérletben, ám eltekintve attól, hogy bizseregni kezdett a hasam, valahányszor eszembe jutott, semmi sem történt. Vagyis nem volt kísérleti randi, nem került elő a múzsám, és nem szaporodott a szavak száma a kéziratomban. Igaz, kellett néhány nap, hogy kidolgozzam a randi fázisait, amit megígértem Lucasnak. Néhány oldalnyi jegyzettel együtt, amelyben benne foglaltatott minden egyéb, ami még az eszembe jutott, hátha segíthet.

Amikor végül átadtam neki, amit összeírtam, Lucas felvillantotta a híres mosolyát, a táskájába tuszkolta a jegyzeteimet, és megfogadta, hogy áttanulmányozza az anyagot.

Istenem, olyan hideg és steril volt ez az egész, sokszor nem is tudtam eldönteni, hogy hisztérikus röhögőgörcsben törjek-e ki, vagy figyelmeztetéseket üvöltsek a tükörképemnek. Mert mi a fenét műveltem? A pasi, akiről több mint egy éve ábrándoztam titkon, épp arra készült, hogy elvigyen egy olyan „kísérleti” randira, amit, úgymond, én magam terveztem meg. Majd összecsomagol, és örökre elhagyja ezt a kontinenst.

Most, hogy együtt éltünk, szegény szívemnek már az is elég nagy falat volt, hogy átvészelje a napot. Elege lett abból, hogy nem ugorhat ki a mellkasomból, valahányszor Lucas egy szál törülközőben, csuromvizes testtel kilép a fürdőből. Elege lett abból, ahogy Lucas megfordult – még mindig abban az istenverte törülközőben –, és megfeszültek az izmok a nyakán, a vállán meg a hátán, amikor felemelte a hátizsákját. Az én gyenge, bugyuta szívemnek elege lett abból, hogy Lucas minden este egy megpakolt bevásárlószatyorral és az arcán könnyed mosollyal tért haza, majd megkérdezte: „Ma hány szónál tartunk, Rosie?”, miközben mindent kipakolt, és nekilátott vacsorát főzni.

És különösen ez utóbbit volt a legnehezebb átvészelni.

Mert ahogy Lucas főzött… Lucas a tűzhely előtt? Az olyan volt, mintha az első sorba szólt volna a jegyem egy előadáson, amelynek az a célja, hogy valóra váltsa a szexuális fantáziáimat, amelyekről addig azt sem tudtam, hogy léteznek. Mint a tészták és serpenyők Magic Mike-ja. Lucas felőlem akár kenyeret is gyúrhatott, az én szánalmasan elhanyagolt privát testrészeim felpezsdültek a látványra, ahogy belenyomta az ujjait a masszába, és megpaskolta a sima felületet; annyira szorgalmasan, erős kézzel dolgozta meg a tésztát, hogy majd elolvadtam a konyhaszéken. Vagy akár rántottát is süthetett, én pedig epekedve sóhajtoztam, valahányszor megfeszültek a karizmai.

Á! És ha mindez nem lenne elég – szegény, bugyuta szívemnek és privát részeimnek –, a végeredmény, Lucas főztje zseniális, hihetetlen, elképesztő, döbbenetes volt, hogy fel ne soroljam az összes Lady Gaga-féle szuperlatívuszt.

Szóval a szívem meg én már nem bírtuk tovább.

A telefonom SMS-t jelzett, ezzel kizökkentett a Lucas gerjesztette gondolatmenetből. Átnyúltam a konyhasziget túloldalára, ahol mindennap leültem dolgozni, és feloldottam a képernyőzárat.

Ismeretlen: Randi ma este. Mondjuk, hatkor?

Figyelmen kívül hagyva a kellemes borzongást a „randi ma este” szavak láttán, párszor újraolvastam az üzenetet.

Csakis Lucas lehetett. Senki más nem küldött volna SMS-t holmi randiról. Igaz, nem ez volna az első alkalom, hogy téves üzenetet kapok.

Rosie: Ki vagy?

Ismeretlen: Lucas.

Ismeretlen: Azt vártad, hogy valaki más visz randizni?

Ismeretlen: És én még azt hittem, hogy én vagyok az egyetlen. 😥

– Ha tudnád… – dünnyögtem halkan. Elmentettem a számát, miközben igyekeztem előrukkolni egy olyan válasszal, amellyel nem leplezem le magam.

Rosie: Egye fene, kipróbáljuk ezt a „csak mi ketten” dolgot. 😉

Lucas: Eddig nem csak mi ketten voltunk???

Megráztam a fejem, és úgy döntöttem, a lényegre térek, és megválaszolom az eredeti kérdést.

Rosie: Az este hat jól hangzik. Köszi!

Meg akartam kérdezni, hogy honnan szerezte meg a számomat – őszintén szólva, kicsit furcsának találtam, hogy nem volt meg neki, tekintve, hogy már több mint egy hete együtt éltünk –, de mielőtt még elküldhettem volna a kérdést, a válasz már landolt a beérkező SMS-eim között – méghozzá a legjobb barátnőm szavaival.

Lina: Szia, csajszi! Most érkeztünk Trujillóba. Milyen az élet odahaza?

Lina: Bocs a hosszú hallgatásért, túráztunk, és nem volt térerő.

Lina: Mellesleg elfelejtettem megemlíteni, hogy az unokatesóm látogatóba jön néhány hétre, és a lakásomban fog lakni.

Lina: Oké, beismerem. Nem felejtettem el, csak elnéztem a dátumokat, és azt hittem, hogy ma érkezik. Tök béna vagyok. Az agyam még esküvői üzemmódban van.

Lina: Mindegy is, szóval megadtam neki a számod. De csak vészhelyzet esetére, oké? Ne érezd kötelességednek, hogy rá fecséreld az idődet. Felnőtt ember, vagy mi a csuda.

Lina: Ha holmi jelentéktelen hülyeségekkel zaklat, mondd meg neki, hogy guglizzon, mint minden normális ember.

A bűntudat mélyen bevackolta magát a gyomromba. Linának fogalma sem volt arról, hogy szobatársak lettünk Lucasszal. Az ő lakásán. Sem az újsütetű kísérletünkről.

Istenem, komolyan le kéne már állnom azzal, hogy minden egyes embernek hazudok az életemben.

Újabb SMS érkezett.

Lucas: Ezt nézd meg!

A beszélgetésre koppintva megnyílt egy kép.

Egy szelfi Lucasról, egy „I ♥ NYC” feliratú kék sapkában. Sanda, önelégült mosoly, a háttérben a közeli Empire State Building.

Nagyot dobbant a szívem, és hirtelen túl szorosnak éreztem a bordáimat.

Rosie: Látom, hűségesen követed a turistahagyományt.

Rosie: Imádom a sapit!

Nem csak imádtam. Annyira tetszett, hogy mielőtt észbe kaptam volna, mit csinálok, a fotó el lett mentve a galériámba.

Rosie: Lina most küldött egy SMS-t. Azt mondta, összekeverte a dátumokat, és azt hitte, csak ma érkezel.

Rosie: Azt is említette, hogy megadta neked a számomat.

Rosie: Vészhelyzet esetére.

Azon törtem a fejem, hogyan mondjam el Lucasnak, hogy valószínűleg jeleznünk kéne Linának a jelenlegi helyzetet, amikor egy érkező SMS megzavarta a gondolatmenetemet, és félresiklatta a vallomási szándékaimat. Egy újabb szelfi volt, ezúttal olyan szögből, hogy jól láttam azt a széles és erős felsőtestet, amit már nem csak egyszer-kétszer bámultam meg, Lucas pedig lenézett a kamerába. A ferde mosolyból széles vigyor lett, és az iménti gyomorremegés kíméletlen lendülettel tért vissza.

Lucas: Ilyen jól kinézni, amikor senki sincs a közelben, akivel megoszthatnám, az vészhelyzet, Graham.

Nem tudtam vitába szállni vele. Tényleg jól nézett ki. Vészhelyzetet előidézően jól.

És emellett szemérmetlenül flörtöl velem, emlékeztettem magam. Ne feledd, mit mondott! Egy nő sem panaszkodott még soha.

Felsóhajtottam, mert igazán semmi okom nem volt a keserűségre vagy a féltékenykedésre.

Rosie: Nahát, szia, Lucas egója! Örülök, hogy végre megismerhetlek.

Lucas: Azt mondja, neked is szia.

A három pont néhány másodpercig villogott a képernyőn, és várakozva az ajkamba haraptam. Végül megkaptam az utolsó üzenetet.

Lucas: Hagylak dolgozni. Hatra készülj el! Hamarosan találkozunk, szobatárs!

Szobatárs.

Szólok Linának. Becsszóra. Amint Aaronnal amerikai földre lépnek, mindent bevallok.

Valamivel később délután, egészen pontosan 17 óra 45 perckor, éppen felhúztam a kedvenc farmeromat, amikor kopogtak az ajtón.

– Egy pillanat! – kiáltottam, és felhúztam a cipzárt, majd mezítláb átsprinteltem a lakáson. – Máris megyek! – Kinyitottam az ajtót, és csodálkozásomra Lucas támasztotta lazán az ajtófélfát. – Lucas – lihegtem kissé kifulladva, mielőtt hátraléptem. – Itthon felejtetted a kulcsaidat?

Kiegyenesedett. És jaj, fogalmam sincs, mi történt abban a pillanatban, de valahogy magasabbnak tűnt a szokásosnál. Erősebbnek és magasabbnak. De mielőtt megemészthettem volna ezt a tényt, közelebb lépett, majd lassan végigsiklott a tekintete a testemen, úgy, hogy köpni-nyelni nem tudtam.

Hűha, mi a… mi volt ez?

Lusta mosoly terült szét az arcán.

– Nem – mondta.

Nem. Mi nem? Mit is kérdeztem?

– Lélegzetelállító vagy, Rosie. Gyönyörű.

Lélegzetelállító. Gyönyörű.

Maguktól mozogtak az ajkaim, csak tátogtam, mint egy partra vetett hal.

– Hát, kösz – motyogtam végül. Majd úgy éreztem, közölnöm kell: – Ez a kedvenc farmerom.

Egyszerre néztünk le.

És amikor Lucas egy másodperccel később felnézett a szemembe, valahogy szélesebb lett a mosolya.

– Azt hiszem, nekem is ez lehet a kedvencem.

Újabb halszerű tátogás következett, de ezúttal hamarabb magamhoz tértem.

– Oké.

Hamarabb, de nem sokkal jobban.

– Szóval… – kezdte Lucas, és elkomolyodott. – Nem akarsz behívni, Rosie?

Összevontam a szemöldökömet.

– Minek, hiszen itt laksz…

Derűs pillantást vetett rám, de megismételte azon a domináns, mégis szelíd hangján, amit eddig csupán egyszer hallottam tőle:

– Hívj be, Rosie!

Különös bizsergés áradt szét a testemben.

– Szeretnél… szeretnél bejönni, Lucas?

– Nagyon is – vágta rá gyorsan, határozottan. És csak most, csakis ezután lépett be a lakásba.

Odaléptem az ágyhoz, leültem a szélére, és a cipőmmel babráltam, amit előkészítettem ma estére. Magas sarkú volt. Kék bársony. Egy újabb, nagy becsben tartott darab a szekrényemből – pontosabban a bőröndömből.

Gyorsan felcsatoltam, majd felálltam, de megdermedtem, amikor Lucas meredten nézte a lábaimat.

– Szerinted jó lesz ez a cipő? – kérdeztem, mert megbabonázva figyelte. – Nem mondtad, hogy mit csinálunk, én meg nem kérdeztem, úgyhogy…

Habozás nélkül rávágta:

– Tökéletes.

– Oké, jó. Akkor jó – motyogtam. De tényleg az volt? Lucas olyan áthatóan bámult, hogy képtelen voltam megállapítani, eldönteni, ez most jó vagy rossz. Inspiráló vagy zavaró. Izgalmas vagy nyomasztó. Valóságos vagy… kísérleti. Zúgott a fejem a sok gondolattól, kérdéstől és találgatástól, miközben folytatódott a mellkasomban az az ütemes ugrálás, fel és alá, fel és alá. Én meg… – Lucas?

Megérezhetett valamit a hangomban, mert enyhült a lényéből áradó intenzitás.

– Hm?

– Félek, hogy elrontom – vallottam be. – Hogy… kínossá teszem a dolgot. Mondtam, hogy nem akarom, hogy kínos legyen, és erre máris…

Széles tenyere a vállamra simult, és elakadt a hangom. Éreztem erős ujjainak melegét a blúzom vékony szövetén keresztül. Vigasztaló volt, és izgató.

– Bízol bennem? – Bólintottam, mire elmosolyodott. – Akkor nyugi! Semmit sem teszel kínossá. Ez csupán Rosie és Lucas randija. A kísérlet első fázisa. Ahogy megbeszéltük.

Nagyot nyeltem.

– Szerinted tarthatnánk egy kis szünetet? Hogy csak… önmagunk lehessünk, Rosie és Lucas, mint mindennap? Néhány percre, mielőtt elmegyünk?

– Azok leszünk, ha erre van szükséged – mondta, de a keze ott maradt, ahol volt. Körkörösen dörzsölni kezdte a vállamat a hüvelykujjával. És máris elillant minden gondolat a fejemből. A szavai miatt. Az érintése miatt. A fenébe! Oldalra billentette a fejét. – Tudod, azt hittem, jó ötlet lenne rögtön belevágni – ismerte be, miközben az a hüvelykujj végigmasszírozta a kulcscsontomat, és bizsergés támadt az érintése nyomán. – Bekopogtatni, hogy behívj… de lehet, hogy kijöttem a gyakorlatból. Szóval, azért remélem, még nem rúgsz ki, Ro.

Ro.

Ez új volt.

Tetszett. Imádtam. Nagyon is.

Ami baj volt. Nagy baj. Megráztam a fejemet, koncentrálni próbáltam, hogy elmondjam neki, egyáltalán nem jött ki a gyakorlatból az alapján, amilyen hatással volt rám, de ekkor elvette a kezét a vállamról, és az érintés hiánya elvonta a figyelmemet.

Benyúlt a bomberdzseki zsebébe.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy adjak valamit, amit ajándékba hoztam. Semmi különös, csak… – Elővette azt a „semmi különöset”, és a fejemre tette. – Azt mondtad, imádod. – Ismét a vállamra tette a kezét, és megfordított, majd együtt néztünk a szemközti, embermagasságú tükörbe. Végignéztem az egymáshoz illő kék és rózsaszín „I ♥ NYC” sapkákon a fejünkön, és arra gondoltam, mekkorát téved, ha azt hiszi, hogy ez semmi különös, én pedig rájöttem, hogy óriási hibát követtem el. – Most nézd meg! – ujjongott a hátam mögött. – Valaki hívja a 911-et, mert duplán pazar dupla vészhelyzet áll elő.

Nagyot dobbant a szívem. Sőt, kis híján kiugrott a helyéről. Amikor kinyílt a szám, szavak helyett csak nevetés buggyant ki belőlem. Egy kirobbanó kacaj. Önfeledt és eksztatikus, ami feloldotta azt a feszültséget vagy zavart, amit percekkel ezelőtt éreztem, és aminek színtiszta pezsgés vette át a helyét.

Pontosan itt hibáztam el: rosszul számoltam ki, hogy mit tudok vagy mit nem tudok elviselni; túlbecsültem a saját beleszólásomat, azt, hogy mi lenne számomra kísérleti vagy valódi. A saját kérdésemre, hogy mit veszíthetek, ha ezt teszem, a válasz az volt: mint kiderült, sokkal többet, mint hittem. És még el sem indultunk arra a bizonyos első randira.

– Süti szépen – köszöntem meg a közös, titkos nyelvünkön. Mert a barátok nem várnak köszönetet, ahogy ő mondta. És szükségem volt az emlékeztetőre. Barátok vagyunk. Lucas nem randizik. Ez az egész csak kutatás.

A mosolya egy pillanatra lehervadt, túl gyorsan ahhoz, hogy rájöjjek, miért vagy hogyan. Ám ekkor levette a sapkáját és az enyémet is, és az ágyra hajította őket. – Hékás! – panaszkodtam.

– Vége a szünetnek – mondta, és sarkon fordult, majd kitárta a bejárati ajtót. – Mit gondolsz, elkészültél, Rosie?

Rosie, nem Ro.

Nagyot nyeltem, visszatért a korábbi nyugtalanságom és idegességem, de másképp. Erősebb volt, ijesztőbb, viszont sokkal… kezelhetőbb, ha ez egyáltalán lehetséges. Felkaptam hát a bőrdzsekimet, belebújtam, és kijelentettem:

– Amennyire lehet.

Néhány háztömb után Lucas törte meg a többnyire kényelmes csendet.

– Az első lépés – kezdte. – A megismerkedés, az érdeklődés szikrája, az első randit megelőző édes izgalom. Az első randi olyan, mint az első benyomás: csak egy lövésed van, hogy sikerrel járj.

Lángolt az arcom, amikor elhangzottak a szájából a saját szavaim.

Nem voltam büszke magamra, amiért a romantikát egy mérnök vagy egy projektmenedzser szemüvegén keresztül néztem, ahogyan azt az InTechnél végzett munkám során is tettem. Mintha optimalizálni próbáltam volna egy munkafolyamatot. Meghatározni ezt a négy sarkalatos pontot egy kapcsolatban, amelyekre ügyelnem kellett abban a reményben, hogy megjön az ihletem. De, gondolom, a szokásaim rabja voltam, és ez egyébként is egy kísérlet volt. Szükségünk volt a szervezettségre. A hatékonyságra. Egy tervre.

És Lucas alaposan áttanulmányozta az anyagot, ahogy megígérte.

– Szerintem a megismerkedést kipipálhatjuk – folytatta. – Emlékszel, amikor azt hitted, hogy be akarok törni, és majdnem kihívtad a zsarukat?

Hogy felejthettem volna el?

– Úgyhogy az első lépés többi részére koncentráltam.

– Az első randira.

– Tapasztalataim szerint – elfordult tőlem, egy utcatáblára pillantott, és elkanyarodtunk – a legjobb első randik bolondosak. Könnyedek. Egy kicsit butácskák. Az a lényeg, hogy egymásra hangolódjatok, hogy kiderüljön, ugyanazokon a vicceken nevettek-e, hogy van-e szikra, amikor összenevettek, egy olyan, ami arra késztet, hogy újra mosolyt csalj a másik arcára. Olyat, amiből… valami több lesz.

– Ilyet még sosem tapasztaltam az első randin – hallottam a saját hangomat.

Lucas hangja halk volt, amikor megszólalt.

– Ezt orvosolni fogom.

Lesütöttem a szemem.

– Talán neked kéne megírnod azt a romantikus regényt – próbáltam ugratni. – Kitalálhatnánk neked egy cuki írói álnevet.

Lucas dallamosan felkacagott, mire elmosolyodtam.

– Sosem bántam jól a szavakkal, Rosie. – Megállt, és megérintette a könyökömet. És amikor megfordultam, és felnéztem a szemébe, hozzátette: – De ezt ellensúlyozhatom a kezemmel.

Azt hiszem, leesett az állam, és a legkülönfélébb képek – amelyekben Lucas keze volt a főszereplő – tolultak az agyamba. És egyiknek sem volt köze a tésztagyúráshoz. Sem az origamihoz.

Mielőtt azonban megszólalhattam volna, Lucas széttárta a karját, és a háta mögötti boltra mutatott.

– Megérkeztünk.

Felpillantottam a cégérre, és nem tagadom, kicsit rekedt volt a hangom, amikor megállapítottam:

– Ez egy lemezbolt.

Egy cifra mozdulattal kinyitotta nekem a bejárati ajtót.

– Hölgyeké az elsőbbség.

Figyelmen kívül hagyva, hogy az elejtett megjegyzés aligha könnyíti meg a dolgomat, beléptem, s a bakelit és a karton jellegzetes illata megannyi emléket hívott életre az elmémben.

Mielőtt Olly megszületett, és anyánk elhagyott minket, apa gyakran magával vitt az ilyen boltokba. Minden szombat reggel más-más üzletbe mentünk. Órákig böngésztük a lemezeket, mígnem mindketten kiválasztottuk a kedvenc borítóinkat, azt, amelyik a legfurcsábbnak tűnt, vagy éppen azt, amit a legrondábbnak tartottunk. Bár soha nem vettünk semmit, így is mindig rettenetesen vártam azt a napot.

Múltba révedő tekintettel, megszédülve léptem be, és észre sem vettem, hogy Lucas szorosan követ, egészen addig, amíg a vállamra nem tette mindkét kezét. Ma már másodjára, jegyeztem meg gondolatban.

Gyengéden és lazán noszogatott előre, egyre beljebb merészkedtünk. Éreztem a leheletét a halántékomon, mielőtt meghallottam a szavait.

– Na, mit szólsz?

– Erre nem számítottam – feleltem őszintén.

– És az jó vagy rossz?

Hátrapillantottam.

– Jó. Határozottan jó.

Ezzel kiérdemeltem egy lusta mosolyt.

– Akkor jó – mondta, majd megkerült. – Mert küldetésen vagyunk.

Kinyújtottam a kezemet egy köteg lemez felé, és tetszett, vagy sem, várakozással töltöttek el a szavai.

– Küldetésen?

Lucas ünnepélyes pillantást vetett rám.

– Te – rám mutatott – ki fogsz választani egy lemezt. Bármelyiket, amelyiket csak akarod. Én pedig megveszem neked.

A homlokomat ráncoltam, de megfenyegetett az ujjával, és elhallgattatott, mielőtt megszólaltam volna.

– Az én randim, az én szabályaim – mondta, mire felsóhajtottam. – Válassz egy lemezt, de bölcsen válassz, mert bármi marad a kezedben, az lesz a mi zenénk.

Egyből kiszáradt a torkom.

– A mi… zenénk?

Bólintott.

– Lucas és Rosie zenéje.

Jaj, anyám. Ez a pasi!

Hangos és kaotikus ováció tört ki a halántékom mögött.

Lucas és Rosie zenéje.

– Ez… – Elhallgattam, és azzal foglalatoskodtam, hogy előhúzzak egy véletlenszerű bakelitlemezt a dobozból, miközben suttyomban mély levegőt vettem, hogy ne látsszon rajtam, mennyire fellelkesített az ötlet.

– Ez… olyan giccses. – Pedig imádtam. Tényleg, komolyan, igazán imádtam.

– Giccses? – hüledezett Lucas.

Továbbmentem a következő ládához, megérintettem egy lemezt, és soha nem jövök rá, mi a fene ütött belém, csak eluralkodott rajtam a késztetés, hogy heccelni kezdjem. – Igen, egy kicsit giccses. De nagyon cuki, tényleg. Azt hiszem, azok után, hogy azt hitted, a mennybe mentél, amikor megláttál, vagy mi a csuda, igazán nem kéne meglepődnöm. – Hátrapillantottam a vállam fölött. – Talán egy kicsit giccses vagy.

Lucas összehúzta a szemét, és eltöprengett.

– Emlékszel, mit mondtam. Hát persze hogy emlékszel – motyogta.

– Az ilyesmit nehéz elfelejteni. – Vállat vontam.

Eltöprengett, és mielőtt észbe kaptam volna, mi történik, mozgásba lendült.

Valahogy, mint egy érzelmes nindzsa, hirtelen átkarolta a vállam, és az oldalához szorított. Mentolillatú lehelete az arcomba csapott, ahogy egymáshoz simult a testünk. Lucas izmos volt, és forró. Én pedig, mint az olvadó vaj, hozzáidomultam. Azután megcsikizett.

Lucas Martín megcsikizett.

Belecsípett az oldalamba.

Felkiáltottam a csodálkozástól.

– Te most froclizol engem, Rosie? – A hangja halk volt, dörmögő, és olyan közelről suttogott a fülembe, hogy beleborzongtam.

Ismét megcsikizett, mire kuncogásban törtem ki, a pulcsim alatt kellemes bizsergés áradt szét – különféle okokból.

A csikicsata már csak néhány másodpercig tartott. De amikor úgy tűnt, hogy végzett, Lucas még mindig nem engedett el a karjaiból. Magához szorított, beékelődtem a hónaljába, a karom a melléhez simult. És ahogy elhalt a nevetésem, a vállamra hajtotta az állát, az arcunk olyan közel volt egymáshoz, hogy előbb éreztem, mint hallottam a kuncogását.

– Sajnálom – mondhattam, azonban olyan gyengén leheltem a szót, hogy nem voltam biztos benne, hogy meghallotta.

– Dehogy sajnálod – felelte, még mindig azon a halkan morgó hangon. Az álla egy picivel közelebb került hozzám, a szívem hevesebben vert. – Szeretsz incselkedni velem – tette hozzá, és nem tévedett. – És nekem tetszik, hogy szeretsz.

– Ó – sóhajtottam fel, és nem kaptam levegőt. – Örülök, hogy egy hullámhosszon vagyunk.

Erre enyhén meglazult a szorítása, mire megragadtam az alkalmat, hogy kiugorjak a karjai közül, puszta önfenntartásból.

Néhány másodpercre eltűnt a mosolya, majd felfelé görbült a szája széle.

– Láss munkához, Rosie! Találd meg a zenénket!

Úgy dirigált, hogy nem volt más választásom, mint engedelmeskedni.

Kis idő elteltével, amikor valószínűleg a századik bakelitlemezt vettem ki a halomból, hogy megvizsgáljam, Lucasra sandítottam.

– Ez nehezebb, mint gondoltam.

– Túl sokat agyalsz rajta – mutatott rá, és közelebb hajolt, hogy megnézze a lemezt, amit a kezemben tartottam. – Ezzel mi a baj? Vezess végig a gondolatmeneteden!

– Ez a Coldplay, úgyhogy elméletileg nincs vele semmi baj.

Hümmögött egy sort.

– Érzem, hogy most jön a „de”.

– De… az első csókomat egy Coldplay-dalra kaptam – magyaráztam, és képtelen voltam elfojtani a grimaszt az arcomról.

– Mi a fenét csinált a srác?

Úgy tettem, mintha nem lepett volna meg a feltételezés.

– Miből gondolod, hogy nem én csesztem el?

– Tudom, és kész – jelentette ki olyan magabiztosan, hogy felpillantottam rá. Elvigyorodott. – Szóval? Mi történt?

– Jake Jagielski mentségére szóljon, hogy fogalma sem volt arról, hogy valaki feljavította a puncsot.

– Jaj, ne!

Felsóhajtottam, mert jaj, de.

– A végzős bálon voltunk. Jake egész este arra készült, hogy megcsókol, én meg alig vártam, hogy végre megtegye. – Felnevettem az emléken, a feszélyezett táncunkon, ami közben majdnem egyméternyi hely volt kettőnk között. – De annyira izgult… Elfelejtette a mellcsokromat, a nyakkendője csálé volt, az izzadt tenyere a vállamra tapadt.

– Át tudom érezni. Szegény kölyök.

– Neked is izzad a tenyered?

Lucas mélyen a szemembe nézett, amikor válaszolt:

– Nekem is izzadna, ha megpróbálnám összeszedni a bátorságomat, hogy megcsókoljak egy olyan lányt, mint te.

Döbbenten bámultam rá, ahogy végigfutott az agyamon a gondolat. Lucas ajkai az enyémen. A szája a számhoz simul. Tényleg ideges lenne? Vajon ez a vallomás… őszinte volt?

Ez csak kísérleti flört, emlékeztettem magam.

Megköszörültem a torkomat.

– Na szóval. Táncoltunk, lassan körözve-pörögve, dalról dalra. Véget ér a Speed of Sound, és Jake lassan közelebb hajolt, én meg arra gondoltam, hogy: „Jaj, istenkém, meg fogja csinálni! Most kapom az első csókomat.” Behunytam a szemem, és vártam, hogy az ajka az enyémhez érjen, és akkor, bumm, becsapott. Egy hatalmas cuppanással. Egyetlen puszi. De annyira megdöbbentem, hogy még épp időben nyitottam ki a szemem, hogy lássam… – Elhallgattam, és beleborzongtam az emlékbe. – …Ahogy Jake előregörnyed, és végighányja a ruhámat.

Lucasnak leesett az álla.

– Nem – suttogta.

– Ó, dehogynem.

Kikapta a Coldplay-albumot a kezemből, és szépen visszatette a ládába.

– Oké, a Coldplay kilőve. Nem akarom, hogy erre gondolj. – Elővett egy másik bakelitlemezt, és felmutatta. – És mi van a Smithsszel?

– Túl szomorú. Az 500 nap nyárra emlékeztet.

Lucas a homlokát ráncolta.

– És az talán nem jó? Az egy romantikus komédia, nem?

Felhördültem.

– Az első, ami elhangzik a filmben, az szó szerint egy figyelmeztetés, hogy ez nem egy szerelmes történet.

Lucas kuncogott, majd kiválasztott egy másikat.

– Elton John?

Felsóhajtottam, és megpaskoltam a mellem a szívem fölött.

– Ó, ez nem megy.

– Újabb szomorú filmzene?

Felszaladt a szemöldököm.

– Te tudnál úgy gondolni Elton Johnra, hogy ne a Your Song jusson eszedbe róla? A Moulin Rouge-ból.

Újabb homlokráncolás.

– Az nem egy…

Rendkívül lassan elfordítottam a fejem. Szinte felnyársaltam a tekintetemmel.

– A valaha készült legszebb, mégis legszívszorítóbb film? De igen, az. – Halkan nevetgélve visszatette az Elton John-lemezt a dobozába, és valamit motyogott spanyolul, amit nem értettem. Úgy döntöttem, nem veszek róla tudomást, miközben tovább böngésztünk, aztán eszembe jutott valami. – Én már meséltem neked az első csókomról. Azt hiszem, úgy fair, ha te is mesélsz a tiédről.

Félmosoly jelent meg az arcán.

– Az én első csókom semmilyen szempontból nem volt emlékezetes. Se jó, se rossz.

– És mi a helyzet a többi elsővel? Úgy érzem, tartozol nekem egy kínos pillanattal.

Oldalra billentette a fejét.

– Lehet, hogy van egy. De közel sem olyan szórakoztató, mint a tiéd.

– Akkor is hallani akarom.

Lucas olyan sokáig gondolkodott rajta, hogy azt hittem, nem fogja elmesélni. Végül mégis belekezdett:

– Arról az éjszakáról szól, amikor nem vesztettem el a szüzességemet.

Megállt a kezem a levegőben, épp egy lemezt emeltem ki az egyik ládából.

Leesett az állam.

Köpni-nyelni nem tudtam. Egy hang sem jött ki a torkomon.

Csak nem úgy értette, hogy…? Nem.

Az lehetetlen.

Lehetetlen. Kizárt.

Lucas hátravetette a fejét, és kitört belőle a hahota.

– Ó, látnod kéne, milyen képet vágsz. Szinte kísértésbe estem, hogy lefotózzam.

A szemem sarkából láttam, hogy előhúzza a telefonját, és a fenyegetés észhez térített. Megpaskoltam a karját.

– Milyen képet? Semmilyen képet nem vágok.

– Ó, dehogynem. – A fejét csóválta, és visszadugta a telefont a zsebébe. – Pont olyan képet vágtál, mintha azon tűnődnél, hogy vajon még szűz vagyok-e. – Körülnéztem, hátha van más vásárló is a közelben, mert féltettem Lucas jó hírét. De úgy tűnt, ő rá se hederít. És amikor közelebb hajolt, és halkabban hozzátette: „Nem vagyok, Rosie. Már rég elvesztettem. A szüzességem a távoli múlt ködébe vész…”, valahogy tudtam, nem azért csinálja, nehogy avatatlan fülek is meghallják.

Hű, de meleg lett idebent hirtelen! Vagy Lucas direkt felfűtötte a helyzetet, és ettől éreztem magam annyira kifulladva és átforrósodva?

Rávetettem magam az első dologra, ami eszembe jutott, és játékosan belebokszoltam a vállába.

– Jó neked!

Derűsen nézett rám, de nem mosolygott, nem nevetett fel.

Ismét a feladatomra koncentráltam, és továbbmentem a ládasor mellett.

– Oké, na és hogy szól a sztori? Felcsigáztál.

– Lorena Navarro – kezdte Lucas, szorosan a nyomomban. – A gimiben végig ő volt a csajom, kisebb-nagyobb kihagyásokkal. Az első és egyetlen kapcsolatom. – Felfigyeltem erre az infóra, és elraktároztam későbbre. Folytatta: – A szüleim rokonlátogatóba mentek Portugáliába a hétvégén, Charo meg, mivel öt évvel idősebb nálam, a saját dolgaival volt elfoglalva. Úgyhogy az enyém volt a ház.

Igyekeztem meggyőzni magam, hogy cseppet sem vagyok féltékeny erre a Lorenára, még ha Lucas múltjába tartozik is.

– Vettél neki egy gyönyörű csokrot? Gyertyákat gyújtottál a házban? Bekented magad testolajjal?

Lucas felkapta a fejét.

– Milyen olajjal?

– Néhány pasi bolondul érte. – Vállat vontam. – A hármas számú seggfej az egyik. Én…

– Ne! – mordult fel Lucas. – Nem akarok többet hallani azokról az idiótákról. – Aha. Nekem is elvette a kedvem az emlék. Megvakarta a borostát az állán. – Nem voltam egy kifinomult tini. A romantikus este nekem azt jelentette, hogy rávettem abuelát, hogy süssön nekem valamit, a lánynak meg megvettem a kedvenc gumimaciját.

– Mázlista Lorena – mormoltam, és halálosan komolyan gondoltam.

Lucas folytatta:

– Kikölcsönöztem egy filmet, a süteményt és a gumicukrot a dohányzóasztalra tettem, és nagyon, de nagyon közel ültem Lorenához. Mire lepergett a stáblista, néhány ruhadarab már a földön hevert, én meg akcióba lendültem. – Kuncogott. – Legalábbis tizenhét éves fejjel azt hittem. – Lélegzet-visszafojtva vártam egy olyan mentális képre, amiről tudtam, hogy örökre bele fog égni az agyamba. Lucas vigyora széles volt, és szégyentelen. – A padlón térdeltem, Lorena lábai között, és igyekeztem mindent megtenni, hogy… tudod. Elérni, hogy jól érezze magát. – Lehajtotta a fejét. És pontosan értettem, mire céloz. – És mire észbe kaptam, a fülemnél fogva kirángattak a házból. Nem emlékszem, honnan és hogyan, de mamá és abuela valahogy ott termettek. És iszonyúan megharagudtak rám. – A számhoz kaptam a kezem, és istenem, próbáltam visszatartani, de a nevetés kiszökött az ujjaimon keresztül. – Te persze nevetsz, de abuela soha többé nem sütött nekem semmit. – Megrázta a fejét. – Másnap hozzám vágott egy kötényt, leült egy székre, és addig dirigált nekem a konyhában, amíg meg nem sütöttem az első tortámat.

Végül kijózanodtam.

– Hát, legalább tanultál valami újat. – Lucas egy pillanatig elgondolkodva nézett rám, majd öblös, harsány nevetés robbant ki belőle. Annyira feldobott a tudat, hogy én váltottam ki belőle ezt a boldog hangot, hogy nem is hangzott keserűen, amikor hozzátettem: – És biztos vagyok benne, hogy Lorena is örült, amikor megkapta a Lucas-féle tortáját.

Legyintett.

– Ó, kétlem, hogy valaha is sütöttem volna neki.

– Hogyhogy? Nem fogadott vissza?

– De, visszafogadott. Végül – mondta, és közelebb lépett, majd lehajolt, amíg az arca az enyémhez nem ért. – De én nem húzok kötényt akárki kedvéért.

Elfordítottam a fejem, és ahogy belenéztem abba a csokibarna szempárba, melegség terült szét a mellkasomban, kitöltve a bordáim minden zugát, átmelengetve a bensőmet.

– Nem? – kérdeztem, és éreztem, hogy a légzésem szaggatottá és felszínessé válik. De nekem igen, az én kedvemért megtetted, akartam hozzátenni.

Lucas nem válaszolt. Csak annyit mondott:

– Most pedig ne zavarj tovább, és foglalkozz, amivel kell, Rosie. Már túl vagyunk két kínos sztorin, és még mindig nincs zenénk.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Lucas

Nem filmzene ez is? – kérdeztem a boltból hazafelé menet.

Rosie felhorkant, és a kezében tartott lemezt bámulta.

– Úgy valahogy, de ez más.

– Más. – Kikaptam a kezéből, hogy megvizsgáljam a borítót. – A Dancing Queen az ABBA-tól, a kislemez. – Megfordítottam az albumot. – Nem túl… „csajszis” egy randihoz?

– Kísérleti randihoz – motyogta. – És vagy ez, vagy az Ice Ice Baby Vanilla Ice-tól, a hiphopklasszikus. – Záráskor a tulaj gyakorlatilag kitessékelt minket az üzletből. És nem hazudok, valamelyest megkönnyebbültem, hogy nem Vanilla Ice-t választotta. Semmi bajom vele, sem az ABBA-val, ha már itt tartunk, csak amikor megkértem, hogy válasszon nekünk zenét, igazán nem a hiphopra gondoltam. Szkeptikus pillantást vetett rám, és folytatta: – Nem láttad a Mamma Miá!-t? Ez a dal volt Meryl Streep nagy pillanata. Ez tartja össze az egész filmet. Egyszer olvastam egy cikket arról, hogy valójában egy szomorú szám, és nagyon jó érveket fogalmazott meg, de… de nem is tudom… engem mindig is felvidított. Ez nem csupán egy dal, amire táncolni lehet.

Megelégedtem ezzel a beismeréssel. Sőt, a tudat, hogy olyan dalt választott, ami jelent neki valamit, nem csupán elégedettséggel töltött el.

– Szóval te is egy olyan vagy, mi?

Összeszűkítette a szemét, nehéz volt nem mosolyogni rajta.

– Egy milyen?

– Egy olyan Mamma Mia!-mániás mama.

Rosie őszinte felháborodással fordult felém.

– Ez egy musical és egyben romantikus remekmű. – Elvette tőlem a lemezt. – Mit nem lehet szeretni abban, ha több szerelmi szál egyetlen tökéletes musicalben fut össze? Semmit. Mert ezt szó szerint képtelenség nem szeretni.

– Oké, oké. – Megadóan felemeltem a kezem. – Nem éppen ideális ahhoz, ami most következik, de hát csak bele kell törődnünk. – Röpke pillantást vetett rám, és láttam a szemében felvillanó kérdést. – Kérdezz nyugodtan, Rosie. – Elmosolyodtam, és újra a járdát néztem, titkon örültem, hogy kezdem kiismerni. – Sose tartsd magadban a véleményed, ha velem vagy!

Két kézzel a magasba emelte a lemezt.

– Mi következik, és miért nem ideális hozzá – meglengette az arca előtt – ez a fantasztikus, kimagasló, korát megelőző zenei remekmű?

Ma már másodjára vagy harmadjára buggyant ki belőlem az önfeledt hahota.

Rosie leeresztette az albumot, és egy apró ránc jelent meg a homlokán.

– Mi olyan vicces?

Nem volt abban semmi vicces, hogy mennyire szeretem, amiért így meg tud nevettetni, és ennyire értetlenül áll a dolog előtt.

– Nem is sejted – válaszoltam egyszerűen, miközben a távolban megpillantottam Lina épületét. – És hamarosan megtudod, hogy mi következik.

Felgyorsítottam a lépteimet, és amikor észrevettem, hogy nem tartja velem a lépést, hátralestem a vállam fölött.

Rosie lecövekelt a járdán, és összevont szemöldökkel nézett utánam, két, formás láb abban a cipőben, amire kicsit nehezemre esett nem figyelni, és a zöldebbnél is zöldebb szempár, amit kiemelt a bőrdzseki színe.

– Nem is tudom, mit gondoljak a meglepetésekről – dünnyögte, ám az arckifejezése másról árulkodott. Kíváncsi volt. Izgatott. Láttam rajta. – Nem tudnád egyszerűen elárulni?

– Nem. – Rávillantottam egy mosolyt, és elfordultam tőle. – Az én randim, az én szabályaim.

– Giccses és zsarnoki – motyogta a hátam mögött. – Hát, nem hittem, hogy ez lehetséges.

Újabb nevetés tört ki belőlem, de valami más követte. Valami, ami a figyelmemet követelte. Mindenesetre megráztam a fejem, és azt mondtam:

– Hallottam ám!

Amikor odaértünk Lina épületéhez, megállítottam Rosie-t, és Adele lakása felé vettem az irányt. Bekopogtam Lina szomszédjához, és mielőtt elkaphattam volna Rosie kérdő pillantását, az idős hölgy már ki is dugta a fejét.

– Ó, már itt is vagy! – Adele görbe mosollyal nézett rám, mielőtt félreállt, hogy beengedjen a lakásba. – Kíváncsi voltam, mikor jössz érte. Ott van, ahol hagytad.

– Köszönöm, hermosa – mondtam Adele-nek, amíg besurrantam, és felkaptam a dobozt, amit néhány órával korábban hagytam nála. Miután kiderült, hogy ez a Mateo, akivel olykor összetévesztett, maga is spanyol volt, ügyeltem arra, hogy spanyolul mondjak néhány szót, valahányszor találkoztunk, vagy ha átmentem, hogy megnézzem, mi van vele. – Eres la mejor. – Tényleg ő volt a legjobb. – Érezzétek jól magatokat a lányoddal később, oké?

Adele arca felragyogott, amikor válaszolt:

– Úgy lesz. – Rosie-ra pillantott, és hozzátette: – Ti is érezzétek jól magatokat, te csirkefogó.

Kuncogva visszamentem a döbbent Rosie-hoz, aki döbbenten pislogott.

– Kinyitnád, kérlek, az ajtót?

Rosie egy hosszú pillanatig csak bámult rám, amíg a karomban tartottam a súlyos kartondobozt, mielőtt megmozdult.

– Igen! Hogyne, igen. Nyitom.

Követtem a lakásba, és a bal lábammal becsuktam magam mögött az ajtót. Ám szinte azonnal kiderült, hogy ez rossz ötlet volt, amikor a jobb térdem berogyott alattam.

– Lucas! – kiáltott fel Rosie, és odaszaladt mellém. – Jesszusom!

Összerezzentem, majd gyorsan visszanyertem az egyensúlyomat, és megpróbáltam semmiségnek beállítani a dolgot, Rosie azonban már a doboz másik oldalát fogta.

Nem volt értelme bármit is letagadni, így csak megismételtem, amit az első esténken mondtam:

– Szép fogás, Rosie. – Balra biccentettem, és hozzátettem: – Tegyük oda, a tévéállvány mellé! Azt hiszem, van ott egy szabad konnektor.

Odacipeltük együtt, és letettük a padlóra.

Rosie hátrált egy lépést, de nem ment túl messzire.

Elragadtatott érdeklődéssel nézte, ahogy kinyitom a dobozt, és kiveszem belőle a tárgyat, amelyet korábban Adele-nél rejtettem el, nehogy Rosie rájöjjön a turpisságra.

– Ó! – mondta halkan. – Ó!

Felnéztem rá, és láttam, ahogy a szája formás, apró O-t formál.

– Kicsit ütött-kopott – ismertem el egy pillanattal később. – Viszont a hölgy, aki eladta nekem, megesküdött, hogy működik.

– Te vetted? – kérdezte. – A… kísérletünkhöz?

– Természetesen. – Bedugtam a régi lemezjátszót a konnektorba, felálltam, és hátraléptem, hogy megcsodáljam a szerzeményemet. – A sors akarta így, de tényleg. Épp sétálgattam, amikor belebotlottam ebbe a nőbe, aki egy csomó cuccot árult a pincéjéből, ott a küszöbön. Odaadta néhány dollárért és egy szívességért.

– Miféle szívességért?

Felkaptam az ABBA-lemezt a dohányzóasztalról, ahol Rosie hagyta, amíg elcipeltük a dobozt.

– Segítettem neki kihozni egy komódot. – A nő azt persze elfelejtette megemlíteni, hogy legalább egy tonnát nyom az a komód.

Rosie különös kis hangot hallatott.

– Bementél egy idegen házába? Csak mert szívességet kért tőled?

Megvontam a vállam, és letérdeltem a lejátszó elé.

– Valójában csak a pincéjébe mentem.

Erre felhördült.

– Lucas! Ezt nem szabad… Ilyet nem csinálhatsz!

Feltettem a bakelitlemezt.

– Miért ne? Megkért, hogy segítsek. És cserébe kaptam egy lemezjátszót.

– De mi van, ha… mi van, ha csak be akart csalogatni magához? Hogy baltával meggyilkoljon… Vagy hogy eladja a szerveidet. Ez New York, Lucas. Az eszelősök népsűrűsége ehhez itt túl magas. Főleg, ha pince is van a dologban.

– Elbűvölő – jegyeztem meg, mire csak pislogott. – Pedig valóban elbűvölő volt, ahogy felhúzta magát azon, hogy megölhetnek. – Rendben, Rosalyn Graham. – Közelebb léptem, ő pedig felnézett rám. – Le a cipőt!

– Tessék? – csodálkozott. – De miért?

– Mert nem táncolhatsz abban a szexi tűsarkúban anélkül, hogy ne zavarnánk a lenti szomszédokat.

Úgy elkerekedett a szeme, mintha valami őrültséget mondtam volna.

– Tánc… táncolunk?

Lehúztam a cipőmet.

– Hát persze. – Újra letérdeltem, és elbabráltam néhány beállítással a lejátszón. – Megmondtam, hogy a zenénket választod ki. És erre való a zene. Hogy táncoljanak rá. – Rosie úgy meredt rám, mintha arra kértem volna, hogy növesszen szárnyakat, és repüljön. Oldalra billentettem a fejem. – Segítsek levenni? – ajánlottam fel. – Segíthetek, ha tényleg erre van szükséged. – És hogy őszinte legyek, szívesen meg is tettem volna. Amióta felvette azt a cipőt, szép fokozatosan az őrületbe kergetett.

Néhányat tátogott, de nem jött ki hang a száján.

Csak akkor ocsúdott fel, amikor elindultam felé. Néhány másodperc múlva a kék tűsarkú már a háta mögött hevert a padlón, a lábujjai kikukucskáltak a farmer szegélye alól. És micsoda farmer volt az! Nem hazudtam, amikor azt mondtam, hogy nekem is ez a kedvencem. Határozottan imádtam, ahogy a testére simul…

Lucas! – figyelmeztettem magam. Koncentrálj!

Megnyomtam a Play gombot a lemezjátszón. A Dancing Queen nyitóakkordjai betöltötték a lakást.

Elforgattam a fejem jobbra, majd balra. Azután mélyen a szemébe néztem, és elkezdtem ropni.

Lehet, hogy nem pont az én dalom volt – egyáltalán nem számítottam rá, hogy ilyesmire kell táncolnunk –, de ritmusérzékem legalább volt. Abuela tett róla, amikor még gyerek voltam, ha az alkalom úgy kívánta. Így aztán fokozatosan hozzáadtam a karomat a mozdulataimhoz, aztán a csípőmet, és végül, hogy kicsikarjak belőle valamilyen reakciót, akármilyet, megpördültem a tengelyem körül.

Rosie-nak tátva maradt a szája.

– Kicsit ledöbbentél, Rosie – incselkedtem anélkül, hogy félbeszakítottam volna a szólóelőadást. – Ilyen meglepő, hogy táncolni látsz? – Rendben, nem csak ritmusérzékem van. Táncolni is tudok. A rózsaszín pír szétterjedt az arcán, azonban megrándult a szája széle. Visszafojtottam a mosolyomat, és megtettem az egyetlen dolgot, amit tehettem. Nagyon lassan elindultam felé, minden lépésemet a dal üteméhez igazítottam, és ügyeltem, hogy ne szakítsam meg a szemkontaktust. – Rajta, Rosie – mondtam neki, majd kicsit hangosabban hozzátettem: – Te is tudsz táncolni. – Jobbra-balra ringattam a csípőmet. – És jive-olni is. –Amikor alig fél méterre voltam tőle, már teli torokból énekeltem a dalt, és vadul lóbáltam a karomat, meg rángattam a vállamat. Halk horkantás szabadult ki a száján. Mindjárt, gondoltam. Már a lábam sem fájt annyira. Folytattam a közeledést. – Nem vagyok elég jó dancing queen? – kérdeztem sokkal, de sokkal közelebbről. – Nem vagyok tizenhét, de azért fiatal és édes, nem gondolod? – Apró mosolyra húzódott a szája. És ez persze csak tovább szította a vágyam, hogy még többet csikarjak ki belőle. Hogy még többet adjon. – Oké, ebből elég. Gyere ide! – szóltam, és megragadtam a kezét, majd megforgattam.

Rosie felsikoltott, élesen és hangosan, egy másodperccel később pedig kitört belőle a hahota.

Megvan!

Mert ott volt: a nevetés, amire annyira vágytam.

Még egyszer megpörgettem, lassan mozogni kezdett a teste a dal ritmusára. És amikor újra felém fordult, az arcán széles mosollyal, nem volt más választásom, mint viszonozni.

Elkezdődött a refrén, mintha megkoreografáltuk volna, és torkunk szakadtából üvöltöttük a dalszöveget.

Rosie végtagjai elernyedtek, lecsukódott a szeme, és feloldódott a hetvenes évek slágerében. Megfogtam a kezét, és néztem, miközben úgy énekelt, mintha a világon senki sem hallaná, olyan hangerővel, hogy még a bömbölő zenét is túlkiabálta. És atyaég, milyen hamisan csinálta! A legnagyobb jóindulattal is csak kornyikálásnak lehetett nevezni.

Nem mintha ez megakadályozott volna abban, hogy a másik kezét is megfogjam, és újra megpörgessem. Csak pörögtünk és forogtunk, trilláztunk és kacagtunk, s talán túlzásba is vittük, mert az utolsó piruettnél Rosie elvesztette az egyensúlyát, és egyenesen a mellkasomba csapódott.

Ahogy egymásnak ütköztünk, elkaptam a derekát. Összeakadt a tekintetünk, egy ritmusra pihegtünk, és egymást bámultuk. Körbelengett minket a legédesebb barackillat, mélyet szippantottam belőle.

Tehetetlenül járt az ádámcsutkám, amikor észrevettem, hogy a melle a mellkasomhoz préselődik, és minden egyes heves lélegzetvétellel erősebben. Az egyik lábam beszorult a lábai közé, és valahogy ösztönösen közelebb húztam magamhoz. Szorosabban öleltem. A csípőnk összeért, amikor a lábaink még jobban egymásba gabalyodtak.

Elakadt a lélegzete, és amikor remegve, szaggatottan felsóhajtott, szíven talált a felismerés. Megszilárdult bennem egy új érzés.

Széttártam az ujjaimat a derekán. Azután…

A lemez csikorgott, majd hirtelen megállt.

– Lucas – lihegte Rosie.

Mozdulatlanul tartottam, magamhoz húzva, hogy adjak magamnak még néhány másodpercet a… gondolkodásra. Gondolkodnom kellett.

– Igen?

– A zene – tette hozzá halkan, kifulladva. – Megállt.

– Aha.

– Ez a…

Egy különös zaj elhallgattatta.

Rosie átkukucskált a vállam fölött, a hang irányába.

– Lucas – suttogta hangosan. Kinyitottam a számat, de egyre erősödött a hang, és a torkomon akadt a szó. – Mi ez? – kérdezte a furcsa, kaparászó zajra célozva. – Mi a fene ez?

Pokoli jó kérdés volt.

Megpördültünk, már nem csak a tánc miatt szorítottam magamhoz.

A kaparászás folytatódott, egyre hangosabb lett, én óvatosan közeledtem a hang irányába.

– Pero qué cojones… – Kicsúszott a számon a spanyol káromkodás, ahogy a nyakamat nyújtogattam.

– Jaj, ne! – suttogta Rosie hangosan. – Lina is mindig ezt mondja, ha valami gebasz van. – Odébb merészkedtünk. – Nem tetszik ez nekem, Lucas. Mit akarsz…

– Csitt! – szóltam rá halkan. – Azt hiszem, van valami a lemezjátszó mögött. – Cincogásszerű hang jött a doboz felől, és éppen időben néztem le, hogy… Mierda. – Oké – mondtam, direkt lágy hangon. – Szeretném, ha megőriznéd a nyugalmadat, Ro.

Mert ha ez az, aminek gondolom, és történetesen Rosie fél a…

Belesajdult a dobhártyám a fülsértő sikolyba.

Szóval tényleg fél tőlük.

– Lucas! – visított fel Rosie, és felugrott a padlóról, majd úgy kapaszkodott fel rajtam, mintha csak a rúdmászást gyakorolná tesiórán. – Egy patkány! Ez egy patkány! – Rátenyerelt az arcomra, a másik kezével a vállamba csimpaszkodott, közben beletérdelt az egyik hónaljamba. – Ne, ne, ne, ne! Kérlek, mondd, hogy ez nem egy patkány!

Átkaroltam a derekát, és megigazítottam magamon úgy, hogy összezárhassa a lábát a csípőm körül.

– Nem mondok én neked semmit.

– Mi a fenéért nem?!

Kuncogva megfogtam a combját, és megfordultam vele, hogy a másik irányba nézzen.

– Mert egy bazi nagy patkány van a lakásban, és nem fogok hazudni neked, Ro. Soha többé. – Újabb sikoly. Megpördültem, és igyekeztem mindent megtenni, hogy átvigyem a garzon másik oldalára, miközben a karjaimban vergődött, és nem hagyott más választást, mint hogy az egyik tenyeremet a hetyke és gömbölyded fenekére tegyem, pedig megfogadtam, hogy gondolni sem fogok rá. – Hé, Ro! – Elfojtottam egy nyögést, amikor egyenesen az ágyékomhoz dörgölte magát. – Most biztonságba helyezlek, oké? De könnyebb lenne, ha nem mocorognál annyit. Kérlek.

A jelek szerint ez véget vetett a vonaglásnak, mert mozdulatlanná dermedt a karjaimban.

– Jaj, istenem, borzasztóan sajnálom, Lucas. – Megpróbált kiugrani a karjaimból, csak nem hagytam. – Túl nehéz vagyok? Olyan bunkón viselkedem… Hadd…

– Maradj, ahol vagy! – szóltam rá, és az utolsó lépéseket már enyhén bicegve tettem meg, mielőtt rendkívül óvatosan ráültettem a pultra. – Semmi baj.

– De van! – Fájdalmas grimaszba torzult az arca a bűntudattól. – Nem lett volna szabad így rád ugranom.

Pedig nem bántam, hogy ezt csinálta. Rá se rántottam a sajgó fájdalomra, amely az elgyengült izmaimba mart Rosie testsúlya alatt. Vagy arra, ami néhány óra múlva, a tánc után vár rám. Hogy őszinte legyek, elegem volt már abból, hogy ezekkel kelljen törődnöm. Elegem volt abból, hogy nem tehettem azt, amit akartam, e miatt a nyavalyás sérülés miatt.

Nagyot nyeltem, és csak azt mondtam, amit tudtam:

– Emiatt ne aggódj. Én sem aggódom.

Bólintott, és ismét megdöbbentett azzal, hogy nem erőltette. Nem faggatózott. Csak halkabban hozzátette:

– Rettegek a rágcsálóktól. – Mindkét lábát felhúzta, és meztelen talpát a pultra tette. – És most nem tudok nem arra gondolni, hogy… – megremegett – az az izé lerágja a lábujjaimat.

Színtiszta undor terült szét az arcán, amivel megmosolyogtatott.

– Nem fogja lerágni a lábujjaidat.

– De igen! – sziszegte.

– Mármint, persze, megtehetné. De már elég magasan vagy. Ott nem ér el téged.

Rosie felnyögött.

– Ettől nem lesz jobb. Ezek után rémálmaim lesznek, Lucas. Égve kell hagynunk a lámpát, és lehet, hogy fel kell ébresztenem téged, hogy vizet hozz nekem az éjjeliszekrényemre, mert félek, hogy ha a padlóra lépek, valami megharapja a lábam. Ezzel csak a saját sírodat ásod, de tényleg.

Felsóhajtottam, ám inkább a látszat kedvéért.

– Ha erre van szükséged, szívesen megteszem. Én már csak ilyen vagyok. Jó szobatárs, és még jobb barát. – Rosie lebiggyesztette az ajkát, és halkan motyogott valamit. – Most pedig nyughass, oké? – szóltam rá, mielőtt megint elvesztette volna a fejét. Visszamentem a lemezjátszóhoz, megtaláltam a hívatlan vendégünket, és némi erőfeszítés árán sikerült sarokba szorítanom, majd visszadugni az üres dobozba, amelyben egy magazin hevert.

A művelet végén aztán felkaptam a dobozt – a patkánnyal együtt –, és elindultam visszafelé Rosie-hoz.

Ő felemelte a kezét, és megállított.

– Egy lépést se tovább azzal az izével odabent, barátocskám!

– Barátocskám? Komolyan? – kérdeztem színlelt felháborodással. – Miért nem inkább „Ó, Lucas, én szexi és ügyes lovagom fehér paripán”? Na, ez a becenév sokkal jobban illik hozzám, el tudnám fogadni.

Fenyegető pillantást vetett felém.

Mielőtt bármit mondhattam volna, kopogtak az ajtón.

– Jaj istenem! – suttogta Rosie. – Mi van, ha jött még egy?

– Nos – kezdtem, és a bejárat felé indultam –, akkor remélem, hozott valami harapnivalót.

Rosie-t a pulton hagytam, hadd füstölögjön, és a dobozzal a hónom alatt kinyitottam az ajtót. Egy olyan arc nézett vissza rám a küszöbről, amelynek a vonásai egy idősebb ismerősünkre emlékeztettek.

– Helló! – szólt a barna hajú nő, akinek olyan merész frizurája volt, amit már többször is láttam errefelé. – Alexia vagyok, Adele lánya. Remélem, nem… – Torkán akadt a szó, amikor a hátam mögé pillantott. – Remélem, nem zavartam meg valamit.

– Á, dehogy! Ne izgulj – legyintettem könnyed mosollyal. – Csak imád odafent lenni. Nem igaz, Ro?

Rosie néhány másodpercig nem válaszolt.

– De igen – szólt végül. – Így igaz. Imádok a bútorokra mászni. Ez a kedvenc hobbim.

Felnevettem, majd Alexiához fordultam.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek. – Kinyújtottam a szabad kezem. – Lucas vagyok. A bájos hölgy a pulton pedig Rosie.

– Örülök, hogy megismerhetlek… mindkettőtöket – mondta Alexia, miközben kezet rázott velem. – Csak be akartam nézni, hogy bemutatkozzam, és megköszönjem, hogy vigyáztál az anyámra. Vagy a feleségem, vagy én minden este meglátogatjuk, és isten a tudója, milyen szorgalmasan keresünk neki teljes munkaidős gondozót, de nem könnyű… – Egy pillanatra mintha elérzékenyült volna, végül nem fejezte be a mondatot. – Na mindegy, szóval olyan jó vagy hozzá, és tényleg nem a te dolgod volt, hogy megnézd, mi van vele, úgyhogy nagyra értékelem. El sem hinnéd, mennyire.

Megráztam a fejemet.

– Ugyan, semmiség. – Komolyan gondoltam. Tényleg semmiség volt.

– Nekem nem az. – Alexia megpaskolta a karomat. – Utoljára azután beszélt így apáról, hogy meghalt.

Apa.

Szóval ez a Mateo valóban Adele férje volt, ahogy sejtettem.

Alexia hosszan nézett engem, mély érzelmek csillantak a szemében. Gyász. Világos volt, mint a nap.

– Istenem, tényleg nagyon hasonlítasz a régi fényképeire. Argentin volt, mi papá.

Ehhez nem tudtam hozzáfűzni semmit, ezért inkább hallgattam.

– Szóval… – Alexia megköszörülte a torkát – nem is tartalak fel tovább… – sejtelmes mosoly váltotta fel az addigi szomorúságot – bármit is csináltok ti ketten, ami határozottan jó mókának tűnik.

Bólintottam, megkönnyebbülve, hogy nem kérdezett rá a hónom alatt lévő dobozra.

– Még találkozunk, Alexia.

– Igen. Gondolom, találkozunk, Lucas. – Bekukucskált a hátam mögé. – Szia, Rosie!

– Szia! – kiáltott ki Ro. – Én is örültem!

Miután Alexia elment, hátranéztem a vállam felett. Rosie ugyanott kuporgott, ahol hagytam, bár az arckifejezése megváltozott.

– Te meglátogattad Adele-t? Mindennap?

– Persze.

– Te… – kezdte, az arcomat fürkészte, és megcsillant valami a szemében. – Ó, a francba!

Ezt nem értettem, de a kis barátunk mocorogni kezdett a dobozban, és ismét magára vonta a figyelmünket. – Gondolom, errefelé tilos mindenféle cuccokat összeszedni az utcáról.

Rosie-nak megrándult a szája széle.

– És valószínűleg a pincéktől is távol tartanám magam.

– Rendben. – Felsóhajtottam. – Rendben, kiviszem a kis barátunkat az utcára vagy… egy parkba? – A homlokomat ráncoltam. – Tudod, mit, majd ráguglizok, hogy mit csináljak vele. Csak gyere le onnan, miután becsuktam az ajtót, oké? Biztonságban vagy.

Mert betolakodó rágcsáló ide vagy oda, ennyit megígértem Rosie-nak.

És álmomban sem felejtettem volna el.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Rosie

Olly felültetett minket. Megint.

Azok után, hogy megígérte, hogy itt lesz, és együtt kifestjük apa műhelyét, aki a segítségünket kérte.

Az volt a legrosszabb az egészben, amikor rájöttem, hogy apának nincs is szüksége segítségre. A tény, hogy ott álltam mögötte, kezemben a szappanosflakonnal, miközben ő végezte el az összes munkát, elegendő bizonyíték volt erre. Csak azért hívott, hogy idecsaljon minket. Hogy legyen valami ürügye arra, hogy láthassa a gyerekeit. Hogy láthassa Ollyt.

Istenem, legszívesebben addig ráztam volna a kisöcsémet, amíg észhez nem tér. Mi a fene ütött bele?

– Biztos, hogy ez jó ötlet? – kérdeztem apától, és közelebb léptem, hogy jobban lássam az arcát. – Hogy van a csípőd, apa? Tarthatnánk egy kis szünetet, és ehetnénk valamit.

– Jól vagyok, Bogyó – legyintett.

Már megint ez a „jól vagyok” mantra.

Kikaptam a kezéből a szivacsot, és lecövekeltem mellette, hogy kénytelen legyen a szemembe nézni. És amikor végül vonakodva megtette, az arckifejezése megerősítette, hogy valójában egyáltalán nincs jól.

– Hazudós.

Apa felnevetett, én pedig gyorsan megcsókoltam a homlokát, még mielőtt kedvem támadna őt is megrázni, mint Ollyt.

– Csak aggódom egy kicsit, ez minden – ismerte be végül egy sóhaj kíséretében. – Hallottál már az öcséd felől? Ugye eljön?

– Ööö… aha. – A szivaccsal babráltam, hogy ne lássa az arcomat. – Megnézem, hátha megpróbált hívni. Biztos csak késik.

Apa visszavette a szivacsot.

– Majd én befejezem, amíg felhívod. Úgyis már csak néhány folt hiányzik.

– Néhány? – motyogtam, miközben elfordultam, hogy kihalásszam a táskámból a telefonomat.

Se egy SMS, se egy nem fogadott hívás, semmi.

Megint írtam neki egy SMS-t.

Rosie: Hol vagy már, Olly? Apánál vagyok, már este hat óra van. Megígérted, hogy eljössz.

Aztán kitaláltam neki egy kifogást apánál, annál az embernél, aki foggal-körömmel küzdött azért, hogy eltartson minket, s közben minden egyes nap kimutatta, mennyire szeret, még akkor is, ha annyit dolgozott, hogy alig volt otthon.

– Lehet, hogy már a vonaton van, és nincs térerő? – magyaráztam, abban bízva, hogy apa beveszi a hazugságot. – Hamarosan újra megpróbálom.

Apa felsóhajtott. Halk hang volt, a legtöbb ember meg sem hallotta volna, én azonban jól ismertem. Ez volt az ő Olly-sóhaja. Mert apa önmagát hibáztatta azért, ami az öcsém körül zajlott.

Én is így voltam ezzel.

Épp meg akartam nyugtatni, amikor felcsendült mögöttünk egy női hang.

– Hogy van az én kedvenc szomszédom?

Megfordultam, és megpillantottam egy őszülő asszonyt, magas kontyba fogott hajjal, a szeme melegen és derűsen csillogott.

– Á, Nora! Hát itt vagy! – felelte apa, és felderült az arca. – Remélem, nem voltunk túl hangosak itt, a bútortologatással. Vége a könyvklubodnak? Hoztál egy kis kóstolót abból a mennyei Red Velvet tortádból?

Könyvklub? Mennyei Red Velvet torta?

Apa halkabban hozzátette:

– Egész nap másra sem tudtam gondolni.

Nagyokat pislogtam. Uramisten, mi folyik itt?

Nora elővett egy szatyrot a háta mögül.

– Ezt örömmel hallom. – Elmosolyodott, majd felém fordult. – Nem is tudtam, hogy társaságod van, Joseph. Ő a lányod?

– Mondtam, hogy szólíts nyugodtan Joe-nak – javította ki apa egy kacsintással. Egy kacsintással, amit nem tudtam elhinni. – És igen, ő az. Rosie mérnök. Egy menő manhattani vállalatnál dolgozik, emlékszel, tegnap meséltem neked róla.

Apa szavai hallatán belém hasított a bűntudat.

– Én lennék. – Nagyot nyeltem. – Szia, Nora, örülök, hogy megismerhetlek.

Az asszony rám mosolygott a szatyor fölött.

– Apád rettenetesen büszke rád, édesem. Rengeteget mesélt a jól megérdemelt előléptetésedről. – Éreztem, ahogy kifut a vér az arcomból, de azért bólintottam. Nora az apámra pillantott. – Ugyanolyan gyönyörű zöld szeme van, mint neked, Joseph. – Felkacagott. – De azért remélem, nem olyan csökönyös, mint te. Ezeket a géneket nem akarod továbbadni.

– Joe – javította ki apa. És felém se fordult, amikor hozzátette: – Hallod ezt, Rosie? Gyönyörű a szemed.

Apa arcát fürkésztem, majd Noráét. Mindkettőnek fülig ért a szája. Apa Norára mosolygott, Nora pedig a szatyorra, amelyben az a mennyei Red Velvet torta lapult, amire apa egész nap gondolt.

Zümmögött a kezemben a telefon, elvonva a figyelmemet az orrom előtt zajló flörtfesztiválról.

Lucas: Hogy áll a projekt odahaza? Apád csípője nem rakoncátlankodik?

Az ajkamba haraptam, nehogy rámosolyogjak a képernyőre. A nevére. A szavaira.

És csak úgy, bevillant az első és eddigi egyetlen kísérleti randink emléke, és a lélegzetem is elakadt.

Bolondos, vicces, édes és giccses volt, a lehető legjobb értelemben. Bármennyit cukkoltam is Lucast, az igazság az volt, hogy imádtam a giccses dolgokat, ő pedig minden várakozásomat felülmúlta a kísérlettel kapcsolatban. Minden egyes dolog a randin – minden egyes dolog Lucas személyiségében – egy romantikus író valóra vált álma volt. Minden nő valóra vált álma. Még attól sem borsózott a hátam többé, ha a patkányra gondoltam. Ehelyett arra emlékeztetett, ahogy Lucas csípője köré fontam a lábaimat, amíg biztonságba helyezett. Kemény és meleg testére az enyém alatt. A barna szempárban izzó figyelemre, amellyel felém fordult, amikor táncoltunk.

Az egész a kutatás nevében történt. Kísérleti flörtölés. Kísérleti tánc. Kísérleti… udvarlás.

A mostani viszont nem az volt. Lucas figyelmessége apa iránt és irántam – szobatársként és barátként, randipartnerként – nem csupán kísérleti jellegű volt. Hanem őszinte. És ezt… nehéz volt figyelmen kívül hagyni.

Rosie: Jól van. A szomszédjával flörtöl. Az orrom előtt, most mondd meg!

Lucas: 😁 Hajrá, Mr. Graham!

Rosie: Ne bátorítsd az ilyen viselkedést!

Lucas: Miért ne? Egy kis flört jót tesz a léleknek.

Rosie: Mert az apámról van szó. 😬 És épp csak a nyáluk nem csorog.

Lucas: Attól még megérdemel egy kis nyalánkságot, tudod.

Rosie: PFUJ, LUCAS, NE MÁR!

Lucas: Jó, 😊 de te romantikus író vagy. Pont neked kéne bátorítanod. Talán még tippeket is adhatnál neki.

Lucas: Szerinted hol tartanak a flörtölésben? Szerinted volt már egy kis etyepetye?

Miféle etyepetye? Uramatyám!

Rosie: Oké, pletykafészek, hadd állítsalak le itt és most.

Rosie: Az én oldalamon kéne állnod.

Lucas: Én mindig a te oldaladon állok.

Néhány másodpercig magányosan árválkodtak a képernyőn a szavai, amíg bámultam őket, és nem igazán tudtam, mi az, ami miatt kiugrottak a beszélgetésből.

Újra megjelent a gépelést jelző három pontocska.

Lucas: Békén hagylak, csak tudni akartam, hogy mi újság apukáddal. És veled.

Lucas: #TeamRosie

Lucas: XOXO, tudod, hogy szeretsz.

Lucas: És mielőtt megkérdeznéd… Van egy nővérem, Ro. Láttam A pletykafészket.

A francba. Az isten verje meg.

Miért kell ilyen… rendesnek és viccesnek és… és… ennyire Lucasnak lennie?

Rosie: Ez kedves tőled, Lucas. Tényleg nem a te dolgod, hogy gondoskodj rólunk.

Eltelt néhány másodperc, és amikor már azt hittem, hogy nem kapok több üzenetet, újabb buborék jelent meg a képernyőmön.

Lucas: Még egy utolsó kérdés: apudnál fogsz enni, vagy bekészítsem a vacsorát a sütőbe?

Az a melengető érzés a szívemben, amit oly gyakran tapasztaltam, ha Lucas a közelemben volt, teljes erővel tért vissza. Intenzívebb lett, és egyre csak fokozódott. Mintha maradni akart volna. Lucas olyan hihetetlenül édes volt, és valószínűleg fogalma sem volt róla.

Ami egyszerre volt átok és áldás. Mert…

– Rosie.

Felpillantottam a telefonról, apám kíváncsi szemébe.

– Bocs, mondtál valamit?

– Kinek SMS-ezel?

A kérdés visszarepített az időben, amikor tizenhat éves voltam, és kifaggatott, hogy van-e olyan fiú, aki tetszik nekem. „Ne feledd, olyan fiút válassz, aki telepalántázza neked a kertet, nem csak egy virágot hoz, Bogyó.”

– Ó! – feleltem olyan lazán, amennyire tudtam. – Csak egy barátomnak.

– Elég sokat vigyorogtál ennek a „csak egy barátodnak” az üzenetére.

– Megnevettetett valamivel. – Lezártam a telefonomat, és visszatettem a táskámba. – Jó a humora.

– Tényleg? – mosolyodott el apa sejtelmesen. – Mi volt a vicc?

A szemem sarkából láttam, ahogy Nora egy biccentéssel kisurran a helyiségből. Kihasználtam a távozását.

– Feleannyira sem volt olyan vicces, mint téged Norával látni. – Apámra szegeztem a mutatóujjamat. – Látom, nem vesztegeted az idődet.

Felnevetett azzal az öblös, önfeledt nevetésével, aminek imádtam a hangját. Az már kevésbé tetszett, hogy hirtelen elhalt a nevetése, amikor az órájára pillantott.

– Akkor azt hiszem, az öcséd nem jön – sóhajtott fel.

Megfordult a fejemben, hogy kitalálok neki egy új kifogást, de már eljutottunk arra a pontra, hogy nem maradt mit mondani.

– Nagyon úgy tűnik, apa.

– Na igen. – Bólintott. – Fejezzük be, hogy elérd a korai vonatot hazafelé, Bogyó!

Néhány órával később végre leszálltam a vonatról, és elindultam kifelé a Penn állomásról. Mivel meglepően fáradtnak éreztem magam, és mivel sötét volt, és egy kicsit későre járt, úgy döntöttem, inkább leperkálok néhány extra dolcsit egy Uberre, ahelyett, hogy metróval zötyögnék haza.

Amíg a sofőrömre vártam, felfigyeltem egy férfi sziluettjére a kereszteződés túloldalán.

A fejét lehajtva, ide-oda járkált, és a kezével babrált úgy, hogy egyből felismertem.

Egy ideig még néztem, majd meglódult a lábam.

Olly?

Legalább három méterbe telt, mire megbizonyosodtam róla, hogy a kisöcsém áll a szemközti járdán. Istenem, mennyit változott, amióta nem láttam… Szélesebbnek tűnt a válla, és mintha magasabb lett volna, de határozottan ő volt az. Férfi vagy fiú, a kisöcsém. És… Mit keres itt? Valami baj történt?

Az utolsó métereken sprintelni kezdtem.

– Olly? – szólítottam meg, ő pedig azonnal felkapta a fejét. – Mit keresel… – Az utolsó lépésnél, amikor szemtől szemben álltam vele, torkomon akadt a szó. Nem csak egyvalami nem stimmelt. Semmi sem stimmelt. Mert az öcsém szeme körül monokli éktelenkedett, a szája pedig fel volt repedve. – Jézusom, Olly! – Kinyújtottam a kezem az arca felé. Végigsimítottam az ujjaimmal. Összerezzent. – Mi történt? Ki tette ezt veled?

Lehunyta a szemét, és tudtam, egyszerűen tudtam, hogy az előttem álló tizenkilenc éves fiúnak vigaszra van szüksége. Lehet, hogy legalább öt centivel magasabb nálam, és már nem az a kisfiú, aki olyan áhítattal nézett rám, mint egy hősre, amikor csokit hoztam neki, de attól még a karjaimba akartam zárni, hogy megvédjem a külvilágtól. Attól, aki ezt művelte vele.

– Jól vagyok – motyogta.

Éreztem, hogy valami elpattan bennem. Valami sötét és ellenséges.

– Esküszöm – morogtam, a hangom remegett az elfojtott dühtől –, ha a Graham család férfi tagjai nem hagyják abba ezt a „jól vagyok” baromságot mielőbb, nekem elborul az agyam.

Olly lélegzetvétele szinte felhördülésnek tűnt, és tudtam, hogy ez a káromkodásomnak szólt, de legalább sikerült valamelyest csillapítani a dühömet. Csak egy icike-picikét.

– Szerintem már elborult, Bogyó.

Felsóhajtottam, és szemügyre vettem a monokliját.

– Hogyan, Olly? Hogy történhetett ez?

– Ez egy monokli. Egyszerűen csak megtörténik.

Szép komótosan mély levegőt vettem, arra törekedtem, hogy higgadt maradjon a hangom.

– Ezért ácsorogsz idekint, az állomás előtt? Ezért nem jöttél el Phillybe?

Bólintás.

– Írtál egy SMS-t, hogy már úton vagy hazafelé. Bocsánatot akartam kérni, amiért nem mentem el.

Megsimítottam az alsó ajkán lévő vágást.

– Nagyon fáj?

Vállat vont, és éreztem a megannyi kimondatlan szót a nyelvem hegyén. A szavakat, amelyeket nem akart hallani.

– Mi a fene folyik itt, Olly?

– Fiatal vagyok, gyorsan begyógyul. – Volt képe ezt mondani. El akarta terelni a szót.

– Mivel fiatal vagy, nem kéne olyan helyzetekbe keveredned, amiktől felrepedhet a szád. Senkinek se kéne, se fiatalnak, se idősnek. – Remegni kezdtek az ujjaim, annyira tehetetlennek éreztem magam. Nem bírtam tovább. És nem tehettem semmit. Semmivel sem tudtam elérni, hogy meghallgasson. Hogy megbízzon bennem. – Élvezned kéne az életet. Szórakozni. Vagy tudom is én, mit csinálnak manapság a tizenkilenc évesek. – Megráztam a fejemet, mert eszembe jutott még valami. – Van ennek valami köze ahhoz a rejtélyes munkához a klubban?

Hátrahőkölt, ellépett a kezemtől.

– Most az egyszer bízz bennem, oké? Jól keresek. Megvagyok. Csak volt egy kis verekedés egy aprócska félreértés miatt.

Ismét kinyújtottam a kezem, de elhúzódott tőlem. Most figyeltem fel a ruháira. Szép ruhákat viselt, csupa drága holmit. Olyan márkákat, amiket még én is aligha engedhettem volna meg magamnak.

Ő is végignézett magán, és megrázta a fejét.

Üvölteni akartam, de nem tettem. Ha elkezdtem volna, valószínűleg nem bírom abbahagyni.

– Drog van a dologban? – szegeztem neki a kérdést.

Olly felkapta a fejét. Kidülledt a szeme.

– Micsoda? – Úgy hüledezett, mintha csak azt kérdeztem volna tőle, hogy aranyat kakil-e.

– Drogokat árulsz, Olly? Erről van szó?

– Jézusom, Rosie! – A döbbenet átváltott undorba, frusztrációba. – Nem árulok én semmit. Nem erről van szó, oké? Te ezt nem érted. Én egy…

Megrázta a fejét, hollófekete haja a homlokába hullt.

– Te egy mi vagy?

– Egy… táncos? – bökte ki végül, de kérdésnek hangzott. Ami végképp összezavart.

Még szkeptikusabb, még gyanakvóbb lettem.

– Abban a klubban – mondtam lassan. – És annyi pénzt keresel, hogy olyan ruhákat engedhetsz magadnak, amikből kijönne a lakbérem.

Olly vállat vont.

Jesszus, az öcsém… pénzért táncol? Csak nem sztriptízt?

A szívem eszelős iramra kapcsolt, míg én mozdulni sem bírtam.

Nemrég úgy gondoltam Lucasra a főztje miatt, mint a tészták és serpenyők Magic Mike-jára, most pedig kiderült, hogy a kisöcsém pódiumon adja elő az egészet. A való életben.

Tényleg ennyire nem bízik bennem, hogy nem tudta elmondani?

Elhatalmasodott rajtam a szomorúság, szinte beleszédültem. Kinyitottam a számat, hogy mondjak valamit, bármit, ám egy jármű vakító fényszórója megállított.

Olly a szeméhez emelte a karját, majd eleresztett egy halk káromkodást. Az autó megállt mellettünk, és letekerték az ablakot.

– Oké, szépfiú. Szállj be! – szólt ki Ollynak egy nála nem sokkal idősebb fickó a sofőrülésről.

– Olly! – próbálkoztam. – Ne menj!

Az öcsém azonban már elindult a kocsi felé.

– Annyi mindenről kell még beszélnünk…

– Rosie – vágott közbe. – Semmi baj, én hívtam a srácot. És jól vagyok. Esküszöm.

A fickó ránk vigyorgott a kocsiból, az arckifejezése láttán legalább tíz különböző riasztó szólalt meg a fejemben.

– Menjünk! – mondta Ollynak. – Fél óra múlva kezdődik a műszak. Egy rakás sminket kell majd használnunk, hogy elfedjük azt a monoklit, de Lexie-nek nem lesz probléma.

Miféle Lexie-nek?

– Imádkozz, hogy megérje a fáradságot!

Ollyra pillantottam. Dacosan összeszorította a száját.

A monokli. Egy lány miatt kapta. De…

– Szia, Rosie – mondta halkan. Majd egy gyors mozdulattal megpuszilta az arcomat, és kinyitotta a hátsó ajtót.

Egy szempillantás alatt magamra maradtam, elképedve álltam a járdán, és néztem, ahogy a kocsi hátsó lámpái távolodó, piros szempárként tekintenek vissza rám.

A sors iróniája, hogy pont ebben a pillanatban érkezett meg az Uberem.

Nem sokkal később, amikor végre beléptem a lakásba, annyira nyomasztott a találkozás Ollyval, hogy még a tátott szájjal hortyogó Lucas sem tudott megmosolyogtatni, aki a vámpírsorozatunk előtt húzta a lóbőrt. Miután gondosan betakargattam egy pokróccal, lábujjhegyen kimentem a konyhába egy pohár vízért, s megtaláltam a cetlit, amit a pulton hagyott. „Vacsi a sütőben, ha éhes lennél.” És még ez sem csalt mosolyt az arcomra. Az SMS-ére sem válaszoltam, ez sem akadályozta meg abban, hogy kettőnkre főzzön. Mert nem azt írta, hogy „maradék”, hanem azt, hogy „vacsi”. És ügyelt, hogy olyan helyre tegye a cetlit, ahol észre is veszem. Várt rám. Arra az esetre, ha éhes lennék.

Tényleg mosolyognom kellett volna. Mint a fakutya, szédülten, ahogy korábban. De épp az ellenkező hatást érte el.

A szitu a regényemmel, Lucasszal, az öcsémmel, sőt apámmal is… Totális káosz, ez volt jelenleg az életem. Hogy én mekkora képmutató voltam, amiért az igazságot követeltem, miközben én is csak titkolóztam! Egyszerűen… besokalltam.

Még mindig a cetlit szorongattam, amikor meghallottam a nevemet.

Lucas a garzon közepén állt, úgy három méterre tőlem. Egyik kezével a takarót fogta, a haja kócosan meredezett.

Mosolyt erőltettem az arcomra.

– Sajnálom, hogy felébresztettelek.

– Csak pihentettem a szememet. – Pislogott párat, mint aki próbál felébredni. Az arcomat fürkészte. – Mi a baj? Apukád…?

– Nem. Apa jól van. – Vállat vontam, és azt tettem, amihez mi, Grahamek a legjobban értünk. Elhallgattam a bajt. Magamba fojtottam. – Nincs semmi baj, Lucas.

Egy hosszú pillanatig hallgatott, és csupán nézett rám. Tudtam, hogy mit csinál. Aggódott, és azon töprengett, hogyan segíthetne. Meg valószínűleg azon, hogy megint sírva fakadok-e.

És a tény, hogy ezt csinálta, feldühített. Lucas már olyan sokat tett értem. Én pedig semmivel sem viszonoztam. Csak folyton sajnáltattam magam.

Abban a pillanatban ünnepélyesen megfogadtam, hogy tenni fogok valamit Lucas Martínért. Valamit, amivel boldoggá tehetem.

– Hé, Rosie!

Felsóhajtottam.

– Na?

Ahogy rám nézett, a tekintete erősen emlékeztetett a kísérleti randi intenzitásához, ugyanakkor más volt. Hevesebb. Gyengédebb.

– Kérsz egy ölelést? – ajánlotta fel.

Olyan rendes volt! De nem akartam még egyszer összeomlani előtte, miután annyi mindent köszönhettem neki.

– Nem, tényleg semmi baj. Jól vagyok – suttogtam.

Néhány másodpercig hallgatott. Majd azt mondta:

– És azért megölelnél mégis? Lehet, hogy nekem van rá szükségem. – Nagyot nyeltem, rám tört a késztetés, hogy a karjaiba vessem magam. Azonban nem tettem, mert pontosan tudtam, hogy mit csinál. Miattam csinálta, nem maga miatt. Lucas látta rajtam, hogy rájöttem, mert olyasmivel folytatta, aminek nem tudtam ellenállni: – Ma különösen hiányzik nekem Taco. Szóval sokat segítene egy ölelés. – Olyan mély és gyengéd volt a hangja, olyan lágy. – Kaphatok egy ölelést, Rosie?

És hiába tudtam, hogy nekem szól az ölelés – mert nyilván olyan képet vágtam, mint aki mindjárt elbőgi magát –, mégis sikerült úgy beállítania a dolgot, mintha én ajándékoznám meg valami értékessel őt, ha igent mondok. Mintha összetörném a szívét, ha megtagadnám tőle ezt az apróságot.

– Oké – hallottam a saját hangomat. Abban a szent pillanatban riasztó bizonyossággal tört rám a felismerés, hogy soha nem leszek képes Lucas szemébe nézni, és megtagadni tőle, bármit is kér. – De csak mert ennyire szükséged van rá.

Nem teketóriázott, rögtön ott termett mellettem, és átkarolt.

Ismét a mellkasába fúrtam az arcomat. Ám ezúttal elernyedtem a karjaiban. Teljesen. Megengedtem magamnak, hogy feladjam. Belélegeztem az illatát, és élveztem, hogy olyan forró és nagy és szilárd a teste. Annyi erőt merítettem belőle, amennyit csak hajlandó volt adni nekem. És elképzeltem, hogy ez, az ölelés, a teste, ő maga az én biztos menedékem. A napi betevőm. A rossz napokon, a jó napokon. Mindennap.

– Köszönöm, Rosie. – Inkább éreztem, mint hallottam, ahogy az egész mellkasa zeng a szavaktól. – Máris sokkal, de sokkal jobban érzem magam.

Átkaroltam Lucast, és felsejlett minden izom, minden csont a karjaim alatt, meleg bőrének minden rezzenése. Még a szíve dobbanása is.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Rosie

Alessandro? – csodálkoztam, amikor Lucas megállt a pizzéria előtt, mely közvetlenül Lina háztömbjének a sarkán volt. Akárcsak az első kísérleti randin, Lucasnak most is sikerült meglepnie. Korábban küldött egy SMS-t, hogy készüljek el este kilencre, a „spanyol vacsoraidőre”, ahogyan ő nevezte. A szavai alapján egy étteremre számítottam, ezért kirittyentettem magam. Félhosszú szűk szoknyát húztam könnyű, elöl betűrt pulóverrel, és fekete bőrcsizmával. Ehelyett ide jöttünk. Alessandróhoz. Lucas átterelt az út túloldalára, és megálltunk New York egyetlen olyan kajáldája előtt, amelynek kívülről tudtam az étlapját. És… zárva volt. Még a fémredőny is le volt húzva. Homlokráncolva pislogtam. – Biztos, hogy ide megyünk?

Lucas rám pillantott.

– Aha.

Oké…

– De mielőtt bemegyünk – mondta, előhúzva egy kulcsot a bomberdzsekije zsebéből –, meg akarok győződni arról, hogy rendben vagyunk. – Tudtam, hogy erre semmi szüksége, mert mindent jól szokott csinálni. Nekem ez volt a benyomásom. – Második fázis – folytatta, felidézve a tervet, amit kiagyaltam. – A második randi. Habár az emberek hajlamosak alábecsülni, a második randi az a pillanat, amikor a kíváncsiság érdeklődéssé növi ki magát. Amikor belobban a szikra, amit az első randin éreztél.

A szikra.

Elfordítottam a tekintetemet, és felkúszott a nyakamon a forróság. Képes voltam kíváncsiságról, érdeklődésről vagy szikráról beszélni, holott kezdtem sokkal többet érezni ennél. Ha Lucas és én – a kísérletünk – egy romantikus könyv hősei lennénk, oldalakkal túl lennék ezen a fázison. Ami lassan az írásomon is kezdett megmutatkozni. Már nem volt olyan üres a fejem, és a mellkasomat sem éreztem annyira szorosnak, nem fojtogatott az a nyomás, ami mindent összepréselt bennem, és ahelyett, hogy azon aggódtam volna, hogy kifutok az időből és esetleg kudarcot vallok, azon kaptam magam, hogy Lucasról álmodozom, és ezeket az ábrándokat öntöm szavakba a képernyőn. Az igazság azonban az volt, hogy az óra attól még ketyegett, Lucas három hét múlva elutazik, nekem öt hetem maradt a határidőig, és továbbra is messze voltam attól, hogy összehozzak valamit – bármit –, amit elküldhetek a szerkesztőmnek.

Lucas megérintette az államat, és felemelte az arcomat. Mélyen a szemembe nézett.

– Nem visszakozhatsz, Rosie. – Ünnepélyes volt az arca. – Még mindig ezt akarod csinálni?

Nem voltam képes gondolkodni, amikor így nézett rám. Ilyen elszánt tekintettel.

– Igen.

Megjelent az a lusta mosoly, amelybe beleremegtek a térdeim. Önkéntelenül viszonoztam.

– Na végre – mondta, az ujja még az államon, és megbabonázva nézte a számat. – Deslumbrante. Como el mismo sol.

Erre olyan sebesen kezdett dobogni a szívem, mintha egy istenverte dobszettet verne.

Nem számított, hogy nem értettem a spanyol szavakat.

Az sem, hogy mielőtt megismertem őt, nem érdekelt különösebben, hogy egy pasi szexi akcentussal beszéli-e az angolt, vagy sem.

Lucas mondta, és ennyi elég volt.

– Ez mit jelent?

– Azt, hogy remélem, éhes vagy.

Összeszaladt a szemöldököm, mert kételkedtem a fordítás pontosságában. De mielőtt méltatlankodni kezdhettem volna, ő már el is fordult tőlem, kinyitotta a rácsot, és puff! Hátulról nézve, különösen a feneke, ahogy letérdelt, és előrehajolt, mindent elfeledtetett velem, amit mondani akartam.

Igazán igazságtalan volt az élet. A mosolyán felül még egy ilyen formás popót is kapott. A teljes különkiadású Jane Austen-gyűjteményembe le merném fogadni, hogy olyan kemény, mint a…

– Rosie! – Felkaptam a tekintetem, és észrevettem, hogy hátranéz, és engem figyel. A valaha látott legpimaszabb mosoly terült szét az arcán. – Ha végeztél a stíröléssel.

– Micsoda? – sikítottam fel éles és vékony hangon, mint akit rajtakaptak. De még mennyire rajtakaptak! Megköszörültem a torkomat. – Nem is stíröltelek.

Lucas kuncogva felállt, kinyitotta az üvegajtót, és udvariasan előreengedett.

– Engem nem zavar, tudod? Imádom a figyelmet. – Szünetet tartott. – És jó tudni, hogy a seggekre buksz.

A seggekre bukom. Az nem kifejezés.

Legyőzött sóhajjal léptem be, és arra koncentráltam, hogy legalább elfordítsam az arcomat, amitől tudtam, hogy lángvörös.

– Nem a seggedet stíröltem, Lucas. Csak meg akartam bizonyosodni, hogy… – Torkomon akadt a szó, amikor beléptem a pizzériába, és megpillantottam, ami odabent várt rám. Több tucat teamécsesből ki volt rakva egy ösvény, amely kettéválasztotta a pizzériát, és a konyha felé vezetett. – Én… – Elhallgattam, az állkapcsom váratlanul remegni kezdett. Sőt már az egész testem remegett. És nem értettem, miért. – Lucas – nyögtem ki. – Nem is tudom, mit mondjak.

Éreztem, hogy közelebb jön.

– Nincs is ennél jobb módja annak, hogy belobbantsuk azt a szikrát, és bebizonyítsuk a másiknak, hogy minden fáradságot megér nekünk. – Szünet, hallottam a lépteit a hátam mögött. – Hogy a te kedvedért megéri meggyújtani több tucat teamécsest.

Mintha nevetést hallottam volna, de nem lehettem biztos benne. Beszippantott a vákuum. A Lucas-vákuum.

– Hogyan… – suttogtam.

– Sandro ma korábban bezárt. Egy családi ünnepség miatt. Úgyhogy gondoltam, a miénk lehetne a hely.

Nem ez volt a kérdés, mégis felpillantottam rá:

– …gondoltad, hogy a miénk… – Megállítottam magam, hogy feldolgozzam az információt. – Hogy a fenébe tudtad rávenni Sandrót, hogy odaadja neked a kulcsokat? Olyan neki ez a pizzéria, mintha…

– Mintha a harmadik lánya lenne, igen. – Lucas kuncogott, a könnyedség a hangjában oldotta a hangulatot. – Az egész családfájáról mesélt. Azt is részletesen elmagyarázta, hogy az örökségének tekinti ezt a helyet. A második otthonának. Vérrel és verejtékkel építette, és…

– A bőrkeményedésekkel a kezén. – Linával már többször végigültük ezt a monológot.

– Igen. – Vállat vont. – Azt hiszem, jó benyomást tettem rá.

– Szóval egyszerűen belement?

Sandro nagyszerű ember volt, de nem az a fajta, akit olyan könnyű megnyerni.

– Néhány ígéret, amit nem biztos, hogy be tudok tartani, talán elhangzott, de ura vagyok a helyzetnek. – Rám kacsintott, mintha ez teljesen normális lenne. Mintha nem létezne olyan feltétel, amit ne vállalna be. – Azért a nyílt tüzet tartsuk meg magunknak. Ez lehet életünk első közös titka.

A nyílt tűz.

A gyönyörű gyertyák, amiket meggyújtott.

A közös titkunk.

Akárcsak a titkos rajongásom. Vagy a többi titkom.

Nagyot nyeltem, bólintottam, és elgyönyörködtem a pizzériában. Átadtam magam az érzésnek. A ténynek, hogy Lucas micsoda végletekig ment el a kedvemért.

A kísérletért.

– Követnéd a fényösvényt, kérlek? – súgta a fülembe Lucas, és kellemes borzongás futott végig a gerincemen. – Megmutatnám a lényeget.

– Ó – motyogtam, és elindultam. – Hát nem ez a lényeg? Nem teamécsesek között eszünk?

– Még nem. – Lucas szorosan a nyomomban járt, egyik keze a lapockáim között nyugodott, és megállított a konyhában. – Eszünk. De ahhoz előbb az ételről kell gondoskodnunk.

Ott álltam, és azt kívántam, bárcsak lenne a szoknyámnak zsebe, hogy beledughassam a kezem, és ne kelljen tördelnem az ujjaimat. Istenem, miért nincs minden szoknyának zsebe?

Lucasra pillantottam, és láttam, hogy a hatalmas sütő hőmérséklet-szabályozójával babrál.

– Szereted Alessandro pizzáját, ugye?

– New York-i vagyok. Genetikailag lehetetlen, hogy ne szeressem a pizzát. De konkrétan Sandróét? Imádom, igen.

– Nos – kezdte Lucas, és elővett egy nagy, szögletes műanyag edényt, majd a pultra helyezte. – Én nem vagyok Sandro. Még csak olasz sem vagyok, szerintem mégis szereted nézni, amikor főzök.

– Lehetséges – cukkoltam. Jobban szerettem nézni, ahogy Lucas főz, mint meginni az első korty kávét reggel. Vagy beleharapni egy lávasütibe. Vagy azt a megmásíthatatlan érzést, amikor rájössz, hogy a legújabb kedvenc könyvedet olvasod. Vagy az ébredést karácsony reggelén. Jobban szerettem nézni, ahogy főz, mint a legtöbb jó dolgot az életben.

Lucas odalépett a hűtőhöz, és kiszedegetett belőle néhány alapanyagot. Paradicsomszószt, pár zöldséget, egy hatalmas tömb sajtot, vélhetően parmezánt.

– Sandro adott néhány tippet, elárulta, mit hol találok, és megígértette velem, hogy finom lesz a végeredmény.

Lucas tényleg megnyerte magának Sandrót.

– Szóval, te fogsz főzni? – kérdeztem, amikor egy csomag lisztet tett a pultra. Majd figyelmeztetés nélkül, lesből rám támadt Lucas lisztes, mosolygó arca, amitől csaknem a torkomon akadt a következő néhány szó. – Főzöl nekünk? És hagyod, hogy nézzem?

– Nem. – Odalépett hozzám, és akkor vettem észre, hogy mit tart a kezében, amikor megállt előttem: egy kötényt. – Mindketten főzünk. Együtt. Mert én is megérdemlem, hogy stírölhesselek egy kicsit. Nem gondolod? – Mielőtt reagálhattam volna, mögém lépett, és átdugta a karját a hónom alatt. – A szikrát – folytatta, a kísérlet második fázisára célozva – sokféleképpen meg lehet találni. – Éreztem, ahogy a testéből áradó hő felmelegít, és elakadt a lélegzetem. – Nem csak a gyertyagyújtogatásról szól. – Közelebb lépett, a mellkasa szinte a hátamat súrolta. – Arról is szólhat, hogy megosszunk egymással valamit, ami fontos neked. – Az álla lehetetlenül közel került a vállamhoz. Szinte súrolta, és biztos voltam benne, hogy ha felé fordítom a fejemet, egy levegőt fogunk szívni. – Arról is szólhat, és arról kell szólnia, hogy megtudjuk, mennyire találja a másik vonzónak mindazt, amit megmutattunk magunkból. Hogy kiderüljön, vajon viszonzásra talál-e, amikor ő is felfed valamit magából – duruzsolta halkan a fülembe. – Úgyhogy öltözz be hozzá! – Bólintottam, a szívem egyre hevesebben vert. Lucas elém tartotta a kötényt, majd a derekam köré tekerte a pántokat. Túl hosszúak voltak, ezért kétszer is körbe tudta tekerni őket, így egy kicsit tovább tartott a feladat. Átkukucskált a vállam fölött, hogy lássa a saját kezét, az arca az arcomhoz súrlódott. A borostája lágyan és röpkén az arcomhoz ért. Egy ilyen egyszerű érintés, és a pulzusom máris szaporábbra váltott… Mielőtt megállíthattam volna magam, mielőtt elfojthattam volna a késztetést, hogy belehajoljak az érintésbe, hátradőltem. A lapockám a mellkasához simult, a tarkóm pedig a torkához. Körbeölelt a melegség, elernyedtem és felelevenedtem a karjaiban. Mindezt egyszerre. Lucas nem hátrált meg, megtartotta a súlyomat, amivel a tegnapi napra emlékeztetett, az ölelésünkre, csak ez más volt. Ezúttal nem vigasztaló és támogató. Most a testem minden idegvégződése sercegett az elektromosságtól. – Csak jó erősre akarom kötni a csomót – mondta mély, kásás hangon. – Bólintottam, és mozdulatlanul vártam, miközben néztem, ahogy dolgoznak az ujjai. Miután végzett, a tenyere a hasamra simult. Mintha nem bírna elengedni. Lecsukódott a szemhéjam, éreztem, ahogy egészen finoman magához húz. Majd a fülembe súgta: – Most már kész vagy?

Újra kinyitottam a szemem, és elfojtottam a vágyat, hogy összefonjam az ujjainkat, és még közelebb vonjam magamhoz. Amíg a karjaiba nem zár.

– Kösz – suttogtam. Majd végignéztem magamon. – Látom, alapos munkát végeztél.

Lucas álla ismét az arcomhoz simult, amitől elakadt a lélegzetem.

– Alapos vagyok – felelte. – Semmit sem csapok össze.

Majd újabb szó nélkül ellépett, és a hiányától hirtelen az egész testem kihűlt.

Hallottam, ahogy a torkát köszörüli, mielőtt visszaér a pulthoz.

– Nem veszel te is kötényt?

– Nem hiszem, hogy szükségem lesz rá. – Felfelé görbült a szája széle, amikor felém fordult, mintha semmi említésre méltó nem történt volna az imént.

Apropó, mi is történt?

– Na, gyere ide, Rosie! Onnan nem tudsz főzni.

– Oké. – Engedelmeskedtem, és közelebb húzódtam. – De nehogy azt hidd, hogy nem vettem észre, hogy arra célozgatsz, hogy rendetlen vagyok.

Felnevetett, majd spanyolul motyogott valamit, amit nem értettem.

A pultra támaszkodtam, és összevontam a szemöldökömet.

– Mit is mondtál az előbb? Kicsit igazságtalan, hogy nem értem azokat az apró megjegyzéseket, amiket magadban mormolsz.

– Azt mondtam: Dios, dame paciencia – ismerte el. – Ami annyit jelent: Istenem, adj nekem türelmet!

Gyanakvó pillantást vetettem rá.

– Minek neked türelem? Nem főzök én olyan rosszul.

Lucas figyelmen kívül hagyta az icipici hazugságomat, és elém tette a műanyag edényt.

– Első lépés: tésztát nyújtunk. – Levette a fedelet, amely alatt két sima tésztagolyó lapult. Finoman belenyomta az egyikbe a mutatóujját. – Ez már jó; látod, hogy visszanyeri a formáját, ha benyomod?

Követtem a példáját, és én is megnyomogattam.

– Aha, látom. És hadd jegyezzem meg, hogy az enyém sosem így néz ki, amikor otthon próbálkozom vele.

Halk nevetés volt a válasz.

– Legközelebb megmutatom, hogyan kell csinálni. Most pedig lisztezzük be a pultot, hogy ne tapadjon hozzá. – Elfordult, és elém tolta a lisztet.

– Szóval, a kísérleti randi egyben mesterkurzus. Milyen szerencsés lány vagyok! – Belenyúltam a lisztbe, és meghintettem a pultot. – Ezeket Sandro hagyta nekünk? Tényleg nagyon kedvelhet téged.

– Ó, én nem vicceltem, amikor azt mondtam, hogy sikerült megnyernem magamnak – mondta, és szórt még egy kis lisztet a pultra. – Az egyik lányának is be akar mutatni. – Megdermedtem. Lucas folytatta: – De ezt a tésztát én magam gyúrtam. Korábban bejöttem, és mindent előkészítettem. Kivéve a mécseseket. Azokat csak akkor vettem elő, amikor a főnök már nem volt a közelben.

A féltékenységem nyomtalanul elpárolgott. A pizzériában töltötte a napot? Amíg én otthon dolgoztam, és azt hittem, hogy épp felfedezi a várost?

– Mielőtt panaszkodnál… – Lucas kivette az egyik tésztagolyót, és elém tette. – Nagyon kíváncsi voltam az arányokra, amiket használ. És csak úgy volt hajlandó beszélni róluk, ha a konyhájában töltöm a napot. – A másik tésztagolyót is kivette, és letette maga elé. – Eleinte vonakodott, de amikor azt mondtam… – Elhallgatott, és megrázta a fejét. – Mindenesetre megosztotta velem a titkait.

– Amikor mit mondtál neki? – kérdeztem, olyan kíváncsian, hogy a biztonság kedvéért inkább gyorsan hozzátettem: – Hogy feleségül veszed a lányát, vagy mit?

Rövid pillantást vetett rám, a szeme derűsen csillogott.

– Tudod, mit? Áldását adta.

– Csodás – mondtam, és visszatértem a tésztához.

Megbökött a csípőjével.

– Mondtam neki, hogy már nem vagyok facér. – Ettől valahogy nem éreztem jobban magam. Megint megbökött. – Bármennyire aranyos vagy, amikor féltékenykedsz, nem szeretem, amikor a homlokodat ráncolod, Rosie.

– Nem is ráncolom – motyogtam. – És nem vagyok féltékeny.

Felkacagott.

– Jól van, mutató- és középső ujjat ki, és finoman nyomd a golyó közepébe! Ahogy én csinálom. – Gondosan követtem a példáját. Az öklömmel folytattam, amikor arra instruált, és nagyon igyekeztem, hogy ne bámuljam az aprólékos, magabiztos mozdulatait, ami nem volt könnyű, mert Lucas dolgos kezeinek látványa… megakasztott a munkában. – Szóval, Rosie – kezdte Lucas, miközben lassan forgatva megemelte a tésztát. – Hány szót ihletett már az első randink? Homlokon csókolt a múzsa?

Utánozni próbáltam, és én is a levegőbe emeltem a tésztámat, de az csak… petyhüdten lógott a kezemről.

– Azt hiszem, valamit rosszul csinálok. – Megfogta a kezemet, és mintha áramütés futott volna végig a karomon. – Kösz – mondtam halkan, és hagytam, hogy átvegye az irányítást a mozdulataim felett. – Néhány szót – válaszoltam csak azért, hogy addig se a forró tenyerére gondoljak, ami az én sokkal kisebb kézfejemre tapadt. – Nem sokat, Olly meg más ügyek miatt. De azért néhányat. Határozottan néhányat. Én…

Erős ujjai egy pillanatra összefonódtak az enyémekkel, az érintése elterelte a figyelmemet.

– Te mi? – kérdezte.

Körkörös mozdulatokkal gyúrtuk a tésztát, és meg kellett köszörülnöm a torkomat.

– Kezd visszatérni az ihlet.

Lucas a pultra tette a kezünket, a kinyújtott tészta két oldalára.

– Csak hogy tudd, már alig várom, hogy minden részletet megtudjak Burns katonatiszt legjobb barátjáról.

Burns katonatiszt? Várjunk csak! Ez azt jelenti, hogy Lucas…

– Olvastad az első könyvemet? – csodálkoztam.

– Alapos vagyok – ismételte a korábbi szavait, nem válaszolva a kérdésemre. – És addig nem kérdezlek a folytatásról, amíg nem végeztél vele. Nem akarom tönkretenni, amit itt csinálunk.

Összeszorítottam a számat, nem kívántam belegondolni, hogy Lucas elolvasta a könyv túlfűtött jeleneteit, ezért inkább arra koncentráltam, mennyire boldoggá tesz, hogy ilyen komolyan veszi ezt az egészet. Engem. Az írásomat. A könyveimet. Annyira ügyeltem, hogy megvédjem magam attól, amit mások mondhatnak, hogy suttyomban írtam, álnév mögé bújtam, és Linán kívül senkivel sem osztottam meg a titkomat. Most viszont… istenem, de jó érzés volt hallani, hogy érdekli ezt a pasit.

– Tönkretenni, mi? Talán babonás vagy?

– Szeretnék nemet mondani, de inkább lerágom a karomat, mint hogy átmenjek egy létra alatt.

Kibuggyant belőlem a nevetés.

Megdermedt, mintha váratlanul érte volna a hang. Azután inkább éreztem, semmint hallottam, hogy kifújja a levegőt az orrán, mielőtt ellépett tőlem, én pedig kissé elbizonytalanodtam a keze nélkül, mivel elvette az enyémről.

– Szóval… – Elhallgattam, amíg magamhoz tértem, amennyire lehetett. – Milyen feltétet használunk?

– Mindenből egy kicsit. De szeretném, ha kreatív lennél.

– A kreativitás mostanában nem az erősségem.

– Rosie – mondta úgy, hogy muszáj volt ránéznem –, én hiszek benned. Neked szurkolok, emlékszel?

Elmosolyodtam, és élveztem, hogy milyen jó érzéssel, mennyi magabiztossággal töltenek el a szavai. Majd fogtam néhány pácolt kolbászszeletet, és egy ideig csendben dolgoztam.

– Tudom, hogy ez nem éppen randi… kísérletirandi-téma, de el akartam mesélni, hogy ma reggel felhívott Mr. Allen.

– Pszichofőbérlő? – morogta Lucas.

A reakciójától melegség öntött el.

– Azt mondta, hogy a kivitelezőnek időbe telik, mire végez.

Lucas nem szólt semmit, legalábbis nem azonnal. Végül felsóhajtott.

– Igazad van, ez nem randitéma.

Bólintottam, és vettem még néhány szeletet a kolbászból.

– Tudom, csak el akartam mondani, mennyire hálás vagyok, amiért megengedted, hogy Lina lakásában maradjak veled, és ha megelégeled, még mindig kereshetek más helyet… Csak egy szavadba kerül.

Úgy tűnt, hogy megfontolja a választ.

– Szívesen maradsz velem.

Megállt a kezem a levegőben.

– Hát persze.

– És ha valami zavar, akkor elmondod nekem. – Felmutatott egy darab szaftos mozzarellát. – Ez remekül kihangsúlyozza a finocchiona ízét, amit választottál. – Szétmorzsolta az ujjai közt. – Akkor is, ha arról van szó, hogy horkolok.

– Nem is horkolsz.

– Vagy ha kicsit kaotikus vagyok a konyhában. Vagy ha zavar a zene, amit főzés közben hallgatok. Elmondanád, ugye?

Hülyeségeket beszélt.

– Lucas, te vagy az, aki a kanapén alszik, amikor egy egész garzonlakást ígértek neked. Ágyastul, meg minden. – Megráztam a fejemet, és szemügyre vettem a pizzámat. – Ehelyett egy jóképű pasi a hét minden napján mennyei, ötcsillagos ételeket főz nekem. Miért ne maradnék veled szívesen?

– Hmm, oké – mondta Lucas, látszólag megnyugodva. – És örülök, hogy ilyen jóképűnek és ellenállhatatlannak tartasz.

Ó, a fenébe is! Egyszerűen kicsúszott a számon.

Felsóhajtottam.

– Egy szóval sem említettem, hogy ellenállhatatlan lennél.

– Ühüm.

– És nem mintha eddig nem tudtad volna, hogy jóképű vagy. – Vagy ellenállhatatlan. Megkockáztattam egy pillantást, így hát láttam, hogy a pultnak dől, a karját lazán keresztbe fonja, és áthatóan néz engem. Ami azt illeti, úgy festett, mint aki már rég végzett a pizzával. Anélkül, hogy túl sokat agyaltam volna rajta, megjegyeztem: – Rengeteget randiztál már. – A saját szavait használtam. – Biztos minden lány azt mondta, hogy jóképű vagy.

Vállat vont.

– Hosszú idő óta veled randizom először, úgyhogy talán csak jólesett az emlékeztető.

Kísérleti randi, akartam kijavítani. Még ha csupán magamnak is.

Az arcát fürkésztem.

– Sosem mondtad, hogy miért nem randizol többé.

– Jelenleg nem tudok erre koncentrálni.

– A profi szörfös karriered miatt?

Lucas habozott, és láttam, ahogy átsuhan egy árnyék az arcán.

– Olyasmi.

Nem akartam leleplezni magam, az érzéseimet, de muszáj volt megkérdeznem.

– Várod már, hogy visszamehess? Miután felépültél a… abból, ami történt? – A szeme kissé összeszűkült, ezért úgy éreztem, muszáj kifejtenem: – Lina mesélte, hogy sorra nyerted a versenyeket. Szponzoraid voltak, ismert ember voltál… egy igazi sztár. A szünet előtt. – Lina sosem árult el nekem túl sokat Lucasról. A legtöbb infót a közösségi hálón vadásztam. Abból, amit megosztott magáról a neten, mielőtt hetekkel az esküvő előtt nyomtalanul felszívódott. – Szóval, csak eltűnődtem.

Lucas nagyot nyelt. És olyan sokáig hallgatott, hogy azt hittem, nem fog semmit mondani. Éppen kezdtem elfordulni tőle, hogy elrejtsem a csalódottságot, amiért nem bízik meg bennem, de ahogy megmozdultam, elkapta a könyökömet.

– Már semmit sem tudok csinálni, Rosie – mondta, és éreztem a szavai súlyát, mintha olyan sziklák lennének, amelyeket el sem bír. – Én… soha többé nem szörfözhetek. Nem úgy, ahogy régen. Még a közelébe sem mehetek a szörfdeszkának. – Lepillantott arra a lábára, amelyikről tudtam, hogy sokkal jobban gyötri, mint amennyire ki akarja mutatni. – Szóval, ami a karrieremet illeti… Nem igazán akadályoz semmiben. Főleg a randizásban. Különben is, mit nyújthatnék én bárkinek is, hm?

És… Ó.

Ó, istenem! Ez nem csak egy vakáció. Nem azért tart szünetet, hogy felépüljön.

Én meg… egek, legszívesebben átöleltem volna. És fel akartam pofozni magam, amiért faggatóztam, mert nem lehetett könnyű válaszolni a kérdéseimre.

Ugyanakkor szerettem volna, ha az egészet elmondja nekem. Hogy mit érez, és hogyan történt. Mindent meg akartam tudni Lucas Martínról, és nem azért, mert kíváncsi voltam, hanem mert őszintén érdekelt.

Ő azonban úgy nézett rám, mint akinek kitépték a szívét, mint akit lemeztelenítettek, és nem maradt semmi, amivel kezelni tudná ezt a beszélgetést. Így hát nem kérdeztem többet. Ez már így is óriási dolog volt. Megosztotta velem egy fontos, döntő részét annak, aki most volt. Az új Lucast. Nem azt a személyt a közösségi hálóról, aki régen volt, aki után történetesen online leskelődtem.

– Nem a karriered határoz meg téged, Lucas. – Megfogtam a kezét, csak egy másodpercre, nehogy összefűzzem az ujjainkat, noha kétségbeesetten szerettem volna megtenni. – Te sokkal több vagy annál. És sokkal többet tudsz nyújtani.

Nagyokat pislogott, az állkapcsában pattogni kezdett egy izom, a tekintete elhomályosodott valamitől, amit csodálatnak véltem. Áhítatnak. Sőt meglepetésnek.

Majd Lucas eltűnt, a pillanat véget ért, és amikor visszajött, egy hatalmas fa sütőlapátot tartott a kezében.

A pult fölé hajolt, és úgy vizsgálgatta a pizzámat, mintha nem is beszélgettünk volna az imént.

– Szép munka, Rosie. Szerintem van hozzá érzéked.

Rácsúsztatta a tésztát a sütőlapátra, és elment, hogy betegye a sütőbe. Megragadtam az alkalmat, hogy meglessem a feltétet, amit ő választott.

– Hűha! Csak nem mézet csorgattál rá?

– De igen – mondta, amikor visszajött, és megismételte a folyamatot a saját pizzájával. – Körte, dió, egy kis prosciutto, mert nem találtam tisztességes jamónt, és némi kéksajt. – Visszalépett a sütőhöz, és ezúttal követtem a tekintetemmel, megfigyeltem a háta mozgását, ahogy bedugja, majd kihúzza a sütőlapátot. Ahogy megfeszültek, majd elernyedtek az izmai, önkéntelenül elképzeltem őt a vízben. Egy deszkával a teste alatt. És hogy többé nem pattanhat szörfdeszkára. – …Vagy más szóval – mondta Lucas –, minden olasz rémálma.

Visszajött hozzám a pulthoz, én pedig bólintottam, teljesen tudatában annak, hogy elkalandoztak a gondolataim.

– Ja, tiszta rémálom.

– Egy szót sem hallottál abból, amit mondtam, igaz?

– Tessék? Már hogyne hallottam volna!

Felnevetett, mint akit nem lehet átverni.

– Rosalyn Graham, és még le mered tagadni, hogy ellenállhatatlan vagyok.

Épp le akartam tagadni megint, de most, hogy ilyen közel volt, alig egy méterre tőlem, láttam, hogy lisztes lett az orra hegye, ezért azt mondtam neki:

– Akkora az egód, hogy valószínűleg megérdemelnéd, hogy az est hátralévő részét így töltsd, de… van valami az arcodon. – Az orromhoz emeltem a mutatóujjamat, hogy megmutassam, hol. – Itt.

Végighúzta a kézfejét az orrán és az arcán, azonban csak tovább rontott a helyzeten. Megkérdezte:

– Na és most?

– Aha – hazudtam vigyorogva. – Sokkal jobb.

Bizalmatlanul nézett rám.

– Nem jött le, mi? – Megráztam a fejem, és végül kibuggyant belőlem a nevetés. Lucas tenyere visszatért az arcához, de belenyúlhatott a lisztbe, amikor a sütőlapátra csúsztatta a pizzákat, mert valahogy sikerült még az állát is fehérre festenie. – Na és most? – Nem bírtam abbahagyni a viháncolást. – Gyere ide, és könyörülj rajtam, asszony! – Mindkét kezét felemelte, és szemügyre vette a tenyerét. – Segíts rajtam, mielőtt elnyel a liszt.

– De ooolyan cuki vagy! – Sötét pillantást vetett rám, mire rögtön akcióba lendültem, és odaléptem hozzá. Felemeltem a kezem, kinyújtottam az arca felé, ám megálltam előtte a levegőben. És esküszöm, hogy soha, de soha nem fogom megérteni, mi ütött belém, miért mondtam azt, amit mondtam. – Lehet, hogy lisztesen szeretlek.

Lucas szemében meglepetés csillant. És valami meleg és fülledt is.

Lassan lehervadt a mosolyom. A bal kezemmel belenyúltam a pultot borító lisztbe, és összekentem az ujjaimat.

– Rosie – figyelmeztetett. – Ne csináld! – Ezzel persze csak még jobban felbátorított. Mélyen a szemébe néztem, miközben szétkentem a lisztet a bal orcáján. Lucas arckifejezése megváltozott, és újra felcsillant a szemében az a hév, amit az első randinkon megpillantottam. És éppen amikor elhúztam volna a kezemet, elkapta a csuklómat. Fülledt hangon kérdezte: – Maszatosnak vagy cukinak akarsz látni, Rosie?

A hangja, a tekintete és a szavai nyomán bizsergés támadt a hasamban. Nagyot nyeltem.

– Mindkettőnek.

Anélkül, hogy megszakította volna a szemkontaktust, Lucas előrehajolt, a lisztes képével fölém tornyosult, és arra kényszerített, hogy hátrahajtsam a fejemet.

– Nem kaphatod meg mindkettőt. Választanod kell. Ki fog inspirálni ma este, Rosie?

– A maszatos – suttogtam.

A szemem sarkából láttam, hogy beledugja a hüvelykujját a paradicsomszószos dobozba. Azután elfordult, a pulthoz szegezett, a csuklóm még mindig a markában volt.

Mielőtt felfoghattam volna, mi történik, végighúzta a hüvelykujját az orromon, ragacsos csíkot hagyva maga után.

– Akkor téged is összemaszatollak. – Éreztem a leheletét a számon. A teste egyre közelebb húzódott. – Amióta rád adtam azt a kötényt, úgyis vissza kellett fognom magam, nehogy megtegyem.

Nagyot dobbant a szívem a vallomás hallatán, de amikor épp válaszolni akartam, megkérni, hogy ha kell, tépje le rólam a kötényt, a hüvelykujja elérte a szám sarkát. Elhúzta jobbra, majd balra.

– Éreztél már valaha ilyet egy randin, Rosie? – A hangja halk volt, épp csak morgás, mégis sokáig visszhangzott a fejemben minden szava. Megráztam a fejemet. Felgyorsult a pulzusom, olyan testrészeim is lüktetni kezdtek a ritmusára, amelyeket eddig elhanyagoltam, és amelyek most hirtelen feléledtek. – Ez a szikra elég erős neked? – Az ajkaimra siklott a tekintete, ahová a paradicsomszószt kente. Fel-le mozgott az ádámcsutkája. – Mert próbálhatom én keményebben is. Érted megteszem.

Beleborzongtam, amikor a tarkómra tette a kezét. Előrehajolt, gyengéden a pulthoz préselt, a testéből áradó hő úgy ölelt körül, mint egy meleg takaró. Az ajkaim szétnyíltak az érintésre, és a tekintete ismét a számra vándorolt.

Csokibarna szemében izzott a tűz.

Összeszaladt a szemöldöke.

Összeszaladt a szemöldöke?

És akkor megcsapta az orrunkat a szag.

– ¡Joder! – Elengedett, és spanyol szitokszavak közepette hátraugrott.

Bele kellett kapaszkodnom a pultba.

Mi a fene történt?

Gyorsan összeszedtem magam, ahogy próbáltam megérteni, ami körülöttem zajlik: a sebesen dobogó szívemet, az arcomról csepegő paradicsomszószt és a pizzériát elárasztó füstszagot.

Füst… szag.

– Ó, a francba! – Mozgásba lendültem, és csatlakoztam Lucashoz a sütő mellett, ahol a két pizza elszenesedett maradványai vártak.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Lucas

Sandro a fejemet veszi ezért. Kupán vág a sütőlapátjával, és öntudatlan testemet az East Riverbe hajítja. Ezzel fenyegetett.

Talán még Rosie is segítene neki. Mert ennél jobban nem tehettem volna tönkre a randinkat. A jelek szerint tehetségem van hozzá.

És mihez van még? Ahhoz, hogy eltereljem a saját figyelmemet. A józan észt a járdaszegélyen hagytam, és megfeledkeztem a saját határaimról. Amelyek ma este mintha elmosódtak volna. Vagy mégsem? Mert ez volt a kísérlet lényege. Hogy beindítsuk Rosie kreativitását. Hogy megfeledkezzen arról, ami nyomasztja, és valami mást érezzen. Csak ennyit akartam.

Nem, nem csak ennyit. Lelki szemeim előtt felvillant Rosie képe, ahogy a karjaimban tartom, a teste hozzám simul, és várja, hogy lenyaljam azt az istenverte paradicsomszószt az ajkáról.

Egészen a mai napig képes voltam valamelyest figyelmen kívül hagyni a vonzalmat, amit iránta éreztem, és azzal áltatni magam, hogy csupán barátként élvezem a társaságát. Hogy tényleg, őszintén, csak még jobb barátokká akartunk válni, mint eddig. De most? A mai este után? Miután annyira elmosódtak a határok, hogy átadtam magam annak a forrón izzó szikrának?

Annyira, hogy szó szerint szénné égessen valamit? Nem is akármit, hanem a vacsoránkat.

Por Dios. Ezek után képtelen lennék úgy tenni, mintha Rosie hidegen hagyna.

– Azt hiszem, egész szépen kitakarítottunk – állapította meg mellettem Rosie, amikor visszafelé battyogtunk a lakásba. – Talán Sandro észre sem veszi, mi történt.

Körülnéztem a kereszteződésnél, és a derekára tettem a kezemet, mielőtt átmentünk az úttesten.

– Reméljük – motyogtam, még mindig csüggedten. – Egy teljes órán keresztül sikáltuk a sütőt – miután megvártuk, hogy kihűljön, nehogy megégessük magunkat. Reméltem, hogy az elszenesedett tészta utolsó morzsáját is sikerült eltávolítanunk belőle. – Mindenesetre kétlem, hogy azért, mert olyan ügyesen tudunk romokat eltakarítani. Szerintem egyszerűen csak remek csapatot alkotunk, Ro.

Rosie szája megrándult, viszonozta a mosolyt.

– Szerintem is.

– Szóval… – Az órámra pillantottam, és kinyitottam neki az épület ajtaját. – Már elmúlt éjfél, és még nem laktál jól. Mennyire vagy éhes?

– Megvagyok – mondta, és előreindult a lépcsőn. – De nem bánnám, ha rendelnénk valamit, amennyiben nem vagy túl fáradt ahhoz, hogy megvárd, mire kiszállítják.

Le sem tudtam venni a szemem róla, végignéztem a gerincén, egészen a hátsójáig. Ringott a csípője és a feneke, ahogy felfelé lépdelt, és azon kaptam magam, hogy szinte hipnotizálnak a mozdulatai. Azok a gyönyörű domborulatok.

Önkéntelenül felgyorsult a tempóm, mintha azért igyekeznék, hogy minél közelebb kerüljek hozzá. Megráztam a fejemet, és lehűtöttem magam. Emlékeztettem magam, hogy nem koslathatok utána, mint egy begerjedt tini. A barátja voltam. A szobatársa.

Csak nézz máshová, Lucas!

Rosie megállt a lakás ajtaja előtt, és furcsa pillantást vetett rám.

– Na, mit szólsz?

Mihez mit szólok?

– Hogy… mihez?

A homlokát ráncolta.

– Nem kéne rendelnünk valamit? Nem igazán vágyom pizzára, miután egész este égett tésztát kapartam egy sütőről. – Szünetet tartott. – Mit szólnál a japánhoz?

– Ó… Nem is tudom. – Elővettem a kulcsomat, és elfordítottam a zárban.

– Hadd lepjelek meg – makacskodott, miközben előreengedtem. – Mindig te főzöl nekem. És nem igazán tudom viszonozni a szívességet, úgyhogy engedd meg! Most rajtam a sor, hogy megetesselek. – Ez tetszett. Jó volt ezt hallani a szájából. A dohányzóasztalhoz lépett, lehúzta a csizmáját, felkapta a laptopját, és lehuppant a kanapéra. – Imádni fogod, ígérem.

Odamentem hozzá, és mély sóhajjal én is ledobtam magam.

– Nem is tudom…

Rám pillantott a laptop fölött.

– Nem bízol bennem?

– Hogyan? – kérdeztem, de csak egy morgást lehetett hallani belőle. Összefontam a karomat. – Nem erről van szó.

– Hanem miről? – Hangosan sóhajtoztam, szinte biztos voltam benne, hogy duzzogok. Combon bökött a zoknis lábával. – Na, miről? Mondd el!

– Éhes vagyok, oké? – morogtam. – Éhen halok, és nagyon izgatott voltam a pizzák miatt. De már nekem sincs kedvem hozzá. Nem bírom kiverni a fejemből azt a szagot.

– És? – Megint megbökött, és nem bírtam megállni, elkaptam a lábfejét, és szorosan megmarkoltam.

Végigsimítottam a hüvelykujjammal a lábfején. – És te japánt akarsz, de a szusi engem mindig… kielégítetlenül hagy. – Éhesen. És az éhség mindig elrontja a kedvem.

Rosie nem válaszolt azonnal, ezért felpillantottam. A kezemet bámulta, amivel a lábfejét masszíroztam. Határok, Lucas. Határok. Abbahagytam a masszírozást, de nem engedtem el.

– Majd eszünk valami olyat, ami nem szusi. És imádni fogod, megígérem. – Visszafordult a laptopjához. – Azért egy kicsit sértő, hogy nem bízol az ízlésemben. Úgyhogy, ha ki akarsz engesztelni, folytasd tovább azt a lábmasszázst! – Megtartottam magamnak, hogy milyen édes és kellemes meglepetés ez, és engedelmeskedtem. Örültem, hogy ma este újabb engedménnyel ajándékozott meg. Mígnem meghallottam, hogy azt mormolja az orra alatt: – Giccses, dirigálós és zsémbes. Ki hitte volna? – Én meg abbahagytam a masszírozást, hogy helyette megcsiklandozzam.

Aznap este csak két epizódot bírtunk megnézni a sorozatunkból, mielőtt eltettük magunkat holnapra.

– Lucas! – suttogta Rosie jó hangosan az ágyról.

Felmosolyogtam a plafonra.

– Rosie!

– Ízlett a karaage csirke?

– Elment. – Nem csak elment.

Máris azon törtem a fejem, hogyan lehetne leutánozni azt a panírt, megspékelve a saját, spéci csavarommal. Adhatnék hozzá egy kis kekszport vagy akár szójaszószban pácolt, nagyon apróra vágott diót. Vagy esetleg…

– Hazudós – szólt Rosie. – Láttam, hogy tisztára nyaltad a dobozok fedelét, amikor mindent kivittél a konyhába.

Lebuktam.

Felemeltem az egyik karomat, és a tarkóm alá dugtam a kezem.

– Beismerem, egyszerűen kurva jó volt. Igazad volt, és újra tisztára nyalnám azokat a dobozokat, ha maradna rajtuk valami.

Felnevetett, és erre még szélesebb lett a mosolyom. Gyönyörű hang volt, és nem hallottam elég gyakran.

– Akkor minek vagánykodsz itt, hogy csak „elment”?

Úgy döntöttem, megmondom neki az igazat.

– Mert az volt a tervem, hogy megetetem veled azokat a pizzákat. És az, hogy elégtek, vérig sértette az egómat.

Pár percig hallgattunk, és már megint bilibe lógott a kezem. Rá gondoltam, a mai estére. Azokra a szétnyílt ajkakra, és hogy mennyire szerettem volna lehajtani a fejem, és megnyalni az alsó ajkát…

Elátkoztam magam, amikor egy kicsit szorosabbnak éreztem a melegítőmet a csípőmön.

– Lucas! – szólongatott Rosie.

Amikor válaszoltam, érdesebb volt a hangom.

– Igen?

– Csodás volt ez az este. A pizzától függetlenül.

– Örülök, hogy segített, Rosie.

– Nem csak erről van szó – válaszolta. – Mármint, persze, segített. Többet is, mint hinnéd, de… nagyon élveztem. Ez volt életem legjobb második randija. Nem érdemlem meg, hogy ennyit fáradoztál értem… ezért – javította ki magát. – A kísérletért.

Motoszkálni kezdett valami a szívemben.

– Olyan alacsonyra tetted a lécet, Rosie. Ezzel az őrületbe kergetsz.

Pillanatnyi csend.

– Miért mondod ezt? – kérdezte végül. – Szerintem teljesen normálisak az elvárásaim.

Attól, hogy ezt gondolta, csak még rosszabb volt az egész.

– Nem kéne megelégedned egy olyan randival, aminek a végén tisztára kell kaparnod a sütőt – magyaráztam, és hallottam a hangomban a frusztrációt. – Vagy ami közben egy pult tetején kötsz ki halálra váltan. – Lehunytam a szemem néhány másodpercre, mert időre volt szükségem, hogy elfojtsam a késztetést, nehogy többet mondjak a kelleténél. – Te ennél sokkal jobbat érdemelsz. Kísérlet ide vagy oda, jobbat érdemelsz.

Nem érkezett válasz. És utáltam, hogy így kiakadtam, és nem is láttam az arcát a sötétben.

Amikor már feladtam, és azt hittem, hogy elaludt, megszólalt:

– Bárcsak eljöttél volna Lina és Aaron esküvőjére, Lucas. Én… – Elhallgatott, majd reszketeg sóhaj követte a szavait. – Tényleg azt kívánom, bár találkoztunk volna aznap.

Összeszorult a szívem.

Erre nem is gondoltam. Az alternatív valóságra, amelyben mi ketten – Rosie, a tanú és Lucas, a menyasszony idősebb unokatestvére – találkoztunk volna, talán megittunk volna egy-két pohár bort. Ki tudja, talán még táncoltunk volna is. Remélhetőleg messzebbre mentünk volna. Isten a tudója, hogy bepróbálkoztam volna.

De már nem ugyanaz az ember voltam. Nem is… remélhettem többet senkitől, amikor még a saját dolgaim sincsenek rendben. Különben is, barátok voltunk, szobatársak. Ami tetszett. Szikrával vagy anélkül, imádtam, hogy Rosie az életem része lett.

Egyelőre, emlékeztettem magam. Mert három hét múlva továbbállok.

Amit nem felejthettem el.

Bármi volt is köztünk, a tényeken nem változtatott.

És halálosan komolyan beszéltem, amikor azt mondtam neki, hogy ennél jobbat érdemel.

Egész éjjel rendetlenkedett a lábam.

Ami a kelleténél hosszabb zuhanyzást jelentett.

A hetek óta tartó utazás és a mindennapos maratoni séták után egy olyan hosszú nap, mint a tegnapi, így hatott rám.

Ez volt az ára annak, hogy hanyagoltam a fizikoterápiát, és kihagytam a javasolt kezelések több mint egyharmadát. De mi értelmük volt? Amikor felébredtem abban a franciaországi kórházi ágyban, az orvosok közölték velem, hogy soha többé nem leszek százszázalékos. Úgyhogy… meg sem próbáltam. Hagytam, hogy azt tegyék, amit kell, és amint járni tudtam nyilvánvaló sántítás nélkül, szedelőzködtem, és hazamentem. Haza.

Felvillant a fejemben Taco pofija.

Csakhogy a legjobb pajtásomon és a családomon kívül mi maradt Spanyolországban, amit otthonomnak nevezhettem volna? Az összetartozás érzése a baleset óta eltompult. Mintha hiányzott volna valami. Már nem csábított vissza. És nem volt saját családom. Senki, akit az enyémnek nevezhettem volna, akihez visszavágytam volna. A sok utazás és a karrierem mellett, amely minden percemet lefoglalta, sosem maradt rá időm…

Megráztam a fejemet, és elzártam a vizet, majd egy törülközőt csavartam a derekam köré, mielőtt kiléptem a fürdőszobából. Furcsa módon fáradtnak éreztem magam, és arra az elhatározásra jutottam, hogy megkérdezem Rosie-t, nem bánja-e, ha ma itthon maradok. Ha írni akar, nem hangoskodom, és elleszek magamban.

Kivágtam a fürdőszoba ajtaját, és azonnal a szobatársamra szegeződött a tekintetem, aki pizsamaalsóban és pólóban állt a lakás közepén. Dios, ez a rövidgatya egy nap a vesztemet okozza.

– Jó reggelt, Ro…

– Te voy a matar. – A halálos fenyegetés azonnal elvágta a szavaimat. Valahonnan oldalról jött, és ismerős volt a hang, noha nem itt kellett volna lennie. Hacsak…

– Lucas, ¿qué está pasando aquí?

Ahogy nekem szegezték a kérdést, észrevettem Rosie arckifejezését. A figyelmeztetést. A kínos grimaszt.

Csigalassúsággal megfordultam.

– Hola, prima – kiáltottam fel, és Lina eltorzult arca nézett szembe velem. A mellette álló fickóra pillantottam. Ő is engem nézett, s bár nem úgy tűnt, mint aki szintén meg akarna gyilkolni, mégis sikerült fenyegetően hunyorognia rám. – Örülök, hogy megismerhetlek, Aaron – folytattam. – Gratulálok a házasságodhoz a mi kis szívünk csücskével.

Aaron még csak nem is biccentett, csak felvonta a szemöldökét, és egy kurta igennel nyugtázta a gratulációt.

De hogy minek szólt az az igen, arról fogalmam sem volt. Ahogy elnézem, valószínűleg azt jelentette, hogy ma dupla seggbe rúgás vár rám.

Az unokatestvérem fura hangot hallatott, ezért visszafordultam hozzá.

– Minek mászkálsz itt félmeztelenül? – Az utolsó szó egy éles nyikorgás volt. Végignéztem magamon, a csupasz mellkasomon és a csípőm köré csavart törülközőn. Épp nyílt volna a szám, amikor Lina újabb fejhangot adott ki, és belém fojtotta a szót. – És mit keres itt a legjobb barátnőm pizsamában, ilyen korán reggel, a te… – hatásszünet – félmeztelen valagad mellett?

– Lina, ez nem az, amire gondolsz – szólt közbe Rosie, és gyorsan mellém lépett.

Lina homlokán lüktetett az az ér, ahogy gyerekkorunkban is. – Ez nem az, amire gondolok? – kérdezte, mielőtt rám szegezte a mutatóujját. – Talán láthatatlan pulcsi van rajta, vagy mi?

Felhorkantam, mire Rosie oldalba bökött a könyökével. Reflexből, anélkül, hogy meggondoltam volna, mit teszek, mert még az istenverte reggelimet sem ettem meg, és úgy tűnt, újabban a gondolkodás nem éppen az erősségem, megragadtam a karját, és odasúgtam neki:

– Ez nem volt szép tőled, Rosie.

Ami nyilvánvalóan hiba volt, mert az unokatestvérem kővé dermedt, és még jobban elvörösödött.

– Mielőtt bármiféle messzemenő következtetést vonnál le…

Lina azonban meglódult, hajtották a messzemenő következtetések, amiket csak ki tudott találni.

Szerencsére a férje közbelépett, és átkarolta a derekát.

– Bébi – duruzsolta a fülébe, és magához szorította. – Ne csináld!

Ezzel egy időben Rosie felkiáltott:

– Mi a franc, Lina?

Ám az unokatesóm bőszen acsargott, és az öklét rázta felém.

– Ő a legjobb barátnőm, te kretén! – Veszettül hadonászott a karjával. – A legeslegjobb barátom az egész világon. Nem tudnád megtartani magadnak a Lucas-sármodat? Nem tudnád a farkad a hülye kretén gatyádban tartani?

Nyilván meg kellett volna sértődnöm azon, hogy Lina úgy viselkedik, mintha a Lucas-sármom épp most tette volna tönkre a legjobb barátnőjét, valahogy mégsem sértődtem meg. Akkor és ott csak arra tudtam koncentrálni, hogy milyen zaklatottnak tűnik Rosie, és hogy az ajka azt csinálja, amit akkor szokott, amikor ideges. Remegett. És tudtam az okát. Mostanra már elég jól ismertem Rosie-t ahhoz, hogy rájöjjek, felelősnek érzi magát ezért. Hogy bűntudata volt, amiért nem árulta el Linának, hogy osztoztunk a garzonlakásán.

Ezért lehajtottam a fejem, és odasúgtam neki:

– Mi a fene az a kretén?

Nagyon lassan felém fordult, és őszinte csodálkozással nézett rám. És csipetnyi derűvel. Pont úgy, ahogy szerettem volna.

– Vedd komolyan, Lucas – dorgált. De legalább az ajkáról eltűnt a remegés.

– Aaron, amor mío – szólt Lina, magához ragadva a szót. – Eleresztenél végre, hogy szétrúghassam az unokatesóm kretén golyóit? A jelek szerint azt képzeli, hogy ez az egész egy vicc.

Aaron halkan felsóhajtott, majd komoran a szemembe nézett. Félelmetes volt a megjelenése. Magas volt, és mogorva. Bár nem mintha engem megfélemlített volna. Az egyetlen személy a lakásban, akitől egy kicsikét féltem, alig százhatvanöt centi volt, és úgy kidagadt a homlokán egy ér, hogy attól féltem, mindjárt elpattan.

– Oké. – Felsóhajtottam. – Le kell higgadnod – mondtam az unokatesómnak. – Együtt töltöttük az éjszakát, itt, a lakásodon. De ez nem az, amire gondolsz, rendben?

Lina szeme összeszűkült. Aaron oldalra billentette a fejét.

Az unokatesóm nem hitt nekem, az arcára volt írva.

– Csak egy ágy van, Lucas. És megismételjem, hogy gyakorlatilag meztelen vagy?

Ismertem Linát; tudtam, hogy ezt megemlegetem… az idők végezetéig. Nála makacsabb nőszemélyt nem hordott még a hátán a föld. Ezért amilyen világosan csak lehetett, kimondtam:

– Nem keféltünk Rosie-val.

Hallottam, hogy a szobatársam élesen veszi a levegőt a szavaim hallatán, de nem foglalkoztam vele. Muszáj volt kimondanom. Egy szál törülközőben kellett magyarázkodnom, az ég szerelmére!

Lina furcsán felnyikkant.

Néhány másodperc múlva Rosie közelebb merészkedett hozzá.

– Emlékszel azokra a nem fogadott hívásokra? Nem sokkal azután, hogy elmentél? – Lina bólintott, gyilkos tekintete megenyhült, amikor Rosie-ra pillantott. – Nos, aznap este történt… egy kis incidens a lakásomban.

Felhorkantam.

– Beomlott a mennyezet a nappalijában. Egyáltalán nem kicsi incidens volt.

– Oké – engedett Rosie. – A lényeg, hogy nem maradhattam ott. Ami azt illeti, a lakásom lakhatatlan, amíg el nem végzik a javításokat. Ezért vagyok itt. Ezért hívogattalak aznap este, hogy megkérdezzem, nem baj-e, ha nálad töltök néhány éjszakát. De épp nem lehetett elérni titeket, úgyhogy fogtam a cuccaimat, és bejöttem a pótkulcsommal. Ez volt az az éjszaka, amikor Lucas megérkezett New Yorkba.

Hosszú csend következett, Aaron folytatta a homlokráncolást, Lina lüktető erecskéje pedig addig enyhült, amíg már alig észrevehetővé nem vált. Gracias a Dios.

Végül az unokatesóm csak annyit mondott:

– Szóval ti ketten – legyintett felénk – azóta itt laktok? Együtt? – Bólintottam, és a szemem sarkából láttam, hogy Rosie is ugyanígy tesz. – Ami azt jelenti – folytatta Lina –, hogy nem jöttetek össze, és mi nem egy szex utáni hancúrozás kellős közepébe sétáltunk bele?

Rosie megrökönyödött, és rákvörös lett az arca:

– Szex utáni hancúrozás?

Én csak összefontam a karomat meztelen mellkasom előtt, és egy egyszerű nemmel válaszoltam.

Lina feldolgozta magában az információt, majd elkomorult.

– Miért nem mondtad el?

Rosie megelőzött:

– Rettenetesen érzem magam, és…

– Az én hibám – szóltam közbe. – Én vettem rá Rosie-t, hogy ne zavarjunk ezzel. Hogy úgysincs értelme elmondani neked.

Rosie elfordította a fejét, egy pillanatra rám nézett, majd megint a legjobb barátnőjére.

– Annyira sajnálom, Lina. El kellett volna mondanunk. Tényleg, tényleg el kellett volna mondanunk. De nem akartunk aggasztani téged a semmiért. Én meg… nos, azt sem tudtam, hol áll a fejem, és elfelejtettem, hogy ma hazajössz, így nem is tudtam előre szólni.

Lina lassan bólintott, kiértékelte magában az információt, és inkább szomorúnak tűnt, mint dühösnek.

Éreztem, hogy Aaron engem néz. A szeme összeszűkült, azonban nem rosszallóan.

– Lucas olyan rendes volt hozzám – motyogta Rosie, és még közelebb lépett. És amikor újra megszólalt, a hangja mintha erősebb lett volna, egyenletesebbé vált. – Sőt egyenesen fantasztikus. Valójában nem is értem, miért bánsz így vele. Igazán kedves ember… És figyelmes is. És csak azon volt, hogy biztonságban érezzem magam. Úgyhogy itt senkinek nem rúgjuk szét a golyóit. Kiváltképp nem az övét.

Amikor hallottam, hogy Rosie ilyeneket mond rólam, azt kívántam, bárcsak ne egy szál törülközőben állnék a kotnyeles unokatesóm és a férje előtt. Mert legszívesebben átnyaláboltam volna, hogy magamhoz öleljem. Egészen szorosan, és illetlenül sokáig.

Hiszen kiállt értem.

Erre még én sem számítottam. Lélekben már készültem a fejmosásra.

Nagyot nyeltem, és elfojtottam az érzéseket, amiket kiváltott belőlem.

Lina szája szétnyílt, a teste most már elernyedt Aaron karjaiban. Aaron pedig… mosolygott? Már ha a szája alig észrevehető görbületét annak lehet nevezni.

Végül Lina törte meg a csendet, a hangja újra normális volt, szelíd és édes.

– Szóval, biztos vagy benne, hogy nem akartok összejönni?

Rosie felhorkant.

– Lina! Leállnál már ezzel? Nem fogunk szexelni.

– Semmi flört? – faggatózott tovább az unokatesóm. – Semmi szemezés? Érzéki érintés? Tipitapi? Csók? Francia vagy sem, nálam mindkettő számít.

– Déjalo ya, Lina – csitítottam, bár lehet, hogy mondott valamit. Nem lett volna bajom azzal, hogy bevalljam neki, hogy Rosie-val kísérleti randikra járunk a könyve miatt, de sosem tettem volna anélkül, hogy előtte egyeztettem volna Rosie-val. Az, hogy kutatópartnerek vagyunk, jelentett valamit. Egy csapat voltunk. – Rosie-val jó barátok vagyunk.

És mindenekelőtt azok is voltunk.

Az unokatesóm hosszasan bámult a legjobb barátnője szemébe, és amikor végre rám nézett, azt mondta:

– Como una hermana para mí. Ella es mi mejor amiga. – Olyan nekem, mintha a saját édestestvérem lenne. Ő a legjobb barátnőm. – Es demasiado buena. – Túl jó ő.

Nekem.

Lina nem mondta ki, de tudtam, hogy erre céloz.

És nem is tiltakoztam.

Rosie nem az én súlycsoportom volt. Az olyan nők, mint ő, nem járnak ilyen pasikkal, akik már annyi mindent elvesztettek, akiknek már nem volt mit nyújtaniuk. Olyanokkal, akik néhány hétnél tovább nem is maradnak az országban.

Lina vetett rám egy hosszú pillantást, majd rámutatott Rosie-ra.

– Egy pillanat! – intett a folyosó felé. – Beszéljünk négyszemközt!

Aaron végül elengedte a feleségét, de csak azután, hogy megcsókolta a halántékát, és a fülébe súgta:

– Aztán viselkedj!

Rosie vetett rám egy gyors pillantást, én pedig válaszul rákacsintottam, mielőtt követte a legjobb barátnőjét kifelé, és magunkra hagyott minket Aaronnal.

– Szóval… – sóhajtottam fel. – Szerinted megússzák a golyóim?

A bejárati ajtóra sandított, mintha átlátna rajta a röntgenszemeivel, majd visszafordult hozzám.

– Ha jól viselkedsz.

Összevontam a szemöldökömet.

– És a jó alatt azt érted…

Összefonta a karját a mellén, és alaposan megfontolta a választ.

– Lina csak ugat, nem harap. – Ismét arrafelé pillantott, amerre a felesége ment, majd visszafordult. – Szeret téged, Lucas. Annyira izgatott volt, hogy láthat, hogy egyenesen idejöttünk a reptérről. Bejelentés nélkül. – Kellemes melegség áradt szét a mellkasomban.

Én is szeretem Linát. Persze hogy szeretem.

– De kétlem, hogy vissza tudnám… vagy akarnám… tartani, ha megbántod Rosie-t.

Láttam rajta, hogy nem viccel. Valószínűleg Linával együtt fognak elintézni, ha valaha arra vetemednék, hogy bántom Rosie-t. Mindenesetre szívből örültem neki, hogy olyan emberek, mint Aaron és Lina, vigyáznak Rosie-ra.

Ezért mélyen Aaron szemébe néztem, úgy feleltem:

– Soha nem bántanám őt. Soha nem lennék rá képes.

Aaron szája meglepően ragyogó mosolyra húzódott.

– Tudom.

TIZENHATODIK FEJEZET

Rosie

Lina megrázta a fejét.

– Mi van? – suttogtam. – Mi ez a lemondó pillantás?

A kedvenc manhattani kávézónkban ültünk, órákkal azután, hogy Lina megjelent a lakásában, ahol értesült a Lucasszal kötött megállapodásomról, majd követelte, hogy este újra találkozzunk, hogy beszélgethessünk.

De nem csupán beszélgetni akart. Hanem pletyizni. A férfifülektől távol.

– Ne játszd nekem az ártatlant – vágott vissza, és kieresztett egy mély sóhajt, immár századszorra. – Pontosan tudod, hogy mi van. Elmegyek pár hétre nászútra, és amikor visszajövök, ott talállak titeket… összecuccolva és összebújva az unokatesómmal.

– Igazad van – ismertem el, mert így volt. – Már az első napon el kellett volna mondanunk neked. Szörnyen érzem magam, Lina. Szörnyen, amiért így elfoglaltam a lakásodat anélkül, hogy tudtál volna róla.

Lina felnyögött.

– Nem ez zavar, Rosie.

Újra feltámadt bennem a késztetés, hogy Lucas védelmére keljek, de inkább visszafojtottam. Hivatalosan már közel három hete ismertem a pasit, úgyhogy, gondolom, nem volt jogom hozzá. Ma reggel elmondtam, amit akartam.

– Akkor micsoda? Miért aggaszt téged ennyire, hogy összebarátkoztunk Lucasszal?

– Szeretem őt, oké? – Mindkét kezét felemelte. – Az összes unokatesóm közül Lucas áll hozzám a legközelebb. Szóval, amikor azt mondom, hogy szeretem, nem úgy értem, hogy „eltűröm, mert rokon”. Olyan nekem, mintha a bátyám lenne. És ez… Nem is tudom. Talán ez is a probléma része. A puszta gondolattól, hogy közénk állhat, és bánthat téged, legszívesebben levágnám a…

– Oké. – Gyorsan leállítottam, mielőtt újra fenyegetőzni kezdett volna. – Először is, senki sem állhat közénk, oké? Komolyan mondom. – Bólintott. – Másodszor – folytattam. – Honnan veszed, hogy bántani fog? Van ennek valami köze ahhoz a Lucas-sármhoz, amit ma reggel említettél?

Lina vállat vont.

– Talán.

– Megmagyaráznád? Elárulnád, miért?

Lina a kezébe vette a kávésbögréjét, és az ajkához emelte.

– Rendben. – Ivott egy kortyot, mielőtt folytatta: – Lucasnak van egy olyan titkos képessége, hogy meg tudja szerettetni magát az emberekkel, és bármennyire idegesítő volt is gyerekkorunkban, tényleg szerethető. Néha. És hidd el, tudom, hogy van az a bugyiszakító mosolya, és hogy jóképű a maga… laza módján. És azt is tudom, hogy milyen vicces tud lenni, oké?

– Oké – motyogtam. Mert Lucas valóban ilyen. Azon sok-sok egyéb tulajdonságán felül, amelyek miatt belopta magát a szívembe.

Lina a bögréjéhez kocogtatta a körmét.

– Lucas ilyen, és mégsem hozott eddig soha lányt a családi összejövetelekre. Soha nem volt komoly kapcsolata. Azóta, hogy… Nem is tudom, talán a gimi óta?

– Lorena Navarro – csúszott ki a számon.

– Honnan a csudából…

– Beszélgetünk – vágtam rá gyorsan. – Szóba került a neve.

Lina háta mögé néztem, mintha csak az ablakot díszítő virágokban gyönyörködnék, mert, istenem, egyre jobban belejöttem ebbe az „elhallgatósdiba”, amit játszottam. És nem örültem neki. Gyűlöltem magam érte. De hogy mondhattam volna el Linának, hogy amitől félt, az épp kialakulóban van? Hogy Lucas sármja engem sem hagy hidegen, olyannyira, hogy még a regényírásban is segített? Hogy ma, miután Lina és Aaron elmentek, végre tudtam írni? Hogy megnyílt a szelep, és kiáramlott a sok benn rekedt érzelem, ötlet és inspiráció?

Lina a homlokát ráncolta, de úgy tűnt, beveszi a magyarázatot.

– Nem mintha elég hosszú időt töltene egy helyen ahhoz, hogy fenntarthasson egy kapcsolatot. És azokkal a versenyekkel, szerte a világban, fél évig távol van, aztán fél évre hazajön. Vagy csak három hónapra. Vagy a franc tudja. Szóval, azt hiszem, nem csoda, hogy sosem állapodott meg.

Soha senki nem törte össze a szívét, mondta.

És mégis, bármennyit utazott is, szinte csodának tűnt, hogy eddig senki sem csapott le rá.

– Ez a vakáció sem más – folytatta Lina.

Felidéztem a tegnap estét, amikor Lucas beavatott a sérülésébe. Rajtam kívül senki sem tudta, hogy a „vakáció” végleges.

Gondosan megválogattam a szavaimat.

– Hogyhogy nem más?

– Ki mondta, hogy nem fogja bevetni a sármját? Te kacarászol. Ő meg sandán rád mosolyog. Mire észbe kapsz, már jön is az etyepetye. Azután elhúzza a csíkot. És bumm.

Nagyot nyeltem, amikor belegondoltam, hogy elmegy, émelyegni kezdtem.

– És bumm, bajom esik?

– Pontosan. Én meg kénytelen leszek kinyiffantani. – Felsóhajtott. – És, mint említettem, ő az egyik kedvencem. És hát… á, tényleg nem akarom. Pláne most, hogy őszintén aggódom érte. – Nem szóltam semmit, vártam, hogy folytassa. Lina elkomorult. – Azt hiszem, valami baj van. Abuela elárulta, hogy Lucasnak pánikrohama volt. Az utazás előtt. – Belesajdult a szívem a tudatba, hogy ez a kőkemény, erős férfi ilyesmin megy keresztül. Azon töprengtem, hogy mi történhetett vele pontosan. A legjobb barátnőm szomorúan folytatta: – Mint kiderült, Taco hívta abuelát, és elvezette Lucashoz. Hál’ istennek, hogy kiképezték terápiás célokra!

– Tényleg? Fogalmam sem volt róla, Lucas erről sosem posz… – Az utolsó pillanatban a nyelvembe haraptam. – Lucas sosem említette. Ahogy te sem.

Lina bólintott.

– Amikor Taco kölyök volt, abuela egyik szomszédjához került, egy nyugdíjas rendőrhöz, aki poszttraumás stressztől szenvedett. Nem sokkal később ez a férfi meghalt. – Felsóhajtott. – Szívrohamban. A család annyira összeomlott, hogy nem tudtak mindennek tetejébe még egy kölyökkutyával is foglalkozni, ezért abuela felajánlotta, hogy néhány hétig vigyáz rá. Amikor Lucas egyszer odalátogatott, találkoztak a kutyával, és, szóval… egymásba bolondultak. Amikor a hetekből hónapok lettek, és a család semmi jelét nem adta annak, hogy gondoskodni akarna Tacóról… Lucas örökbe fogadta.

– Szóval nem Lucas adta neki a nevet? – kérdeztem, holott ez a történet valójában különféle új érzelmeket ébresztett bennem Lucas iránt.

– Ó, nem. – Lina felkacagott. – A szomszéd unokája nevezte el. – Megrázta a fejét. – Mindenesetre a pánikroham után abuela azt javasolta neki, hogy utazzon el valahová. Egy kis helyváltoztatásért, hogy kitisztuljon a feje.

– Ezért jött az Államokba – vontam le a következtetést, mire Lina bólintott. Éreztem, hogy elszorul a torkom, miközben igyekeztem titkolni az érzelmeimet. – Biztos vagyok benne, hogy bármiről legyen is szó, Lucas előbb-utóbb elmondja neked. Szeret titeket, és talán csak időre van szüksége. – Egy pillanatra elhallgattam. – Néha, amikor szenvedünk, magunktól kell rájönnünk, hogy segítségre van szükségünk. Mielőtt el tudnánk fogadni.

Lina átnyúlt az asztalon, és megfogta a kezem.

– Te tényleg bölcs vagy, csajszikám.

Nem voltam az. Tényleg nem. De azért rámosolyogtam, és reméltem, hogy azután is szeretni fog, ha már mindent elmondtam neki, amit eddig eltitkoltam Lucasról.

– Na szóval. – Lina legyintett egyet. – Biztos, hogy nem akarsz velem és Aaronnal maradni? Van egy szabad szobánk, és rengeteg a hely a lakásában. Ami most már a mi lakásunk.

– Biztos – jelentettem ki határozottan. Arra vágytam a legkevésbé, hogy betolakodjak a friss házasok szerelmi fészkébe.

– Rendben. Ha így akarod. – Vállat vont, és megnézte az időt a telefonján. – Későre jár, és megígértem Aaronnak, hogy segítek vacsorát főzni.

– Oké, menjünk. – Az asztalra támaszkodtam, és hátratoltam a székem. – Nekem is vissza kell mennem. Lucas már biztos elkezdte a vacsorát.

Lina a fejét csóválta.

– Hát ezért nem akarod itt hagyni.

Pontosan tudtam, miről beszél, de azért játszottam a hülyét.

– Mi van?

Felkacagott.

– Nem hibáztatlak. Lucas marha jól főz. Egészen új magasságokba emelte abuela receptjeit. Tía Carmen folyton rágja a fülét, hogy jelentkezzen valamelyik főzőműsorba.

Elmosolyodtam, amikor elképzeltem Lucast a tévében. Istenem, egy szempillantás alatt megnyerné azt az átkozott műsort és mindenki szívét!

– Ó! – Hadonászni kezdett az orrom előtt. – Majd elfelejtettem. Van már valami terved halloweenre?

Felkaptam a kabátomat a szék háttámlájáról.

– Tudod, hogy nincs.

Lina csatlakozott hozzám az asztal szélénél, és sunyi mosoly jelent meg az arcán.

– Hát, most talán mégis. – Megragadta a saját kabátját, és beledugta a karját. – Aaront meghívták egy… kapaszkodj meg… álarcosbálba. Jövő szombatra.

Felszaladt a szemöldököm.

– Hűha!

– Igazából egy jelmezbálra, de ti, New York-iak mindennek olyan szexis nevet adtok. Mellesleg ez az egyik jótékonysági rendezvény, amire évről évre meghívják, csak sosem vesz részt rajta. Ismered Aaront.

– Igen, képzelem, hogy a jelmezbál nem az ő műfaja. – Vagy a társasági élet, úgy általában. – De gondolom, Aaron erre is igennel válaszolt? A te kedvedért?

– És alig kellett győzködni – dicsekedett Lina csillogó szemmel. – Nekem van a legjobb férjem. – Felderült az arca. Mint mindig, ha Aaronról volt szó. Újdonsült erővel támadt fel bennem az epekedés. Csak egy pillanatra, mégis kizökkentett a lelki egyensúlyomból. Lina mit sem sejtve folytatta: – A szervezőbizottság annyira megörült, hogy részt vesz rajta, hogy küldtek két plusz meghívót.

Ó!

– Nem is tudom, szivi. Nekem…

– Tudom, hogy szoros a határidő, tudom. – Lina elgondolkodott egy pillanatra. – Letöltötted újra a Tindert? Ahogy javasoltam?

Égni kezdett a fülem.

– Nem, valójában nem. De találtam egy másik… módszert. Ez hosszú történet, majd holnap elmesélem, mert most… ööö… sietünk.

A barátnőm szkeptikusnak tűnt.

– És működik?

– Igen – vágtam rá habozás nélkül. Mert tényleg működött. Nagyon is.

– Akkor – mutatott rá Lina mosolyogva – talán megengedheted magadnak, hogy elszabadulj arra az egy estére… Egy kis halloweeni szórakozásra? Az felpezsdíti az elmét.

Ahogy a kijárat felé indultunk, visszakérdeztem:

– Két jegyed van, ugye?

Lina felsóhajtott.

– Ez azt jelenti, hogy el akarod hozni az unokatesómat? – Kemény pillantást lövelltem felé. – Biztos, hogy ti ketten nem… bujálkodtok? Ugye tudod, hogy nekem elárulhatod? Azok után is, amit mondtam, és akkor is, ha ő az unokatesóm, és ez egy nagyon gusztustalan téma lenne…

– Semmit sem csinálunk – vágtam vissza. – És honnan jönnek ezek a kifejezések és eufemizmusok? Vagy túl régimódiak, vagy… furák.

– Nekem is megvannak a magam módszerei. – Vállat vont. És mielőtt az ajtóhoz lépett volna, utoljára még visszanézett rám. – Szóval, akkor nem jártok Lucasszal. Ugye?

– Nem – feleltem olyan lazán, ahogy csak tudtam. – Ilyesmi sosem szerepelt a terveink között, Lina.

Az első, amit észrevettem, amikor beléptem a lakásba, az a két nő volt, akik Lucas körül sürögtek a tűzhelynél.

– Helló… mindenki! – köszöntem oda, mire három fej fordult felém – Lucas, a szomszédunk, Adele és a lánya, Alexia. – Micsoda kellemes meglepetés!

– Visszajöttél – jegyezte meg Lucas. – Végre.

Ó. Ez a „végre” olyan… reményt keltett bennem, hogy majdnem elvonta a figyelmemet a magabiztos lépteiről, amelyekkel elindult felém.

Amikor odaért hozzám, lehajolt, és a fülembe súgta:

– Látod, társaságunk van. Remélem, nem bánod.

– Dehogy – feleltem, és zavarba jöttem, hogy ennyire közel áll hozzám. Hogy fölém tornyosul. Nagyot nyeltem. – Mindig örülök Adele-nek, te is tudod.

Aggodalmas arckifejezéssel nézett rám.

– Az unokatesóm megnehezítette a dolgodat?

Megráztam a fejem.

– Nem, de… – Aggódott. Értem is, és érted is. – Ő csak jót akar, és meglepte ez az egész. Megnyugtattam, bár nem… nem igazán avattam be a kísérletünkbe.

Nem bírtam rávenni magam, hogy kimondjam a „randi” szót. Úgy tűnt, Lucas is észrevette a tétovázásomat, mert a szemében lévő könnyedséget merengés váltotta fel.

Néztem, ahogy szinte szórakozottan végigfut a testemen a pillantása, mintha észre sem venné, hogy mit csinál.

– Rendben – szólalt meg, és elvette a bevásárlószatyrot, amiről el is felejtettem, hogy a kezemben szorongatom. – Épp időben jöttél. Ezeket most rögtön a serpenyőbe kellett dobnom.

Ó.

Hát ezért nézett lefelé. Ezért mondta, hogy „végre”.

Üzent, hogy hozzak egy kis petrezselymet és friss csilit, ha találok. A hozzávalókat várta ennyire. Nem engem.

Ami rendben is volt. Igazán nem volt semmi okom a csalódásra. Én…

Lucas gyors csókot nyomott az arcomra, mire minden gondolat kiment a fejemből.

– Kösz, hogy beugrottál értük a boltba – mondta. – Most pedig gyere, mindjárt kész a vacsora.

Az egyik pillanatban az ajkai a bőrömhöz értek, pont ott, alig pár centire a számtól, a következőben pedig már el is lépett tőlem, és ott hagyott… ledermedve.

Mert megcsókolt. Az arcomon.

Baráti csók volt, emlékeztettem magam. Mert Spanyolországban a barátok mindig arcon csókolják egymást. A lakótársak is, ha jó viszonyban vannak.

Igyekeztem nem tudomást venni arról, hogy még mindig bizsereg a csók helye, és követtem a konyhaszigethez, ahol a vendégeink vártak.

– Helló, hölgyek, hogy vagytok?

– Szia, Rosie – üdvözölt Alexia; a szeme kiköpött mása az anyjáénak. – Jól vagyunk. Egyelőre.

Adele rá se hederített a lánya sanda pillantására.

– Éppen vacsorát főz nekünk ez a fiatalember. – Lucasra nézett, aki visszatért a tűzhelyhez. – Azt állítja, hogy tudja, mit csinál, és megígértette velem, hogy leülök, és nem nyaggatom mindenfélével.

– Amit még mindig nem tettél meg – motyogta a lánya, és mindkét kezét Adele vállára helyezte, majd odavezette az édesanyját egy székhez. – Szóval, mi lenne, ha nem követnéd mindenhová, mint egy dirigálós árnyék, és végre lepihennél, hm?

Adele halk méltatlankodások közepette helyet foglalt, és Alexia pedig elégedetten visszatért Lucas mellé. A szobatársam főztje láthatóan megbabonázta.

Amikor először találkoztunk, nem tudtam jól megnézni magamnak. Leginkább azért, mert éppen a konyhapulton ültem felhúzott lábbal, miután a frászt hozta rám egy patkány. Az is jelentősen elvonta a figyelmemet, hogy csupán percekkel azelőtt, hogy Alexia bekopogott, épp Lucasszal táncoltam. Most viszont láttam, hogy az ötvenes évei elején járhat, ami azt jelentette, hogy Adele valamivel idősebb lehet, mint ahogy azt kezdetben gondoltam.

Lucas a válla fölött hátranézett, és rám szólt:

– Foglalj helyet, Ro.

Ro.

Már megint ez a becenév. Nevetséges, hogy milyen hatással van rám.

– Jól vagyok – legyintettem, és igyekeztem lehűteni magam.

– Ebben biztos vagyok. De használni fog a hátadnak. Láttam, milyen görcsös a tartásod az egész napos írástól. – Rám kacsintott, így nem maradt más választásom, mint engedelmeskedni, mielőtt leseggelnék a konyhapadlón.

Láttam, milyen görcsös a tartásod.

Elfoglaltam a konyhában lévő egyetlen másik széket, és letelepedtem Adele mellé.

– Helyes – motyogta Lucas, és visszafordult a serpenyőhöz a tűzhelyen. – Jól van, hölgyeim, még pár perc, és ehetünk.

Mindhárman egy emberként sóhajtottunk fel.

Elnevettem magam, és amikor Lucas felé lestem, elkaptam Alexia tekintetét, aki épp elfojtott egy mosolyt.

– Szerencsés lány vagy, Rosie. – Az arckifejezésem bizonyára elárulta a zavarodottságomat, mert kifejtette: – Nem terem minden fán olyan férfi, mint Lucas.

Bólogatni kezdtem, de gyorsan leállítottam magam.

– Jaj, dehogy! Mi csak barátok vagyunk. Nem járunk. Csak szobatársak vagyunk. Barátok.

Alexia felvonta a szemöldökét, és Lucasra pillantott, aki határozott hangon kijelentette:

– Hamarosan legjobb barátok.

– Folyton ezt mondod – morgolódtam. – De mindegy, mert csak ideiglenesen vagyunk itt. Én visszamegyek a lakásomba, ő meg… – Elhallgattam, kicsit nehezen fejeztem be: – Haza. Spanyolországba.

Lucas egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, majd folytatta a petrezselyemaprítást.

Alexia bólintott.

– Ez igazán kár. Jól jönne itt egy olyan szomszéd, mint ő. – Felsóhajtott. – Ahogy anya megmentésére sietett… Tényleg egy igazi hős.

– Miféle megmentésről van szó? – kérdeztem. – Történt valami…

– Ugyan, meg se kottyant, drágám. – Az idős asszony összeszorította a száját. – Minek ez a felhajtás?

– Az én drága anyám – magyarázta Alexia – otthagyta a kuktát a tűzhelyen, és fél óráig pancsolt a habfürdőjében.

Adele kieresztett egy frusztrált sóhajt.

– Elromlott az a fránya vacak. És jót tesz a csontjaimnak a hosszú fürdő.

– Lucas meghallhatta a robbanást – magyarázta Alexia, és rá sem hederített az anyjára. – Mert amikor ideértem, hogy elhozzam anyának a receptjeit, rajtakaptam őket, hogy együtt kaparják a konyhafalról a pörköltet.

– Csak egy icipici robbanás volt – békítette Lucas. – És igazán nem volt probléma.

– Látod? – Alexia felnevetett. – Még a babért sem akarja learatni. És hidd el nekem, bőven volt mit feltakarítani. Az egész konyhát beterítette. – Megrázta a fejét. – Az olyan pasik, mint ő…

– Nem teremnek minden fán – fejeztem be helyette.

Lucas ismét mozdulatlanná dermedt, és azt kívántam, bár ne fordult volna el, hogy lássam az arcát.

Ekkor eszembe jutott valami.

– Szóval ezért jöttetek át vacsorázni? – Nem elég, hogy Lucas segített Adele-nek feltakarítani, még fel is ajánlotta, hogy utána megeteti őket.

– Igen. – Alexia arca felragyogott. – Utána mindketten fel voltunk zaklatva egy kicsit. De a feleségem egy óra múlva értünk jön – tette hozzá Alexia. – Anya velünk tölt néhány napot, ugye, anya?

Adele felsóhajtott.

– Nem mintha lenne más választásom.

– Mindegy – mondta Alexia, és Lucas felé fordult. – Bevallom, már kis híján az őrületbe kergettem magam azzal, hogy minden este, amikor meglátogattam anyát, próbáltam kitalálni, vajon melyik lakásból jön ez különleges és ínycsiklandó illat. Errefelé a legtöbben csak házhoz rendelnek.

Lucas hátralépett, kikapcsolta a tűzhelyet, körbetekerte a hatalmas, öntöttvas serpenyő nyelét egy konyharuhával, és felemelte.

– Igen, az Lucas műve – mondtam, nehogy abba a tévhitbe essen, hogy én tudok így főzni.

Lucas odajött a konyhaszigethez, ahol Adele-lel ültünk, és letette közénk a serpenyőt. Piros chimichurrival leöntött steak csillogott a konyhai lámpák fényében, és hangosan megkordult a gyomrom.

Alexia csatlakozott hozzánk az asztalnál, és mivel csak két székünk volt, leugrottam az enyémről, hogy átadjam a helyemet.

– Ülj le, kérlek. A vendégünk vagy.

– Ó, én nem szeretnék…

– Rosie majd mellettem ül – jelentette ki Lucas.

Homlokráncolva megfordultam, és láttam, hogy egy összecsukható sámlit tart a kezében.

– Honnan…

– Egy szekrény mögül halásztam ki – magyarázta, miközben kinyitotta. – Csak ez az egy van, úgyhogy megosztozunk rajta.

– Nem is tudom… – Tétován néztem, ahogy lehuppant.

Csak nem ülhettem az ölébe, nem igaz? Azt sem tudtam, mennyire súlyos a sérülése.

Mintha olvasott volna a gondolataimban, Lucas megpaskolta a bal combját.

– Ennek semmi baja – mondta. – Na, gyere már, Ro! Együnk, mielőtt éhen halok! – Elszánt pillantása végül előrehajtott. Úgy nézett rám, mintha én tennék valamit érte azzal, ha ezt az egy dolgot megadom neki. Így hát odaléptem hozzá, és az ölébe huppantam. Lucas a pillanat törtrésze alatt a derekam köré fonta erős karját, és lágyan megszorított. – Süti szépen – szólt olyan halkan, hogy épp csak meghallottam.

És ez a titkos „köszönöm”-ünk, ami csak a miénk volt, tett valami erőteljeset és váratlant velem. Valamit, amitől azt kívántam, bár a „köszönöm”-ön túl mást is jelentene ez a szó.

Próbáltam az előttünk terített csodálatos finomságra koncentrálni, ahelyett, hogy a pasit bámultam volna, akinek az ölében ültem.

– Hihetetlenül jól néz ki, Lucas.

Éreztem, hogy megkönnyebbülten felsóhajt, a lehelete a fülemet csiklandozta. A testem azonnal reagált az érzésre. Ő is érezhette, mert rám szólt:

– Egyél.

– Uramatyám, ez az édesburgonya! – Alexia felnyögött. – Mi ez a szósz? Joghurtos…

– Sült fokhagyma, citrom és tahini – válaszolta Lucas, miközben a burgonyámra kanalazott egy keveset abból a szószból, amit Alexia annyira dicsért.

Alexia újabb falatot tömött a szájába.

– Az egész fejet megsütötted a krumplival. Aztán felhasználtad a szószhoz?

Lucas bólintott, és hozzátette:

– Jó megfigyelő vagy.

Ezzel Alexia átvette az uralmat a beszélgetés felett, és minden egyes lépésről kifaggatta Lucast, a grillezett hústól a piros chimichurrin át, mint kiderült, a desszertünkig: a rebarbarás-körtés milhojasig, amely történetesen egy spanyol édesség fejedelmi változata volt.

– Oké – jelentette ki Alexia, miután az utolsó morzsáig elpusztítottunk mindent, és tisztára nyaltuk a desszertestányért. – Sejtettem, hogy tudod, mit csinálsz, de fogalmam sem volt arról, hogy ennyire jó vagy. – Lucas egy morgással válaszolt, és szorosabban ölelt magához. Megpróbáltam elhúzódni, ám erősen tartott, s minden olyan testrészem, ami hozzáért, szinte vibrált az izgalomtól. – Szóval, mi a titkod, Lucas? – kérdezte Alexia, miközben én levegő után kapkodtam. – Egy étteremben dolgozol Spanyolországban? Nem jársz véletlenül főzőiskolába?

Lucas elképedve felnevetett.

– Semmi ilyesmi. Sosem gondoltam a főzőiskolára. Sosem volt… időm, azt hiszem.

– Pedig most már elmehetnél. Ha akarsz – csúszott ki a számon. – Csodálatos szakács vagy, Lucas.

A keze a derekamra szorult, a teste melegét már lehetetlen volt figyelmen kívül hagyni. A hangja megenyhült, amikor azt mondta:

– Kösz, Ro. De… Nem is tudom. Egy kicsit öreg vagyok már az iskolához.

– Nem vagy túl öreg. – Alexia szeme összeszűkült. – Hol tanultál meg így főzni? A milhoja omlós, vajas tésztája mennyei volt, és határozottan nem bolti. És nem először készítettél pecsenyét. Láttam már pecsenyét, amit olyanok „gyilkoltak meg”, akik kijárták a főzőiskolát.

Lucas tenyere a combomra hullt, amitől elakadt a lélegzetem.

– Én az abuelámtól tanultam, meg az anyámtól… Nem is tudom, innen-onnan. Azt hiszem, autodidakta módon. Szeretek kísérletezni, új dolgokat kipróbálni. Rengeteg információ van a neten. Szóval, én csak… tudod, menet közben tanultam. Semmi különös, és nem ér fel egy képzett ember tudásával. Sem olyasvalakiével, aki igazán tehetséges. Az én hivatásom… más volt.

Nem értettem egyet, Lucast nem egyetlen dolog határozta meg, de tartottam a számat, és megfogtam a kezét. Összefonta az ujjait az enyémekkel, és esküszöm, minden idegvégződésem fellángolt ettől az egyszerű érintéstől.

Éppen ezért majdnem lemaradtam arról, amit Alexia ezután mondott.

– Én a Zarato vezető séfje vagyok, úgyhogy tudom, miről beszélek. Tényleg tehetséges vagy. A főzőiskola nem sétagalopp, soha nem az. Neked viszont egyáltalán nem elérhetetlen.

– Hűha! – leheltem. Megfordultam, hogy a vállam fölött Lucasra nézzek, és elmagyaráztam: – A Zarato a legmenőbb hely a West Village-ben. Hónapokat kell várni az asztalfoglalásra. Szerintem jelenleg New York három legjobb étterme között van.

Alexia felnevetett.

– Csak az első öt között, de Manhattanben kegyetlen a verseny, így sosem tudhatod, hová esel vissza a következő évben.

Szerényen fogalmazott. Ha még én is – olyasvalaki, akinek halványlila gőze sincs a konyhaművészetről, és csak alkalmanként jár el vacsorázni – hallottam a Zarato-élményről, és elkeseredetten vágytam arra, hogy megtapasztaljam, az jól illusztrálja, hogy irtó felkapott a hely.

– Ez csakugyan elképesztő – mondta Lucas, és kihallottam a hangjából, hogy minden szavát komolyan gondolta. Adele-hez fordult. – Iszonyú büszke lehetsz a lányodra.

– Ennél büszkébb nem is lehetnék – válaszolta Adele könnyes szemmel. – De te már tudod, nem igaz, Mateo?

Elcsendesültünk Adele szavaira, aki a vacsora alatt végig hallgatott. A betegsége nyomasztóvá tette a légközt.

– Igen – bólintott végül Lucas. – Hát persze.

Alexia átkarolta az anyját, megszorította a vállát, és eltátogott egy „köszönöm”-öt Lucasnak. Majd kijelentette:

– És Lucas, komolyan beszélek. Én felismerem a tehetségeket. Így ismerkedtem meg a feleségemmel is. Lent kezdte a konyhai hierarchia legalján, csupa kiaknázatlan potenciállal, most pedig a Zarato sous chefje, szóval sosem lehet tudni. – Oldalra billentette a fejét. – Tudjátok, szerintem el kéne jönnötök. A ház ajándéka, mindazért, amit anyáért tettetek.

Ó, hűha!

– Erre igazán semmi szükség, Alexia – felelte Lucas, hangot adva a gondolataimnak – bár kihallottam a szavaiból a kíváncsiság szikráját. – Tényleg semmiség.

– Ragaszkodom hozzá – válaszolta Alexia határozottan. Majd elővett egy kártyát a táskájából, lerakta az asztalra, és hozzátette: – Rosie imádni fogja. – Mintha ez a tény bármin változtatott volna.

Lucas elengedte a kezemet, és a kártyáért nyúlt.

Sokkal, de sokkal később, az éjszaka közepén különös zajra ébredtem. Úgy hangzott, mint egy nyöszörgés, csak mélyebb volt. Torokhang.

Először azt hittem, álmodom, de aztán újra megszólalt a hang. Ezúttal hangosabban. Sürgetőbben.

Felültem az ágyban, végignéztem a gyéren megvilágított lakáson, és a kanapé felé fordultam, ahol Lucas aludt. Csakhogy nem aludt. Nem alhatott, mert nyugtalanul forgolódott.

Újabb nyöszörgés hagyta el a száját, megakasztva a légzését, én pedig kővé dermedtem hörgésre. Mert úgy hangzott, mintha… küszködne, hogy levegőt juttasson a tüdejébe. Mintha nem kapna levegőt.

A jeges félelem kiugrasztott az ágyból. Odarohantam, és letérdeltem a kanapé mellé a földre.

Suttogva szólongattam:

– Lucas! – Ő azonban egyik oldaláról a másikra rándult, amikor a vállához értem. Lágyan, de határozottan rászóltam: – Ébredj, Lucas! – Motyogott valamit; spanyolul lehetett, mert egy kukkot sem értettem belőle. Amilyen gyengéden csak tudtam, végighúztam a kezemet az arcán. – Lucas, kérlek! Fel kell ébredned. Rémálmod van. – Hirtelen abbahagyta a vonaglást, és felpattant a szemhéja, barna szeme csupa rémület volt. Elszorult a szívem a látványtól, nehéz volt nyugalmat erőltetni az arcomra, és még nehezebb volt nem arra gondolni, hogy mennyire törődöm vele, és mennyire nem bírom elviselni, hogy fájdalmai vannak. – Rosszat álmodtál – magyaráztam, és elcsuklott a hangom az idegességtől. – De most már minden rendben. Felébredtél. – Lassan, nagyon lassan kitisztult a tekintete. A félelem, a kétségbeesés azonban még ott volt. Az arcára volt írva. Én is elkeseredettebben szorítottam az arcát. – Minden rendben. Csak egy rossz álom volt, most már minden rendben – ismételgettem.

Lucas kitapogatta a kezemet a sötétben. Hideg és nyirkos volt a tenyere.

– Rosie – lihegte. – Itt vagy! – Semmi magyarázat, semmi mosoly, semmi kísérlet arra, hogy elüsse egy viccel.

– Húzódj odébb! – utasítottam, hogy odamászhassak mellé a kanapéra.

Lucas szó nélkül engedelmeskedett, amennyire csak tudott, miközben a hátán maradt. Lefeküdtem, felé fordulva, és az oldalához simultam. Átkaroltam. A mellkasához tapadt a póló.

– Totál leizzadtam, Rosie. Én…

– Semmi baj – mondtam, még közelebb bújtam, és megnyugtató köröket rajzoltam a mellkasára az ujjaimmal. – Izzadtan és álmosan szeretem a pasikat – tettem hozzá. – Úgyhogy aludj tovább! Most már itt vagyok.

Lucas nem szólt egy szót sem, meg sem mozdult. Még csak meg sem próbált magához szorítani, ahogy már annyiszor tette. Ami rendben is volt. Mert most neki volt szüksége rám. Így hát nem hagytam egyedül. A kanapé szélén egyensúlyozva melengettem a testét. Az érintésem és a hangom valahogy megnyugtatta annyira, hogy visszaaludjon.

Csak akkor tudtam ellazulni, amikor lelassult a légzése ritmusa. De még sokáig ébren maradtam. Ahogy Lucas álmát őriztem, felidéztem a Linával folytatott beszélgetésemet. Lucas, aki mindig is magányos volt, most teljesen elszigetelődött, senkiben sem bízott. Arra gondoltam, hogy mindig olyan önzetlenül osztogatta a mosolyát. Hogy mennyi mindent adott nekem az alatt a rövid idő alatt, amióta megismertük egymást. És ahogy átöleltem, önkéntelenül eltűnődtem, vajon tett-e valaha ilyet érte bárki is.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Rosie

Éppen elvégeztem az utolsó simítást, amikor csengettek.

Összevont szemöldökkel fordultam a tükör felé, az ecsetet az öltözőasztalra tettem, és gyorsan megnéztem a tükörképemet.

A fürtjeim takarosan elrendezve hulltak a vállaimra, egy teljes órámba – és öt különböző YouTube-videóba – telt, mire belőttem a frizurámat. A szám halvány rózsaszín volt, a szememet pedig natúr színekkel emeltem ki, ezzel szinte smink nélküli megjelenést értem el. Jól néztem ki. Ezt én is tudtam. Nem voltam egy divat- vagy életstílus-influenszer, de általában odafigyeltem arra, hogy mit viselek, és hogy nézek ki. Kivéve, ha a hajamról volt szó. Azt mindig elhanyagoltam. Hagytam, hogy szabadon meredezzenek a tincseim.

De ma nem. Ma este semmiképp. Mert ma bulizni megyünk. Az álarcosbálba. És a hasamban terjengő bizsergés alapján legalább olyan izgatott voltam, mint amennyire szorongtam.

Jó idegesség vagy rossz idegesség, ebben nem voltam biztos.

Igazából nem tudtam, mire számítsak. Mert úgy éreztem, mintha dupla randira készülnék, pedig erről szó sem volt. Amikor beszámoltam Lucasnak az álarcosbálról, csak annyit mondott, hogy benne van, és elkezdtünk beszélgetni a jelmezötletekről. Páros jelmezötletekről, habár csak barátokként mentünk: szigorúan barátokként, még a kísérletünket sem folytathattuk, tekintve, hogy Aaron és Lina is ott lesznek.

Erről eszembe jutott, hogy hamarosan értünk jönnek, és Lucas még nem ért haza. Két órával ezelőtt, amikor elővettem a jelmezemet a szekrényből, azt mondta, hogy az utolsó pillanatban még el kell szaladnia valamiért, és eltűnt.

Ismét megszólalt a csengő, és kizökkentett a gondolataimból.

Az ajtóhoz szaladtam, a viktoriánus ihletésű báli ruha anyaga minden egyes lépéssel susogott a lábaim körül.

Gyorsan kitártam az ajtót, és… Hűha!

Elkerekedett a szemem. A meglepetéstől, a csodálattól és… a vágytól.

Igen, határozottan a vágytól.

– Lucas… – Tetőtől talpig végigmértem, és azt sem tudtam, mit mondjak, miközben forróság öntötte el a testemet. Valahogy mégis sikerült kinyögnöm: – Hűha! Te olyan, de olyan, de olyan jól nézel ki!

Ott állt a viktoriánus bársonyos frakkban és bordó mellényben, meg sem rezzent, pedig majd felfaltam a tekintetemmel, és épp az imént közöltem vele, hogy olyan, de olyan, de olyan jól néz ki. A haja hátra volt fésülve, felfedve napbarnított arcát, így jóképű vonásai még több figyelmet követeltek, mint valaha.

És az én figyelmem boldogan elidőzött azon az arcon.

Elvigyorodott.

– Tetszik?

– Igen. – Olyan, de olyan, de olyan nagyon, tettem hozzá gondolatban. Mert egyetlenegy „olyan” nem lett volna elég. – Száz százalékig fantasztikusan nézel ki. Nem is, százhúsz százalékig, mert neked… még a mérleget is sikerült kiakasztanod.

Ismét felnevetett, és össze kellett szorítanom a számat, nehogy ennél is jobban leleplezzem magam.

Igaz, kimerített, hogy egész nap a kéziraton dolgoztam. Ami jó volt, sőt csodálatos, tényleg. Ma olyan ihletet kaptam, amilyet már régen… a fenébe is, idejét sem tudom, mikor éreztem. Valószínűleg soha. Nem emlékeztem, hogy valaha ilyen érzés lett volna az írás, mint amilyennek a szörfözést képzeltem. Vad, felszabadító és kiszámíthatatlan. Pont ugyanezt éltem át Lucas társaságában.

– A ruhád – szólt Lucas, és a humor elpárolgott a hangjából – káprázatos. Illik a szemed színéhez.

Végigsiklott a tekintete a testemen, ugyanúgy méricskélt, mint én őt alig egy pillanattal ezelőtt. Szándékosan megnézett magának. Ami… tetszett. Imádtam. Az őszinte elismerés az arcán különféle érzéseket váltott ki belőlem. Rebbenő érzéseket. Forró és pezsgő érzéseket. Csupa olyan érzést, amiket a saját érdekemben kordában kellett volna tartanom.

Összeszedtem magam, jobbra-balra fordultam, és meglengettem a szoknyámat, majd elismételtem az iménti kérdését.

– Tetszik?

Széles, huncut vigyor jelent meg az arcán, felvillantva a hamis szemfogak hegyes végét, és nehéz volt nem visszamosolyogni.

– Hogy tetszik-e? – Megrázta a fejét. – Őrült jól nézel ki, Rosie. – Elhalványult a mosolya, és olyan intenzív szenvedély vette át a helyét, amivel nem tudtam mit kezdeni. – Estás preciosa.

Preciosa.

Nem kellett tudnom, hogy ez pontosan mit jelent, nem, amikor így nézett rám, és még hevesebbek lettek azok a bizonyos rebbenő érzések. Szinte megsokszorozódtak. Magam sem értem, hogy tudtam ott állni, és pókerarccal fogadni a bókot, amikor legszívesebben Lucas karjaiba ájultam volna.

– Nagyon jól áll neked ez a viktoriánus vámpírkosztüm – nyögtem ki néhány másodperc után. – A sorozatunk főszereplőjével vetekszel. – Én téged választanálak, akartam hozzátenni. Lucas már nem mosolygott úgy, mint az imént, csak hümmögött egy sort, de az a szenvedély még ott volt a szemében. Hogy úgy tegyek, mintha nem hatott volna rám sem ez, sem az átható, csokibarna tekintet, lepillantottam a mellkasára. Kiszúrtam egy gombot, amely meglazult a mellénye kilátszó részén, és odanyúltam érte. Babrálni kezdtem vele, ám a Lucas mellkasából áradó forróság átszivárgott a ruharétegeken, és ettől ügyetlenkedni kezdtem, még a lélegzetem is elakadt. – Hol találtad ezeket a ruhákat? – kérdeztem halkabban, mint ahogyan akartam. – Egy az egyben úgy néznek ki, mint a sorozatban.

Mert a kedvenc vámpírpárunknak öltöztünk, de a viktoriánus korban játszódó egyik múltidéző epizódban látott változatuknak.

Lucas lehajtotta a fejét, és a kezemet bámulta, ahogy tovább matattam azzal a gombbal. Közelebb lépett.

– Volt egy kis segítségem – felelte, és éreztem a leheletét a bőrömön. – És a „kis segítségen” a százhatvanöt centi magas, temperamentumos unokatesómat értem.

Az ujjaim még mindig az immár megigazított gombot fogdosták, ürügyet keresve arra, hogy ott maradhassak a mellkasán.

– Nem is olyan temperamentumos. Vagy alacsony… – tiltakoztam lojalitásból. – Szerintem aranyos.

– Szerintem meg te vagy aranyos – replikázott Lucas, mire megdermedtek az ujjaim. Lassan kifújta a levegőt. – Nem, te nem is aranyos vagy. Hanem gyönyörű.

Nagyot nyeltem, legszívesebben könyörögtem volna, hogy vonja vissza, ugyanakkor azt akartam, hogy újra elismételje őket, hogy örökre az emlékezetembe véshessem a szavait.

Ehelyett csak annyit mondtam:

– Most már kész vagy. – Végighúztam a tenyeremet a mellénye szövetén, és megígértem magamnak, hogy ez lesz az utolsó érintés. Mielőtt azonban elhúzódhattam volna tőle, Lucas újabb lépést tett előre, és még közelebb kerültünk egymáshoz. Elpirultam. A kezem beszorult kettőnk közé, a tenyerem a mellkasára tapadt. – Nem is tudom – mondta, a hangja rekedt, mély és zavarba ejtő volt. – Lehet, hogy a többi gombot is ellenőrizned kéne. Ezzel olyan elképesztő munkát végeztél, hogy biztosra akarok menni.

Felpillantottam, végre a szemébe tudtam nézni, és az a Lucas tekintett vissza rám, aki nem is olyan régen paradicsomszószt kent az ajkamra. Nagyot dobbant a szívem, az egész testem reagált a mellkasa mozgására, a szemében izzó tűzre. Arra, hogy milyen szigorúnak és eltökéltnek tűnik, amikor így néz rám. Mintha eltűnt volna belőle a derű és a lazaság.

Tapodtat sem mozdult, csak várt – de mit kellett volna tennem? Megkérni, hogy vegye le a ruháit, hogy ürügyet kapjak arra, hogy én magam adjam rá újra őket a feszes és gyönyörű testére?

Igen, biztatott egy hang a fejemben. Ez jó kezdet lenne.

– Én… Azt hiszem, a többi oké – mondtam ehelyett, mert bármi más őrültség lett volna. Hülyeség. Meggondolatlanság.

Kidugta a nyelve hegyét, és végigsimított az alsó ajkán, mielőtt azt mondta:

– Oké.

– Oké – ismételtem.

Túl hamar hátralépett, és űr támadt köztünk.

– Mielőtt elindulunk – szólt hátrálva, és egy pillanatra eltűnt a folyosón, majd visszatért, a keze a háta mögött volt –, ez a tiéd.

Feltárta, mit rejteget, és leesett az állam, majd alig egy ezredmásodperccel később a szívem is kis híján kiugrott a helyéről.

– Az e-enyém? – dadogtam, ahogy elnéztem a kezében a rózsaszín magnóliákból összeállított, gyönyörű mellcsokrot. Olyat, amilyet sosem kaptam Jake-től az iskolai bálon. Amiről meséltem Lucasnak. Ő pedig emlékezett rá. – Lucas, ezt nem kellett volna. Ez nem a… – A nyelvemre haraptam, mielőtt kimondtam volna a „randi” szót. Nem az egyik randink. – A mai est nem a… kutatás része.

– Nem számít – mondta tárgyilagosan, és meg akartam kérdezni tőle, hogy érti. Hogy lehet, hogy neki ez nem számít, amikor nekem igen? Ám mielőtt megtehettem volna, folytatta: – Tudom, hogy nem én terveztem ezt a randit, tehát technikailag nem is az. De azok után, ahogy a legutóbbi végződött, amikor még rendes vacsorát sem tudtam adni neked, úgy gondoltam, megragadom az alkalmat, hogy kárpótoljalak. Tekintsd ezt a második fázis részének. Felfedezzük azt a szikrát.

Szóval ez csak a kutatásról szól.

– Ezért rohantál el? – kérdeztem, ahogy átvettem a csokrot, és megcsodáltam. – Elmentél mellcsokrot venni nekem?

– Igen. – Apró, szégyenlős mosolyra húzta a száját. Tényleg rohadt nehéz volt nem belezúgni még jobban ebbe a pasiba.

Istenem, ez történt, nem igaz? Belezúgtam.

– Meg akartalak lepni. És azt is tudtam, hogy éppen öltözöl, és nem akartam rád nyitni, amikor egy szál alsóneműben rohangálsz, Lady Rosalyn. Vannak határok, amelyeket nem szabad átlépnünk.

Bólintottam, csalódottság töltött el.

– Igen. Gondolom, nem akarnál.

Lucas oldalra billentette a fejét.

– Hogy érted ezt?

Erőtlen mosollyal megráztam a fejem.

– Sehogy.

Mielőtt észrevehettem volna, hogy megmozdult, Lucas az ajtókerethez préselt, és felemelte az államat. Nem volt más választásom, mint a szemébe nézni, és amikor megtettem, azt kívántam, bár ne tettem volna. Mert volt valami kifürkészhetetlen a tekintetében.

Lágyan végighúzta a hüvelykujját az államon.

– Hogy érted, Rosie?

Egy apró mozdulattal megráztam a fejemet.

– Csak úgy, hogy barátként és szobatársként nem akarsz ilyesmit látni. – Mert ennyit jelentünk egymásnak. A kísérleti randikat kutatási célból szerveztük, Lucas csak segíteni akart nekem. Egészen addig, amíg haza nem megy Spanyolországba.

Mélyen a szemembe nézett, és mintha elgondolkodott volna valamin. Amikor végre szóra nyílt a szája, annyit tudott mondani:

– Ma este… – Aztán félbeszakították.

– Mi tart már ilyen sokáig? – visszhangzott Lina kérdése az üres folyosón, mielőtt felért az emeletre. – Hallom, hogy fent vagytok, és elálljuk a forgalmat a kocsival.

– Később – mondta Lucas halkan. Csak az én fülemnek.

Vonakodva elhúzódott tőlem, mint aki cseppet sem vágyik arra, hogy szembenézzen azzal, ami pár méterrel mögötte áll.

A folyosó végén megjelent Lina.

– Hola, prima – köszöntötte Lucas az unokatesóját egy sóhajjal. – Épp indulunk.

A barátnőm egy hosszú pillanatig szótlanul nézett minket.

– Elképesztően nézel ki, Rosie. És azok csak nem magnóliák? Gyönyörűek – mondta. – Honnan szerezted őket?

Lucas elhadart valamit spanyolul, túl gyorsan és bonyolultan ahhoz, hogy megértsem.

Lina szeme összeszűkült, amikor válaszolt.

És mielőtt magyarázatot követelhettem volna, vagy kinyithattam volna a számat, hogy bármit is reagáljak erre a szóváltásra, Lucas meghúzta az egyik tökéletes fürtömet. Erőltetett mosollyal nézett rám.

– Fogjuk az agyaraidat, és menjünk, Ro.

– Igaz is – engedtem, és lepillantottam a mellcsokorra.

Lucas beszaladt a fürdőszobába, hogy kihozza a vámpírfogaimat, én pedig a csuklóm köré erősítettem a rózsaszín magnóliacsokrot, amit szigorúan csak a kutatás kedvéért hozott nekem.

Mert mindenáron segíteni akart.

Amiért boldognak és hálásnak kellett volna lennem.

Nem pedig így szomorkodni.

– Szent szar! – hüledezett Lucas az oldalamon.

– Jól mondod – motyogtam, és nagyokat pislogtam.

Lina előttünk állt, részben eltakarta a kilátást az impozáns teremre, amelyben az álarcosbál zajlott. Igaz, hogy nem volt magas, még tűsarkúban sem, de kékes haja, és a vele harmonizáló testfesték, mely az arcát, a nyakát és a karját fedte, eléggé elvonta a figyelmet.

Lina és Aaron halott menyasszonynak és vőlegénynek öltöztek, és Lina a végletekig komolyan vette a jelmezét. Szinte igazinak tűntek. Még Aaron is kisminkelte magát, a szemgödre füstös feketével volt kihúzva, ami a szokásosnál is jobban kiemelte kék szemét. Ez a tény a magasságával, a kétrészes öltönnyel és a karján csüngő élőhalott menyasszonnyal együtt erőteljes látványt nyújtott.

Úgy festettek, mint az alvilág sztárpárosa. Ellentétben velem és Lucasszal, mi ugyanis biztosan nem egy pár voltunk, hiába az egyforma jelmez. Nem mintha számított volna. Elég volt egyetlen pillantást vetnem a tükörképünkre a lift tükrében, és kis híján padlót fogtam. Különösen, miután felvettük a gyönyörű maszkokat, amelyekkel Lina meglepett minket. „Hogy teljes legyen a kép…” – mondta egy kacsintás kíséretében, nem is sejtve, hogy ez a kis kiegészítő még inkább… izgatóvá tette Lucast a szememben.

– Hát nem lenyűgöző ez az egész? – áradozott Lina, mielőtt körbenézett, hogy felmérje a terepet. – Tudom, hogy irtó cikin fog hangzani, de szerintetek látunk majd celebeket is?

– Lehetséges – bólintott Aaron. – Elvégre ez New York, és különféle embereket hívnak meg.

Lina összecsapta a kezét.

– Én még mindig Sebastian Stanben reménykedem.

Aaron dünnyögött valamit az orra alatt.

Erre felkacagtam.

– Ó, azt én sem bánnám. Cseppet sem.

Lucas mocorogni kezdett mellettem, és amikor felé fordultam, a homlokát ráncolta.

– Az meg kicsoda? Ez a… Sebastian Spam?

Lina felkapta a fejét.

– Sebastian STAN! És ő a legviccesebb, leghelyesebb, legbájosabb színész Hollywoodban. Tökre alulértékelik.

Lelkesen bólintottam, és hozzátettem:

– Elégszer látták már New Yorkban ahhoz, hogy Lina szentül higgye, hogy egy szép napon belebotlunk.

Lucas vállat vont.

– Nos, akkor remélem, ez a Sebastian Szenny nem bánja, ha zaklatókba botlik.

Aaron felhorkant, amivel kiérdemelt egy szúrós pillantást a feleségétől.

– Ne gyilkold a pasi nevét, Lucas! – mondta a barátnőm, majd megpaskolta Aaron mellkasát. – Neked meg semmi okod féltékenykedni, amor. Tényleg szeretnék találkozni Sebbel, de csak azért, hogy összeboronáljam Rosie-val.

Aaron átkarolta a feleségét, és magához szorította.

Lucasra sandítottam, aki engem nézett. Azt hittem, hozzátesz még valamit a témához, vagy megint a szájára veszi Sebastian nevét, de ehelyett csak rám kacsintott. Önelégülten, mintha tudná, milyen jól néz ki, ahogy abban a jelmezben és maszkban kacsingat. És a fenébe is, egy csapásra elillant a fejemből a gondolat, hogy esetleg kiszúrom Sebet vagy más hírességet a bálon.

Odaléptem Lina és Aaron mellé. Lina gyors puszit nyomott a férje arcára, aztán kibontakozott a karjaiból, és belém karolt. Együtt léptünk be a bálterembe, magunk mögött hagyva a két pasit.

Miután átkeltünk a gyengén megvilágított táncparketten, eljutottunk a terem túlsó végébe, s helyet foglaltunk a bárpultnál, ahol a srácok is csatlakoztak hozzánk.

– Azt hiszem, kicsit korán jöttünk – jegyezte meg Lina, ahogy körülnézett, majd rámutatott a szétszóródott, céltalanul őgyelgő korai vendégekre. – Hány óra állt a meghívón, Aaron?

A férje átkarolta a derekát, és a hasára tette a tenyerét.

– Nyolc. Jönnek még, ne izguljatok. Ez az év egyik legnépszerűbb eseménye. Ezt csak a legényvásár tudja überelni.

– Ó, arra még élénken emlékszem.

– Én is. – Aaron lehajtotta a fejét, és megcsókolta a barátnőm vállát, aki egy Lina alakú kék tócsává olvadt.

Az arcomra lehetett írva, mit érzek – boldogságot, sóvárgást, egy kis egészséges, mégis éles féltékenységet –, mert megrántotta az egyik fürtömet a pasi, aki úgy olvasott bennem, mint egy nyitott könyvben.

Megfordultam, és Lucas kicsit közelebb állt hozzám, mint egy perccel ezelőtt.

– Szívesen innék valamit – mondta, és lenézett rám. – És önnel mi a helyzet, Lady Rosalyn? Óhajt egy italt? – Rám villantotta a műszemfogait. – Talán egy kis 0-negatívot?

Nem bírtam nem nevetni, így hát nevettem.

– Örömmel, jó uram. De inkább vérmenteset kérek. – Elfintorodtam. – Még a gondolattól is felkavarodik a gyomrom.

Lucasnak megrándult a szája széle, oldalba bökött a vállával, és felcsillant a szeme.

Ezután megrendeltük az italunkat, és együtt lógtunk, élénk csevejbe kezdtünk, miközben egyre több ember gyűlt a terembe.

És minden eltelt perccel, minden újonnan érkezett vendéggel egyre közelebb húzódtam Lucashoz. Olyannyira, hogy észre se vettem, és összeért a vállunk. Ami jólesett. A könnyed terefere, ahogy a karja az enyémhez simult, a titkos vicceink, a pillantása, amellyel lenézett a szemembe, vagy ahogyan megkérdezte, hogy jól érzem-e magam. Mindez pokoli jó érzés volt.

Pontosan olyan, mintha dupla randin lennénk a legjobb barátnőmmel és a férjével.

Könnyed. Izgalmas. Igazi.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Lucas

Aaronnak igaza volt, tényleg népszerű volt ez a bál.

Hamarosan egy lépést sem lehetett tenni anélkül, hogy neki ne ütköztünk volna valakinek. A hely zsúfolásig telt emberekkel. Gondolom, affélékkel, akik olyan társadalmi körökben mozogtak, amelyekről nekem fogalmam sem volt. Akik olyan hotelek impozáns báltermeibe jártak szórakozni, amelyekben nekem eszembe sem jutott volna szobát foglalni. Nem azért, mert nem engedhettem meg magamnak, hanem mert nem akartam.

Nem voltam hozzászokva az ilyen tömeghez. Vagy bármilyen tömeghez, hacsak nem számítjuk a versenyeimre járó embereket. De el kellett ismernem, hogy nem éreztem magam olyan feszélyezve, mint vártam. Ami persze részben a halloweennek volt köszönhető. Leginkább azonban annak a lánynak, aki a vállamhoz préselte kecses vállát. Az ő kedvéért jöttem el.

És ha rajtam múlik, magamhoz szorítottam volna, mint Aaron Linát. Nem azért, mert ezt akartam – habár, félreértés ne essék, tényleg ezt akartam –, hanem mert kezdett elfogyni körülöttünk a tér. A tömeg pedig egyre jobban becsiccsentett, és ennek következtében egyre óvatlanabb lett.

Nem örültem, amikor egy zombi hátulról meglökött minket, és attól sem voltam elragadtatva, amikor egy ismeretlen szuperhős csinálta ugyanezt. Ha ez így megy tovább, fennállt a veszély, hogy kilökik a kezünkből a piát, Rosie megsérülhet, én meg kénytelen leszek bemosni valami illuminált, maszkos idiótának.

Rosie poharára sandítottam, hogy megitta-e már az italát, és egyszerűen nem bírtam ki, hogy el ne kalandozzon a tekintetem. Egészen az arcáig. Újra le a nyakán. Reménytelenül követve a dekoltázs vonalát.

Nem ez volt az első alkalom ma este, és valószínűleg nem is az utolsó. Úgy tűnt, képtelen vagyok uralkodni magamon.

Különösen így, hogy a mellei úgy nyomódtak a ruha mély nyakkivágásához, hogy forrni kezdett tőle a vérem, és olyan testrészekbe tolult, amelyek körül egyre feszesebbnek éreztem a ruhámat. Én is csak egy hús-vér férfi vagyok. És ennyit bírtam elviselni, amikor az a selymesen lágy testrész, amit kivillantott, olyan gondolatokat ébresztett a fejemben, amelyek nem illettek a jelenlegi helyszínhez. Vagy a társasághoz.

– Jól vagy? – érdeklődött Lina, mire kénytelen voltam elfordulni Rosie-tól. Lina kíváncsian méricskélt. – Furcsán nézel ki. Éhes vagy, vagy mi?

Felvillantottam a lehető leglazább mosolyomat.

– Én mindig éhes vagyok. – A szemem sarkából láttam, hogy Rosie kuncog. – De ettől eltekintve jól vagyok. Gracias, prima.

Mintha csak a végszóra várt volna, valaki hátulról belénk ütközött. Megint. Biztos rendelni próbált az illető a forgalmas és kissé kaotikus bárban.

Egy káromkodással félreálltam, és lecövekeltem Rosie háta mögött. Majd átnyúltam az oldalán, és a pultra könyököltem, szilárd falat képezve mögötte.

Rosie hátranézett, és ahogy meglibbentek a fürtjei, megcsapott az illata.

A fenébe is, kezdett megőrjíteni ez a barackmámor!

Legszívesebben lehajtottam volna a fejemet, hogy a nyakára tapasszam az orromat, és mélyet szippantsak az illatából, mint egy közönséges állat. Amilyen modortalan vagyok.

Aaron a szemembe nézett, és helyeslően bólintott. Nem értettem, pontosan mit is helyesel, de viszonoztam.

– Köszönöm, Lucas – szólt Rosie, és újra magára vonta a figyelmemet. Zöld szeme csupa melegség, csupa titok volt, a közös titkaink. – Nem igazán kell, tudod, megvédened engem, vagy ilyesmi. De nagyra értékelem.

Nem igazán kell?

Dios.

Egyszer már megmondtam neki, mennyire utálom, hogy ilyen alacsonyra teszi a mércét, és minden szavamat komolyan gondoltam. Dühített, hogy valaki, aki romantikus hősöket kelt életre, olyan szerelmi kalandokat, amilyenekre az emberek vágynak, nem várja el mindezt a való élettől. Mert úgy tűnt, tényleg nem zavarja, ha egy pasi sem ér fel a hőseihez. Teljesen megbékélt ezzel.

– Nincs mit megköszönnöd – legyintettem, és kicsit közelebb húzódtam, mert egyszerűen nem tudtam magam kordában tartani. A tekintetem ismét lefelé vándorolt, éppen időben, hogy lássam, ahogy nyel, és az a lassú mozdulat a torkában, ahogy a melle megemelkedett a lélegzetvétellel, elég volt ahhoz, hogy megfeszüljön rajtam a nadrág. Jézusom! Szép kis barát vagyok. – Boldogan megvédelek, Lady Rosalyn.

Rosie nem válaszolt, és amikor újra a szemébe néztem… megváltozott a tekintete. Csodálkozó lett, álmatag. Nyilván, mint az enyém.

– Mit szólnátok egy tánchoz? – javasolta Lina pezsgő lelkesedéssel, megtörve a varázst. – Szerintem már eleget lógtunk itt. – Aaron hallgatott. Rosie tétovázott. Én pedig… vállat vontam. Fájt a lábam a hosszú ácsorgástól, de ha ez a terv, kész voltam követni őket a táncparkettre. – Gyertek már! – erősködött Lina.

Mielőtt azonban bármelyikünk válaszolhatott volna, úgy meglöktek, hogy Rosie hátára borultam. Gondolkodás nélkül átkaroltam, éppen akkor, amikor éreztem, hogy a feneke az ágyékomhoz simul. Áramütésként futott végig a testemen az érzés, és életre kelt a farkam.

– Igen! – kurjantott Rosie. – Táncoljunk!

Nekem és Aaronnak nem volt beleszólásunk, a két nő már egymásba is karolt, és belevetették magukat az örvénylő tömegbe.

Aaron különös pillantást vetett rám, és bármit látott is az arcomon, felnevetett.

– Mi olyan vicces? – kérdeztem lazaságot színlelve.

Végignézett az előttünk hullámzó sokaságon, a tekintete megállapodott egy ponton, amiről feltételeztem, hogy a felesége.

– Nem kellett volna mondanod semmit – közölte, miközben előre bámult. – Tudod, nem lesz könnyebb. Viszont idővel jobb lesz.

Kipréseltem magamból egy nevetést, és úgy tettem, mintha érteném, miről beszél.

Pedig nagyon is érted, tiltakozott a belső hangom. Csak neked soha nem lesz jobb. Mert ez a lány nem a tiéd. Te pedig úgyis elmész.

Megráztam a fejem, Aaron pedig biccentett egyet, és utána kimerészkedtünk a táncparkettre.

Rosie és Lina már javában ropták, átadták magukat a zenének, a karjukat felemelve pörögtek körbe-körbe. Arra a Rosie-ra emlékeztetett a látvány, aki néhány napja a Dancing Queenre pörgött. Az emlék, a látvány mosolyt csalt az arcomra. Ami azt illeti, biztos voltam benne, hogy minden egyes mozdulatát elvakult áhítattal falom, mintha most először látnám a napfelkelte csodáját.

Szöget ütött a fejembe egy furcsa gondolat. Rosie, a szörfdeszkámon, az óceán vizén. Nedves haja a bőrére tapad, az arca ragyog. Szívesen elvinném, hogy megtanítsam evezni, meglovagolni az első hullámot, halljam a nevetését a hullámok moraja felett. Mindazt, amit én már nem tehettem meg.

Rosie tekintete megakadt rajtam, és bármit látott is az arcomon, lehervadt az arcáról a mosoly, az arckifejezése elkomorult. Aggódott. Rögtön elindult felém, s bár nem akartam elrontani a mulatságot, örültem, hogy egyre közelebb jött. Egyre közelebb hozzám.

Amikor megállt előttem, olyan közel volt, hogy újra körbelengett a barack illata. Az ő illata.

Lábujjhegyre állt, hogy halljam a hangját a zenében.

– Nem táncolsz. Fáj a lábad?

Lina és Aaron már eltávolodtak néhány méterre – a testük összeolvadt –, és elnyelte őket a tarka emberforgatag.

Talán ezért mertem olyan bátran kimondani az igazat.

– Túlságosan el voltam foglalva ahhoz, hogy észrevegyem. Téged bámultalak.

Rosie írisze mélyebb zöldre váltott.

– Engem bámultál?

Lassan bólintottam, alig bírtam visszafogni magam, hogy lehajoljak hozzá. Hogy lehajtsam a fejem a füléhez. Hogy az ajkaimmal súroljam az érzékeny bőrt, és érezzem, ahogy vonaglik az érintés alatt.

– Nagyon nehéz nem bámulni, Rosie. Megnehezíted a dolgomat.

Szétnyíltak az ajkai, de mielőtt bármit mondhatott volna, a mellkasomnak zuhant. Erővel.

Rosie felhördült, amikor átkaroltam, a mellkasomhoz szorítottam, a kezemen rögtön éreztem a hátán lecsurgó italt.

– Ennek ideje véget vetni – morgolódtam. – ¿Qué cojones le pasa a esta gente?

Mert most komolyan, mi a fene ütött az emberekbe ezen az istenverte partin?

Amikor felnéztem, egy… Csubakkának öltözött fickó állt előttünk. Megfordult, levette szőrös fejét, és a hóna alá csapta.

– Úgy sajnálom! Nem vettelek észre, szivi.

Úgy döntöttem, figyelmen kívül hagyom, ahogy Rosie-t stíröli, meg ahogy leszivizte, mintha nem is egy másik pasi – én! – tartaná a karjaiban. Rosie-ra pillantottam.

– Jól vagy, Ro?

– Igen. – Gyorsan bólintott, de nem mozdult a karjaim közül. – Csak teljesen eláztatott a piája.

Ebben igaza volt. Csuromvíz volt a ruhája a kezem alatt.

Csubakka közelebb oldalgott.

– Kérlek, engedd meg, hogy én álljam a tisztítószámlát. – Rosie képébe nyomta a névjegykártyáját, majd hozzátette: – Rajta van a számom. Felhívhatsz. Vagy engedd meg, hogy meghívjalak egy italra, hogy kárpótoljalak…

– Semmi gond, tényleg – szólt közbe Rosie anélkül, hogy elfogadta volna a kártyát. – Nincs szükség semmire.

Na, tűnj már innen! – tettem hozzá gondolatban.

– Biztos vagy benne? – makacskodott Csubakka. – Még egy italt sem fogadsz el?

– Biztos vagyok benne. – Rosie felvillantott egy udvarias mosolyt, és szorosabban simult hozzám. – De azért köszönöm.

Csubakka egy pillanattal tovább bámulta őt, mint kellett volna, mint aki csak arra vár, hogy Rosie meggondolja magát.

Összevontam a szemöldökömet, és visszafogtam magam, nehogy ráförmedjek a fickóra, mert egyrészt nem volt hozzá jogom, másrészt pedig Rosie nélkülem is jól elboldogult.

Így ehelyett csupán átkaroltam a vállát, amire egész este vágytam. Kár, hogy csak most tehettem meg, miután átázott, én pedig bedühödtem.

– Gyere, szárítsunk meg valahol! Kell hogy legyen itt egy mosdó. Segítek rendbe szedni magad.

Átverekedtük magunkat a táncoló fantázialények, szuperhősök és az émelyítő mennyiségű, számomra érthetetlen popkulturális utalás tömegén, és végül megtaláltuk a mosdót.

Rosie kibontakozott a karjaimból, és egyedül hagyott a folyosón.

Úgy döntöttem, ezúttal eltekintek az etikettől, meg általában a társadalmi szabályoktól, és követtem, ám amint megpillantotta a tükörképemet, megtorpant.

– Mit csinálsz, Lucas?

– Segítek neked. – Ártatlanul rámosolyogtam. – Ahogy megígértem. És mielőtt panaszkodni kezdenél: igen, muszáj. És igen, akarom is.

– De ez a női mosdó. Nem szabadna itt lenned.

Körülnéztem, hogy megbizonyosodjak arról, nincs itt senki más.

– Világéletemben kíváncsi voltam, milyen lehet – hazudtam. Csak miatta akartam itt lenni. Jelen pillanatban kicsit túltengett bennem a védelmező ösztön. – Sosem értettem, miért piszmognak itt olyan sokáig a nők. – Rosie rám sem hederített, hanem fogott néhány drágának tűnő papírtörlőt. Kiszúrtam egy kárpitozott kerevetet az egyik sarokban, és elvigyorodtam. – Látod? Ez az egyik magyarázat. Itt még le is lehet feküdni. Kikapcsolódni. Üdítőt is hoznak nektek?

Rosie egy pillanatra abbahagyta a szárítkozást, és felpillantott.

– Nevetséges vagy. – De legalább elnevette magát, amit sikerként könyveltem el. – Azt hittem, azért vagy itt, hogy segíts.

Felélénkültem.

– Így is van.

– Akkor gyere ide, és segíts.

– Ó. – Megpaskoltam a mellkasomat. – Imádom, amikor parancsolgatsz nekem, Graham – mondtam, miközben odaléptem hozzá, átszelve a szükségtelenül tágas teret. Épp hátrafelé nyúlkált, próbálta elérni a hátát. – Várj, majd én.

– Kösz – mondta halkan.

Felmarkoltan néhány papírtörlőt, és óvatosan elkezdtem felitatni a nedvességet a hátáról. – Mi a fene volt annál a Csubakkánál? Egy egész vödör?

Rosie felkacagott, összefogta a haját, és átvetette a vállán, felfedve hosszú és kecses tarkóját, aminek láttán megnyaltam a számat.

Te vadállat! – dorgáltam magam.

Persze attól még eltűnődtem, vajon milyen lenne érezni a tarkóját az ujjaim alatt, ha eltűnne a papírréteg. Vajon beleborzongana-e az érintésbe. És mi történne, ha lehajolnék és…

Jézusom! Ne csináld ezt, Lucas!

Hangtalan nyögéssel folytattam a törölgetést, automatikusan körbejártam a vállát, előre, a dekoltázsáig. Megálltam, az ujjaim a pont fölött lebegtek, amire annyira koncentráltam ma este.

Nagyot dobbant a szívem, és teljes erővel visszatért a sóvárgás. Valószínűleg ezért volt az, hogy amikor észrevettem, hogy egy kósza csepp lefelé csurog rajta, át a kulcscsontja ívén, és vészesen közel kerül a dekoltázsához, eszembe sem jutott, hogy lecsapjak rá.

Lassan, finoman, a papírtörlővel követtem a csepp útját, és figyeltem, ahogy Rosie pulzusa felgyorsul az érintésem alatt. Észrevettem, hogy elakad a lélegzete.

Mivel látni akartam – látnom kellett – az arcát, felpillantottam, és összenéztünk a tükörben.

Egy kérdés volt a szemében. Csodálkozás. Éhség. És kíváncsiság.

– Csak alapos akarok lenni – duruzsoltam halkan, tartva a szemkontaktust. – Nem szeretném, ha így mászkálnál, még megfáznál itt nekem.

– Ó! Oké – lihegte. És most már éreztem a szívverését az ujjbegyeimen, még a vékony papíron keresztül is. – Akkor jó. Nagyon jó.

– Szeretek segítőkész lenni – mondtam, bár a kezem abban a pillanatban meg sem mozdult.

Láttam, hogy nagyot nyel.

– Tudod, ez még csak a fele sem volt – jegyezte meg elcsukló hangon. – Valahogy beszivárgott az ital. A ruhám alá. És azt hiszem, még az alsóneműm is… tudod, nedves lett.

Akkorát nyeltem, hogy még a hangját is hallottam.

– Azt… hiszed? Nem tudod biztosan?

Megrázta a fejét.

A saját képzeletem ellenem fordult, különféle képeket villantott rám a szemhéjam mögött. Ahogy a ruhája lecsúszik a testéről. Rosie egy szál alsóneműben. Nedvesség csurog a hátán. Eléri a bugyija szegélyét. Még lejjebb csurog, végig a combján, és…

– Azt hiszem, muszáj levennem – mondta, és feleszméltem. Fogjuk rá. De nem igazán, mert…

– Levenni? A ruhát? – Hörögtem. Vagy morogtam. Nem voltam benne biztos. – Most?

Rosie kilépett a kezeim közül, az érintés véget ért, a kezem tehetetlenül lógott az oldalamon.

– Igen, most – bólintott. Kőkemény gombóccá préseltem a papírtörlőt az öklömben. Hátranyúlt a cipzárért, azonban nem érte el. – Én csak… – Tovább nyújtózkodott. – Csak leveszem, és megszárítom a kézszárító alatt. – A karja most furcsa szögben hajlott be. – Szerintem most már elmehetsz, Lucas.

Aha. Nem. Nekem… nem kéne itt lennem, amikor leveszi a ruháját. Mert elveszíteném a fejem. Rávetném magam, tekintve, hogy ma este milyen nehezen tudtam uralkodni magamon. Mindenfélét csinálnék vele. Például…

Hűtsd le magad, Lucas.

Nyeltem egyet.

– Rosie.

– Igen?

– Mi lenne, ha bemennél egy fülkébe, kicipzáraznám a ruhád, és odabent levennéd? Ez jól hangzik?

Abbahagyta a nyújtózkodást. Kisimult a háta, és leengedte a karját.

– Oké. Azt hiszem, elég észszerűen hangzik.

– Látod? – Felsóhajtottam, megkönnyebbülten, de nem igazán. – Ugye mondtam, hogy azért vagyok itt, hogy segítsek? – Grimaszolt. Amikor a legközelebbi fülkéhez léptünk, kitártam az ajtaját, és a csípőmmel nyitva tartottam, majd befelé fordítottam Rosie-t, háttal nekem. És… búcsút mondhattam az iménti hidegvéremnek. – Felkészültél? – kérdeztem a biztonság kedvéért. Nehogy megijesszem az érintésemmel. Hogy legyen pár másodpercem felkészülni.

– Készen születtem – motyogta.

– A felső apró gombbal kezdem. Aztán lehúzom a cipzárat.

Lassan kifújta a levegőt.

– Nem kell elmesélned, Lucas. Csak csináld!

Megrándult a szám a türelmetlenségére, de amint kigomboltam a ruhát, lehervadt a mosolyom.

Összeszorult az állkapcsom, miközben elkezdtem babrálni a cipzárral; szándékosan óvatosan húztam lefelé, azt mondogatva magamnak, hogy azért, mert az anyag vastag és nehéz, miközben valójában szinte megdermedtek az ujjaim. Mély levegőt vettem, és tovább húztam a cipzárt, egyre több és több tárult fel abból a sima, rózsás bőrből, heves pulzusom végigdübörgött a testemen.

Legszívesebben félretoltam volna a ruhát az útból, hogy megérintsem őt. A bőrét. Hogy kitapintsam, vajon hideg vagy meleg-e az ujjaim alatt. Hogy végigsimítsak a gerincén a kézfejemmel, és lássam, beleborzong-e.

Feszült csendbe burkolóztunk, az egyetlen hang a zárt térben a fémfogak lassú kattogása volt, ahogy a jobb kezem egyre lejjebb csúszott a cipzárral, mígnem elért valamit, amire nem voltam felkészülve.

Rosie alsóneműjének a pántját.

Csipkés volt. Fekete.

Majd kiugrott a szívem a látványtól. Forrt és örvénylett a vérem, egyre lejjebb és lejjebb tolult bennem. Olyan testrészekbe, amelyek megnehezítenék, ha meg kéne magyaráznom a helyzetet, amennyiben valaki ránk nyitna.

– Lucas?

– Igen? – hallottam a saját hangomat.

– Azt hiszem… – Rosie elhallgatott, a hangja elmélyült. – Innen átveszem.

És mielőtt kinyithattam volna a számat, hogy válaszolni próbáljak, eltűnt a fülkében.

Koppant a homlokom a csukott ajtón.

Ó, bassza meg!

Nem felejtem el egyhamar azt a csipkés, fekete bugyit.

Rosie felnyögött odabent.

– Ó, istenem! Jaj, ne! – Szünet. – Olyan… nedves vagyok.

Nedves. Azt mondta, nedves.

Keserves hang tört fel a torkomból.

– Adnál néhány papírtörlőt? – kérdezte egy pillanat múlva. – Az ajtó alatt?

– Persze. Szobatárs. – Mert ő a szobatársad, emlékszel, Lucas? – figyelmeztettem magam, miközben felkaptam egy marék papírtörlőt, és követtem az utasításait. – Tessék.

– Köszi – mondta, és kikapta őket a kezemből. Két másodperccel később a ruhája már a fülkeajtón lógott.

Behunytam a szemem, és minden erőmmel azon voltam, hogy ne gondoljak arra, mit jelenthet ez. Hogy szinte meztelen. Leszámítva a csipkés, fekete alsóneműt. És nedves.

– Lucas?

Megköszörültem a torkomat.

– Igen?

– Betennéd a ruhát a kézszárító alá? Csak pár percre. – Pillanatnyi csend. – Amíg letörölgetem magam.

Megragadva a ruhát és a kézszárítóhoz léptem, majd a forró levegő alá tartottam. A feladat elterelte a figyelmemet a vadul helytelen gondolatokról. – Működik? – kérdezte Rosie néhány perccel később.

Nem működött. Nem elég gyorsan. Túl nehéz volt az anyag, és alig száradt meg a felülete a kezemben.

– Kicsit még mindig nedves.

– Azt hiszem, visszaveszem. Elég sokáig rostokoltunk itt, kétlem, hogy ennél jobb lesz.

Visszamentem a fülkéjéhez, és magam elé tartottam a ruhát. És persze pont abban a pillanatban döntött valaki úgy, hogy belép a mosdóba. Egy újabb szuperhős, akit nem ismertem fel. Azok ott… szarvak a homlokán?

– Szia! – köszöntem neki egy biccentéssel. – Kérlek, ne is törődj velem. Én csak…

Mire felfogtam volna, mi történik, már be is rántottak ruhástul Rosie fülkéjébe, és becsukódott mögöttünk az ajtó. Behunytam a szemem.

– Te meg minek társalogsz vele? – suttogta.

– Csak udvarias akartam lenni, Ro – válaszoltam, és az ajtó felé fordultam, háttal Rosie-nak, a biztonság kedvéért. – Abuela arra tanított, hogy jó modorral és egy mosollyal messzire juthat az ember. Nem kell rögtön féltékenykedni.

– Nem is vagyok féltékeny – méltatlankodott. – A ruha?

Még mindig háttal – mert nem feledkeztem meg arról, hogy Rosie gyakorlatilag ruhátlanul állt közvetlenül mögöttem – a vállam fölé emeltem.

– Itt van. De nem akarok hazudni. Nem biztos, hogy fel akarod majd venni.

Hallottam, ahogy felnyög, amikor megfogta.

– A francba!

Meg akartam fordulni, hogy megnyugtassam, minden rendben lesz, hogy megvigasztaljam valamilyen módon, de nem tehettem, nem volt szabad, hiszen gyakorlatilag meztelen volt, én pedig igyekeztem összeszedni magam.

– Felveheted az ingemet, Rosie. És a zakómat is. Szerintem elég hosszúak.

– Csak… azt?

El ne képzeld, el ne merd képzelni! – mondogattam magamnak.

De a provokatív kép – Rosie, az én ruhámban, meztelen lábakkal, nedvesen – olyan gyorsan és tisztán jelent meg a fejemben, hogy alig lehetett hallani, amikor azt feleltem:

– Igen. – Megköszörültem a torkomat. – Persze. Nekem nem gond ing nélkül mászkálni, ezt te is tudod. Különben is még rajtam van ez a mellény.

Csend.

– Vedd fel! – erősködtem. – Kimegyünk innen. Hazaviszlek.

Felsóhajtott. És nagyon közel állhatott hozzám, mert éreztem a leheletét a hátamon. Majd nekem támasztotta a homlokát.

– Haza. – Újabb sóhaj hagyta el az ajkait. – Vége az esténknek. Teljesen tönkrement, nem igaz?

Megrendített a hangjából kiérződő csalódottság.

Gondolkodás nélkül – pedig lett volna mit végiggondolnom, hogy miért ne tegyem – megfordultam, és a karjaimba zártam félmeztelen testét, majd a mellemhez szorítottam.

A bőre meleg volt, és ragacsos a rászáradt, szétfolyt piától, és nem tudtam nem beszívni az illatát, amikor a biztonság kedvéért még szorosabban hunytam le a szemem.

– Sajnálom, Ro – suttogtam, és a fejére támasztottam az államat. – Csinálok neked pattogatott kukoricát. Azt a sós karamellásat, amit annyira szeretsz… És megnézünk egy horrorfilmet. Még nincs vége az estének.

A karja valahogy a mellkasunk közé szorult, és éreztem, ahogy a tenyere elmozdul, és a mellizmaimra simul, mire legszívesebben megragadtam volna a csuklóját, hogy a nyakam köré vonjam a karját.

Fojtott hang tört fel a torkán, eltompította a ruhám, ezért lassan elengedtem. Ő viszont belecsimpaszkodott a mellényembe, szorosra húzta rajtam, és nem volt hajlandó elmozdulni.

– Te… – Remegve kifújta a levegőt, amitől elkomorultam, és azt kívántam, bárcsak ki tudnám nyitni a szemem, hogy láthassam az arcát. – Egyszerűen hihetetlen vagy, Lucas. És szerintem fogalmad sincs róla.

Még mindig csukott szemmel lejjebb húztam a jobb kezem – csupán néhány biztonságos centivel –, és a háta közepére tettem. A hüvelykujjam végigsimított meleg, ragacsos bőrén.

– Miért mondod ezt?

– Mert itt vagy, és segítesz nekem ahelyett, hogy odakint szórakoznál és… és… és… nem is tudom, élnéd az életed anélkül, hogy aggódnod kelljen miattam.

Még jobban összevontam a szemöldökömet.

Hogy aggódnom kelljen miatta?

Azt hiszi, hogy úgy érzem, aggódnom kell? Nem látja, hogy ez nekem természetes? Hogy nem tudnék uralkodni az érzés fölött, még ha akarnék sem?

Mielőtt azonban kimondhattam volna bármelyik kérdést, éreztem, hogy a feje kimozdul az állam alól.

– Annyira hihetetlen vagy, hogy a szemedet is behunytad, nehogy megláss alsóneműben. – Megváltozott a hangja, és az aggodalom egyenesen a zsigereimig hatolt. – Még csak nem is kértelek rá.

– Mert nem kell megkérned, Rosie. – Éreztem, hogy megborzong a karjaimban. Majd reszketni kezdett a teste, vacogott a mellemen. Ösztönösen megpróbáltam visszahúzni magamhoz, hogy felmelegítsem a bőrét, amennyire tudom. Ő azonban ellenállt. – Te reszketsz, Rosie. – Egy pillanatig fel sem ismertem a saját hangomat. Rég nem hallottam magam ennyire… kétségbeesettnek. Esdeklőnek. Valahogy azonban egyik érzelmet sem szégyelltem, ezért csak megpaskoltam a mellkasomat. – Gyere ide! Hadd melegítselek fel!

De nem éreztem, hogy megmozdult volna. Néhány pillanatig meg sem szólalt.

Végül így szólt:

– Nyisd ki a szemed, Lucas!

Megráztam a fejem.

– Nem.

Még mindig nem eresztette el a mellényemet, és most közelebb húzott magához. Felgyorsult a pulzusom. Vadabb ritmust diktált.

– Erre céloztam ma korábban – mondta. – Amikor azt mondtad, hogy azért mentél el a lakásból, hogy átöltözhessek. Hogy nem akartad látni, ahogy alsóneműben flangálok.

Emlékszem, hát persze hogy emlékszem.

– Tényleg olyan rossz lenne? Látni engem? – Nem tetszett a hangja, mintha megbántottam volna. Ki nem állhattam az érzést, de nem tudtam, hogyan hozzam helyre. Újra megrántott, még közelebb húzott magához. Az önuralmamat csépelte. Érzékeltem a teste körvonalait, a mellei domborulatát, a hasa mélyedését, ahogy hozzám simul, és az önuralmam határait feszegeti. Azután azt mondta: – Azt akarom, hogy nyisd ki a szemed, Lucas. Erre van most szükségem.

Erre van most szükségem.

Ez a „szükség” volt az, ami kikészített engem, a tudat, hogy szüksége van rám, hogy azt akarja, hogy tegyek érte valamit. Az akaraterőmnek ezzel befellegzett. Már rég túljutottam azon a ponton, ahol még eljátszhattam a megbízható barátot.

Az önuralmam megtört.

És kinyitottam a kurva szemem.

Magamba szívtam a látványt. Rosie, egy szál alsóneműben, gyönyörű arcát göndör fürtök keretezték, bársonyos domborulatai hívogatóak voltak. Meg akartam érinteni – nem úgy, mint a múltban –, hanem úgy, hogy megismerjem. Hogy lustán végigsimítsak a bőrén, amíg nem marad olyan porcikája, amit ne ismernék úgy, mint a saját testemet.

Gyönyörű volt. Lélegzetelállító. Mindaz, amire csak vágyhat egy férfi. És úgy nézett rám, mint aki attól fél, hogy elmenekülök, holott bármire hajlandó lettem volna azért, hogy maradhassak.

– Rosie – krákogtam, miután újra kaptam levegőt. – Ha azt képzeled, hogy ez olyasmi, amit nem akarok látni, akkor teljesen félreértettél engem. – Leesett az álla a meglepetéstől. A meglepetéstől. Megráztam a fejemet, és mivel a gátlásaim elpárologtak, végre szabadon kigyönyörködhettem magam benne. Végigfutott a tekintetem sima nyakán, a vállai lágy ívén, és elérte gömbölyű melleit, melyeket alig bírt körülölelni a fekete csipkés melltartó. Mivel a visszafogottságom a múlté volt, azt is megengedtem magamnak, hogy megérintsem, végre-valahára, hogy a derekára tegyem a kezem, érezzem meleg és rugalmas testét, ahogy a tenyerem körbesiklott az oldalán, hogy kedvemre elfordíthassam. Rosie egy szusszanással kifújta a levegőt, és megfogta a vállamat. Két kezem elindult felfelé, mígnem a hüvelykujjaim a melleit súrolták. – Azt hiszed, nem akarom látni őket? – Ismét megérintettem az ujjam hegyével, az érintés a csipkén keresztül máris őrült, kimondhatatlan dolgokat művelt velem. – Hogy nem akarlak így megérinteni? – Rosie válaszul meggörbítette a hátát, közelebb simult, és a farkam megrándult a nadrágomban a látványtól, a teste közelségétől. – Nincs semmi, amit ne akarnék látni rajtad. – Megfogtam a csuklóját, köréfontam az ujjaimat. A számhoz emeltem, és a bőrébe suttogtam: – Nem mindennapi látvány vagy, Rosie. Egy igazi szépség. Mint egy délibáb. Egy illúzió. Melyik épeszű férfi ne akarna látni téged? – Rosie felnyögött, és életre kelt bennem az az ősi ösztön, amelyet egész este próbáltam távol tartani magamtól. Levedlettem magamról a racionalitást, és elindultam felé, majd egyetlen gyors mozdulattal megfordultam Rosie-val, és a zárt ajtóhoz préseltem őt. Lehajoltam hozzá, ügyelve, hogy a szám közel legyen a füléhez, és belesúgtam: – Valóság vagy te egyáltalán?

– Valóság vagyok – felelte Rosie olyan halkan, hogy alig volt kivehető. – Megérinthetsz, ha nem hiszed.

– Megérinthetlek. – Felnyögtem a gondolatra, hogy tényleg megteszem, nem csak az ujjaimmal súrolom a bőrét, hanem igazán megérintem, mindenhol. Ezt akartam. Felemeltem Rosie karját a feje fölé. – Ne mondj olyat, amit nem gondolsz komolyan, Rosie! Ne ajánlj olyat, amit később visszavonnál!

Ismét begörbítette a hátát, a mellkasomhoz nyomta a melleit.

– Nem fogom visszavonni.

Megfogtam a csuklóját, és a bőrére tapasztottam az ajkaimat, közben azt duruzsoltam:

– Helyesen akarok cselekedni, Rosie. – A hajához hajoltam, mélyen beszívtam az illatát, amilyen állat voltam. – De nagyon nehéz, mert csupa mocskos dolgot szeretnék művelni veled.

A mellkasa az enyémnek feszült, mielőtt válaszolt:

– Mindkettőt megteheted.

Nem.

– Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy nem tudok egyszerre cuki és maszatos lenni? – lihegtem, közelebb léptem, még erősebben szorítottam az ajtóhoz. Bólintott, én pedig hümmögtem. – Ez ugyanolyan. Ha helyesen cselekszem, hátralépek. Bebugyolállak a zakómba, és hazaviszlek.

Rosie megrántotta a csuklóját, de amikor nem engedtem el, mélyen a szemembe nézett, és azt mondta:

– Ne!

A szemében izzó szükség, ahogy beleborzongott a gondolatba, hogy eltávolodom tőle, ledöntötte köztünk az utolsó falat, és elszakított bennem valamit, valami nagyobbat, ösztönösebbet. Felpiszkálta bennem a fenevadat.

– Ne mozdulj! – hörögtem, és megszorítottam a csuklóját a nyomaték kedvéért, hogy a feje fölött tartsa. Jókorát nyeltem, már nem bírtam visszafogni magam. – Valami mocskosat akarsz? – Elindult lefelé a kezem, a tenyerem nyitva, készenlétben. – Olyan könnyű lenne, Rosie. – Végighúztam a hüvelykujjaimat duzzadt mellein, a melltartó csipkéje alól kidomborodó bimbókon, mielőtt még lejjebb vándorolt a kezem, mígnem elérte a bugyija szegélyét. Ahogy a vékony anyaggal babráltam, felgyorsult a pulzusom, és megannyi ábrándkép villant fel a fejemben. – Félrehúzhatnám, hogy élvezetessé tegyem az estédet. Eszméletlenre kefélhetnélek az ujjaimmal. – Meglepetten zihált, a „szükségtől”, és a hangja, valamint a látvány, ahogy szétnyitotta az ajkait a gyönyörtől, amit még meg sem adtam neki, olyan keménnyé tett, hogy nem volt más választásom, mint hozzápréselni magam. Előretoltam a csípőmet, egyetlen elhamarkodott, heves mozdulattal, ami újabb nyögést váltott ki belőle. – Ó, Rosie! – nyögtem újra, most már a bugyija szövetét szorongatva, a racionalitás utolsó maradékába kapaszkodva. – Mit keres egy ilyen angyali teremtés, mint te, egy olyan alakkal, mint én?

Fojtott, éles hang hagyta el az ajkait, mielőtt a nevemet suttogta:

– Lucas…

– Rosie! – zúzta ripityára egy ismerős hang a pillanatot. – Hahó, Rosie! Itt vagy? – Eleresztettem egy halk káromkodást, és mozdulatlanná dermedtem. Rosie becsukta a szemét, az arcára volt írva a csalódottság. A veszteség, ami ellen foggal-körömmel küzdöttem, miközben próbáltam összeszedni magam, lecsillapodni, bármi zajlott is a fejemben, a mellkasomban, a gatyámban. – Hahó! – szólt Lina ismét, és az unokatesóm hangjába színtiszta kétségbeesés vegyült. – Jézusom, már égen-földön kerestem…

Rosie szeme kinyílt, és grimaszra torzult a szája.

– Itt vagyok! Idebent! Helló!

Rám pillantott, és könnyed mosolyt kényszerítettem az arcomra. Majd csókot nyomtam a feje búbjára.

– Na végre! – kiáltott fel Lina, a hangja a fülkéhez közeledett. – Mi történt? Úgy eltűntél, sehol sem találtalak.

Rosie szája kinyílt, de nem jött belőle szó.

– Nem láttad Lucast? – folytatta Lina. – Ő is felszívódott. – Láttam, hogy Rosie küszködik a válasszal. Hogy esetleg megmagyarázza, miképpen került velem egy vécéfülkébe. Hogy megmagyarázza, miért félmeztelen, miközben nekem szó szerint csurog a nyálam, és fájdalmasan feszít a gatyám. – Aaron is a mosdóba ment, őt keresi – tette hozzá Lina.

Rosie folytatta a hangtalan tátogást, és világossá vált számomra, hogy mi a dilemmája. Hogy mit kellett tennem.

Megráztam a fejem, és eltátogtam neki: Nem vagyok itt.

Összevonta a szemöldökét.

– Rosie! – szólongatta Lina. – Minden oké odabent?

Újra megráztam a fejem.

– Aha – felelte Rosie, és lesütötte a szemét. – Valami fickó rám öntött egy italt. Épp csak letörölgettem magam.

– Jaj, ne, mekkora szívás! Elboldogulsz, vagy akarod, hogy bemenjek, és segítsek…

– Ne! – kiáltott fel Rosie, továbbra is kerülve a tekintetemet. – Ura vagyok a helyzetnek.

Időközben élénk rózsaszínre váltott az arca. Valószínűleg akkor, amikor úgy tapogattam és markolásztam, mint egy kiéhezett kéjenc.

– Akkor Lucas odakint vár? – kuncogott Lina. – Ugye nem odabent bujkál veled, vagy ilyesmi?

Rosie-t meghökkentette a megjegyzés, amit meg tudtam érteni. Igazán megértettem. Lina teljesen világossá tette, mi a véleménye arról, hogy Rosie és én járjunk.

Megráztam a fejemet a kedvéért, bár nem szívesen.

– Dehogy – mondta Rosie hamis nevetéssel. – Mi ketten, egy fülkében? Kész őrültség lenne! És hülyeség.

Forgott a gyomrom, amikor ezt hallottam, mégis felvettem a ruhát a padlóról, ahová hullt, amikor rávetettem magam, és szótlanul ráadtam.

Csak akkor nézett újra a szemembe, amikor felöltözött, és felhúztuk a cipzárját.

Láttam rajta, hogy igyekszik leplezni, mit érez ezzel az egésszel kapcsolatban, ami nem volt kellemes, de bármennyire nem tetszett is nekem, nem volt más választásom, mint eltátogni: Menj előre! Idebent várok.

Egy biccentéssel kilépett a fülkéből, és csatlakozott az unokatesómhoz. Hallottam a lépteiket, ahogy távolodtak. Magamra hagytak a gondolataimmal, amíg vártam egy kicsit, elég sokáig ahhoz, hogy ne kapjanak rajta.

Rajtakapni…

Soha életemben nem engedtem, hogy mások diktálják, mit tehetek, és mit nem. Soha nem hagytam, hogy a világ vagy mások véleménye uralja az életemet. Hogy kivel barátkozhatok, kivel randizhatok, vagy kivel dughatok. Soha nem érdekelt különösebben, mit gondolnak a többiek. És az sem, hogy Lina mit gondolna kettőnkről.

Engem egyedül Rosie érdekelt.

A bizalma és a barátságunk. Nem akartam cserben hagyni. Azt akartam, hogy mindent megkapjon, amit megérdemel. Mert meg is érdemelt mindent, még ha nem is tőlem.

Mert én úgyis elmegyek, emlékeztettem magam.

Igen. Ez volt a másik bökkenő.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Rosie

Egy héttel az álarcosbál után két dolog világossá vált.

Az első, hogy ami Lucas és köztem történt abban a mosdófülkében, nem változtatta meg a kapcsolatunkat, hiába vártam.

A mosolya nem lett halványabb vagy ritkább. A rutin ugyanaz maradt: minden este főzött nekem valamit, míg én a konyhaszigetről figyeltem. Vacsora után a sorozatunkat néztük, és amikor ágyba feküdtünk – illetve a kanapéra –, megkérdezte, hány szót írtam aznap, én pedig megkértem, hogy meséljen valamit a napjáról.

A válaszai általában tartalmaztak valami vicceset vagy furcsát, amit aznap látott vagy tapasztalt, az enyém pedig egy vállalható szómennyiséget.

Végre.

Mert írtam. A kísérletünk, a kutatásunk, még ha technikailag hiányos volt is, máris bevált. Szerencsémre vagy szerencsétlenségemre kezdtem rájönni, hogy talán Lucas állhat a legközelebb ahhoz, amit a múzsámnak lehet nevezni… Ez egyszerre volt izgalmas és rémisztő.

Barátok voltunk. Együtt éltünk. Randizni jártunk, de nem igaziból, nem az volt a célunk, hogy előrébb vigyük a kapcsolatunkat. Szexi, intim, titkos pillanatokon osztoztunk a mosdó fülkéjében, majd ment tovább minden, mintha az egész csak egy álom lett volna.

Itt jött a képbe a második felismerésem: hogy veszélyes játékot űztem. Mert hiába volt a segítségemre ez a szitu, a tény, hogy Lucas New York-i tartózkodásán – az én társaságomban – lejárati dátum van, egyre több teret hódított meg a fejemben. Egyre kétségbeesettebben próbáltam minden lehetséges dolgot megragadni belőle, amit csak nyújthat nekem, mielőtt elmegy. Nem a randizó Rosie-nak. Hanem a másiknak, aki a hétköznapokon voltam.

És úgy tűnt, hajlandó vagyok figyelmen kívül hagyni a következményeket. Az árat. Mint például azt, hogy még mindig érzem a keze nyomát a bőrömön, vagy hogy úgy teszek, mintha nem tudnám felidézni a szavakat, amiket a fülembe suttogott. Különben is, egyezséget kötöttünk. Megfogadtuk, hogy nem hagyjuk, hogy a kísérlet megváltoztassa a kapcsolatunkat, hogy befolyásolja a barátságunkat. Megígérte, hogy nem fog belém szeretni, az isten szerelmére. Valószínűleg ezért nem változott semmi az álarcosbál után.

– Végeztél ezzel, Rosie? – kérdezte Sally, a kedvenc manhattani kávézóm pincérnője, és ezzel visszarántott a valóságba. Egy tálcát egyensúlyozott a csípőjén. – Elviszem a bögrédet, ha igen.

– Igen, köszi. – Odaadtam neki az üres bögrémet és a tányéromat. – Mellesleg ez az új fahéjas tekercs egyszerűen mennyei. Arra gondoltam, hogy hazaviszek belőle párat.

Mert Lucas is imádná.

– Kérsz még egyet, amíg itt vagy? Látom, nagyon benne vagy a munkában. – A laptopomra mutatott. – Jól jönne egy kis extra üzemanyag.

– Nem, köszi. Azt hiszem, lassan cuccolok, és elindulok hazafelé.

Egy biccentéssel mindent a tálcára pakolt, és visszasétált a pulthoz.

Ahogy befejeztem a biztonsági mentést, felfigyeltem egy férfira a pult mellett. Elegáns, fekete szmokingot viselt, és szórakozottan dobolt a lábával a földön. Erősen kilógott a kávézó laza légköréből.

Mint réges-régen, most is elkezdtem fantáziálni a lehetséges szituációkról, amelyek ide juttatták őt. Talán egy gálára tartott, ami nem éppen szokatlan Manhattanben. Vagy talán már hazafelé ment, és csak koffeinre volt szüksége. Vagy ki tudja, talán észrevétlenül kisurrant egy rendezvényről, és nem is türelmetlen volt, pusztán ellenállt a késztetésnek, hogy kereket oldjon, mielőtt elkapják. Lehet, hogy egy… szökött vőlegény.

A szökött vőlegény faképnél hagyja a menyasszonyt az oltárnál, és első látásra beleszeret egy baristába. Vagy a cukrásznőbe. Vagy a vendégbe, akit leönt kávéval, miközben menekülni próbál.

Elmosolyodtam, és arra gondoltam, hogy szívesen elolvasnám ezt a romantikus könyvet, amikor a férfi megfordult, és összenézett velem.

Elkerekedett a szeme a felismeréstől.

A szökött vőlegény ugyanis Aiden Castillo volt, a kivitelezőm.

Bizonytalanul intett, én pedig egy biccentéssel viszonoztam a gesztust. Aztán fogta a rendelését, és elindult felém. Amíg közeledett, önkéntelenül rádöbbentem, hogy amikor először találkoztunk, fel sem tűnt, hogy mennyire jóképű.

– Remekül néz ki, Mr. Castillo – csúszott ki a számon, amikor az asztalomhoz ért. Felvonta a szemöldökét, mire megráztam a fejem. – Ami az én furcsa nyelvemen azt jelenti: Helló, hogy van?

Castillo felnevetett.

– Jól vagyok, és köszönöm, értékelem a bókot. – Majd halkabban hozzátette, mintha egy titokba avatna be: – Bár, hogy teljesen őszinte legyek… Ki nem állhatom a szmokingot, és a mai nap után alig várom, hogy levehessem.

Hiába voltam kíváncsi, nem volt semmi közöm hozzá, ezért nem kérhettem meg, hogy fejtse ki. Úgyhogy csak annyit mondtam:

– Hát, ez igazán kár. – Hangos nevetgélést hallottam az ablak melletti asztaltól, és egy gyors pillantásból kiderült, hogy egy kis csapat tinilánytól származott. – Ne nézzen oda – mondtam neki. – De úgy tűnik, saját rajongói klubja van. És irtó csalódottak lennének, ha hallanák, hogy ezt mondja.

Castillo szemében derűs fény csillant.

– Nos, nem szeretnék csalódást okozni nekik, úgyhogy talán jobb, ha ez köztünk marad.

Milyen kedves pasas! – gondoltam.

És valamiért eszembe jutott, amikor belebőgtem Lucas mellkasába.

– Ami a múltkori, a lakásomon tett találkozónkat illeti, azt hiszem, bocsánatot kell kérnem, amiért… nagyon kellemetlen lehetett magának az a látogatás, úgyhogy most, hogy itt látom – vállat vontam –, szeretnék… tudja, bocsánatot kérni.

– Nem kell bocsánatot kérnie – legyintett. – Minek tagadjuk, hogy a sógorom egy seggfej?

– Ó, szóval maguk rokonok Mr. Allennel?

Mély sóhajjal bólintott.

– Attól tartok. – Majd mintha bevillant volna neki valami. – Erről jut eszembe, nem tudom, felhívta-e már, hogy közölje a hírt.

A homlokomat ráncoltam. Milyen hírt?

– Oké – mondta Castillo. – Ezek szerint még nem. – A fejét csóválta. – Van ez a szabályom, hogy vasárnap nem beszélek a munkáról, de azt hiszem, ezúttal kivételt tehetek. – Egy pillanatra elhallgatott. – Hamarosan elkészül a lakása, és visszaköltözhet. Valószínűleg már pénteken.

Pénteken.

Addig már csak… öt nap maradt. Kevesebb mint egy hét.

Elmosolyodott, és erről egyből eszembe jutott Lucas mosolya. És az, hogy Castillo mosolyától nem éreztem… semmit.

– Ó! – mondtam csalódottan.

Csalódottan.

Mert ez azt jelentette, hogy véget ért a közös kvártélyozás Lucasszal. És hamarosan vége a négy kísérleti randinak. Mert a négyből már három randin voltunk, ha a halloweent is beleszámítjuk. Amit valószínűleg bele kellett számítanunk, mert mi másnak nevezhettük volna azt az éjszakát?

És miután a kutatásunk véget ért, ha nem élünk egy fedél alatt, nem töltök több időt Lucasszal.

Nincs több Lucas.

Mert utána elhagyja New Yorkot.

Mély, reszketeg lélegzetet vettem, és észrevettem, hogy Castillo elkomorul.

– Ez jó hír – nyögtem ki, amikor magamhoz tértem. – Nagyon jó hír. Tényleg az. Köszönöm.

Oldalra billentette a fejét.

Én meg bosszúsan átkoztam magam, amiért ennyire ostoba voltam. Örülnöm kellett volna. Ez jó hír volt.

– Bocsánat, én csak… – Mitől száradt ki a torkom? – Fáradt vagyok, és ezért nem látszik az arcomon, de nagyon örülök. Köszönöm, hogy szólt, Mr. Castillo.

Úgy tűnt, sikerült megnyugtatnom, mert legyintett, és mosolyogva azt mondta:

– Kérem, szólítson Aidennek.

– Ó, hogyne! – Megpróbáltam viszonozni a mosolyt. – De akkor te is szólíts Rosie-nak.

– Tökéletes. – Lassan bólintott, mint aki meghozott egy fontos döntést. – Tudod, igazából nagyon örülök, hogy összefutottunk. Azon tűnődtem, hogy most, hogy…

Kinyílt az ajtó Castillo mögött, és a hangja beleveszett a háttérzajba, amikor észrevettem, hogy ki lép be a kávézóba.

Majd kiugrott a helyéről a szívem, és a legédesebb meglepetés töltött el, annak ellenére, hogy elárultam Lucasnak, hogy itt fogok dolgozni.

Lucas azonnal észrevett. A kék „I ♥ NYC” sapkát viselte, az arcán az a ragyogó mosoly volt, amelyikről azt kívántam, hogy csak nekem szóljon. Nekem. Nem a szobatársának vagy a haverjának.

Néztem, ahogy Lucas elindul felém, le sem veszi rólam a szemét; úgy mozgott, mint akinek küldetése van, és szinte egy szívdobbanásnyi idő alatt odaért hozzám.

Megállt Aiden mellett, mélyen a szemembe nézett, és azt mondta:

– Helló, preciosa.

– Szia – válaszoltam remegő hangon a „preciosa” után.

Megnéztem egy szótárban. Már tudtam, mit jelent, és talán az egyik kedvenc szavam lett, most, hogy elhatározta, hogy minden alkalommal, amikor meglát, ezzel a becenévvel illet.

Preciosa. Szépségem. Drágám. Gyönyörűségem.

Aiden megköszörülte a torkát, emlékeztetve, hogy még mindig itt van. És az arckifejezéséből ítélve, várt… valamire?

– Szóval, mit mondasz, Rosie? – kérdezte Aiden, és apró homlokráncolással nézett rám. – Ismerem ezt a remek helyet. Valójában nincs messze innen.

Értetlenül pislogtam Aidenre. A fenébe. Fogalmam sincs, mit kérdezett tőlem. Lucas érkezése elvonta a figyelmemet. Ez a „preciosa”. És ő maga.

Aiden arcán elhalványult a mosoly, és fokozatosan lehervadt.

– Arra gondoltam, hogy ha itt végeztél, elmehetnénk harapni valamit. – Elhallgatott, és láttam, hogy felpillant, valószínűleg a döbbenettől felszökött szemöldököm útját követte.

Csak nem… randira hívott?

Megvakarta a tarkóját.

– Azt mondtam, hogy ha tényleg nincs ellenedre a szmoking vagy a rajongói klubom, akkor elvihetlek. Reméltem, hogy… – Furcsa nevetés tört fel belőle, és biztos voltam benne, hogy elpirult. – De azt hiszem, hogy félreértettem a helyzetet.

Oké, ezek szerint tényleg randira hívott.

A fülem hegyéig elvörösödtem.

Lucas meg csak állt ott, és egy szót sem szólt. Csupán nézett. Csendben. Nyilván kínosan érezte magát, és egy poénon törte a fejét, amit majd később elsüthet.

– Én… – Nem tudtam, mit mondjak. – Nem, nem értette félre, Mr. Castillo. Nagyon jól áll magának ez a szmoking. Igazán jóképű benne.

Ekkor valamiért úgy döntöttem, hogy Lucasra sandítok. És nem tudtam nem észrevenni, ahogy elkomorul az arca. Sőt, azt sem lehetett nem észrevenni, ahogy végignézett magán. Vetett egy gyors pillantást lefelé, mintha ellenőrizne valamit.

És mivel a saját tekintetem követte a mozdulatot, csak ekkor vettem észre a Lucas kezében lévő táskát. Azonnal felismertem a logót az oldalán.

Visszafordultam Castillóhoz, aki mintha csak arra várt volna, hogy újra rá figyeljek, és azt mondta:

– Tegeződünk, emlékszel?

A szemem sarkából láttam, hogy Lucas szorosabban markolja a táskát.

Ismét Lucas arcára pillantottam, az arckifejezése semleges volt, a mosolya feszült.

– Lucas – szóltam, és utáltam, ahogy összeszorította a száját valamire, ami nem a mosolya volt. – Emlékszel Aidenre, a kivitelezőre?

Lucas kurtán biccentett.

– Igen, emlékszem.

Aiden viszonozta.

– Örülök, hogy újra látlak, Lucas. Te vagy Rosie… – Elhallgatott.

Mintha megállt volna a szívverésem, várt, noha nem volt okom lélegzet-visszafojtva várni a választ.

Életem leghosszabbnak tűnő öt másodperce után Lucas így szólt:

– Rosie jóbarátja.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem fájt egy icike-picikét. Mert fájt. Hiába volt igaz.

– Oké, jó. – Lágyan összecsaptam a kezem, elfojtva mindazt, amit nem volt jogom érezni. – Mindenki emlékszik mindenkire, ez jó. Nagyon jó.

Nem tudtam, melyikükre nézzek, végül Aidenen állapodott meg a tekintetem, akinek még mindig tartoztam egy válasszal.

Rosie jóbarátja.

Lucas és én jóbarátok voltunk.

Úgyhogy mondhattam volna igent is Aidennek. Elmehettem volna erre a randira. Nem lett volna több, mint egy vacsora, de attól még elmehettem volna. Talán el is kellett volna mennem. Csakhogy valami azt súgta, hogy abban a táskában, amit Lucas szorongat, két személyre való étel lapul. Hogy ő már eltervezte, hogy velem vacsorázik, mint eddig mindennap. S bár Lucasnak ez valószínűleg nem volt több annál, mint hogy a szobatársával, a jóbarátjával eszik együtt, nekem igenis sokat jelentett. Olyannyira, hogy csak most ébredtem rá, mennyire szerettem volna, ha Lucas az, aki randira hív. Engem, Rosie-t, egy randira. Egy igazi randira.

Ő azonban nem randizott. Többé már nem. Most már nem. Ezt világosan megmondta.

– Köszönöm a meghívást, Aiden. – Udvariasan elmosolyodtam. – De azt hiszem, most inkább hazamegyek.

Aiden reakcióját lestem, mert szorongással töltött el, ha csalódást kellett okoznom valakinek, és mert kedveltem Aident, és féltem, hogy kínos helyzetbe hoztam, amikor Lucas megszólalt.

– Velem – mondta, amitől a szívem vadabbul verdesett a mellkasomban. – Velem jön haza.

Nem volt hangos vagy pimasz a hangja. Még csak érzelmeket sem vitt a szavaiba, ami olyan ritka volt tőle. És mégis, ez a „velem” olyan erőteljesen, olyan jelentőségteljesen hangzott, hogy tudtam, hosszú időre bevésődik az emlékezetembe.

Mert úgy beszélt, mintha az övé lettem volna.

– Igen. – Úgy éreztem, meg kell magyaráznom. Aidennek? Magamnak? Nem tudom. – Jelenleg együtt lakunk, amíg a lakásomat rendbe hozzák.

Aidennek leesett a tantusz.

– Ó, persze. Ez érthető. – Bólintott. – Oké, akkor gondolom, Ed… Mr. Allen valamikor a héten majd felhív, hogy megbeszéljétek a hazaköltözés részleteit. – Még egyszer utoljára rám mosolygott. – Szép estét, Rosie. – Balra fordult. – Lucas.

Azzal Aiden kilépett a kávézóból.

Amikor végre Lucas felé fordultam, azt láttam, hogy engem figyel. Az arckifejezése még mindig ugyanaz volt. Pókerarcot vágott.

– Hazaköltözöl?

– Ó – szóltam, és elkezdtem összeszedni a cuccaimat, bedobáltam mindent a laptoptáskámba. – Aiden elújságolta, hogy lehet, hogy pénteken hazaköltözhetek. – Amikor rádöbbentem, milyen gyászos a hangom, hozzátettem egy őszintétlen „Hurrá!”-t.

Lucas egy röpke pillanatig habozott, majd felvillantott egy igazi mosolyt – nem olyat, mint amelyik az arcára fagyott.

– Ó, ez csodálatos, Ro. – A vállamra tette a kezét, majd maga felé fordított, és a keblére ölelt. Én pedig… Beleolvadtam az ölelésébe, mert ha Lucasról volt szó, se gondolkodni, se cselekedni nem bírtam. – Ez nagyszerű hír.

Legalább egyvalaki annak tartja.

Elengedett, és nézte, ahogy hátrafelé botorkálok. A kabátommal babráltam, leplezni próbáltam a kábult arckifejezésemet.

– Ezt meg kell ünnepelnünk – javasolta Lucas. Én pedig még több színlelt lelkesedéssel bólintottam. – Szerencse, hogy hoztam karaage csirkét. Két személyre. De valószínűleg négy embernek is elég lenne. – Felmutatta a pakkot, és elszorult a szívem, mert igazam volt. Nekem is hozott vacsorát. Még szép, hogy hozott. – Kibonthatnánk hozzá egy bort.

– Csodásan hangzik. – Sikerült egy bizonytalan mosolyt erőltetnem az arcomra.

Lucas az összepakolt laptoptáskámért nyúlt, és keresztbe vetette a mellkasán.

– Akkor menjünk haza. – Hátralépett, és előreengedett. – Csak utánad, preciosa.

Egy pillanatra megtorpantam, amikor újra meghallottam ezt a szót, de továbbmentem.

Akkor menjünk haza.

Haza. Lucasszal.

De már nem sokáig.

HUSZADIK FEJEZET

Lucas

Féltékenység. Ez új volt.

Nem hasonlított azokra a gyors és meggondolatlan zsigeri reakciókra, amiket a múltban tapasztaltam. Ó, nem, ez inkább intenzívebb volt, mint gyors, és semmiképpen nem meggondolatlan. Ez igazi volt. Vérforraló, gyomorforgató, kirobbanni kívánkozó érzés.

Már a kávézóban mondani akartam valamit. Meg akartam jelölni a területemet, és kijelenteni, hogy ő az enyém, mint egy Neander-völgyi. Mint egy állat.

Pont úgy, ahogy a halloweeni partin viselkedtem.

De nem volt szabad erre gondolnom.

Mindent megpróbáltam az elmúlt napokban, és nem sikerült. Igyekeztem úgy tenni, mintha nem csak azokra a pillanatokra tudnék gondolni, amikor abban a fülkében voltunk, amikor Rosie elgondolkodva az ajkába harapott, vagy amikor közelebb húzódott, és éreztem az illatát, vagy amikor véletlenül egymáshoz ért a kezünk, mert egyszerre nyúltunk a sós karamellás pattogatott kukoricáért, amit neki készítettem.

Időről időre ürügyet találtam arra, hogy megérinthessem. Azt mondtam, hogy van valami a hajában. Vagy hogy látok valamit a ruháján. Néha kinyújtottam felé a kezem, de nem találtam ki időben a kifogást, így csak mosolyogtam, mint egy idióta, és reménykedtem a legjobbakban.

Most pedig elöntött a féltékenység. Mintha bármi jogom lett volna arra, hogy kisajátítsam magamnak Rosie-t néhány kísérleti randi és pár elsuttogott mocskos szó után.

Hogy merészelném az enyémnek nevezni ezek után?

Megérdemelte a szmokingos pasikat, akik Manhattan legpuccosabb helyeire viszik. Nekem pedig… még csak szmokingom sem volt.

Se egy rendes ingem vagy zakóm, ha már itt tartunk.

Nevetséges volt, tényleg.

Nem csoda, hogy Lina úgy kiakadt a puszta gondolattól, hogy… bármi, akármi, valami lehet köztünk.

– Lucas. – Rosie újra magára vonta a figyelmemet, amikor kiléptünk a lakásunkhoz legközelebb eső metróállomásról. A mi lakásunkhoz, ami még csak nem is volt a miénk, és már nem sokáig osztozunk rajta.

Felsóhajtottam.

– Igen, Ro?

– Gondolkodtam – mondta olyan lassan, hogy muszáj volt ránéznem. – Igazából nem régóta gondolkodom ezen, de azon agyaltam, tudod, most, hogy írok, és a kísérletünk bevált, hogy van-e még értelme.

Szorosabban markoltam a táska fülét.

– Ezt hogy érted?

– Hát, már így is olyan sokat segítettél nekem, tudod? Azt hiszem, innentől mindent kézben tartok. Lassan minden összeállt bennem, már nem vagyok elveszve, kijutottam a ködből. És megígértük egymásnak, hogy nem hagyjuk, hogy ez a megállapodás kínos helyzetet teremtsen köztünk, én viszont… – Kifújta a levegőt. – Én… Nem is tudom, Lucas, kicsit kínosnak éreztem a helyzetet a kávézóban, úgyhogy…

Elhallgatott. Mindenhová nézett, csak rám ne kelljen, és nem tetszett ez nekem. Egy cseppet sem. Mert azt akartam, hogy rám nézzen, főleg, ha valami fontos dologról beszél.

Megtorpantam a járdán, és megvártam, amíg a szemembe néz.

– Akarsz vele randizni? Aidennel? – kérdeztem a lehető leglazább hangomon. Mert ha erről van szó, akkor hallani akartam. Hallanom kellett. – Igazi randikra akarsz járni?

Vissza akartam vonni az „igazi” szót, mert bármi történt is köztünk azon a két kísérleti randin vagy akár az álarcosbálon, az nem volt megjátszott, erőltetett, se hamis, semmilyen módon. Mégis kimondtam, mert ha igazi randit akart más pasikkal, hogy jövök én ahhoz, hogy az útjába álljak?

Ám úgy tűnt, Rosie-t nem zavarja, hogy ezt a szót használtam, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy ez nem fájt.

– Lehet, hogy az igazit akarom. Nem Aidennel, de talán igazi randikat akarok.

Persze hogy akar.

És ez úgy ért, mint egy hasba rúgás.

Meg tudnám adni neki ezt egyáltalán? Nem, nem tudnám, hiszen elmegyek. Olyan dolgokat akartam megadni neki, amelyek nem voltak a birtokomban.

Valami megváltozhatott az arckifejezésemben, mert zavartan összevonta a szemöldökét.

– A három kísérleti randi, amin voltunk, már így is több volt, mint amit valaha is remélhettem volna.

– Két randi. – Óvatosan a derekára tettem a kezem, és továbbmentünk. – Csak kettőn voltunk, Ro.

– Szerintem az álarcosbál is randinak számított.

Elhúztam a karomat, és újra megigazítottam a vállamon a laptoptáska pántját, nehogy valami hülyeséget csináljak. Vagy meggondolatlanságot.

– Miért? Azt nem én szerveztem. Valójában semmit sem csináltam.

Harmadik fázis. Vonzalom. Intimitás. Csábítás. Erre a három pontra tökéletesen emlékeztem. Sokat gondolkodtam rajtuk.

– De igen, Lucas – mondta, és visszafordult a járda felé. – A harmadik fázisban a testi kapcsolat veszi át az irányítást. A vonzalom kézzelfoghatóvá válik, egy lélegző, élő dologgá a két… fél között. Arról szól, hogy áttöröd azt a gátat, ami visszatart, és elengeded magad. Hogy kiderüljön, vajon elég vonzó-e a másik ahhoz, hogy tovább akarj lépni. Hagyni, hogy kialakuljon a testi intimitás.

– Értem. – Nem csupán értettem; éreztem a pulzusomban. Lüktetett a testemben.

Rosie felnevetett, halk, kimért hangon.

– Kétlem, hogy valaha is elcsábítottak volna rendesen – mondta, mintha ettől nem akarnék vonyítani a holdra, mint egy holdkóros.

Mi a baj velem?

Folytatta:

– Persze, minden férfi, akivel randiztam, mondott vagy csinált valami olyat, amivel levarázsolta rólam a bugyit. Sikeresen, hozzáteszem. – Nem mintha ezzel lecsillapította volna a fenevadat, a táska fülén elfehéredett öklömből ítélve. – De soha nem úgy, mint… tudod. Ami történt.

Ami történt.

Mielőtt észbe kaphattam volna, hogy mit csinálok, megint megtorpantam.

– Rosie…

– Nem akarom, hogy furán érezd magad – tette hozzá gyorsan, és megállt előttem egy lépéssel. – Mert biztos, hogy csak meggondolatlanság volt, vagy ilyesmi. – Elpirult. – Mármint, szó szerint kényszerítenem kellett téged, hogy rám nézz. De attól még számít. A kutatás az kutatás.

Komolyan ezt gondolja?

– Kényszeríteni engem? – hördültem fel, és közelebb léptem hozzá. – Azt hiszed, kényszerítened kellett, hogy rád nézzek? A kutatás nevében?

– Semmit sem kell megmagyaráznod. És nem kellett volna így fogalmaznom.

A fogaimat csikorgattam. A hitetlenkedés frusztrációba ment át, mert hogy gondolhatta, hogy én…

– Rosie – mondtam, és ügyeltem arra, hogy a lehető legközelebb menjek hozzá anélkül, hogy megérinteném. Mert ha ezt tenném, tudtam, hogy számomra véget érne a játék. – Ha nem lennénk barátok… – kezdtem rekedtes hangon. – Jóbarátok, amilyenek mi vagyunk, legjobb barátok… – Lehunyta a szemét. – Elvinnélek egy sötét helyre, és a fogaimmal tépném le rólad a ruhát, minden különösebb ok nélkül. Azért, hogy láthassalak, hogy csak az enyém legyél. – Rosie szája szétnyílt, és amikor kidugta a nyelvét, és megnedvesítette az ajkait, szinte fizikálisan lehetetlenné vált, hogy továbbra is visszafogjam magam. Istenem, meg akartam érinteni, megnyalni, megcsókolni mindenhol. Egy gyors mozdulattal hátraléptem tőle, majd újra előre, és szenvedélyesen megragadtam a kezét. – Tekintsd a halloweeni bulit is kísérleti randinak, ha akarod – mondtam, miközben továbbmentünk. – De akkor is négyre ráztunk kezet. Négy randiban állapodtunk meg. – Megszorította a kezemet. – Szóval, már elterveztem a következőt – folytattam. – Szólni akartam, hogy csütörtökön tedd magad szabaddá. – Eszembe jutott Aiden Castillo „nagyszerű” híre. – Vagy ha csütörtökön akarsz csomagolni, segítek, és elhalasztjuk. Gondolom…

– Nem – felelte végül, és ahogy kimondta ezt a szót, muszáj volt ránéznem. – A csütörtök este rendben. Áll a randi.

Bólintottam, elfordultam tőle, és összeszorítottam a számat, mielőtt valami hülyeséget mondanék, például azt, hogy már egyikünk sem nevezte ezt a negyedik randit „kísérleti randinak”.

Néhány perccel később a lakás felé tartottunk a lépcsőn, Rosie keze még az enyémben, amikor kimondta a nevem.

– Lucas?

– Igen?

– Remélem… Remélem, hogy ennek örülni fogsz.

Nem tudtam mire vélni a szavait, ezért összevontam a szemöldökömet. Épp vissza akartam kérdezni, amikor felértünk a folyosóra, és láttam, hogy tárva-nyitva a lakás ajtaja.

Kiáltozás hallatszott odabentről, majd egy fekete szőrcsomó rohant felém.

– Pero qué cojones…

Felborultam, a fenekem a hideg padlón landolt, és egy meleg, izgő-mozgó puhaság telepedett az ölembe.

– ¡Te dije que lo sujetaras! – hangzott a lakásból.

Lenéztem, és az ismerős illattól, a körém gömbölyödő, ismerős szőrgombóctól leesett az állam. – Taco – mondtam fojtott, meghatott hangon.

– Taco, chico. ¿Qué haces aquí? – A belgajuhászom kipattant a karjaimból, és körbeugrált, mielőtt visszahuppant az ölembe, és képen nyalt. Motyogni akartam valamit, de meg sem bírtam szólalni a meglepetéstől. Csak színtiszta boldogságot éreztem, hogy láthatom a kutyusomat, hogy itt van velem. Csókot nyomtam bundás feje búbjára, elengedtem, és furcsa nevetés tört fel belőlem. – El sem hiszem, hogy itt vagy. – Megpaskoltam az oldalát. Boldogan felnyüszített. – Te is hiányoztál nekem, chico. Istenem, de még mennyire hiányzott! Kimondhatatlanul. Lassan felmértem a környezetemet, és nem lepődtem meg, hogy az első, akin megakadt a szemem, az Rosie volt. Kicsit félrehúzódott, a szeme könnyes volt a gyönyörű arcán ragyogó mosoly ellenére. – Itt van Taco – közöltem vele, mintha ő nem látná. Bólintott, és még szélesebb lett a mosolya.

A tekintete a rossz lábamra siklott, ahogy kinyújtottam magam előtt a földön. – Jól vagyok – suttogtam, mielőtt megkérdezhette volna. – Sőt, több mint jól.

Ismét bólintott.

– Hermanito – szólalt meg egy hang, amire nem számítottam. – Este perro es incontrolable.

Öcsi, ez a kutya kezelhetetlen.

– Charo? – nyögtem. Ő is itt volt, az ajtókeretnek támaszkodva. Két újabb fej bukkant fel mögötte.

– Meglepetés! – kiáltotta Lina, és mögötte Aaron. – Oké, rendben, nem mi vagyunk a meglepetés. Charo és Taco a meglepetés. Mi csak azért jöttünk, hogy jól érezzük magunkat. Meg azért is, hogy kölcsönkérjük Tacót… Légyszi! Talán nem ma este, hanem holnap?

– De… – Kezdtem, azonban elakadt a szavam. – Hogyan?

Charo lángvörös haja lobogott a feje körül, amikor vállat vont.

– Kedvem szottyant egy kis kalandhoz, és ismered Tía Terét… Nos, a legjobb barátnőjének az unokatestvére légiutaskísérő, és…

– Charo – szólt rá Lina. – No te enrolles.

A nővérem felsóhajtott.

– Ay, mindegy. Iderepültünk, hogy meglátogassunk. Különösen Taco, aki most már veled marad. Én csak néhány éjszakát töltök Linával és Aaronnal, aztán továbbállok Bostonba, ahová a barátnőm, Alicia költözött tavaly, miután…

Lina belekönyökölt a nővérembe, és megint elhallgattatta.

Taco, aki mostanra lehiggadt, összegömbölyödött, a lábamat böködte, és a tenyerem gondolkodás nélkül a fejére simult. Megvakargattam a füle tövét.

– Hogy repültél vele? Hogyan…

– Hát… – szólt közbe Charo pajkos mosollyal. – Vicces, hogy ezt kérded.

Összevontam a szemöldökömet, mire Lina azt felelte:

– Ügyeltünk, hogy biztonságban és kényelemben legyen.

Megráztam a fejemet, és már épp meg akartam köszönni, és elmondani nekik, milyen sokat jelent ez nekem, amikor Charo hozzátette:

– Valójában Rosie intézett mindent. – Felpillantottam Rosie-ra. Leesett az állam. – Ő volt az, aki mindennek utánanézett, amire szükségünk volt ahhoz, hogy Taco a kabinban repülhessen. Még a papírmunka nagy részét is ő intézte, és ő állta Taco jegyét. Ami azt illeti, az ő ötlete volt, hogy eljöjjünk az Államokba.

Rosie elpirult, amikor azt mormolta:

– Úgy volt, hogy ez köztünk marad, emlékszel, Charo?

– Ay, mujer. – Charo felnevetett. – Családtag vagy, családon belül nincsenek titkaink.

Családtag vagy, mondta Rosie-nak.

Csordultig telt a szívem a gondolattól.

– Ezt te csináltad, Ro? – suttogtam. – Értem?

Rosie vállat vont.

– Lina említette, hogy Taco terápiás kiképzést kapott, és Charóval…

– Megoldottuk – szakította félbe a nővérem. – Nem kell minden részletbe belemenni.

Nagyot nyeltem, és próbáltam összeállítani a kirakós darabkáit.

Feltűnt, hogy Charo elhallgattatta Rosie-t, nehogy többet mondjon, de nem láttam tovább Taco ittlétén. Rosie tette. Értem. Hogy örömöt szerezzen nekem.

Legszívesebben a lábai elé borultam volna, mert még soha senki nem gyakorolt értem ilyen figyelmes gesztust. Ilyen személyeset, ami csak nekem okoz örömöt.

A karjaimba akartam zárni, és megköszönni neki, imádni, meggyőződni arról, hogy tudja, mennyire hálás vagyok. A fenébe is! Akartam őt. Most még jobban, mint valaha.

Taco vakkantott, kizökkentve engem ezekből a veszélyes, elrugaszkodott gondolatokból. Rosie óvatosan közelebb lépett Tacóhoz, és kinyújtotta a kezét.

– Szabad?

– Még szép. Nem harap – mondtam. És amikor odalépett mellénk, halkan hozzátettem, hogy csak ő hallja: – Én viszont…? Meg tudnálak zabálni.

Rosie felhorkant, mintha csak vicceltem volna. Pedig nem vicceltem. A szájával kezdeném.

Majd nagyon halkan azt mondta:

– Szeretném, ha kedvelne.

– Rosie – kezdtem, tudva, hogy a többiek figyelnek. – Taco egyszerűen… – A kutyám ekkor rávetette magát Rosie-ra, és leteperte a padlóra.

– Imádni fog – fejeztem be, miközben néztem, ahogy kutyapuszikkal borítja az arcát. Rosie olyan elragadtatottan kacagott, mintha ez lenne a legcsodásabb élmény, amelyben valaha része volt. – Taco egyszerűen imádni fog téged.

Visszatért a korábbi érzés, és magam sem hittem el, nem is hittem volna, ha nem érzem a zsigereimben.

De ahogy elnéztem Tacót és Rosie-t, lehetetlen volt letagadni, mennyire irigylem a kutyámat, amiért a karjaiban lehet, és szabadon csókolgathatja az arcát.

Á, a féltékenység. Régi barát.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Rosie

Valami megváltozott Lucasban.

Nem csak az ing és a kétrészes öltöny miatt.

És nem is azért, mert legszívesebben beletúrtam volna a hajába, hogy lássam, tényleg olyan puha és selymes-e, mint amilyennek látszik.

Volt valami abban, ahogy mosolygott, ahogy mozgott, sőt ahogy lélegzett a jelenlétemben. Ahogy a fülembe súgta, hogy milyen gyönyörű vagyok ma este. Vagy ahogy a derekamra tette a kezét, amikor beléptünk Alexia éttermébe. Az az intenzív szenvedélyesség, ami a múltban áradt belőle, visszatért, de ezúttal… mintha megtöbbszöröződött volna. Nagyobbnak, hatalmasabbnak éreztem, mint egy különálló, megkerülhetetlen erőt.

Olyan volt, mint a gravitáció.

Körülnéztem, minden részletet megfigyeltem az étteremben, a Zaratóban, és azon kaptam magam, hogy nem bírok betelni vele. Úgy éreztem, mintha egy buborékban lennénk, egy álomban, amelyben nem csupán barátok vagy lakótársak voltunk, amelyben nem az volt a mai est célja, hogy segítsen az írásban, és amelyben nem volt lejárati dátum Lucas ittlétén. Egy olyan álomban, amelyben igaziak voltunk, állandóak.

Felsóhajtottam, visszazuhantam a valóságba, és éreztem, hogy a buborék falai elvékonyodnak.

De nem pukkad ki, gondoltam magamban. Egyelőre nem. Mert még ott van a mai este.

Most először vacsoráztam ilyen étteremben, ezért biztos akartam lenni abban, hogy legalább annyira élvezem az élményt, mint az mellettem ülő csodálatos férfi társaságát.

A légkör kifinomult, de békés volt, és a patkó alakú, elegáns, kovácsoltvasból készült bárpultnál kaptunk helyet. Az volt a legjobb hely Alexia szerint, aki fogadott minket, amikor megérkeztünk.

Lucas megsimította a lapockáim közti meztelen bőrt, kellemes borzongás futott végig a testemen az érintésére, és arra a következtetésre jutottam, hogy helyesen döntöttem, amikor a hirtelen hideg és a New York felett gyülekező sötét, nehéz felhők ellenére hátul mélyen kivágott ruhát választottam.

– Boldognak tűnsz – jegyezte meg Lucas azon a mély, szigorú hangján, amit ma egész este használt. – Minden ízlett?

– Boldog is vagyok. – Rámosolyogtam, és amikor lepillantott az ajkaimra, a tekintete elsötétült. Szaggatottan, szinte suttogva hozzátettem: – Minden csodálatos volt. Nagyon köszönöm, hogy elhoztál ide.

– Senki mást nem hoztam volna szívesebben ma este, Rosie.

Nagyot dobbant a szívem, még többet akartam. És még ha hülyeség volt is, azon kaptam magam, hogy elütöm egy viccel:

– Még Tacót sem?

– Nem – rázta meg a fejét, mintha komolyan beszéltem volna. Aztán lehajolt, olyan közel, hogy majdnem összeért az orrunk. – Te vagy az egyetlen, akit itt akarok látni magam mellett, akivel osztozni akarok a vacsorán, és akihez olyan közel akarok ülni, hogy alig bírom magamnál tartani a kezem.

Én meg… Oké.

Menni fog, mondtam magamnak. A mellkasomban dübörgő szívdobogást sikerült kordában tartani. És ahogy a testem legkülönfélébb pontjai is belelüktettek, az száz százalékig észrevétlen maradt.

Csak mondanom kellett valamit. Bármit. Folytatni a beszélgetést.

– Azt hiszem… Azt hiszem, az argentin-japán fúziós konyha a legújabb rögeszmém.

Lucas elfojtott egy nevetést, és kissé elhúzódott.

– Alexia és Akane elképesztő munkát végeztek a kóstolómenüvel. Kétlem, hogy ki tudnék választani egyetlen kedvencet az összes étel közül, amit felszolgáltak. – Megtudtuk, hogy a Zarato argentin-japán fúziós specialitásai csak azután jöttek létre, hogy Alexia beleszeretett a sous chefjébe, Akanéba, és feleségül vette. És ez volt az, ami az étterem hírnevét és tekintélyét tovább öregbítette, mesélte Alexia az étteremben és a konyhában tartott gyors idegenvezetés során. Lucas szeme olyan érdeklődően csillogott, amit eddig csak főzés közben láttam; annyira belefeledkezett a látványba, hogy észre sem vette, hogy őt lesem. Hogy az emlékezetembe vésem. Lucas végighúzta az ujját a ruhám egyik vékony pántján, és minden gondolat elszállt a fejemből. – Neked mi volt a kedvenced? – kérdezte halkan. – Mit élveztél a legjobban?

Erős volt a kísértés, hogy azt feleljem: Téged. Téged élvezlek a legjobban.

– Mindent szerettem.

– Tudom, hogy volt egy kedvenced – mondta somolyogva. – És azt hiszem, sejtem is, melyik, de tőled akarom hallani.

Igaza volt. Ezen a ponton már ennyire jól ismert engem.

– A mocsi.

Hümmögött, majd végighúzta a hüvelykujját a gerincemen, s megállt a derekam ívénél.

– Abban a pillanatban tudtam, amint beleharaptál. A dulce de leche töltelék tette, nem igaz? – Bólintottam, és önkéntelenül felsóhajtottam a spanyol szavak hallatán. Soha nem fogom megunni, ahogy az anyanyelvét használja. – Mi volt az? – kérdezte, az érdeklődés szikrájával a szemében. – Ez a dolog, amit csináltál.

A fenébe, hogy mindent észre kell vennie!

Nagyot nyeltem.

– Semmi. Csak a mocsira gondoltam.

– Nem volt semmi. Felsóhajtottál – mondta, és legnagyobb meglepetésemre most az arcomhoz emelte a kezét. Megcirógatta az immár lángoló bőrömet. – És itt van ez is. Ez a gyönyörű pír. Mi okozza, Rosie? – Halkabban folytatta. – Mitől hevültél fel ennyire? – Visszhangzott a fülemben minden szó, beleremegett a hangjába az a combjaim közötti pont. Múltak a másodpercek, de nem válaszoltam. Őszintén szólva nem is gondoltam, hogy képes lennék rá. – Hé! – Lucas megrángatott egy kósza fürtöt, amely kiszabadult a laza fonatból, amibe ma estére rendeztem a hajam. És amikor szétnyíltak az ajkaim, olyan gyengéden simította a tincset a fülem mögé, hogy megint elakadt a lélegzetem. – Ne szégyenlősködj, Rosie! Én sem teszem.

És nem pont ez a probléma? Nem azért voltam ennyire átlátszó, ennyire meghatott, mert vele lehettem itt?

Egy pillanattal később végül bevallottam:

– A kezed miatt volt. A hátamon. Meg a spanyol szavak. Az egész… úgy elvonta a figyelmemet. Különösen a szavak.

Érdeklődve nézett rám.

– Pontosan mi vonta el a figyelmedet?

Az igazság mellett döntöttem, mert mit veszíthettem még ezek után.

– A dulce de leche – kockáztattam meg, noha biztos voltam benne, hogy borzalmas a kiejtésem. – Csak úgy éreztem… szexi, ahogy ezt mondod.

Lucas egyetlen lassút pislogott, majd valami más jelent meg a szemében. Valami pajkos, és kicsit sötét.

– Szereted, amikor spanyolul beszélek hozzád.

Igen. Nyilvánvalóan.

– Azt hiszem, igen.

– Elmondhatom neked újra, szeretnéd? – ajánlotta fel, majd ahelyett, hogy megvárta volna a válaszomat (Igen, könyörgök, és megtennéd, hogy hangfelvételt is készítesz, hogy évekig lejátszhassam újra meg újra?), odahajolt hozzám. Közel. Nagyon, de nagyon közel. Olyan közel, hogy a szája a fülemet súrolta. – Dulce de leche.

Ha el tudtam volna olvadni a széken, megtettem volna.

Ennyire fel tudott izgatni mindössze három szóval, aminek még csak nem is kellett volna izgatónak lennie. De ha egyszer ilyen hatással voltak rám! Alig bírtam magammal.

– Tetszett? – kérdezte, miközben nem távolodott el, és beleborzongtam az ajkai érintésébe. – Akarsz még?

Legnagyobb meglepetésemre bólintottam, és rávágtam:

– Akarok.

Hallottam, ahogy lassan mély levegőt vesz, és azt mondja:

– Eres preciosa. Me recuerdas a una flor. A una rosa.

Szétnyíltak az ajkaim. Már forrt a vérem.

– Ez mit jelent?

Lucas hangja képtelenül mély volt, amikor válaszolt:

– Elképesztő vagy. Egy virágra emlékeztetsz. Egy gyönyörű rózsára. – Elakadt a lélegzetem. – Úgy pirulsz, mint egy rózsa, Rosie. Annyira illik hozzád. Annyira… gyönyörű.

Én pedig… elvesztettem a fejem.

Ez az érzés egyszerűen nem volt normális. Olyan sebesen vert a szívem, a testem úgy lüktetett a szükségtől, a vágytól, a sóvárgástól, hogy az nem lehet normális.

Nem lehet. Ha pedig mégis, nem hittem, hogy sokáig bírom. Túl sok volt ez nekem.

De Lucas ezt mondta; gyönyörűnek nevezett. Azt mondta, elképesztő vagyok. Két különböző nyelven, és… tudtam, hogy komolyan gondolja. Éreztem, mélyen, legbelül.

Még soha nem öntöttek el ilyen nyers érzelmek, gondoltam.

Ugyanakkor nem engedhettem meg magamnak, hogy ezt hangosan elismerjem. Mert a mai est kutatás volt, egy kísérlet – az utolsó kísérleti randink –, és most ráébredtem, hogy fennáll a veszélye, hogy összetörik a szívemet. Holnap is megtörténhet, amikor visszatérek a lakásomba, és attól kezdve nem látom mindennap Lucast. Vagy pár hét múlva, amikor visszamegy Spanyolországba.

Kifújtam a levegőt, reszketeg, bizonytalan sóhajjal.

– Köszönöm.

Lucas lassan elhúzódott.

– Köszönöm?

Elfordultam tőle, bármennyire szerettem volna tovább gyönyörködni az arcában.

– Igen. Ez egy igazi, szerelmi vallomás jellegű este volt. – Mert erről szólt a mai este. A negyedik fázis, a „szerelmi vallomás”. A regényekben ez egy sötét pillanat után szokott következni, miután a szereplők kiállják az érzelmek próbáját. Ám ebben az esetben – mivel amit csináltunk, az nem volt más, mint egy kísérlet – ilyesmire hiába vártunk. Így hát előreugrottunk. Lucas nem válaszolt, egy ideig nem. Csupán nézett engem, s a szája a legapróbb mosolyra görbült, amelyet valaha is rám villantott. A boromért nyúltam, elgondolkodtam, mit mondhatnék, végül olyasmi mellett döntöttem, ami már megfordult korábban a fejemben, de soha nem kérdeztem meg. – Kérdezhetek valamit, Lucas?

– Tudod, hogy bármit kérdezhetsz tőlem.

– Sosem beszélsz Spanyolországról. – Szerencsét próbáltam. Nem akart semmit mondani a sérüléséről, vagy bármi is történt vele, ennyit értettem. De nem bírtam nem gondolni arra, hogy visszamegy. – Csak abueláról beszéltél. Vagy Tacóról. – Egy pillanatra elhallgattam. – Tudod, az volt a terv, hogy a nagymamád is iderepül. Tacóval. Annyit mondott, hogy elég volt neki annyi New Yorkból, amit akkor látott, amikor pár éve meglátogatta Linát. Meg hogy itt minden olyan nagy, hogy „csirkebőrös” tőle… Charo ezt nem tudta lefordítani.

– Piel de gallina. Libabőr. Ez csak azt jelenti, hogy libabőrös tőle. – Lucas kuncogott egy sort, azonban nem hangzott vidáman. Majd megkérdezte: – Mire vagy kíváncsi, gyönyörű Rosie?

Mindenre.

– Hiányzik az otthonod?

– Igen is, meg nem is.

A szék peremére húzódtam, a térdem az övé közé szorult.

– Mi hiányzik belőle?

Úgy tűnt, mintha összezuhanna a kérdésre, ezért a térdére tettem a kezemet. Bátorításként. Válaszul az enyémhez szorította a combját.

– Hiányzik… az életem. Az, amilyen azelőtt volt. Néha úgy ébredek, hogy azt hiszem, visszarepültem az időben, és ösztönösen azon gondolkodom, melyik tengerpartra autózzak el, mielőtt ellepi a strandoló tömeg. Azután eszembe jut.

– Mi jut eszedbe?

Az ujjaimra pillantott, amelyek a térdén nyugodtak.

– Hogy már nem vagyok ugyanaz. Hogy már nem vagyok önmagam.

– Lucas – szóltam, és bármit hallott is a hangomban, arra késztette, hogy megfogja a kezemet, és felemelje a térdéről. – Miért jöttél ide? Menekülsz valami elől? Az elől, ami történt?

A szájához emelte a kezem, és a csuklómra tapasztotta az ajkait.

– Nem menekülök, ángel. Van, hogy meg sem mozdulok.

Ángel. Hevesen kalapált a szívem.

– Mire van szükséged? – kérdeztem, mert bármi volt is az, meg akartam szerezni neki. – Hogy újra úgy érezd, hogy előrehaladsz.

Az arcomat fürkészte.

– Nem tudom, Rosie. És ez az, ami a legjobban megrémít.

Valami elszakadt bennem. A vágy, hogy begyógyítsam a sebeit, percről percre növekedett.

– Akkor majd én kézen foglak – mondtam, és szorosabbra fűztem az ujjaimat a keze körül. – És együtt haladunk előre. Amíg rá nem jössz, hogy mit akarsz.

És azt az ángelt is akarom. Megtartom magamnak

Megtartom, miután elment, és csak ezek az emlékek maradnak belőle.

Lucas nem szólt semmit, legalábbis nem azonnal. Végül azt mondta:

– Remélem, felkészültél a szerelmi vallomásra.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Rosie

Fogalmam sincs, hogy jól értettem-e – jegyezte meg a hátam mögött, miközben a kezével letakarta a szememet. Miután elhagytuk az éttermet, Lucas beterelt a liftbe a Zarato épületében, és felmentünk a legfelső emeletre. Mielőtt kinyílt az ajtó, megkért, hogy csukjam be a szemem, majd mindkét kezét a szemem elé tette: – A biztonság kedvéért.

Most már nagyon lassan sétáltunk, Lucas vezetett. Időnként összegabalyodott a lábunk, és bele kellett kapaszkodnom a csuklójába, hogy el ne essek.

– Tényleg szükség van erre?

– Igen – erősítette meg, amikor megállított. – A Cosmo szerint a meglepetés ereje nagyon fontos.

– Cosmo? – Kibuggyant belőlem a nevetés. – Úgy érted, a Cosmopolitan magazin?

– Mi olyan vicces? – kérdezte, és hallottam hangján, hogy mosolyog.

– Semmi. – Elengedtem a csuklóját. – Csak az, hogy úgy beszélsz, mintha egy romantikus filmben lennél a kétezres években. – Már csupán az egyik tenyere volt a szemem előtt. Éreztem, hogy a derekamra teszi a kezét, és megcsiklandozza az oldalamat. – Hékás! – visítottam fel, majd kuncogásban törtem ki. – Ez meg mire volt jó? Bóknak szántam. A kétezres évekbeli Matthew McConaughey-nél nincs jobb. – Vártam a nevetését, de hiába. – Csak ártalmatlan ugratás volt.

– Nem volt ebben semmi ártalmatlan, Rosie. Tudod, mennyire szeretem – mondta. És mielőtt bármit mondhattam volna, átkarolt, az ujjbegyei meztelen hátamat cirógatták. – Óvatosan a lépcsőn! – tette hozzá, és felemelt. Majd ugyanilyen gyorsan visszahelyezett a lábamra. Én pedig… túlságosan megdöbbentem, túlságosan összezavarodtam ahhoz, hogy köszönetet mondjak. Lucas halkan kuncogott, miközben tovább terelt. – Csak hogy tudd, más forrásokat is használtam, nem kizárólag magazinokból loptam a tudásomat. – Elfordultunk jobbra, majd ismét megálltunk. – Várj egy pillanatot! Tartsd csukva a szemed! Mindjárt visszajövök. – Hallottam távolodó lépteit. – Megnéztem néhány film végét – szólt vissza onnan. – Főleg klasszikusokat. Egészen addig, amíg rá nem jöttem, hogy a hétköznapi emberek is töltenek fel videókat szerelmi vallomásokról a YouTube-ra. – Ismét közelebbről zengett a hangja, és visszatért a keze. Ezúttal a derekamra. – És megvolt a könyved is. – Hevesen kalapált a szívem. – A végén van egy nagyon jó javaslat. Tanulságos.

A könyvem befejezése. Amit én írtam. Lucas elolvasta. Ő…

– Most már kinyithatod a szemed.

Automatikusan felpattant a szemhéjam.

És… Ó, istenem… Bárcsak ne tettem volna. Bárcsak ne nyitottam volna ki a szemem.

Mert akármit éreztem is néhány másodperccel, perccel, órával ezelőtt, az semmiségnek tűnt ahhoz képest, ami most szétáradt a mellkasomban. A testemben. Olyan könnyűnek éreztem magam, olyan felajzottnak és meghatottnak, hogy legszívesebben felszálltam volna, és elrepültem volna a sötét, viharos éjszakába.

– Lucas! – suttogtam.

A keze a vállamra hullt, meleg tenyerét meztelen bőrömre tapasztotta, és megkérdezte:

– Na, mit gondolsz?

A tetőteraszon álltunk. A fele üvegháznak volt beépítve, körülöttünk a legkülönfélébb színű virágok pompáztak, míg a terasz másik része nyitott volt, felette a novemberi égbolt terült el, amelyet szinte bevilágítottak a fejünk felett cikcakkban függő fényfüzérek.

Gyönyörű hely volt. Varázslatos. Páratlan. Az a fajta pillanat volt, amiről előre tudod, hogy örökre az emlékezetedbe vésődik, még mielőtt elmúlna.

Eszembe jutottak apa szavai: „Ne feledd, olyan fiút válassz, aki telepalántázza neked a kertet, nem csak egy virágot hoz, Bogyó.”

– Nem biztos, hogy jól csináltam – szabadkozott Lucas. – Ez az első szerelmi vallomásom.

Elszorult a torkom az érzelmektől, és megráztam a fejem.

– De, jól csináltad. Ez tökéletes, Lucas. Olyan gyönyörű ez az egész, én… – Istenem, össze kellett szednem magam. Nem hagyhattam, hogy megtudja, mennyi mindent érzek abban a pillanatban. – Semmin sem változtatnék. A világon semmin.

– Hízelegsz, ángel. De ez még nem minden. Nem ez az, amiről reméltem, hogy jól csináltam. – Lehajtotta a fejét, és rendkívül lágyan végigsimított az ajkával az arcomon, meglepett, mennyire más érzés volt ez, mint a többi alkalommal, amikor ezt tette. Ugyanakkor összetörte a szívemet, mert sokkal többre vágytam egy közönséges puszinál. Lucas kézen fogott, és elindultunk. Meg sem álltunk, amíg egy padhoz nem értünk, ahol egy takaró, egy Bluetooth-hangszóró, egy üveg bor és egy rózsaszín, szalaggal díszített doboz várt. Elővette a telefont az öltönye zsebéből, és rákoppintott a képernyőre. Felcsendült körülöttünk a zene. – Azt mondtad, bárcsak találkoztunk volna Aaron és Lina esküvőjén – folytatta, és elkomorult. Közelebb lépett hozzám. – Arra gondoltam, hogy ma este, ezen az utolsó randin úgy tehetnénk, mintha ez történne. Mintha most találkoznánk először. – Ismét felerősödött a szívverésem. Egyre hangosabb, egyre szaporább lett. Olyan erős érzelmek rohamoztak meg, hogy alig kaptam levegőt. Lucas elmosolyodott, azzal a ritka sanda mosolyával. – Mit gondolsz? Így… elég különleges?

Ez az önzetlen, figyelmes, rendes pasi őszintén aggódott emiatt. Hogy elnyeri-e a tetszésemet a szerelmi vallomása. Hogy elég különlegesnek tartom-e majd.

Üvölteni tudtam volna. A világra, amiért ilyen igazságtalan. Rá, amiért ilyen hatással volt a szívemre. Hogy ilyen rövid idő alatt elnyerte.

Mert meghódított, nem igaz? Magába bolondított, anélkül, hogy megerőltette volna magát. Sőt. Még azt sem tudtam, hogy pontosan mikor történt.

Istenem, de ha egyszer szerettem! Beleszerettem Lucas Martínba.

És olyan bizonyossággal töltött el a felismerés, hogy összeszorult a szívem.

Soha nem volt esélyem, nem igazán.

Ott álltam elakadt lélegzettel, mozdulatlanul, beleremegett a testem a felismerésbe, miközben figyeltem, ahogy Lucas a lábára teszi a kezét, és végigsimít a tenyerével a combján.

Megköszörülte a torkát, mielőtt megszólalt.

– Tudom, hogy ez nem éppen egy Vizcayai-öbölre nyíló kerti kilátás, úgyhogy… Itt van még ez is.

Letérdelt, és benyúlt a pad alá. Kigyúlt egy fénysugár, és megvilágította a mögöttünk lévő falat. A sík felületre Lina és Aaron esküvői fotói vetültek. A helyszín, a szertartás, a menyasszony és a vőlegény boldog arca, abuela, Lina szülei és apró részletek arról a jeles napról.

Én pedig… Én… Nem bírtam tovább.

Vele. A tudattal, hogy egyre rövidebb idő állt a rendelkezésünkre.

Egy takarót terített a vállamra, és csak ekkor vettem észre, hogy reszketek.

– Mondj valamit, Ro.

Ro.

A randikon sosem hívott így. Csak lakótársként.

– Én… – Mély levegőt vettem. Semmit sem tudtam mondani, amivel megértethettem volna vele, milyen sokat jelent ez nekem. Milyen csodálatos ez az egész. Hogy mennyire beleszerettem.

– Nem tudom elhinni, hogy ezt tetted. Hogy erre gondoltál. Az én kedvemért. Te olyan…

Tökéletes vagy.

Csodálatos.

A legjobb pasi, akit csak kívánhatnék.

Lucas felém fordult, betöltötte a látóteremet, és megsimította az arcomat.

– Rosie. – Gyengéden mondta ki a nevemet, olyan gyengéden, hogy legszívesebben könyörögtem volna, vonja vissza. – Ha ott lettem volna az esküvőn – folytatta, és újra megállt a szívverésem, amikor a szemembe nézett –, ha megláttalak volna a terem túloldalán, azt gondoltam volna, hogy: „Hűha!” – Elhallgatott, és felderült az arca. – A lélegzetem is elakadt volna attól a lánytól, olyan gyönyörű. És pont úgy néz ki, mint aki imádja a süteményt.

Könnyed kacaj tört fel belőlem, megszédített a szavaival.

Odanyúlt a dobozért a padon, és felnyitotta a fedelét. A belsejében egyetlen epres-krémes tortaszelet volt egy kis tányéron. Egyből felismertem. Ugyanolyan volt, mint amilyet Lina és Aaron esküvőjén szolgáltak fel. De… hogyan?

Lucas kiemelte a tányért, a kezében tartotta, míg a dobozt letette a földre. Azután folytatta:

– Átkeltem volna a forgalmas csarnokon, a tortával a kezemben, és megközelítettelek volna egy vakmerő mosollyal.

Jóságos ég!

Az összes nő, aki valamikor a múltban megkapta, majd elengedte Lucast, mérhetetlenül ostoba volt. Nem voltak normálisak.

– Én pedig… – Elakadtam, a hangom elcsuklott az érzelmektől, szükségem volt néhány másodpercre, hogy összeszedjem magam. – Összevont szemöldökkel végigmértelek volna, tetőtől talpig – mondtam, miközben pontosan ezt tettem. – És arra gondoltam volna, hogy hm, fura egy fazon, de legalább hozott valami édeset. – Kikaptam a kezéből a tányért, és amikor felnevetett, hozzátettem: – És tetszik a nevetése, megnyerő a mosolya, szóval azt hiszem… Azt hiszem, maradok. Elfogadom a süteményt.

Melegség költözött a szemébe, ahogy az arcomat fürkészte.

– Mivel fura vagyok, megkérdeztem volna, hogy megosztod-e velem. Ez a legkevesebb, miután sikeresen eljuttattam hozzád azt a tányért, a borgőzös nagybácsik és kotnyeles nagynénik közt szlalomozva, akik mind tudni akarták, vajon örökre szingli maradok-e.

Nem törődve azzal, hogy nincs nálam se villa, se szalvéta, beleharaptam a tortába. Édesebb volt, puhább, és ezerszer jobb, mint az esküvői változata. És minden kétséget kizáróan tudtam, hogy ő sütötte. Lucas sütötte nekem ezt a tortát.

Alig bírtam kinyögni a következő szavaimat.

– Én pedig… nyilván azt mondtam volna, hogy talán azért vagy szingli, mert olyan nőket kínálgatsz tortával, akikről semmit sem tudsz. – Remegő kézzel az arca elé tartottam a tányért. – De talán, csak most az egyszer, ez a lány, aki lehet, hogy szabad, meg az is lehet, hogy nem, és akinek lehet, hogy tetszel, meg az is lehet, hogy nem, szívesen megosztaná veled.

Lucas lehajolt, harapott egyet a torta másik oldalából, és lenyalta a krémet az ajkáról. Kiélvezte a falatot, ahogy vártam, és közben egy pillanatra se vette le rólam a szemét. Lenyelte.

– És miután megköszöntem volna, tisztelettel nem értettem volna egyet. – Oldalra billentettem a fejem, és láttam, hogy eltűnik a könnyed kifejezés az arcáról. – Mert akkor már tudtam volna… – Lucas közelebb lépett, lehajtotta a fejét, és mélyen a szemembe fúrta a tekintetét – …hogy csak azért vagyok még szingli, mert addig soha senki nem vonta magára a figyelmemet, nem zavarta meg a fejemet ilyen játszi könnyedséggel. Ennyire maradéktalanul. Úgy soha, mint te.

Körbetáncoltak a szavai, egyenesen a szívembe keringőztek.

Megváltozott a hangulat, amikor egymás szemébe néztünk, a légkör megannyi kimondatlan szótól volt terhes.

Egyre fojtogatóbb, egyre nehezebb lett a levegő, és mintha a távolból mennydörgést hallottam volna, azonban magába szippantott a vákuum. Semmi mással nem tudtam törődni, csakis vele. Kettőnkkel.

Lucas kikapta a kezemből a félig megevett süteményt. Majd levette a takarót a vállamról, megfogta a kezemet, és átkarolt.

– És akkor… – mondta olyan hangon, amilyet még sosem hallottam tőle, és soha nem fogok elfelejteni – könyörögtem volna, hogy táncolj velem egyet. Vagy kettőt. Vagy addig táncoljunk, amíg véget nem ér az éjszaka, és bele nem sajdul a lábunk. Azután pedig könyörögtem volna, hogy engedd meg, hogy hazavihesselek magammal. Az ágyamba. A szívembe.

Éreztem, ahogy repes a szívem, és felemel magasba, fel a viharos égboltra. Elsodort volna a szél, ha Lucas nem tart a karjaiban.

Mintha ráérzett volna erre, közelebb húzott magához, ringani kezdett a zenére, és szótlanul táncoltunk. Pörögtünk és forogtunk, a karja a derekamon, az arcom a mellkasán pihent. És megesküdtem, hogy abban a pillanatban semmi, a világon semmi nem tudott volna elvenni tőle. Sem egy villámcsapás, sem a házat felemésztő lángok, de még az apokalipszis vagy maga King Kong sem, ha felmászik az épületre, ahol voltunk.

Semmi.

Mert Lucas karjaiban voltam, és tudtam, mennyire illékony ez a pillanat. Hogy milyen hamar el fogom veszíteni ezt, őt, a testét az enyém mellől. Nem marad utána más, csak egy emlék. Egy halványuló utóérzés.

Valószínűleg ezért volt az, hogy amikor villámok cikáztak az égen, nem éreztem magamban elég erőt, hogy törődjek vele. Hogy elengedjem őt.

És amikor a fejünk felett egyre sűrűsödő felhőket megremegtette a mennydörgés, Lucas karjaiban maradtam.

Amikor megnyílt az ég, és a nyakunkba zúdult a víz, még akkor sem mozdultam a karjaiból.

Lucas mellkasa rázkódott az arcom alatt a nevetéstől és az átkozódástól.

– Ó, az isten szerelmére!

Megráztam a fejemet, és szorosabbra fontam a karjaimat a dereka körül.

– Nem érdekel az eső.

– Bőrig ázol, Rosie. Mennünk kéne.

– Nem – makacskodtam, és felpillantottam, hogy lássa az arcomat.

– Jó itt nekem. Nem akarok elmenni.

Újabb mennydörgés dördült, mintha az ég bizonyítani próbálna valamit.

Lucas gondolkodás nélkül levette a kabátját – amennyire tudta, miközben a derekába csimpaszkodtam –, és a fejem fölé tartotta. A szemembe nézett.

– Rosie, kérlek! Megbetegszel. Nem robbanhatsz le, mi lesz a könyveddel? A határidőd kevesebb mint három hét múlva lejár. Nagyon szorít az idő. Hadd vigyelek haza.

Már megint megdobogtatta a szívemet. Engem helyezett előtérbe. Tovább nehezítette, hogy ne úgy szeressem, ahogyan szeretem.

– Na és veled mi lesz? – Megráztam a fejem, éreztem, hogy a hajam az arcomra tapad, mert már a fejem fölé tartott zakóból is ömlött a víz. – Mi van, ha én is gondoskodni akarok rólad? – Lucas nagyot nyelt. – Mi van, ha fontos vagy nekem, Lucas? – kérdeztem, mert az volt. Azt akartam, hogy tudja. A mellére tettem a kezemet, és nagyon lassan kimondtam: – Mi van, ha én akarok az a személy lenni, akinek megengeded, hogy gondoskodjon rólad? – Lucas arckifejezése megváltozott, elmorfondírozott. Mintha nem tudná mire vélni a szavaimat. Talán ezért folytattam: – Mindig vigyázol rám, segítesz nekem. – Lehunyta a szemét, és a fejét csóválta. – Mindent megadsz nekem anélkül, hogy bármit kérnél érte cserébe. De én… én is szeretnék neked adni valamit. Mindent meg akarok adni neked. Azt akarom, hogy te is ezt akard tőlem. – A szívem sebesen vert, mivel fel mertem tenni a kérdést, amiről tudtam, hogy nem volna szabad. – Te is ezt akarod tőlem, Lucas? – Úgy nézett rám, mintha mellbe vágtam volna a szavaimmal. Mintha megütöttem volna ököllel, olyan erővel, hogy beleszédült. Hallgatott, miközben a víz patakokban folyt végig az arcán, és összegyűlt az állkapcsánál. – Érted, amit mondok – folytattam, és minden, amit olyan gondosan összetartottam, kezdett kicsúszni a kezemből. – Igen, érted, és ezért nézel így rám. – Pattogott egy izom az állkapcsában. Nem válaszolt. Legyőzötten leengedtem a kezem. – Hát, ez már az én bajom – mormoltam. – Megígértük, hogy semmi sem fog megváltozni köztünk, mégis hagytam, hogy így legyen. Én… Sajnálom, hogy ezt tettem, Lucas.

Elfordultam, és összeszedtem a holminkat a padon, elfordítottam az arcomat, hogy ne lássa, mekkora hülyét csináltam magamból. Hogy mennyi minden rejlett a vallomásom mögött. Hogy hány darabra törte össze a szívemet.

– Rosie. – A csuklóm köré fonta az ujjait.

Megráztam a fejem.

– Semmi baj.

Maga felé fordított. Csöpögött a víz a hajából, az arcába hullt.

– Te sírsz, Rosie. – Különös hang hagyta el a száját, és újra megrántott, magához akart húzni. – Ángel, por favor… Ne sírj! Ne tedd ezt velem!

– Nem sírok – hazudtam. – Ez csak esővíz. Jól vagyok.

Megérintette az államat és felfelé billentette a fejemet, hogy a szemébe nézzek.

– Hazudsz. Sírsz, és ezzel összetöröd a szívemet – mondta kétségbeesetten. – Rosie, preciosa. – Közelebb lépett, mint aki nem bír ellenállni. – Mondd meg, mit tegyek, hogy véget vessek ennek!

Próbáltam magamban tartani. Nem kiengedni, de ez a „Rosie” meg ez a „preciosa” megtette a hatását.

És hirtelen minden… kiáradt belőlem.

– Akarj engem – mondtam, és istenem, mennyire elkeseredetten könyörögtem érte! – Akarj engem, ahogy én is akarlak. Mert ezek a kóstolók abból, amik lehetnénk, az őrületbe kergetnek, Lucas. Ezért sírok, mert frusztrál, kikészít, hogy nem lehetsz az enyém. Hogy akarlak, de nem kaphatlak meg.

Lucas meg sem moccant. Mozdulatlanul állt az esőben, de amikor az utolsó szavak is elhagyták az ajkaimat, az egész teste megelevenedett. Mint egy tűzbe dobott gyufa, valami fellobbant benne.

Közelebb húzott magához.

– Azt hiszed, nem kaphatsz meg? – A lehelete az enyémmel keveredett. – Miattam sírsz?

A szívem ekkor megadta magát.

– Azért sírok, mert csak barátok vagyunk, mert ez az egész nem valódi. Mert talán csak ennyit jelentek neked. A szobatársadat. Rót. Grahamet.

A tenyere az arcomra simult, és éreztem, hogy remeg a keze. Újabb mennydörgés dördült a távolban.

– Rosie – mondta. És a nevem túlharsogta az égzengést. – Valahányszor Grahamnek szólítottalak, azért tettem, hogy emlékeztessem magam arra, hogy nem kaphatlak meg úgy, ahogy én akarlak. Valahányszor randira vittelek, le kellett szögeznem magamban, hogy ez egy megállapodás része. És valahányszor azt mondtam, hogy a legjobb barátod akarok lenni, mindig csak annyit akartam elvenni tőled, amennyit hajlandó vagy adni nekem. – Elakadt a lélegzetem. – Ha bármit akarsz tőlem, csupán kérned kell. – Lucas homloka az enyémhez simult, és reszketegen felsóhajtott. – Hát nem látod, hogy töröm magam, hogy mindent megadjak, amire csak szükséged lehet? Nem fejeztem ki magam világosan?

– Ezt nem gondolhatod komolyan. Te…

– Halálosan komolyan gondolom.

A saját félelmemmel küszködtem, a bizonyossággal, hogy ez nem történhetett meg valójában, mert hogyan is történhetett volna? Azt feleltem:

– Ha igazán, ha tényleg komolyan gondolod, akkor azt szeretném, ha megcsókolnál, Lucas.

Az egyik pillanatban Lucas keze az állkapcsomon volt, a következőben pedig a tarkómra csúszott, a nedves hajfürtök közé.

Az ajka olyan mohón tapadt az enyémre, mintha az utolsó lélegzetéért küzdene, mintha a körülöttünk hulló eső a világ végét jelezné. Lucas úgy csókolt, mintha ez lenne az első és utolsó csókunk, mintha ez lenne az egyetlen esélye, hogy megadja, amit kértem tőle. És erre fel kellett volna figyelnem, de nem érdekelt. Nem tudott érdekelni, amikor a szája az enyémhez simult, szétválasztotta az ajkaimat, majd elnyelt. Elevenen felfalt engem.

A teste az enyémhez olvadt, egyik keze lecsúszott a nyakamról, végigsimított a gerincemen, s megállapodott a derekamon. Nyögés tört fel a torkán, amikor önként, ellenállás nélkül megadtam magam neki, mert hogy tudtam volna ellenállni, mikor szétterpesztette az ujjait a hátamon, és erősen magához préselt, a csípője a hasamnak nyomódott, a melleim a mellkasának…

Még többre vágytam, belecsimpaszkodtam a nyakába, és lábujjhegyre emelkedtem; azt kívántam, bár ne választaná el a testünket a nehéz és átázott szövetréteg. Azt kívántam, bár levetkőztethetném, hogy minél többet kapjak tőle, amennyit csak az emlékezetembe tudok vésni.

A szája elhagyta az enyémet, az ajkai lefelé vándoroltak a nyakamon, és kicsaltak belőlem egy nyögést. Felbátorította a hang, és arra ösztönözte, hogy megragadjon a combom alatt, és felemeljen a földről.

Mintha meg lett volna koreografálva a mozdulat, köré fontam a lábaimat, ő pedig ismét magához szorított.

– Lucas – lihegtem, az egész testem lüktetett a szükségtől, és beletúrtam a hajába. – Neked… – A fülcimpámat harapdálta. – Nem kéne…

– Óvatos leszek – suttogta, és ahogy fogást váltott rajtam, az új pózból tudtam, éreztem, hogy máris mennyire nagy és kemény. – Vannak ennél fontosabb dolgok is… Te. Csókot akartál. – A szemembe nézett, eltorzult a szenvedélytől az arca. A szája. Villogott a szeme az éhségtől. – Mit akarsz még tőlem?

Mindent.

– Még egy csókot. Egy másodikat. És egy harmadikat. És egy negyediket, és…

A keze visszatért a hajamhoz, belemarkolt, és hátrarántott, hogy feltárja a nyakamat.

– Ez minden, amit akarsz? – duruzsolta az ütőeremen, és lágyan harapdált.

Nem, akartam mondani, de újra a kezébe fogta a fejemet, és egymáshoz közelített a szánk. Aztán felém tolta a csípőjét, erővel, a combjaim közé, és olyan kemény volt, olyan forró, hogy…

– Lucas – nyögtem fel, és lehunytam a szemem.

– Kérdeztem valamit – lihegte reszelős hangon, noha neki is elakadt a lélegzete. – Mondtam, hogy megkapod, amit csak kérsz. És a számat akartad. Egy csókot. Most azonnal. – Elhallgatott, és ismét fogást váltott; ahogy hozzám ért, az egyszerre volt lehetetlenül finom és közel sem elég. – Most még többet szeretnék adni. Már nem akarok megállni a szádnál, Rosie.

Ezúttal én kezdtem el fészkelődni, hozzádörgöltem magam lüktető farkához, és mindketten ugyanolyan mennyei fájdalommal néztünk egymásra. Megrángattam a hajat a tarkóján, amikor azt válaszoltam:

– Akkor ne hagyd abba! Adj még ennél is többet! Add meg nekem, amit az álarcosbálon ígértél!

Fel-alá járt az ádámcsutkája, a szemében felismerés, egy gondolat sötétlett.

– Neked aztán muszáj volt tökéletesnek lenned, ugye? Képes voltál arra, hogy megszelídíts, és megérintsd mindazt, ami bennem lakozik?

Igen.

– Mindent. Mindent akarok.

Lucas arckifejezése megváltozott, és istenem, már úgy tűnt, hogy beleegyezik, hogy megadja nekem pontosan azt, amit az imént kértem tőle, én pedig hagyni fogom. Így ezúttal én kezdtem ostromolni a száját, hogy bátorítsam. Mély torokhangon felnyögött, majd… felcsendült egy éles, ismétlődő csengőhang.

Először fel sem fogtam, hogy tőlem jön. Egészen addig, amíg újra meg nem szólalt, és ki nem pukkasztotta a buborékunkat, így kénytelenek voltunk levegőt venni.

Lucas fojtottan megjegyezte:

– A telefonod, preciosa.

Még mindig kábultan kikecmeregtem a sűrű ködből, amely beborított, miközben a bejövő hívás megszakadt, majd újraindult.

Lucas gyors csókot nyomott a szám sarkára, azután még egyet a homlokomra, és letett a padlóra. Odamentünk, ahol a kabátokat hagytuk, vissza a tetőterasz bejáratához. Megkereste nekem a táskámat, és kinyitotta, majd kivette belőle a csörgő telefont.

A képernyőre pillantottam – ismeretlen szám –, és fogadtam a hívást.

– Rosie – nyöszörögte egy hang. – Haza akarok menni…

– Olly? – A testem, amely pillanatokkal ezelőtt még szenvedélyesen izzott, egyszeriben jéggé dermedt. – Hol vagy? – Az öcsém nem azonnal válaszolt, és kivettem a háttérben a zajt. A zenét. Egy szórakozóhelyen lehetett. – Írd meg a címet! – mondtam. – Hallod, Olly? Írd meg, hogy hol vagy! Már úton vagyok.

Egy szűkszavú „Köszönöm!” volt a válasz. Azután megszakadt a vonal.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Rosie

Lucas ismét megszorította a kezem.

Egész úton ezt csinálta, és tudtam, hogy mit jelent. Nem kellett kimondania: „Itt vagyok, veled vagyok”, mert elég volt az a gyengéd, de érzelmes érintés, ahogy a kezemet fogta. Nem, több volt mint elég, igazán. Az, hogy itt volt, hogy nem habozott taxit hívni anélkül, hogy előbb kifaggatott volna a teljes sztoriról vagy a részletekről, és hogy átvette a gyeplőt egy olyan helyzetben, amivel én magam is nehezen tudtam lépést tartani, több volt mint elég.

A világot jelentette nekem.

Lelki szemeim előtt ismét megjelent Olly felszakadt szájjal, ahogy utoljára láttam.

Istenem, mi a fenébe keveredtél, Olly?

Lucas megint megszorította az ujjaimat, és mintha mormogott volna valamit, valami megnyugtatót, de nem hallottam mást, csak ami a fejemben ment: Könyörgök, csak ne legyen semmi baja. Bármi legyen is ez, könyörgök, könyörgök, csak ne legyen semmi baja.

A taxi megállt a cím előtt, amit Olly átküldött, és olyan gyorsan kibontakoztam Lucas szorításából, hogy mire észbe kapott, már ki is pattantam a járműből.

– Rosie, ne! – kiáltott. Ám én vissza se néztem. Csak mentem tovább. Hallottam a lépteit a hátam mögött, gyorsan, mintha loholt volna utánam, és bunkónak éreztem magam, mert nem lett volna szabad hagynom, hogy Lucas fusson, a sérülése miatt. De én… Elkapta a kezemet, és megrántotta, így kénytelen voltam megállni. Megkerült, és szembefordult velem. – Soha többé ne csináld ezt velem, kérlek!

A haja még mindig vizes volt. A ruhák mindkettőnk kabátja alatt olyan nedvesek voltak, hogy kétszer olyan súlyosnak tűntek, mint szárazon. Legalább annyira fázhatott, mint én, mégis tudtam, hogy nem ezért vág olyan elanyátlanodott képet.

– Sajnálom – mondtam, mert tényleg így volt. – Nem kellett volna ezt csinálnom.

Megszorítottam a kezét, mire szemmel láthatóan megkönnyebbült.

Újabb sóhajjal felmértem a környezetünket, a távolban valami zene dübörgött. Nyilván az utcában lévő szórakozóhelyről szűrődött ki, aminek a címét Olly korábban elküldte. A Pink Flamingo.

– Ismered ezt a városrészt? – kérdezte Lucas.

– Még sosem jártam itt. – Megráztam a fejem. – De nem a jó híréről ismert. – Egy pillanatig hallgattam. – Talán el kéne mondanom neked valamit, Lucas. – Hallgatott, figyelt, és várt. – Az öcsémnek… volt egy monoklija. Néhány hete. És én…

És én nem csináltam semmit. A kisujjamat sem mozdítottam. Egyszerűen hagytam, hogy elsétáljon.

Lucas feldolgozta az információt. Majd körülnézett.

– Küldj neki egy üzenetet, hogy itt vagyunk! Ha nem válaszol, akkor megkeressük, és kihozzuk.

Bólintottam, és máris a neonfényes bejárat felé vettem az irányt.

Lucas elkapta a kezemet.

– Maradj mögöttem, oké? Nem azért mondom, hogy játsszam itt a hőst, Rosie, de ha valaki megkörnyékez, ne keveredj semmibe, rendben? – Megpaskolta a mellkasát. – Csak maradj mellettem!

Elszorult a torkom.

– És mi lesz, ha…

– Ángel – mondta szinte fájdalmasan. – Sokat utaztam, gyakran botlottam olyan alakokba, akikbe nem kellett volna, és magam is belekeveredtem néhány csúnya balhéba. Szóval kérlek, kérlek, maradj mellettem! Bízd rám a…

– Oké. – Bólintottam. Habozás nélkül. – Bízom benned. Veled maradok. Nem fogok belekeveredni. – Kisimultak a vonásai. – De csak akkor, ha te sem. Nem akarom, hogy bajod essen miattam.

Valami felcsillant a szemében, majd figyelmeztetés nélkül egy csókot nyomott a szám szélére.

– Én is bízom benned, ángel.

És újra elindultunk.

Néhány lépésre a neonfénytől Lucas megtorpant. Egy kidobó állt az ajtóban, amelyet bordó függöny takart.

Vetettem még egy utolsó pillantást a telefonomra, hogy megnézzem, válaszolt-e már Olly az SMS-emre. Nem válaszolt.

– Menjünk! – mondtam Lucasnak.

Továbbhaladtunk, Lucas kissé előttem, a kidobó pedig fanyalogva figyelte a közeledésünket.

– Pároknak tilos. Fellépők hátul. – Megkerültem Lucast, és odaálltam mellé, hogy elmagyarázzam a kidobónak, miért kell bemennünk. Mindkettőnknek. A hústorony azonban egy kézmozdulattal megállított. – Pároknak tilos – ismételte, majd visszatért a helyére, és szétnyitotta a függönyt. – A hölgy bemehet. – Lucasra mutatott. – Neked tűnés! Vagy megcélozhatod a hátsó ajtót.

– Nem – rázta a fejét Lucas. Ismét megindultam, mire Lucas figyelmeztetően morgott. – Rosie, kérlek.

Már éppen el akartam engedni a kezét, hogy lehűtsem, nyugi, minden oké, amikor szétvált a függöny. És meghallottam a nevemet.

– Rosie – mondta az öcsém. A kisöcsém.

A felsőtestét… nem fedte semmi. Csillogott az… olajtól. És a csillámportól.

Rávetettem magam, átkaroltam a vállát.

– Jól vagy? Kérlek, mondd, hogy jól vagy!

Olly riadtan pislogott körbe.

– Jól vagyok – krákogta. – De most már tényleg mennünk kéne.

Elengedtem, és a kezembe fogtam az arcát, hogy megvizsgáljam. Istenem, mikor ért ilyen felnőtt férfivá?

– Mi a fene folyik itt, Olly?

A kidobó megszólalt, mielőtt Olly válaszolhatott volna.

– Graham, ismered a szabályokat. Nem lóghatsz a bejáratnál. A kurva hátsó bejárat a fellépőké. Öt másodperced van.

– Olly…

Az öcsém megrázta a fejét, és elvezetett minket a klubtól.

– Menjünk, Rosie! Mindent elmagyarázok, de nem itt, oké?

Lucas megérintette a hátam.

– Hívtam egy Ubert, amint Olly kijött az ajtón. Pár perc, és itt lesz – közölte, miközben mögénk lépett, és elvezetett minket a klub bejáratától. Levette a zakóját, és átnyújtotta. – Add az öcsédre!

– Ki ez? – kérdezte Olly. Éppen időben pillantottam a testvéremre, hogy lássam, ahogy magára veszi Lucas zakóját. Azután felém fordult, és végignézett rajtam. Egy másodpercre megtorpant. – Ó, istenem, te randin voltál!

Gyorsítottam a tempón, magammal húztam, a válasz a kérdésre túl bonyolult volt ahhoz, hogy kifejtsem.

– Most meg itt vagyok. Úgy örülök, hogy hívtál, Olly.

Épp amikor Lucas bólintott, súlyos lépéseket hallottam a hátunk mögül. Megfordultam – mindannyian megfordultunk –, és megpillantottam a fickót, aki épp az imént lépett ki a klubból, és most felénk nézett.

– Jimmy – motyogta Olly. – Bassza meg!

– Nocsak, nocsak – mondta gunyorosan Jimmy. – Olly, ha meg akartad hívni a csinos nővérkédet egy előadásra, legalább szólhattál volna előre. – Megvetően végigmért. – Kipucoltam volna a kecót. – Felismertem; ő volt az, aki néhány hete felvette az öcsémet a Penn állomás előtt. Az öcsém és Lucas is elém léptek, hogy részben eltakarjanak. De így is sikerült szemkontaktust teremtenem Jimmyvel. Felismertem benne a szadista állatot. – Mi van, még csak nem is köszönsz? – Csettintett a nyelvével. – Ez nem túl kedves tőled, nem igaz?

Most vettem észre, hogy Lucas odalépett Jimmyhez, és megállt pár méterrel előttünk.

Megfeszültek a hátán az izmok, és valahogy kiszélesedtek a vállai.

– Ne szólj hozzá! – mondta Lucas olyan rideg hangon, amilyet még sosem hallottam tőle. – Még csak ne is nézz rá! Ha bármi mondanivalód van neki vagy Ollynak, azt rajtam keresztül üzend.

Jimmy felröhögött.

– Hát akkor mondd meg a szépfiúnak, hogy a következő fellépése tizenöt perc múlva lesz. A tömeg már tombol, úgyhogy jobb, ha felken még egy kis olajat, és bevonszolja a seggét.

A következő fellépés. Csak ekkor döbbentem rá, hogy Olly, az öcsém egy előadó. Egy sztriptíztáncos.

– Vagy most, hogy a csaja már lefalcolt, többé fel se lép?

Lefalcolt. Jaj, Olly! Bármibe keveredett is, persze hogy egy lányt próbált védeni.

Jimmy szavai még mindig visszhangoztak az éjszakában, amikor megállt mögöttünk egy jármű.

Láttam, hogy a fickónak összeszűkül a szeme.

Lucas meg sem fordult, hogy ránk – rám – nézzen, miközben hátraszólt:

– Rosie, ültesd be az öcsédet a kocsiba! – Még mindig nem tértem magamhoz, és tétováztam. Lucas úgy állt ott, mint egy faszent, élő falként választotta el Jimmyt tőlünk. – Ángel – szólt rám újra Lucas mély és parancsoló hangon, amivel felrázott a bódulatból. – A kocsiba, most. Kérlek.

Gyorsan mozgásba lendültem, belekaroltam Ollyba, és elindultunk az Uber felé. Miután beraktam a kocsiba, visszafordultam, hogy megnézzem, mi a helyzet Lucasszal. Ugyanabban a pózban találtam, de Jimmy már előtte állt, és szóváltásba keveredtek. Nem hallottam mást, csak a fogaik közt szűrt szavakat, ám nem elég tisztán ahhoz, hogy ki tudjam venni, mit mondanak.

Nem tetszett ez nekem. Egy cseppet sem. Legszívesebben odamentem volna Lucashoz, hogy magam rángassam el onnan.

– Maradj a kocsiban, Olly! – szóltam az öcsémre, és intettem a sofőrnek, hogy várjon.

Én rángattam bele Lucast ebbe a balhéba, és átkozott legyek, ha miattam baja esik. Már majdnem odaértem hozzá, épp kinyújtottam felé a karomat, hogy megérintsem, amikor Jimmy lökdösni kezdte őt.

A férfi, akit annyira szerettem a kedvességéért, a melegségéért, az önzetlen szívéért, egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát, majd kihúzta magát. És ahelyett, hogy visszavágott volna, ahelyett, hogy viszonozta volna a lökést, vagy ököllel csapott volna vissza, hátrált még egy lépést.

– Szerencsés fickó vagy – közölte Jimmyvel fagyosan. – Ígéretet tettem, hogy nem keveredem verekedésbe.

Jimmy gúnyosan felhorkant, erőtlen hangon, majd bizonytalanul megkérdezte:

– Ó, igen?

Lucas egy hosszú pillanatig bámulta a fickót, azután megfordult, és faképnél hagyta. Betartotta a nekem tett ígéretét: nem állt le verekedni.

Ekkor azonban, olyan gyorsan, hogy alig láttam a mozdulatot, Jimmy nekirontott, és a csizmája telibe találta Lucas vádliját. A jobb vádliját.

Lucas a földre zuhant, szinte hang nélkül térdre rogyott. Lehajtotta a fejét, és levegő után kapkodott.

Alig láttam a dühtől, csengett a fülem, és elborult az agyam. Mintha nem is én lettem volna, úgy szaladtam előre.

– Te rohadék! – üvöltöttem rá.

– Ezer bocsánat – gonoszkodott Jimmy. – Látod, nekem nem sokat jelent az ígéret.

Óvatosság ide vagy oda, kivetkőztem magamból.

Körülnéztem, csinálni akartam valamit, bármit, hogy fájdalmat okozzak neki, de nem találtam semmit, csak a vállamon függő retikülömet.

Megragadtam a fülénél fogva, és felemeltem a karomat, készen arra, hogy hozzávágjam a táskát, ha már ennél jobb nem akadt, és meg sem fordult a fejemben, hogy mennyire haszontalan lenne. Mennyire nevetséges.

Meleg ujjak fonódtak a csuklómra, és megszólalt az egyetlen hang a világon, ami megakadályozhatott abban, hogy ilyen hülyeséget csináljak:

– Rosie, ne!

Szétnyíltak az ajkaim, és meghallottam a saját hangomat:

– De.

Az ujjak szétterültek a karomon, az érintés visszahozott a valóságba. Észhez térített.

– Ne csináld! Megígérted. – Meg bizony, csak ez még azelőtt volt, hogy olyan csúnya ütés érte Lucast. – Tedd le a táskát! – Nem a kérés tette. Hanem a tudat, hogy talpra állt, a fájdalom, ami tisztán hallatszott a hangjából, az késztetett arra, hogy engedjek. Amikor rápillantottam, még egy mosolyra is futotta. – Nem éri meg.

Tényleg nem.

De életemben először az erőszakot akartam választani.

– Menjünk haza! – Lucas megrántotta a karomat, és kiszabadította a retikült a halálos szorításomból. A karjára vette, hiába bizonygattam, hogy én is tudom hozni. Lucas azonban nem hallgatott rám. Felegyenesedett, és átkarolta a vállam, a testsúlya egy részét rám támasztotta. Együtt lépkedett velem, és láttam az arcán, hogy összeszorított szájjal tűri a fájdalmat. Amikor a kocsihoz értünk, Lucas visszafordult. – Nekem nincs vesztenivalóm, Jimmy. Semmi. És jobban teszed, ha ezt észben tartod, mert legközelebb nem fogok elsétálni.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Rosie

A lakás felé menet senki sem szólt egy szót sem.

Olly kibámult az ablakon, csupasz felsőtestén Lucas zakójával.

Én kettejük közt ültem, belekaroltam az öcsémbe. Lucas pedig, aki pókerarccal nézett előre, szorosan fogta a kezemet. Mintha én lennék az, akinek támogatásra van szüksége.

Én, holott ő volt az, aki a földre zuhant. Én, holott neki voltak fájdalmai. Miattam.

Olyan bűntudatom támadt, hogy levegőt is alig kaptam. Valószínűleg ezért váltottam tyúkanyóüzemmódra, amint végre beestünk Lina garzonlakására, ahol az utolsó éjszakámat töltöttem. Mert azt sem engedhettem meg magamnak, hogy túl sokat gondolkodjak.

Betuszkoltam az öcsémet a fürdőszobába, és rávettem, hogy zuhanyozzon le. Miután kijött onnan, Lucast is bezavartam. Fogtam a Lucas által felajánlott melegítőgatyát és pulcsit, Olly kezébe nyomtam őket, és gondoskodtam róla, hogy átöltözzön a meleg ruhákba. Teát főztem neki. Kiszedtem a szekrényből az összes pokrócot, amit találtam, és a kanapé karfájára halmoztam őket, készen arra, hogy beléjük csavarjam a két pasit, ha csak egy kicsit is fáznának. Azután jeget tettem egy konyharuhába Lucasnak, miközben fogalmam sem volt, hogy segít-e a térdén. Azután feltúrtam a lakást fájdalomcsillapító után – hiszen ez nem az én lakásom volt, és fogalmam sem volt, hol tarthatja Lina.

– Te meg mit művelsz? – kérdezte Lucas, miközben a konyhapadlón guggoltam, még mindig a ruhámban.

– A kérdés az, hogy te mit művelsz, Lucas – vágtam vissza. – Fogd a jeget, és ülj le, kérlek.

– Addig nem, amíg el nem árulod, hogy mit keresel.

– Fájdalomcsillapítót. Neked. – Félretoltam egy serpenyőt az útból, és felsóhajtottam. – Már mindent tűvé tettem, megnéztem a fürdőszobában, a fiókokban… Azt sem tudom, hogy tart-e itthon Lina egyáltalán.

– Rosie – szólt Lucas olyan hangon, hogy felpillantottam. Nem tűnt boldognak, ami, gondolom, a körülmények ismeretében nem volt meglepő. – Ott nem találsz fájdalomcsillapítót. Csak edényeket.

– Igazad lehet – bólintottam, és ahogy felálltam, éreztem, ahogy a még mindig nedves szövet a lábamra tapad. – Van egy gyógyszertár az utca végén. Nyitva kell lennie.

– Nem mész sehová! – szólt rám egyszerűen. – Itt maradsz, ahol vagy. Velem. És te is leveszed ezt a ruhát, és beállsz a zuhany alá.

– De…

Közelebb lépett, egyre közelebb, nagyon közel. A fülem mögé simított egy hajtincset.

– Ez kölcsönös, Rosie. Te vigyázol rám, és én is vigyázok rád. Vigyázunk egymásra. Egy csapat vagyunk.

– Egy csapat. – Felsóhajtottam, és lehunytam a szemem.

Olyan lágyan simította meg az államat, hogy alig éreztem.

– Igen. Szóval, nyomás a zuhany alá, és öltözz át száraz ruhába! Én majd szemmel tartom Ollyt.

Féltem, hogy kicsúszik a számon, hogy milyen rendes, és mennyire szeretem, ezért csak bólintottam.

A fürdőszobába menet próbáltam csillapítani a szívdobogásomat, annyi ellentmondásos érzelem fenyegetett azzal, hogy kitörnek belőlem. Bűntudat és hála. Szerelem és rettegés, hogy összetörik a szívemet.

Miután végeztem a zuhanyozással, félszárazra töröltem a hajamat, és pizsamába öltöztem, majd kiléptem a fürdőszobából. Ollyt egy takaróba burkolózva találtam a kanapé egyik végén, Lucast pedig a földön kuporogva, a hátát az ülőalkalmatosság másik végének támasztva.

A térdére szorította a jeget, és amikor összenéztünk, felmelegedett a tekintete. És ahogy ott álltam a pizsamámban, és végignézett a meztelen lábaimon, a melegség forrósággá változott.

Pár órával ezelőtt egy ilyen pillantástól még bizseregtem volna, és még többen reménykedtem volna, de most minden… keserűvé vált. Mert elrontottam a mai estét. Amit utáltam. Utáltam, hogy miattam fáj a lába.

– Gyere ide! – szólt Lucas, és megpaskolta a kanapét feje mögött. – Épp azt kérdeztem Ollytól, hogy mit szeretne nézni.

Felsóhajtottam.

– Későre jár, Lucas…

Mielőtt azonban rendesen kipanaszkodhattam volna magam, Lucas felvillantott egy zavarba ejtő mosolyt.

– Muszáj kikapcsolódnunk, és elterelnünk a gondolatainkat a mai estéről. Főznék valamit, de…

– Nem. – Ösztönösen közelebb léptem hozzá. Nehogy elmozduljon a helyéről. – Semmi főzés vagy bármi, amihez talpon kell lenned. Maradj nyugton!

Kiszélesedett a mosolya, és a fenébe is, nehéz volt nem ellazulni a mosolya láttán.

– Szerintem igaza van, Rosie – szólt hozzá az öcsém.

– Szövetkeztetek ellenem? – Mély sóhajjal megálltam Lucas előtt. – Miért nem ülsz inkább a kanapéra? Ott van elég hely, hogy kinyújtsd a lábad.

Megrázta a fejét.

– A padló is jó. – Szigorú pillantást vetettem rá. És ahelyett, hogy ellenkezett volna, ahelyett, hogy megpróbált volna mondani valamit, hogy meggyőzzön, vagy amitől jobban érezném magam, csak megfogta a combomat. Majd lassan, nagyon lassan megszorította. Az ujjai közvetlenül a csupasz húsomba mélyedtek, és ahogy hozzám ért, szinte lángolt a bőröm. Szétáradt bennem a forróság, a testem minden porcikájába eljutott. Lucas rajtam hagyta a kezét, és felnézett rám, egyenesen a szemembe. Az arcára volt írva, mennyire eltökélt; rettentő komoly képet vágott. – Ne akard, hogy felálljak, és a karomba vegyelek, ángel. – És tudtam, hogy komolyan gondolja. – Mert ha kell, magam viszlek a kanapéra.

Istenem, ez a pasi!

– Rendben – engedtem végül.

Amikor elhúzta a kezét, egyetértő morgás hagyta el az ajkát.

Úgy döntöttem, nem veszek tudomást arról, hogy milyen hatással volt rám ez a hang, csak lehuppantam a kanapéra, miközben Lucas elfordult, hogy a válla és a feje a lábaim közé kerüljön.

Azt a kezét, amelyikkel nem a jeget fogta, a lábszáramra tette.

– Most már nemcsak megteszi a padló – mondta halkan –, hanem egyenesen tökéletes.

Felnevettem, és titokban átkoztam, amiért azt hitte, hogy szabadon mondhat ilyesmit, mintha semmiség lenne. Mintha nem akarnék legszívesebben lekászálódni a kanapéról, és az ölébe bújni.

– Bogyó! – szólt az öcsém a kanapé túlsó végéről.

Felpillantottam.

– Igen, Olly!

– Miért vagyunk Lina lakásában?

– Ez hosszú történet. Holnap visszaköltözöm a sajátomba. – Lucas megbökte a térdemet a fejével, én szórakozottan végighúztam a kezem a combomon, addig meg sem álltam, amíg az ujjaim el nem érték a haját. Beletúrtam, és hátrasimítottam néhány csokibarna tincset. – Miután hazavittelek apához – tettem hozzá, és végtelen örömmel figyeltem, ahogy Lucas belehajtja a fejét az érintésembe. – Felszállok veled a vonatra Phillybe, aztán visszajövök a városba.

– Oké – nyugtázta Olly zokszó nélkül. És ettől annyira megkönnyebbültem, hogy alig bírtam visszafojtani a könnyeimet. – A fiúdnak már mondtam, amíg te zuhanyoztál, de… Sajnálom, hogy tönkretettem az estéteket – folytatta, és a férfi, aki a lábaim között kuporgott a padlón, aki a combomra hajtotta a fejét, és a bokámra kulcsolta a kezét, egy szóval sem méltatlankodott az öcsém szóhasználata miatt. Még csak meg sem feszült, össze sem rezzent. Olly folytatta: – Magyarázattal tartozom neked, Rosie. Amiért olyan hülyén viselkedtem, és belerángattalak ebbe a balhéba. Mert ha egyedül jöttél volna, Jimmy…

– Nem egyedül jött – vágott a szavába Lucas. – És egyedül ez számít.

– Így van. És tudom, hogy sajnálod, Olly. – Efelől nem volt semmi kétségem. Olly sajnálta, és ez az egész megpróbáltatás még sokáig nyomasztani fogja. – De tudnom kell, mi történt, bármi is az.

Olly bólintott, és olyan mély csendbe burkolózott, hogy azt hittem, meg sem fog szólalni, aztán mégis folytatta.

– Van ez a lány, Lexie. Igazából vele kezdődött minden. – Megrázta a fejét, és ez a gesztus valahogy arra emlékeztetett, milyen nagyon megváltozott, s mennyivel idősebbnek tűnt. – Csak fogadás volt. Le akartam nyűgözni, és… kiderült, hogy jó szórakozás. Jobb, mint vártam. És a fizetés is magas volt. Az a film nem hazudik… – Keserűen felnevetett. – Olyan sokat kerestem vele, hogy másnap este újra beálltam. Attól kezdve viszont miatta mentem vissza minden este. Hogy rajta tartsam a szemem.

Nagyot nyeltem, ahogy feldolgoztam mindazt, amit mondott, és rengeteg kérdésem volt. A legfontosabbnak mégis az tűnt:

– Lexie biztonságban van?

Bólintott.

– Igen, mi… nem számít. Kihúztam a csávából, Rosie. Ezért nem akartam folytatni. – Elkomorult. – Jimmy a tulajdonos jobbkeze, és nem örült, hogy kiléptem. Mint kiderült… kedvelt a közönség. De tudtam, hogy ha belekeverlek, akkor hagy elmenni. Nem akarná magára vonni a figyelmet, vagy bajba kerülni. Önzés volt tőlem, hogy felhívtalak.

– Ó, édesem! – Felsóhajtottam, sajgott a szívem. – A nővéred vagyok. Nem önzés, ha a segítségemet kéred.

– Miattam sérült meg a fiúd. És te is megsérülhettél volna.

Lucas erre már reagált, és azt mondta:

– Azt Jimmy csinálta, nem te. És sosem hagynám, hogy valaki bántsa Rosie-t, Olly. Ahogy már mondtam neked.

– Köszönöm – suttogta Olly.

Ezután az öcsém nem sokat beszélt, ahogy a lábam közé bevackolódott csodálatos, önzetlen pasi sem. Így hát sokáig babrálhattam tovább Lucas hajával, gyengéden vakargatva a fejbőrét. Még akkor is folytattam, amikor a lábamnak dőlt, és éreztem a testemmel a lélegzetvételeit. Mert bármennyire vibrált is minden porcikám, ha Lucashoz értem, kezdtem rájönni, hogy megérinteni valakit, akit szeretünk, sokkal többről szól. Nem mindig a szikra és a bizsergés a lényeg. Nem feltétlenül. Hanem a megnyugvás, amit az érintés okoz. A testi kontaktus vigasza. És a számtalan romantikus regény ellenére, amiket olvastam, valamint az egy, majdnem kettő ellenére, amit én írtam, erről eddig fogalmam sem volt. Sosem hittem volna, hogy egy férfi érintése belülről fel tud perzselni, miközben minden aggodalmat és zajt elnémít a világon.

Sokáig maradtunk így, egyikünk sem figyelt igazán arra, hogy mi megy a tévében. Csak akkor hajoltam előre, hogy Lucas fülébe suttogjak, amikor Olly légzése lelassult, és horkolás hallatszott az ő oldaláról.

– Menjünk aludni!

Megkerültem, felálltam, és mindkét kezemet felé nyújtottam. Fáradt arckifejezéssel, ami elárulta, hogy épp követni készült az öcsém példáját, megfogta, és hagyta, hogy felhúzzam.

És mint mindig, amikor ölelésnyi távolságra kerültem tőle, egy hosszú, mennyei pillanatra a karjaiba burkolóztam.

Lehajtotta a fejét.

– Nagyon jól csináltad ma este, Rosie. Nagyon jól.

Pedig úgy éreztem, mintha semmit sem csináltam volna jól aznap este. Vagy az utóbbi időben, úgy általában.

Megráztam a fejemet, elfordultam, és az ágy felé vettem az irányt.

– Rosie – szólt Lucas halkan a kanapé mellől. – Azt hiszem, ha segítesz egy kicsit – a vonásai elmélyültek, mintha a fejét törte volna valamin –, talán be tudjuk fektetni az öcsédet az ágyba.

– Gyere ide! – súgtam vissza, és félrehúztam a takarót. Ő azonban tétovázott, meg sem moccant. Amitől tovább olvadozott az a lágy pont a mellkasomban. – Hagyd Ollyt! Ma éjjel itt alszol. Velem. – Megfeszült az állkapcsa.

– Lucas Martín – förmedtem rá élesen, még ha halkan is –, ha nem fekszel ide az ágyba, mellém, méghozzá most rögtön, akkor örökre összetöröd a szívem. És kétlem, hogy ezt el tudnám viselni. Ma este nem.

Még csak nem is vicceltem.

Mert alig néhány órája a karjaiban tartott, és megcsókolt. És hiába kerülgettük a forró kását, valami… megváltozott közöttünk. A kapcsolatunk több lett.

Ez az arcomra lehetett írva, mert Lucas abbahagyta a tétovázást.

Úgy döntöttem, nem kérdezem meg századszorra is, hogy fáj-e a lába, és csatlakoztam hozzá az ágyban, majd magunkra terítettem a takarót. Hosszú, mély sóhajjal az oldalamra fordultam, szembe vele, míg ő a hátán feküdt, csak a fejét fordította felém.

– Kényelmesen fekszel?

– Ennél kényelmesebb nem is lehetne, ángel.

Nagyot nyeltem, és az arcát fürkésztem, hogy mit jelenthet ez. Fáj a lába? Megbánta, hogy eljött velem ma este? Megbánta, hogy megcsókolt?

– Sajnálom, hogy megsérültél, Lucas. Utálom, hogy így történt, de… – Elakadtam, és egy kicsit gyűlöltem magam azért, amit mondani készültem. – Szörnyű alak lennék, ha azt mondanám, hogy mindezek ellenére örülök, hogy ott voltál? Velem?

Megrázta a fejét.

– Nincs mit sajnálnod, oké? – Úgy nézett rám, mint aki vár valamire. – Nem hagytam volna, hogy egyedül menj oda, Rosie. Soha.

Elfordultam, és kicsit közelebb húzódtam hozzá.

Lucas kinyújtotta a kezét, lágyan megérintette a szám sarkát. Túl gyorsan.

– Nem hiszem el, hogy kész voltál nekimenni a táskáddal. Miattam.

Nem mosolygott. Nem nevetett. És én sem, mert halálosan komolyan gondoltam.

– Én meg azt nem tudom elhinni, hogy megakadályoztál benne.

– Mindig olyan gyönyörű vagy – mondta váratlanul, és gyorsabb sebességre kapcsolt a szívverésem. – De ilyennek látni téged? Készen arra, hogy foggal-körömmel megvédj engem? – Szünetet tartott, a szeme megtelt valamivel, ami akár csodálat is lehetett volna, ha nem lett volna olyan sóvár és vágyakozó. – Lélegzetelállító voltál. Mint egy bosszúálló angyal. Uralkodnom kellett magamon, nehogy ott helyben megcsókoljalak. – Az ajkaim szétnyíltak, az arcom kipirult. Nem a szégyentől, hanem a szükségtől, amely hullámokban öntötte el az egész testemet. Mert Lucas nemcsak azt mondta, hogy meg akar csókolni, hanem úgy is nézett rám, mint aki egyenesen belehal, ha nem teheti meg. – Nem kéne – suttogta. – Késő van, és muszáj aludnunk egy kicsit. – Vonakodva bólintottam. Lucas hozzátette: – Holnapra jobban lesz a lábam, ígérem.

Nem hittem neki. De kedves volt tőle, hogy megpróbálta.

– Azt mondtad, mindig kérdezhetek tőled bármit, mindig, úgyhogy valamit szeretnék megtudni. – Bólintott. – Miért vannak rémálmaid?

Lucas megpróbált az oldalára fordulni, ám fájdalmában összerezzent.

– A baleset miatt – vallotta be, és egy teljes percig hallgatott. – Azért ironikus, mert a rémálmaimban megfulladok. Pedig nem is így történt. Mintha a fejem új, különböző módokat találna ki, hogy álmomban is kísértsen az emlék. – Hosszú, reszketeg lélegzet hagyta el a száját. – Nem tudom rászánni magam, hogy beszéljek róla, azóta, amióta megtörtént.

Közelebb húzódtam a takaró alatt.

– Miért?

– Nem volt senki, akinek… el akartam volna mondani, egészen mostanáig. Aki nem akarna rögtön helyrehozni. Mert már nincs mit helyrehozni, Rosie.

Helyrehozni? Hát nem fogta még fel, hogy ő tökéletes? Semmi sem volt Lucasban, amit helyre kellett volna hozni.

– Nem lehet helyrehozni azt, ami eleve el sincs romolva, Lucas.

Átkarolta a derekamat és közelebb húzott.

– Egy versenyre készültem Hossegorban, hetekkel Lina esküvője előtt – kezdte fojtott hangon. És máris tudtam, hogy meg fog nyílni előttem. Hogy végre beszélni fog róla. Velem. Úgy éreztem, én vagyok a legszerencsésebb nő a világon, amiért bennem bízik meg elsőként.

– Hossegorban?

– Franciaországban. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem különösebben veszélyes partszakasz, de… van ott egy hely, ahol az egyik kedvenc hullámtörésem van. Rosie – sóhajtott fel, és valahogy reménytelinek, boldognak tűnt a hangja –, olyan gyönyörű az a hely! Ha megfelelőek a körülmények, akár háromméteres is lehet a hullám. Hatalmas, csodálatos hullámok. Ezért is próbáltam mindig legalább évente egyszer ellátogatni oda. Akkor is, ha egyes napokon csak folyamatosan megtörő hullámok vannak, amiket nem lehet meglovagolni.

Felismertem a szenvedélyt a hangjában. Ugyanígy szoktam az írásról beszélni. A saját álmaimról. De már korábban is láttam fel-felvillanni benne, amikor a főzésről beszélt.

– Ám a gond a hellyel – folytatta, és a hangja már nem volt ugyanaz – a partközeli hullámtörés. Ha meglovagolsz egy olyan hullámot, amelyik közvetlenül a parton törik meg, az kirepíthet a homokra. Olyan sebességgel és erővel, mintha betonnak ütköznél. Kitörheted a nyakad. Megsérülhet a gerinced. Vagy eltörheted a végtagjaidat, ha rosszul esel. – Elcsuklott a hangja, és behunyta a szemét. – Tisztában voltam mindezzel. Ismertem a kockázatokat. Ez egy kemény hely, nem véletlenül van profiknak fenntartva. És mégis…

Mégis megtörtént.

A tenyerem a mellkasára simult, éreztem az ujjaim alatt a szívdobogását.

– És mégis – ismételte, de még mindig nem fejezte be a mondatot, a lélegzete szaggatottan tört fel a tüdejéből – szétzúztam a térdem. Műteni kellett. Minden… – Olyan fájdalmas lett az arckifejezése, hogy millió darabra tört a szívem. Legszívesebben üvöltöttem volna a baleset igazságtalansága miatt, minden miatt, amit elvesztett, és valahogy vissza akartam adni neki mindezt. – Soha nem kapom vissza. A jobb lábam egyszerűen… Nem is tudom, Rosie. Túl öreg vagyok már ahhoz, hogy újrakezdjem az egészet, hogy felépüljek, és megint a legjobb formámat hozzam. A fizikoterápia segítene… Nem teljesen, nem lennék csúcsformában, csak jól. – Megfogtam az állát, végighúztam a hüvelykujjamat az arcán. – Egy döntés. Csak ennyi kellett. Egyetlen rossz döntés, és… – Elhallgatott, néhány másodpercig zavartnak tűnt. – Elmerültem, Rosie. Egyenesen a mélybe süllyedtem.

– Nem igaz – mondtam gyorsan, s közben beletúrtam a hajába, és a tarkójára tettem a kezem. – Itt vagy. Lélegzel. Egészen. Életben. – Lucas vonásai megfeszültek. – Olyan sokat vesztettél azon a napon, mégis itt vagy – ismételtem, mert ki kellett mondanom, hallania kellett. – Nem vagy ugyanaz az ember, és nem is kell, hogy az legyél. Mert itt vagy, velem. Minden reggel kinyitod a szemed, és úgy mosolyogsz a világra, ahogy csak te vagy rá képes. Elvesztettél valamit, de nem vesztettél el mindent, Lucas. Nem vesztetted el önmagad, csupán… megváltoztál.

Lehajtotta a fejét, a csuklómhoz érintette az arcát.

Egy szívdobbanásnyi idő után átölelt, és azt mondta:

– Ven aquí.

Nem beszélek spanyolul, de nem is számított, mert tudtam, mit jelentenek a szavai. Gyere ide! Közelebb.

Így hát odabújtam hozzá. Mert ha Lucasról volt szó, soha nem haboznék. A mellkasához simultam, a szívére hajtottam a fejem.

– Igazad van. Itt vagyok, ángel – suttogta, mielőtt a fejemre tapasztotta az ajkait. – És el sem tudom hinni, hogy megtaláltalak.

Tévedett. Nem ő talált meg.

Én találtam meg őt.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Lucas

A lábam teljes hosszában görcsbe rándult, amikor felébredtem.

Tudtam, milyen következményekkel jár, ha nem csinálom végig a javasolt fizikoterápiás kezeléseket. Nem tartottam karban az újjáépített ízületeket és az elsorvadt izmokat, és így tiltakoztak. Átvették az irányítást. Csak a saját csökönyösségemet okolhattam ezért.

Ami tegnap estig nem igazán érdekelt. Nem volt rá okom. De aztán az a szemétláda megrúgott, hátulról rám támadt, én pedig térdre zuhantam. Levegőt sem kaptam, nem bírtam megmozdulni, és rettegtem, hogy Rosie-nak is nekiesik, és nem tudom megállítani. Ez a félelem volt az, ami valahogy felemelt a földről. És akkor ott találtam Rosie-t a táskájával hadonászva, mint egy harcos amazon.

Ismét megrándult a combom, és összerezzentem. Rájöttem, hogy az oldalamon fekszem, és a testsúlyom a rossz lábamra nehezedik, ezért megpróbáltam hanyatt fordulni. De valami megállított. Barack.

Lenéztem, és ott volt a bódító, finom illat forrása.

Rosie. A teste az enyémhez simult.

Egymás mögött feküdtünk, a tarkója a torkomhoz, a háta a mellkasomhoz simult, a combunk összetapadt, a feneke az ölemben.

A reggeli merevedésemhez simult.

Dios. Soha nem volt még ilyen finom érzés a merevedés, és soha nem volt még ilyen… kellemetlen. Magam sem tudtam, miért.

A farkam rá sem hederített a lehetséges okokra, hiszen Rosie teste olyan meleg és puha volt. Az okokra, amelyek egyre jelentéktelenebbeknek tűntek, minél tovább tartottam a karjaimban, és minél feljebb csúszott a tenyerem a hasán, minél mélyebbre fúródott az orrom a hajába.

Rosie mocorogni kezdett, hozzám dörgölte a fenekét, aminek köszönhetően a farkam olyan keményen ágaskodott, hogy teljesen kiment a szememből az álom, és kénytelen voltam felébredni.

Kifújtam a levegőt, és vissza kellett fognom magam, nehogy valami őrültséget, valami rosszat tegyek. Például úgy fordítsam a testét, hogy pont ott dörgölődjön hozzám. Csak…

Rosie csípője ismét megmozdult, hozzám nyomódott, amitől végképp acélkemény lettem.

– ¡Ay, joder! – lihegtem. Nem bírtam magammal, széttártam az ujjaimat a hasán, a hegyük a bordáit súrolta. Abba kellett volna hagynom, le kellett volna állnom, de nem tudtam. Nem is akartam igazán. Minden porcikámmal közelebb akartam kerülni hozzá, eggyé olvadni vele, és ez a vágy felülírta a jó szándékomat, amit valamikor a múltban talán éreztem. Valószínűleg ezért nem bírtam megállni, hogy átkaroljam, ezért nem voltam képes megállítani, hogy visszahúzzam, szorosan magamhoz. Elakadt a lélegzete. – Ez így rendben van, ángel? – suttogtam a fülébe, s még akkor is egy önző mocsoknak éreztem magam, amikor megkérdeztem.

Szinte arra számítottam, hogy panaszkodni fog, reméltem, hogy megfordul, és rám ripakodik, hogy mégis, mi a fenét csinálok, hogy merészelem, ám ehelyett csak egy elégedett sóhaj hagyta el az ajkait.

– Azt hittem, csak álmodtam – mondta halkan, nagyon halkan, és megragadta a karomat, majd hozzám simult. Szinte beleolvadt a merevedésembe, mintha nem is akarna máshol lenni. – De ez a valóság. Itt vagy.

A szám a fülcimpáját csiklandozta.

– Nem álmodsz; ébren vagy. – És mivel tényleg egy önző mocsok vagyok, és élveztem, hogy ilyen hatással vagyok rá, ügyeltem arra, hogy spanyolul mormoljam: – Buenos días, preciosa.

Halkan felsóhajtott, és ismét elmozdult a hátsója, a farkamhoz préselődött. Fel és alá, pontosan tudta, hogy mit tesz velem.

Szétnyíltak az ajkaim, kikívánkozott belőlem egy nyögés, a csípőm ösztönösen mozogni akart, szinte éreztem a fogaim közt a fülcimpáját, és már majdnem a fülébe súgtam, hogy mit akarok tenni vele.

– Hmm, ez még mindig olyan, mint egy álom – motyogta, és még több vér áramlott egyenesen a farkamba, amely már fájdalmasan lüktetett.

Válasz helyett hümmögtem, és a kezem elindult felfelé a hasán a felsője szegélyéhez. Becsúsztattam alá az ujjaimat, az érintéstől forrt a vérem, és minden elhomályosult, csak a szükség hajtott, amit iránta éreztem.

– Te is olyan vagy, mint egy álom – duruzsoltam, az orromat a hajába fúrtam, és lassan belélegeztem. – Még az illatod is olyan.

Rosie megborzongott, a csuklóm köré fonta az ujjait, sürgetve, hogy érintsem meg, mintha bátorításra lenne szükségem.

Fölé hajoltam, és felfelé vándorolt a kezem, fel a hasán, át a bordáin, mígnem elértem a melleihez. Csodálkozva felnyögtem, amikor rádöbbentem, hogy nincs rajta melltartó.

Rosie ismét a farkamhoz szorította a fenekét, tovább kísértve engem. És ismét nem álltam meg. Nem bírtam, mivel ilyen jó érzés volt megérinteni.

Az ujjaim súrolták meleg bőrét, amitől megborzongott. És istenem, egy másodpercbe sem telt, a tenyeremben éreztem a mellét.

Valami „igen”-szerűség tört fel a torkán, és az ujjaim továbbsiklottak a selymes bőrén, a hüvelykujjam a mellbimbóját cirógatta.

Újra hallani akartam ezt az „igen”-t, de ezúttal hangosabban. Tisztábban. Örömkiáltásként, amit a nevem követ. Ki akartam kefélni belőle a hangot. Egyvalamiről azonban megfeledkeztem. Valamiről, ami…

A kurva életbe!

– Rosie – lihegtem. – Az öcséd a kanapén alszik, alig öt méterre tőled.

Megrázta a fejét, a háta még jobban begörbült, és visszarántott a ködbe, egyre közelebb és közelebb ahhoz ponthoz, ahonnan már nincs visszaút.

– Alszik, mint a bunda – mormolta.

A mutatóujjam csatlakozott a hüvelykujjamhoz, közéjük csíptem a mellbimbóját, és legszívesebben üvöltöttem volna a frusztrációtól, amiért nem tudom olyan keményen vagy hosszan ingerelni, ahogy akarnám. Amiért mihamarabb le kellett állnom.

Rosie nagyon halkan nyöszörgött, a feneke most fel-alá csúszkált az ölemben, ringatózó mozdulatokkal ingerelve a farkamat.

Minden istenverte akaraterőmet összeszedtem, hogy elhúzzam a kezem a melléről, és erősen magamhoz szorítottam.

Visszaszámoltam háromig.

– Rosie – figyelmeztettem, a szám a fülét súrolta. Végigsimítottam a fogaimmal az érzékeny bőrt, hiába nem kellett volna. – Ezt muszáj abbahagynod.

De nem tette. Újra megmozdult, mire a farkam vágyakozva lüktetett.

– De ha egyszer olyan jólesik – motyogta elhaló hangon. – Neked nem?

Dehogynem.

– Preciosa – morogtam a fülébe. – Kurva jó érzés. – És nem kellett volna, tényleg nem kellett volna, mégis hozzápréseltem magam. Csak egyszer. – Annyira jó, hogy beleélvezek a melegítőmbe, ha nem hagyod abba.

– Nem hangzik rosszul – vágta rá gyorsan, halkan. – Örömmel hallom.

Újra mozdulni próbált, azonban sikerült megállítanom, majd megfordítottam, és az ágyhoz szegeztem a testsúlyommal. És éreztem a változást, a pillanatot, amikor rájött, mennyire élvezi, ha lefogom az ágyban. Mély nyögés szakadt fel belőle.

Megint magamat átkoztam.

– Ezt akarod, gyönyörű Rosie? – suttogtam, miközben a matrachoz préseltem a testét. Bólintott, a légzése nehézkessé, szaggatottá vált. – Szereted átadni nekem az irányítást, szereted, ha én vagyok felül? – Újabb bólintás. És nem bírtam megállni, ismét a fenekéhez dörgöltem magam. Egy utolsó lökéssel. Tényleg az utolsóval. – Mennyei lenne, ha el tudnál így élvezni, Rosie. Ő nyöszörgött, ezúttal hangosabban, amitől a vér egyenesen a farkamba gyűlt, és hevesen kavargott bennem. Betapasztottam a száját a kezemmel. És erre… A fenébe! Ez sem segített, mert már úgy olvadozott a teste, mint vaj a napon. – Rosie – hörögtem olyan mélyen, hogy nem ismertem rá a saját hangomra. – Velem nem fogsz elélvezni, amíg az öcséd hallótávolságon belül van. Sajnálom, preciosa. Sajnálom. – És sajnáltam is, Isten a tanúm, hogy így volt. Rosie megértően bólintott, és amikor kinyílt a szeme, elengedtem a száját. Az ajkam a halántékát súrolta. – Amikor elélvezel, hallani akarom azokat a nyögéseket. – Végighúztam a számat az arcán, amíg el nem értem az állkapcsát, és megharapdáltam lágy ívét. Gyengéd csókokkal halmoztam el. – Amikor elélvezel, hallani akarom, ahogy a nevemet kiáltod. – És akkor megtettem az egyik legnehezebb dolgot, amit valaha csináltam: elhúzódtam tőle. Lassan a hátamra fordultam, a lábam megkönnyebbült, amikor lekerült róla a testsúlyom, a farkam pedig… sátorrúdként ágaskodott a takaró alatt. Rosie oldalra fordult, velem szembe, és végignézett rajtam. Megnyalta az ajkát, mire felsóhajtottam. – Ángel – lihegtem. – Nyugodtan nézegethetsz, és nyalogathatod a szád, de könyörgök, hozzám ne érj, mert esküszöm… – Elvesztettem volna a fejem. Száz százalék. És kurvára nem érdekelt volna, hogy ki van a szobában. A végén a nevemet sikoltozta volna.

– Jó kislány leszek, ígérem – fogadkozott.

És ettől miért támadt fel bennem a vágy, hogy… mocskos dolgokat műveljek vele?

Megrándult a farkam.

Szedd össze magad! Gondolj nem szexi dolgokra! Például a szemeteskukára. Vagy… arra, amikor Tacónak hasmenése volt.

– Lucas!

Visszafordultam hozzá, a szája mosolyra görbült, és letaglózott a felismerés, hogy milyen gyönyörű ébredés után. A reggeli fényben. Az ágyamban.

– Igen?

Az álla alá dugta a kezét.

– Tényleg azt kívánom, bárcsak több fala lenne ennek a lakásnak.

Halkan felnevettem.

– Na igen. Én sem rajongok ezekért a felmagasztalt brooklyni padlásszobákért, Ro.

Jót kuncogott.

– A kilátás viszont annál jobban tetszik – tettem hozzá, és mélyen a szemébe néztem. – El vagyok ragadtatva.

Újra megjelent az arcán az a pír, ami olyan egyedivé tette.

– Nahát, milyen sok bókra futja ma, Mr. McConaughey.

– Az az életcélom, hogy elalélj.

Eszembe jutott a tegnap este, amikor megcsókoltuk egymást. Döntő pillanatnak tűnt, amikor a szája eggyé forrt az enyémmel. Nem voltam én hülye; már régóta készülőben volt ez a dolog köztünk, és azon a tetőteraszon megpecsételődött a sorsunk.

Ezt még meg kell beszélnünk. Őszinteséget ígértem neki, és nem akartam, hogy Rosie azt higgye, semmit sem jelent nekem, vagy hogy nem veszek róla tudomást. De helyesen akartam csinálni – mivel Rosie-ról volt szó, helyesen kellett bánnom vele –, és nem ez volt a legjobb pillanat, hogy beszéljünk róla.

– El kell mennem Lináékhoz Tacóért.

Bólintott.

– Talán fel kéne ébresztenem Ollyt, hogy elinduljunk apához – mondta, megerősítve, hogy előbb sürgősebb dolgokkal kell foglalkoznunk. – Hosszú nap áll előttünk.

– Akarod, hogy elkísérjelek? – kérdeztem.

– Szívesen bemutatnálak apámnak, csak valamivel szerencsésebb körülmények közt. – Ekkor mintha eszébe jutott volna valami. – Mi lenne, ha felhívnánk Linát, hátha vissza tudja hozni ide Tacót? Neked ma itthon kéne maradnod, pihenned kell.

Nagyot nyeltem, és bólintottam.

– Valószínűleg igazad van.

– Mindig igazam van. Szóval… megkérnéd Linát, hogy jöjjön át?

Felsóhajtottam.

Felkacagott, varázslatos hangja volt. – Ne akard, hogy veszekedjek veled, Lucas Martín! Úgyis én győzök.

Most rajtam volt a sor, hogy elmosolyodjak. – Ne fenyegess olyasmivel, amit élveznék, Rosalyn Graham!

Kinyílt a szája, mielőtt azonban bármit mondhatott volna, megszólalt egy másik hang a szobában.

– Rosie! – szólt Olly a kanapéról, megtörve a varázst. – Fent vagy?

HUSZONHATODIK FEJEZET

Lucas

Mivel egyedül voltam a lakásban, több időm maradt magamra, mint amennyivel tudtam volna mit kezdeni.

Rosie nem sokkal ébredés után elment Ollyval, és hiába nyugtalanított, hogy itt maradtam, megértettem, miért nem gondolta jó ötletnek, hogy velük tartsak.

Rosie-nak, az öccsének és az apjának szükségük volt erre a kis időre. Egy családként. És nekem is nagy szükségem volt arra, hogy lehűtsem magam azok után, amiket ma reggel Rosie-val szerettem volna tenni.

Különben is, arra számítottam, hogy nem sokkal Rosie távozása után Lina visszahozza Tacót. Persze Lina kutyabarátként eltolta az időpontot. Most az volt a terv, hogy Lina később hozza magával Tacót, amikor átjön, hogy hazaköltöztesse Rosie-t. Mert Rosie ma elmegy. Vissza a saját lakásába.

És én is vele tartok. Sajnos nem úgy, ahogy szeretnék. Csak segíteni akarok, még ha nem is leszek túl nagy segítség. De vissza kell kísérnem őt a lakásába. Meggyőződni arról, hogy minden rendben. A saját szememmel akarom látni, hogy biztonságban lesz. Rendben.

Hazug, mondta egy hang a fejemben. Csak ürügyet keresel, hogy még több időt tölthess vele. Ürügyet, hogy visszaköltöztesd ide, magadhoz, ha mégsem stimmel valami a lakásában.

Igen. Igen. Mert miután megcsókoltam, és mellettem aludt, nehéz volt figyelmen kívül hagyni ezt az érzést, ezt a lüktető, vibráló vágyat, amely csak Rosie-t akarta. Mindennél jobban kívántam őt.

És most… most persze megint kőkemény voltam. Mint egész nap, csak rosszabb volt, mert jelen pillanatban kizárólag arra tudtam gondolni, hogy visszamegy a lakásába, és nem látom többé.

Remegő sóhajjal az órámra pillantottam, és láttam, hogy legalább maradt még egy kis időm, mielőtt Rosie hazajön Philadelphiából, Lina pedig megérkezik Tacóval.

Zuhanyoznom kéne. Jó hideg vízzel. Le kell hűtenem magam, mielőtt bármelyikük felbukkanna.

Sietve beléptem a fürdőszobába, és levetkőztem. Alaposan megnéztem magam a tükörben, és rámutattam a tükörképemre.

– Contrólate, Lucas – nyomatékosítottam a tükörképemnek, mintha ez segítene. – Egy kanos idióta vagy, és ez nem oké.

Ám az arcomról nem tűnt el a vágy, és a farkam sem hagyott nyugodni.

Fejcsóválva megnyitottam a tust – a lehető leghidegebb vizet –, és beugrottam a vízsugár alá, majd lehunytam a szemem, amint a nyakamba zúdult.

Nem lett volna szabad így éreznem egy olyan nő iránt, akit alig néhány hete ismertem meg. Egy olyan nő iránt, akinek megígértem, hogy mellettem biztonságban lesz. Egy olyan nő iránt, aki az egyik legjobb barátom lett. A legeslegjobb barátom.

Hogy történhetett meg ez?

Rosie olyan hatással volt rám, mint még egyetlen nő sem. Mindent meg akartam tenni érte, mindent és bármit, ha hagyja. Gondoskodni akartam a biztonságáról. Nem csak a biztonságáról. Azt akartam, hogy boldog legyen. Hogy megvalósítsa az álmait. Hogy szeressék, és megbecsüljék.

És – Jesszusom! – le akartam fektetni. Hódolattal adózni a testének. Elhalmozni gyönyörrel. A kezemmel. A számmal. A farkammal, ha lesz olyan szerencsém. Úgy akartam bánni vele, ahogy megérdemli, mint egy drága ajándékkal.

Nem volt választásom. Ott fortyogott mindez a bőröm alatt. Enyhülést követelt.

Csípőre tettem a kezem, és… Istenem! Rég nem enyhítettem már a nyomást.

Az együttélés számos előnnyel járt, de volt egy óriási hátránya is: a szobák hiánya. A falak hiánya. A magánéleté. Ahogy az ma reggel kiderült.

Láttam magam előtt Rosie-t, miközben az ölemben fészkelődik, és lángra lobbant a testem, arra késztette a kezemet, hogy lejjebb csússzon, követve a testemen lecsurgó víz útját. Nem bírtam visszafogni magam, végül engedtem a mindent elsöprő vágynak, amit órák óta hiába próbáltam leküzdeni, és az ujjaim a farkam köré fonódtak.

Önkéntelenül felnyögtem.

Jézusom, olyan kurva kemény lettem! Csoda, hogy nem vesztettem el a fejem, amikor az ölemhez préselődött a teste. Amikor az ágyhoz szegeztem.

Lihegve simogattam a péniszem, a tövétől a hegyéig. És alig bírtam megállni a lábamon.

A másik kezemet a zuhanyzó hűvös, csúszós csempéjének támasztottam, és tovább szorongattam magam. Lassan, erőteljesen mozgattam a kezemet, behunytam a szememet a fájdalomtól és a megkönnyebbüléstől. Kín és gyönyör.

Bevillant annak a reggelnek az emléke, amikor Rosie feneke hozzám simult. Elképzeltem, ahogy a hasára fordítom, és kicsikarom belőle azokat a sikolyokat, amiket megígértem neki. Teljes hosszában kényeztettem a farkamat, tartottam a ritmust, miközben elképzeltem Rosie ízét, puha testének melegét az enyém alatt, rózsaszín bőrét, az ajkai ívét, amikor végre megadom neki azt az orgazmust, amire mindketten vágytunk.

Me vuelve loco.

Megőrjít ez a nő. Elég volt csak rágondolnom. És mennyire szeretném ezt elmondani neki. Szívesen nézném, ahogy kivetkőzik magából a kéjtől, amikor ezeket a szavakat duruzsolom a fülébe spanyolul, amit annyira szeret. Én…

– Lucas!

A hangja áthatolt a ködön, körbelengett, akár a füst.

– Rosie? – szóltam, sóvárgással és csodálkozással kiejtve a nevét.

Anélkül, hogy abbahagytam volna, amit csinálok, mert nem bírtam, egyszerűen nem bírtam megállni, megfordultam. Rosie ott állt a nyitott fürdőszobaajtóban, kabátban, kulccsal a kezében. Az arcán olyan mély pírral, hogy legszívesebben beleharaptam volna, mint az érett barackba, miközben átszellemülten nézett. A kezemen tartotta a szemét, amellyel a farkamat fogtam.

– Rosie, mi ángel – hörögtem, és felé fordultam. Hadd lásson mindent, mert ki voltam szolgáltatva neki. El sem szégyelltem magam, amikor kimondtam: – Ezt művelted velem. – Nagyot nyelt, és láttam, hogy az egész teste reagál a látványra. Rám, ahogy meztelenül kényeztetem magam a zuhany alatt. Zöld szeme izzott. Szétterjedt a pír az arcán. A szája gyönyörűen elkerekedett, máris erről fantáziáltam. Érezni akartam a testemen, az erekciómon, a számon. A farkam egyre keményebb lett. – Nem tudom abbahagyni – suttogtam fátyolos hangon, elkeseredetten, és kényszerítenem kellett magam, hogy lassítsak.

Rosie a szemembe nézett.

– Hát ne hagyd. – Izzó tekintete megerősítette, hogy nem riasztja el az önuralmam hiánya. Épp ellenkezőleg. Felizgatta, hízelgőnek találta. Sóvárgást keltett benne. – Kiáltást hallottam, és azt hittem, megsérültél.

A homlokomat a zuhanyzó üvegajtójára hajtottam, és keserű nevetés hagyta el a számat.

– Fájdalmaim vannak, ángel. – Ellöktem magam, kiegyenesítettem a hátamat, mélyen a szemébe néztem, készen arra, hogy bemutatót tartsak, ha ezt akarja. – Annyira, hogy az irányításom alá kellett vonnom a dolgokat. – Újra a kezemre pillantott. A farkamra. Én pedig hevesebben simogattam magam. Egyre közelebb és közelebb sodródtam a gyönyörhöz. A tekintete lejjebb tévedt, és láttam a döbbenetet, az aggodalmat a szemében, amikor észrevette a heget a térdemen. – Szemeket fel, Rosie! – szóltam rá. Bármelyik pillanatban felrobbanhattam, mint egy istenverte bomba, és azt akartam, hogy velem tartson. Engedelmeskedett. És hamarosan a keze szórakozottan a mellkasára csúszott, a tenyere lefelé vándorolt, majd megpihent a mellei közt. – Tetszik, amit látsz, Rosie? – kérdeztem, elragadtatva kéjes arckifejezésétől. – Tetszik, hogy így látsz engem? Hogy felelős vagy érte?

Bólintott.

– Nagyon is.

A fenébe.

– Rosie – szűrtem a fogaim között. – Rosie… Annyi mindent akarok mondani. Annyi mindent akarok veled csinálni.

Nagyot nyelt, és egy hosszú pillanatra megdermedtünk az időben. Majd lassan, nagyon lassan a padlóra ejtette a kulcsait. Szétnyitotta a kabátját, felfedve a kockás inget, amit aznap reggel vett fel a szemem láttára. Őrjítően lassan, mintha ráérnénk, mintha nem tudná, hogy mindjárt kibújok a bőrömből a színtiszta kéjtől, hagyta, hogy a kabátja a földre hulljon.

– Túl vagyunk a szemérmeskedésen. Mondj el mindent! – szólalt meg, és a tekintete őrült, eszelős hatással volt rám. – Hallani akarom. Azt akarom, hogy te is úgy nézz engem, ahogyan én nézlek téged.

Belerengett a mellkasom a nyögésbe, amely felkúszott a torkomon, és kitört belőlem.

– Azt akarod, hogy elmondjam, hogyan kényeztesd a gyönyörű testedet úgy, ahogy én tenném? Előadást akarsz tartani nekem, és megőrjíteni, ahogyan csak te tudsz? – Bólintott, a tekintete a kezemre siklott, majd vissza az arcomra. Éreztem, hogy kivillannak a fogaim, elszabadul bennem a vadállat, széttépi a láncait. – Gombold ki azt az inget! – utasítottam, és megtette, erősen megrántotta a nyakát. Olyan erősen, hogy a két felső gomb elpattant, és a padlóra esett, felfedve pamut melltartóját. Kétségbeesetten felnyögtem a látványra. – Tedd vissza a kezed a melledre! – Így is cselekedett, a pulzusom felgyorsult, a farkam lüktetett az öklömben. Rosie felnyögött, a tenyerébe vette a mellét, és egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. – Neked is fáj, Rosie. – Felsóhajtottam, a szemem végigfutott a testén, láttam türelmetlen mozdulatait, és ki akartam ugrani a zuhany alól. – Neked is fáj, márpedig ezt nem hagyhatjuk. – Bólintott, én pedig nyeltem, és azt kívántam, bárcsak az én kezem lenne a mellén. Az én ujjaim. Az én nyelvem azon a rózsás bimbón, amit látni akartam. Elcsuklott a hangom, amikor újra megszólaltam. – Vedd le a melltartót! – Suttogni is alig bírtam, amikor hozzátettem: – Hadd lássalak, preciosa. – A mellei látványa, ahogy ott állt előttem lihegve, félig nyitott ingben, térdre kényszeríthetett volna, de ehelyett valami mást tört meg bennem. Az önkontrollt. A távolságtartásomat. A fogamat csikorgatva fél kézzel kinyitottam a zuhanyzó ajtaját, miközben a másikkal még mindig magamat markoltam. Újra lepillantott oda, és nyöszörögni kezdett. – Csináld ezt a mellbimbóddal, Rosie! A tenyereddel, majd az ujjaiddal. – Rosie követte az utasításaimat, és ismét felnyögött, egy pillanatra lehunyta a szemét, majd újra kinyitotta, és olyan éhséggel nézett rám, amiről tudtam, hogy a saját éhségemet tükrözi. – Ennyi nem elég – morogtam. Közelebb léptem, készen arra, hogy kimenjek a zuhany alól, és úgy dugjam meg a fürdőszoba padlóján, mint egy istenverte állat, megfeledkezve az okokról, amelyek visszatartottak. De Rosie velem együtt mozdult, hajtotta a szükség, ahogy kilépett a cipőjéből, és bejött hozzám a vízsugár alá, eláztatva a ruháját. A mellkasomra tapasztotta a tenyerét, és ekkor megszűnt az önuralmam. Egy gyors mozdulattal a csúszós csempének döntöttem. A következő pillanatban néztem, ahogy kigombolja a farmerját, felfedve az alatta rejlő fehér csipkés bugyit. Felmordultam, és ösztönösen az öklömbe döftem a farkam. – Nézni akarod, Rosie. Akkor nézd csak közelről – lihegtem, miközben durván mozgott a kezem a lüktető keménységen. – Azt akarod, hogy irányítsalak, hát akkor csúsztasd magadba azokat az ujjakat, kérlek. Kérlek… Csúsztasd be őket, mielőtt én teszem meg. – Engedelmesen belenyúlt a bugyijába. És, jaj nekem, az a nyögés, ami kiszabadult az ajkai közül, olyan közel sodort, hogy éreztem, ahogy csöpögnek a nedveim. – Dörzsöld a csiklódat, dörzsöld úgy, ahogy én tenném – biztattam, alig ismerve rá a saját hangomra. Mindkettőnk keze egyre türelmetlenebb tempóban mozgott. – Ah, preciosa, pont úgy. – Még a víz zubogásánál is hangosabban lihegtünk, és nem bírtam megállni, hogy közelebb húzódjak, a nyakához nyúljak, és gyengéden köré zárjam az ujjaimat. – Ez így oké? – kérdeztem, és odaadóan figyeltem az arcát. – Mondd meg, ha nem! – Kurta bólintás volt a válasz, mintha képtelen lett volna ennél többre. – Igen. Ó, istenem, igen!

Egyre gyorsabban, egyre kétségbeesettebben mozogtunk, úgy löktük előre a csípőnket, mintha egymással dugnánk, és nem a saját kezünket használnánk.

– Lucas. – Elakadt a lélegzete. – El fogok élvezni, ó, istenem. Én… Lucas!

A combjaimat az övéhez préseltem, szorosabbra fontam az ujjaimat a torkán, csak egy kicsit, és visszatartottam magam, amíg el nem élvezett.

– Élvezz el, Rosie! – morogtam, és elengedtem a farkamat, majd a kezére simult a kezem. – Pont úgy, ahogy halloween óta az álmaimban. Irányítsd az ujjainkat, és élvezz el a kedvemért! – Hangos nyögéssel elengedte magát, ahogy akartam, a szemhéja megrebbent, az egész teste belerengett. És amikor elernyedt a keze a gyönyör hullámaitól, átvettem az irányítást, és kivezettem az orgazmusból. A homlokomat az övére hajtottam, és vártam, hogy újra kinyissa a szemét, hogy folytathassam az utam a saját gyönyörömbe. Megnyalta szétnyílt ajkait, én pedig a markomba döftem magam, olyan hévvel, mint még soha, a gerincem megfeszült, a vér a farkamba tolult, a végsőkig sodort. – Ezt teszed velem, Rosie. – A keze a vállamra hullt, végigsimította a mellizmaimat, körmeivel lágyan karcolta a hasamat. Felsóhajtottam, elkeseredetten mozgattam a kezem, nem maradt más, csak a vágy. – Elélvezhetek rajtad, Rosie, ángel, kérlek?

– Igen – zihálta. – Igen.

Rosie felhúzta az ingét, teljesen kigombolta, én pedig még egyszer végighúztam a kezem a farkamon, mielőtt robbantam a gyönyörbe. Hörögve ráélveztem sima bőrére, és az utolsó cseppig kifacsartam magam. Azt kívántam, bárcsak benne lennék. Azt kívántam, bár órákig, napokig tartott volna ez az egész.

– Rosie – lihegtem, és a falnak támaszkodtam. Éreztem, hogy a farkam még mindig lüktet a felszabadulástól, és néztem, ahogy a víz lemossa a hasáról a nedveimet. – Estoy a tus pies. A tus pies, preciosa.

Hosszú ideig álltunk a víz alatt, a homlokunkat egymáshoz tapasztva, lihegve, míg végül elzártam a vizet, és újabb szó nélkül a karjaimba vettem. Belesajdult a lábam, és Rosie észrevehette, mert követelte, hogy tegyem le, de hajthatatlan voltam. Nem sok időnk maradt együtt, és a tudat vakmerővé tett. Valószínűleg ezért történt, hogy ahelyett, hogy elengedtem volna, ahelyett, hogy tartottam volna a távolságot, és megbeszéltük volna, mi történt az imént, letettem a földre, és lehámoztam a testéről a vizes ruhákat. Újra megcsókoltam az ajkát. Tiszta ruhát adtam rá. Azután hagytam, hogy ő is ugyanezt csinálja velem.

Mert az idő most ellenem dolgozott. Minden ellenem dolgozott. Talán mindig is így volt.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Rosie

Alig súroltam a járdaszegélyt. Olyan nagy feneket kerítesz neki, mintha palacsintává lapítottam volna egy… mókust vagy mi a csudát.

Kuncogtam.

– Egy mókust? Komolyan? – kérdezte Lucas.

Lina szúrós pillantást vetett rá.

– Megtörténhet. – Majd Tacóra sandított, és suttogva folytatta: – Nem akartam k-u-ty-u-st mondani, oké?

Taco felnyüszített mellettem, és a férfi, akiről le sem tudtam venni a szemem a lakásom felé vezető úton, azt dünnyögte:

– Mindegy. Nem fedezlek téged Aaron előtt. Kedvelem a fickót, és biztos vagyok benne, hogy megszegnék valamiféle kimondatlan férfiúi szolidaritást.

– Ó – tettem hozzá. – És én sem fedezlek, bocsi.

Lina színpadiasan felsóhajtott.

– Aaron pontosan tudta, mit csinál, amikor kölcsönadta a kocsiját. Éppen ő mondta, hogy nem kéne úgy rettegnem a New York-i forgalomtól, nagyokosok.

Lucas végigsimított a hátamon, és már a röpke érintésbe is beleborzongtam.

– Na persze – jegyezte meg, és a vállamon függő táskáért nyúlt. – Inkább a New York-i forgalomnak kéne rettegnie – mondta, és rám pillantott. – Linától.

Kibuggyant belőlem a nevetés, és megráztam a fejem. Röhejesek voltak ezek ketten, és eszem ágában sem volt átadni neki a táskám.

Lucas összehúzta a szemét.

– Csuda vicces – morgolódott Lina, aki derékig behajolt Aaron kocsijának a csomagtartójába. – Valaki nagyon szellemes kedvében van ma.

Lucas eleresztette a füle mellett Lina megjegyzését, és a bőröndhöz lépett, amelyet a lábamnak támasztottam.

Én sem foglalkoztam Linával, mert csupán sejtettem, mire célozhatott. Különben is, azzal voltam elfoglalva, hogy elrettentsem Lucast egy éles pillantással. Halkan odasúgtam neki:

– Nem kéne nehezet cipelned.

Arra számítottam, hogy ellenkezni fog, ám ehelyett annyit felelt:

– Igazad van.

– Mondtam, hogy mindig igazam van – motyogtam, és megrándult az ajkam. Azután megragadtam a bőrönd fülét. – Ide vele!

– Frászt! – vágott vissza, és felkapta a táskát. – Igazad van, de ez még nem jelenti azt, hogy hagyom, hogy egyedül cipeld fel a lépcsőn. – Vállat vont, és ezúttal én vetettem rá sanda pillantást, a lehető legellenségesebb grimaszom kíséretében. – Ezzel nem riasztasz el, Rosie. – Közelebb lépett, és hozzátette, hogy egyedül én halljam: – Csak feláll tőle.

Szétnyíltak az ajkaim, és…

Erre nem számítottam, de tetszett. Nagyon is. Túlságosan is.

Újra érezni akartam magamon a kezét, mint korábban, ám ezúttal többre vágytam. Ezúttal mindenestül akartam.

Lucasnak elkerekedett a szeme.

– Ne nézz így rám, preciosa. Ezzel csak rontasz a helyzeten.

Lina hangosan megköszörülte a torkát, és amikor felé fordultam, gyanakvóan figyelt minket.

– Ti meg mit sutyorogtok ott?

– Épp azt mondtam Rosie-nak, mennyire örülök, hogy még életben vagyunk – felelte gyorsan Lucas, miközben az arca teljesen másról árulkodott. Majd az unokatesójához fordult: – Nem értesz egyet azzal, hogy szerencsések vagyunk, Mrs. Halálos iramban?

– Haha – mondta Lina fapofával. – Fergeteges.

Egy sóhajjal odafordultam a legjobb barátnőmhöz.

– Tessék. – A tenyerébe nyomtam a kulcsot. – Menj előre! Mi majd elintézzük a többit. – Csodák csodájára Lina nem tiltakozott, csak füttyentett Tacónak, és elindultak együtt a lépcsőház felé. Felkaptam a legkönnyebb táskát, amit találtam (egy párna lapult benne), és Lucas vállára akasztottam. Aztán visszaszereztem a bőröndöt, amiről azt képzelte, hogy felviheti az emeletre. – Tessék. – Megpaskoltam a mellkasát. – A másik Martín is elindulhat felfelé. – Elkapta a csuklómat, és heves, elsöprő érzés futott végig a testemen az érintése nyomán. Felpillantottam, és a vágy köde kissé eloszlott, amikor duzzogva lebiggyesztette az ajkát. Felvihogtam. – Ne zsémbeskedj már! – förmedtem rá, és igyekeztem megőrizni a könnyed hangnemet. – Nem győzhetsz mindig te. Most pedig nyomás!

Felhorkant.

– Micsoda? Ezt kikérem magamnak. – Lucas lepillantott a karom köré kulcsolódó ujjaira. A mellkasához emelte a kezem, pont a szíve fölé. – Én csak… segíteni akarok.

Nem csupán akart: segítenie kellett. Amit meg tudtam érteni.

Ezért szétterpesztettem az ujjaimat a pulcsiján, hogy érezze az érintésemet még a ruharétegeken keresztül is, amelyek elválasztották a kezemet a mellétől. És amikor úgy tűnt, hogy ez őt is megszédítette, nem csak engem, hozzátettem:

– Az, hogy itt vagy velem… Ez minden, amire szükségem van. – Az arcát fürkésztem, így lehetetlenség volt nem észrevenni, ahogy megváltozott az arckifejezése, amikor felfogta a szavaim értelmét. Valószínűleg meg akarta beszélni velem, ami ma történt, vagy tegnap este, mert még nem volt alkalmunk rá, pedig nagyon, de nagyon kellett volna. Mindazonáltal ismét nem ez volt az alkalmas pillanat, ezért megköszörültem a torkomat, és emlékeztettem: – Menjünk! Lina már biztos nem érti, hogy mi tart ilyen sokáig.

Egy biccentéssel elindult felfelé.

Kicsivel több mint két órával később már felvittük az összes cuccomat, és eltakarítottuk a hatalmas rendetlenséget, amit a kivitelezők hagytak maguk után.

– Kidöglöttem – fújtatott Lina a kanapém végéről. – Ez felért legalább három hónapnyi edzéssel.

Felnevettem, Lucas viszont felháborodott.

– Szerintem az a sok tízperces szünet, amiket beiktattál, hogy Pringlest nassolj, ellensúlyozta az edzés hatását, prima.

– Ünneprontó. – Frusztráltan felemelte a kezét. – Ma olyan szeszélyes vagy, Lucas. Nem is tudtam, hogy morcos is tudsz lenni. – Lina ráhibázott: Lucas az elmúlt néhány órában egészen kivetkőzött magából. Sóhajtozott, morgolódott, és alig mosolygott. – Talán szundíthatnál egyet, ha hazaérsz, sí? Úgy viselkedsz, mint egy nyűgös kisbaba, aki nem aludta ki magát.

– Remekül aludtam az éjjel – méltatlankodott az unokatesója, és rám pillantott a nappali túlsó végéből. – Ami azt illeti, alvásra van most a legkevésbé szükségem.

Nagyot dobbant a szívem, amikor láttam felcsillanni azt a barna szempárt, ami rám szegeződött. Éreztem magamon a tekintetét.

Lina megköszörülte a torkát.

Elfordultam Lucastól, és összecsaptam a tenyerem.

– Na jó. Ezer köszönet, hogy segítettetek, srácok – jelentettem ki, és felálltam. Taco megbökdöste a lábamat a nózijával. Leguggoltam, és hatalmas puszit nyomtam rá. – És neked is köszönöm, hogy te vagy a legjóképűbb a világon. – Lucas felnyögött, Taco pedig azonnal odarohant hozzá. Úgy tűnt, ez valamelyest megnyugtatta. A kanapéra pillantottam, ahol Lina ült, és ekkor döbbentem rá, hogy semmi okuk arra, hogy tovább maradjanak. Lucasnak sem. Vissza fog menni Lina lakásába. Hamarosan pedig Spanyolországba. Rám tört a pánik, és nem kaptam levegőt. Kiböktem az első ötletet, ami az eszembe jutott. – Nem vagytok éhesek? Üres a hűtő, de rendelhetek pizzát. – A barátnőmhöz fordultam, mert féltem, hogy ha Lucasra nézek, valami égbekiáltó hülyeséget csinálok. Például az ölébe pattanok, és könyörögni kezdek, hogy ne menjen el. – Ez a legkevesebb.

Lina felsóhajtott, és összekulcsolta a kezét.

– Megígértem Aaronnak, hogy elhozom az InTechből, miután itt végeztem. – Felállt. – És minden lehetőséget megragadok, hogy mihamarabb kihozzam onnan. Mert egy szép napon úgy kell letépnem a seggét arról az irodai székről, mielőtt összeolvad a laptopjával. – Bólintottam, és eltöprengtem, vajon szóljak-e Lucasnak, hogy ha van kedve, nyugodtan maradhat. Hogy igazán szeretném, ha maradna. De aztán Lina ismét megszólalt: – Úgyhogy tényleg ideje indulnunk. Kiteszem Lucast, mielőtt átmegyek Manhattanbe. Útba esik.

– Hát persze – mondtam, mert mi mást mondhattam volna. Azt sem tudtam, hogy Lucas akar-e maradni, ő pedig nem szólt egy szót sem. Felkaptam a telefonomat a dohányzóasztalról, és megnéztem az időt. – Oké, persze. Akkor jobb, ha indultok, ha…

– Én éhes vagyok – szólalt meg Lucas lazán. – A pizza nem hangzik rosszul.

Olyan gyorsan fordultam felé, hogy majdnem elszédültem.

Eltökélten nézett a szemembe.

Lina viszont lehűtötte.

– Hazafelé menet felhívhatod az Alessandrót. – Azzal fogta a kabátját és a táskáját. – Mire kiteszlek otthon, már el is készítik a rendelésedet.

Lucas egy pillanatra sem vette le a szemét rólam, amikor azt felelte:

– De lehet, hogy én most vagyok éhes.

Felgyorsult a szívverésem, az a szegény, reménykedő húscsomó már a torkomban dobogott.

Lina kieresztett egy frusztrált sóhajt.

– Nem fogsz Aaron kocsijában enni. Elevenen megnyúzna érte, és hiába vagy ma olyan mogorva, tényleg te vagy a kedvenc unokatesóm.

Lucas őrjítően lassan kifújta a levegőt, szinte mintha erőt gyűjtene. És – legnagyobb megdöbbenésemre – most először elszakadt nála a húr.

– Tényleg ilyen nehéz a felfogásod, Lina?

Elakadt a lélegzetem.

– Lucas!

– Látod, miről beszélek? – A legjobb barátnőm ismét gyanakvóan méregette az unokatesóját. – Igazán szeszélyes vagy ma.

Lucas behunyta a szemét, és azt felelte:

– Bocs. Sajnálom. Én… Soy un gilipollas.

– Ja, az vagy. De a bocsánatkérést elfogadom. – Lina megállt előtte. – És csak hogy tudd, nem nehéz a felfogásom. Feltűnt, hogy sántikálsz, ahogy az is, hogy Rosie ötpercenként megnézi, hogy jól vagy-e. – Erre elkerekedett a szemem. – Én is érzem ezt a szexuális feszültséget körülöttetek. Szóval, hacsak nem akarsz most azonnal beszélni velem ezekről a dolgokról, akkor hazaviszlek. És ha abbahagyod ezt a férfihisztit, talán nem fogok faggatózni, hogy miért hallgat el Aaron rögtön, valahányszor szóba hozlak. Pedig hidd el, nagyon szeretném, mert ez az első alkalom, hogy a férjem eltitkol valamit előttem, és bár imádni való, hogy ilyen lojálisan fedez téged, azért mégis elszomorít, hogy engem kihagytok a jóból.

Lucas felállt, és átölelte Linát.

– Soy un idiota – szabadkozott. – Sajnálom. Igazad van. Talán mégis jót tenne nekem egy kis szundi.

Elszorult a szívem Lina szavai hallatán. Rémes barátnő vagyok, amiért titkolóztam.

– Tényleg jobb, ha mentek – szóltam halkan, és igyekeztem egyenletes hangon beszélni. – Lehet, hogy én is kihagyom a pizzát, és inkább ledőlök. Már alig állok a lábamon.

A két Martin abbahagyta az ölelkezést, és mire észbe kaptam, a legjobb barátnőm a nyakamba ugrott.

– Nem haragszom – súgta a fülembe. – Tudom, hogy mindent el fogsz mesélni. Ha felkészültél rá, én meghallgatlak, oké?

Fojtott hang szakadt fel a torkomból.

– Oké.

Istenem, tényleg ő a legjobb barát.

Amikor elengedett, Lucas már ott várt, mintha sorban állna az ölelésért. Én pedig… Jaj nekem! Alig vártam, hogy a karjaiba vethessem magam. A melegébe, az illatába, az erejébe. Magához szorított, és hangtalan csókot nyomott az arcomra, a fülem mellé. Majd azt suttogta:

– Buenas noches, preciosa.

Taco a lábamhoz simult, és halkan felnyüszített.

Egyiküknek sem mondtam semmit. Talán így volt a legjobb. Mert még a végén valami hülyeség szaladt volna ki a számon. Olyasmi, hogy „Maradj!”.

Maradj velem mindörökre!

Így csak néztem, ahogy Lucas, Lina és Taco elmennek, én pedig magamra maradok. Újra egyedül. Pont, mint mielőtt Lucas bezuhant az életembe, és valahogy… pótolhatatlanná vált.

– Hát jó – közöltem az üres lakással. – Egyedül vagyok. Ami jó dolog. Minden oké.

Pedig nem volt az. Nem igazán.

Mert Lucas máris hiányzott, ami őrültség volt. Nevetséges. Felháborító. Mégis ott volt bennem ez a lüktető, lélegző dolog, ami ki akart törni.

És hirtelen mintha egy villanykörte gyúlt volna ki a fejemben, s a mellkasom közepén lévő kis szervvel volt összekötve. Felkaptam a laptoptáskát, elővettem a gépemet, és visszadőltem a kanapéra. Megnyitottam a kéziratot, és megtettem az egyetlen dolgot, amiről valaha tudtam, hogyan kell csinálni. Kiírtam magamból mindazt, amiről fogalmam sem volt, hogyan… kezeljem. Hogyan dolgozzam fel? Minden félelmet a fejemben, minden erős érzelmet, ami a szívemben tombol, minden ijesztő kérdést és fojtogató bizonyosságot. Minden reményt. És csak írtam. Beengedtem őket a történetembe, csak így tudtam kibogozni őket. Papíron.

Órákkal később az ágyban feküdtem. Nem jött álom a szememre.

Valahogy sikerült éjfélig dolgoznom, és azt hittem, hogy a nap fáradalmai és az írás majd kiütnek. De nem így történt.

A hálószoba sötét mennyezetét bámultam. Lopva a telefonra pillantottam. Azt kívántam, bárcsak kigyúlna a képernyő egy bejövő üzenet vagy hívás miatt. Azt kívántam, bárcsak elég bátor lennék, hogy felkapjam, és magam telefonáljak.

A képernyő azonban koromsötét maradt. A készülék néma.

Semmit sem mertem lépni, és ezzel az őrületbe kergettem magam.

Szorosan behunytam a szememet, és felnyögtem.

Annyi íratlan szabály létezett arra, hogyan kell egy nőnek viselkednie, ha érdeklődik valaki iránt. A férfi iránt, akit megcsókolt, és akit újra meg újra meg akar csókolni. De most Lucasról volt szó. És rólam. Nem éreztem szükségét, hogy kövessem ezeket a szabályokat.

Már láttam őt meztelenül, gyönyörűen, impozánsan, ahogy a vízsugár alatt állt, a farkával a kezében. Láttam szenvedni értem. Láttam sebezhetőnek. Erősnek.

Előtte pedig megcsókoltam az esőben, rá sem hederítettem másra, csak az ajkaival törődtem, ahogy az enyémre tapadtak.

Együtt táncoltunk a zenénkre, a karjaiban pörögtem, miközben elragadtatva nevetett.

Megvigasztaltam, amikor rémálmai voltak, és azt kívántam, bár megszabadíthatnám a félelmeitől.

Engedtem, hogy a kezemet fogja, amikor vigaszra volt szükségem. És hagytam, hogy valósággá váljon valami, ami csupán kísérletnek indult.

Nem vonatkoztak ránk a szabályok.

Felnőtt nő voltam. Nem volt szükségem holmi okokra, hogy üzenjek neki. A barátomnak. Az egyik legjobb barátomnak. A pasinak, akit képtelen voltam kiverni a fejemből.

A telefonért nyúltam.

– A fenébe is…

És ugyanebben a pillanatban felgyulladt a képernyő.

A torkomban dobogott a szívem, úgy kaptam érte, és sikerült belegabalyodnom a paplanba, mielőtt a földre zuhantam.

– Au! A francba!

Elterültem a szőnyegen, az éjjeliszekrény felé nyúltam, és felkaptam a telefont, nem is fáradtam azzal, hogy visszamásszak az ágyra. SMS-em érkezett.

Lucas: Azt hiszem, szeparációs szorongásom van.

A létező legszélesebb, legbárgyúbb vigyor terült szét az arcomon, mielőtt sebesen begépeltem a választ.

Rosie: Azt hittem, az olyan kutyás-macskás dolog.

Lucas: Ébren vagy.

Lucas: Felébresztettelek?

Rosie: Nem. Ébren vagyok. Órák óta dolgozom.

Lucas: Hé, ennek örülök. Hány szónál tartasz?

Rosie: Iszonyú soknál. 😀

Lucas: Ez az én Rosie-m.

Lucas: Biztos kimerültél. Hagylak aludni.

A lüktetés a bordáimtól a halántékomig kúszott, amíg törtem a fejem egy kifogásért, hogy velem maradjon.

Rosie: Ne izgulj! Az agyam még nem állt le, úgyhogy nem tudok aludni.

Rosie: Nem tudnál… velem maradni? Esetleg?

Rosie: Amíg el nem alszom.

Lucas: 😇 Ó, igazán? Tetszene, mi?

Rosie: Aha.

Lucas: Hát, szerencséd, hogy szórakoztató vagyok, és remek társaság.

Lucas: Többnyire.

Rosie: Tudom.

Rosie: Mindig az vagy. Még akkor is, ha harapós a kedved.

Megjelent egy kép a képernyőmön. Egy szelfi, amin ráncolta a homlokát. És lebiggyesztette az ajkát.

Lucas: Ennyire harapós?

Lucas: Szerintem akkor is jóképű vagyok. Sőt, kifejezetten szexi.

Igaza volt. Mindig jóképű volt.

Újabb üzenet érkezett.

Lucas: Te is szórakoztatnál engem?

Lucas: Küldj magadról egy képet!

Lucas: A szeparációs szorongás ellen.

Lucas: Félek, hogy elfelejtem az arcodat.

Rosie: Te most… flörtölsz velem, Lucas Martín?

Lucas: Miért, működik?

Ideges kuncogással készítettem egy szelfit, és elküldtem.

Lucas: Az nem a… padló? Miért az ágy mellett fekszel?

Hoppá. Úgy rá voltam kattanva Lucasra, hogy erre nem is gondoltam.

Ekkor újabb kép bukkant fel a képernyőmön. Távolabbról készült, mintha kinyújtotta volna a karját, hogy elkészítse a fotót, így láthattam, hogy az ágyban fekszik. Kitakarózva. Felső nélkül. Felfedve formás mellkasát. A tetoválása látszott a kép egyik sarkában.

Lucas: Látod, így szokás használni az ágyat, Ro. Rá kell feküdni.

Rosie: Köszönöm a leckét, professzor úr.

Lucas: Mit is mondhatnék? Az ágyak sokoldalúsága a szakterületem.

Rosie: Ó!

„Ó?”

Komolyan, Rosie? „Ó?”

Válaszolhattam volna sokkal, de sokkal jobban. Szexisebben. Csak annyira… szétszórt voltam.

Lucas: Ennyire azért ne lepődj meg.

Vártam, törtem a fejem, hogy mit válaszoljak. De megelőzött.

Lucas: Már el is felejtetted a ma reggelt? Mert én nem.

Lucas: Másra sem tudok gondolni.

Lucas: Na jó, ez azért nem igaz. Arra a zuhanyra is gondolok. Hogy milyen édesen élveztél el.

Csak bámultam a szavakat a képernyőmön, és perzselő forróság támadt a lábaim között. Egyszerűen nem tudtam, mit mondjak erre.

Lázasan agyaltam, hogy előrukkolhassak egy frappáns válasszal, valamivel, bármivel. Semmi baj, ez csak egy kis szexting. Én pedig romantikus író vagyok, írtam már szexjeleneteket. Tudok én szexi is lenni. Lehetnék merész. Szextelhetnénk.

De semmi sem jutott eszembe. Semmi. Csak villanások arról a reggelről, együtt az ágyban, a takaró alatt. A zuhanyzásról és Lucasról meztelenül, ahogy a hasamra élvez. Ez volt életem legforróbb, legerotikusabb szexuális élménye, én meg…

Jó sokáig nem válaszolhattam, mert Lucas megint üzent.

Lucas: Rosie?

Rosie: Még itt vagyok.

Lucas: Sajnálom. Nem vagyok normális. Nem akartam szexelni veled telefonon vagy SMS-ben, ígérem.

Rosie: Nem akartál?

Lucas: Nem.

Hát, ez nagy csalódás volt. Bármelyikre hajlandó lettem volna, csak egy kis időre volt szükségem… egy kicsit több időre.

Lucas: Azért írtam neked, mert őrülten hiányzol. Túl nagy a csend. Túl üres a lakás. Hiába van itt Taco. Semmi sem stimmel. Vissza akarlak kapni.

Őrült dobogásba kezdett a szívem.

Vissza akarlak kapni.

Én is ugyanígy éreztem a saját otthonomban. Ilyen hatással volt rám ez a pasi. Lehetséges, hogy ugyanazt éreztük?

Rosie: Te is hiányzol nekem.

És akkor, mivel nyilvánvalóan hiányzott belőlem az önfenntartási ösztön, ha erről a pasiról volt szó, megírtam neki a szavakat, amiket közölni akartam vele. Az igazságot, amit látnia kellett, amit addig akartam ráüvölteni, amíg be nem rekedek.

Rosie: Én is vissza akarlak kapni, Lucas. Bárcsak itt lennél velem. Az ágyamban.

Lucas: …

Lucas: Bárcsak ne árultad volna el.

Rosie: Miért?

Néhány másodpercre megjelent a három pont a telefonom képernyőjén, majd eltűntek.

Mozdulni sem mertem, és vártam egy percet.

Kettőt. Hármat, ötöt, tízet, tizenötöt.

Harminc percet.

Lucas nem válaszolt.

Talán… elaludt.

Vagy megéhezett, és úgy döntött, hogy bekap valamit. Őt ismerve, ez még hajnali egykor is finomabb falatot jelentett egy zacskó müzlinél és egy doboz tejnél.

Vagy az is lehet…

– Jézusom – sóhajtottam fel az üres szobában. – Hallod magad, Rosie?

Szitkozódtam, és rádöbbentem, hogy nem csupán nevetségesen viselkedem, de talpon is vagyok, fel-alá járkálok az ágy mellett, és mindjárt megfájdul a fejem.

A kaputelefon berregése törte meg a lakás csendjét, összerezzentem, és kiesett a kezemből a telefon. Kigyúlt a lábaim előtt a képernyő.

Lucas: Én vagyok az.

Ott hagytam a telefont, nem foglalkoztam semmivel, csak az ajtóval.

Mert… itt volt.

Rohantam a bejárathoz, és amikor megnyomtam a kapunyitó gombot, és kitártam az ajtót, nem azért lihegtem, mert kifulladtam.

Néhány másodperc múlva megjelent az előszobában a legjóképűbb arc, amit valaha láttam. És a pasi, aki valahogy a kedvencem lett New Yorkban – sőt Amerikában, sőt az egész világon! –, odaszaladt hozzám.

– Ezért – mondta, és felvillantotta a Lucas-mosolyt. A ragyogó és boldog mosolyt, amibe beleremegett a hasam. Amitől bizsergett a bőröm, és vibrált minden idegszálam. – Hogy ne fussak ide hívatlanul, és ne jelenjek meg éjfél után a küszöbödön. Ezért kívántam, hogy bár ne árultad volna el, hogy hiányzom. – Csordultig telt a szívem. – Azt mondtad, hiányzom neked – ismételte, mintha még mindig próbálná feldolgozni az információt.

És akaratlanul, magam sem tudom, hogyan, rávetettem magam. Megmásztam volna, mint egy fát, ha nem félek attól, hogy a lába nem bírja el a súlyt. De így is köré fontam a testem, amennyire csak lehetett. Beszívtam az illatát, magamhoz szorítottam a kemény izmokat a több réteg ruha alatt, amit a hűvös New York-i időjárás miatt viselt. Örültem neki.

– És ez a legjobb, amit valaha mondtam – örvendeztem, s már ömlött is belőlem a vallomás, a szavakat egyenesen a szívének címeztem, ahová a legszívesebben bevackoltam volna magam. Azután kiszaladt valami a számon, aminek talán nem kellett volna, de már nem bírtam leállni. – Elmondom még egyszer, ha ettől itt maradsz. Százmilliószor is elmondom. – Körém fonta a karját, szorosan, és a hosszú lélegzet, amit kiengedett, felmelegítette a nyakamat. És miután átszakadt a gát, és semmit sem bírtam magamban tartani, folytattam: – Hiányoztál, amióta kiléptél ebből a lakásból, órákkal ezelőtt. És már előtte is nagyon régóta hiányoztál, Lucas.

A mellkasa belerengett a mély morgásba, ez a hang felpiszkálta bennem a várakozást, a szükséget, azt a valamit, ami egyre növekedett köztünk.

Azután átkarolt, és bevezetett a lakásba, az ajtó becsukódott mögöttünk. A következő másodpercben hozzápréselt az ajtóhoz.

Lucas rátenyerelt a fára, és csapdába estem.

– Még egyszer! – parancsolta, és a szemembe nézett. – Még soha senkinek nem hiányoztam ennyire, senkinek nem volt még ilyen nagy szüksége rám. Mondd még egyszer!

Kiszáradt a szám az arckifejezése láttán. Kitágult a pupillája, a szája éles vonallá vékonyodott.

– Hiányoztál, Lucas. Kimondhatatlanul. Kérlek, maradj velem. Maradj itt éjszakára!

Ma éjszakára, és minden ezt követő éjszakára.

Megérintette az arcomat, végighúzta a mutatóujját az alsó ajkamig, követve a szám ívét.

– Ha maradok… – Lehunyta a szemét, és remegve kifújta a levegőt. – Láttam, ahogy elolvadsz előttem, Rosie. És alig volt lehetőségem megérinteni téged. Ha maradok, ez meg fog változni. Ha maradok, akkor szeretkezni fogunk.

Megborzongtam a gondolatra, hogy mennyire vágytam arra, hogy betartsa ezt a fenyegetést.

– Helyes.

– Azt akarom, hogy tudj valamit – mondta, és elkomorult. – Egy hét múlva elmegyek, és komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy nem bírok… Az életem romokban hever, Rosie. Nincs mit felajánlanom. De én… Ha rólad van szó, önző vagyok. Neked adom az ajkaimat, ha akarod. Az érintésemet, a testemet. Nem sok, garantáltan kevesebb, mint amit megérdemelsz, de ha ezt akarod, ha engem akarsz…

Megcsókoltam.

Belefojtottam a szót.

Nem kellett hallanom. Most nem kellett más, csak ő.

És ezt meg is mondtam volna neki, ha nem viszonozza a csókot olyan mohósággal, amely az enyémmel vetekedett.

Úgyhogy megcsókoltam. Úgy, ahogyan már régóta szerettem volna, végre megszabadultam a gátlásoktól, amelyek eddig a pillanatig visszatartottak. Mert hamarosan el fog menni, és talán csak ennyit kaphatok tőle. Ezért két kézzel kaptam utána.

Olyan kétségbeeséssel húztam magamhoz, amilyet még sosem tapasztaltam, magamhoz akartam szorítani, miközben az ajkaimat falta. Lucas átkarolta a derekamat, magához rántotta a csípőmet, és az ajtóhoz szegezte a vállamat. Felnyögtem az érintésre, és Lucas megragadta az alkalmat, hogy szétnyissa az ajkaimat, és megcirógassa őket a nyelvével.

Beleszédültem a testemet megrohamozó érzelmekbe, és elvesztettem az egyensúlyomat. Belecsimpaszkodtam a kabátjába, le akartam tépni róla ez a pluszakadályt, ő azonban nem mozdult.

Panaszos hang tört fel belőlem, amikor őrjítő lassúsággal végighúzta a száját a nyakamon, beleharapott a bőrömbe, amivel hangos nyögést csalt ki belőlem.

Lucas ajkai a fülemet súrolták. Csiklandozott a lehelete:

– Ez a hang.

– Melyik? – kérdeztem fojtottan.

A fogai közé vette a fülcimpámat, és meghúzta.

Nem késett a reakcióm. Újabb nyöszörgés szabadult ki a torkomból.

– Ez – suttogta. – Őrültségekre lennék képes ezért a hangért, Rosie.

– Miféle őrültségekre? – lihegtem. Pedig legszívesebben csak annyit mondtam volna: Igen, kérlek! Mindent akarok. Most azonnal.

Válasz helyett Lucas hozzám nyomta a csípőjét, amitől olyan erővel tört rám a sóvárgás, hogy elakadt a lélegzetem. Kemény. Olyan kemény és nagy volt. – Például megduglak az ajtónak döntve, most rögtön.

Legszívesebben ráordítottam volna, hogy rajta.

Mielőtt azonban bármit mondhattam volna, a szája visszatalált az enyémre, és kellemes borzongás futott végig a karjaimon. Csak egy hajszál választotta el az ajkainkat. De nem ért hozzám.

Nem csókolt meg.

Miért nem csókol már meg?

Végighúzta az orrát az enyémen.

– Ma délután iszonyú közel voltam ahhoz, hogy magamévá tegyelek – vallotta be, és elcsuklott a hangja. – Ott, a fürdőszoba padlóján. – Felnyögtem, és ismét megrángattam a ruháját, Lucas azonban nem mozdult, csak a fogai közé fogta az alsó ajkamat, és azt suttogta: – Akarod hallani, milyen más őrültségekre lennék most képes?

– Igen.

– Le akarom húzni ezt a kis pizsamanadrágot, amivel az őrületbe kergetsz – duruzsolta halkan, nagyon halkan a számnak. – A bugyidat is. – Végighúzta az ajkát az államon. – Azért, hogy mélyen, jó mélyen beléd tudjak hatolni, amíg nem érzel mást, csak engem.

Behunytam a szemem.

– Akkor csináld! – könyörögtem, a hangom bársonyos volt a vágytól. – Mindent. Kérlek!

– Nem. – Újra végighúzta a fogait a fülkagylómon, az érintéstől begörbültek a lábujjaim. – Még nem. – A szavai kínzásnak tűntek, elragadták tőlem a lehetőséget, a gondolatot, hogy most rögtön megtörténhet. Hogy olyan hamar és olyan gyorsan kapjam meg, ahogy csak lehet. – Tudod, mit fogok helyette tenni? – Éppen időben nyitottam ki a szemem, hogy lássam, ahogy lusta vigyor terül szét az arcán. Ez újfajta arckifejezés volt. Nem az a vidám és ragyogó mosoly; ez sötétebb volt. Fülledt. Fenyegető és ígéretekkel kecsegtető. Olyan ígéretekkel, amelyeket szerettem volna, ha betart. – Ma este… – mondta, és mielőtt folytatta, már tudtam, hogy nincs visszaút, a mai este után soha többé nem leszek ugyanaz, aki eddig voltam, mert végre megkapom őt, mindenestül. – Ma este ágyba viszlek. Mélyen és lassan foglak magamévá tenni. És nem elégszem meg azzal az édes nyöszörgéssel. Ma éjjel ráveszlek, hogy sikítsd a nevemet, Rosie.

Ha korábban azt hittem, hogy már teljesen elvesztette az önuralmát, ennél nagyobbat nem is tévedhettem volna.

Mert amint kiejtette a száján ezeket a szavakat, Lucas kivetkőzött magából.

Ismét felemelt, és mielőtt tiltakozhattam volna, mielőtt egyáltalán felfoghattam volna, mi történik, a csípője köré fonta a lábaimat, és elindult velem a hálószoba felé.

Nagyot dobbant a szívem. Örvénylett bennem a vágy. És mire észbe kaptam, ledobott az ágyra.

Őrjítően lassan lehajtotta a fejét, szemügyre vette a testemet, és istenem, még soha életemben nem néztek így rám. Mintha arra készült volna, hogy elevenen felfaljon.

Szétnyíltak az ajkaim, és figyeltem, miközben végre megszabadult a kabátjától. Majd megragadta a pulcsiját, és egyetlen mozdulattal lehúzta magáról.

Semmi sem volt alatta.

Feltört a torkomon a szükség hangja, mert láttam már meztelenül, láttam már a csípője vonalát, és minden karcsú izmát megfeszülni, de nem így. Még a zuhany alatt sem. Nem ezzel a sötét ragyogással a szemében, vagy azzal a magabiztos mosollyal az arcán.

– Hol a pólód? – kérdeztem.

A nevetése lágy volt, titokzatos.

– Kicsit sietve jöttem el a lakásból. Nem is értem, hogy sikerült üzenetet hagynom Aaronnak, hogy menjen át Tacóért. Most biztos utál, de valahogy nem érdekel. – Kiszáradt a torkom, elkomorult az arca, amikor közelebb lépett. Megállt közvetlenül az ágy szélénél, majd annyit mondott: – Gyere ide! – Egyetlen másodpercet sem vesztegettem, feltérdeltem, és odakúsztam elé. Lucas rám nézett, valami megtört benne, megenyhült a tekintete. Végigsimította az arcom, és azt mondta: – Ez a sok pír a bőrön… Eres preciosa. – Közelebb lépett, és lehajtotta a fejét, hogy a szemembe nézzen. – Alig várom, hogy lássam, milyen mélyre terjed. – A sarkamra ültem, és felemeltem a karomat. Zöld utat adtam neki. Lucas nem habozott, elfogadta a meghívást, és lehúzta rólam a pólót. Remegve felsóhajtott, ahogy végigsiklott a tekintete a testemen, s megakadt meztelen mellemen. – Me robas el sentido – mormogta. – Lélegzetelállító vagy.

Kinyújtottam érte a kezem, óvatosan a mellére tettem a tenyerem, majd végighúztam rajta, feltérképezve a forró és feszes izmokat az ujjbegyeim alatt. Mindent az emlékezetembe véstem. És amikor leértem a farmerjához, lehajoltam, az ajkaim a mellét súrolták. Majd megcsókoltam a szíve fölött. Ezután a bordáihoz fordultam, a tetováláshoz a bőrén, és gondolkodás nélkül, nyitott szájjal csókot nyomtam a hullámra, a nyelvemmel rajzoltam körbe a gyönyörű motívumot.

Lucas izmai megfeszültek, és éreztem, hogy megremeg a nyelvem alatt.

Felnéztem rá, a vallomás kicsúszott a számon.

– Amióta megláttam, csak erre vágytam.

Felnyögött, és a következő pillanatban felrántott magához, és birtokba vette a számat.

Végül megszakította a csókot, és azt suttogta:

– Erről fantáziáltál? Velem?

Bólintottam.

– Mindennap. Minden este elalvás előtt. Valahányszor lehunytam a szemem.

Kifújta a levegőt.

– Miről fantáziáltál még?

Végighúztam a kezemet a farmerján, éreztem a hüvelykujjam alatt a csípője mélyedéseit, végül az ujjaim visszavándoroltak a gombra, és Lucas felszisszent.

– Ma, amikor rajtakaptalak a zuhany alatt – kezdtem, és éreztem a testéből áradó intenzív forróságot –, azt kívántam, bárcsak az én kezemben lett volna. Vagy a számban. – Lucas ösztönösen előretolta a csípőjét. Felnéztem rá, és hozzátettem: – Azt kívántam, bárcsak bennem élveztél volna el.

Megérintette az arcomat, az ujjai a hajamba gabalyodtak, miközben lehúztam a cipzárt.

Megmarkoltam a fekete bokszeralsó feszülő anyagát, és Lucas sziszegve kifújta a levegőt.

– Élvezted, ahogy simogatom magam – mondta, és a tenyeremhez dörgölte a csípőjét. – De azt kívántad, bárcsak te érinthettél volna meg. – Bólintottam. Finoman meghúzta a hajamat. – Akkor vedd elő, és mutasd meg, hogyan! – Lehúztam a bokszeralsót, és megnyaltam a számat, amikor kiszabadult belőle. Nem sokat gondolkodtam, csak megfogtam, és nagyon lassan mozgatni kezdtem a kezemet fel és alá, hogy örömöt szerezzek neki. Hogy élvezze. Sőt. Lucasból mély morgás tört fel, és begörbítette a hátát. – Még egyszer – követelte. – Erősebben, preciosa. Ne légy szégyenlős! – Engedelmeskedtem, és az erőteljes mozdulat nyomán láttam, ahogy megduzzad a kezemben. Újra felnyögött, ezúttal hangosan és röviden, és ez volt az utolsó figyelmeztetése, mielőtt elhúzta a kezét a hajamtól, és a vállamra tette, majd visszalökött az ágyra. – Nincs több játszadozás – mondta, és az ágyra támaszkodott, majd szenvedélyes csókot nyomott az ajkamra.

Aztán a szája végigvándorolt a testemen, és a fogaival húzta le rólam a pizsamaalsót. Egyetlen gyors mozdulat, és már csak a bugyim maradt rajtam, Lucas feje pont a combjaim közé bukott. Követte a szájával a fehérneműm szegélyét, végighúzta a fogait az anyagon, a hátam begörbült az érintésre. Forgott velem a világ.

– Lucas – sóhajtottam fel, és kis híján abban a pillanatban elélveztem. – A nyelve a csiklómat súrolta a vékony anyagon keresztül. Majd félrehúzta a bugyit, leleplezve, milyen nedves vagyok, és belekóstolt a húsomba. – Ó, istenem! – nyögtem fel. És amikor folytatta, csak ismételgetni tudtam. – Ó, istenem!

Vibrált a bőröm, ahogy dorombolt rajta.

– Nem istenem – suttogta, mielőtt a nyelve végigsiklott a nyílásomon. – Lucas. – Felnyögtem, és széthúzta a térdeimet, mindkét tenyere a combom belsejére simult, hogy nyitva maradjanak a lábaim, miközben ismét belém hatolt a nyelve. – Mondd ki! – Egy újabb nyögéssel felemeltem a csípőmet. – Azt mondtam, hallani akarom a nevemet, hangosan és tisztán – ismételte, és újra meg újra meg újra belém nyalt. – Mondd ki!

Elhúzta az egyik kezét a combomról, a hüvelykujjával dörzsölni kezdte a csiklómat, amivel szinte megvadította a testemet.

– Lucas – ziháltam elhaló hangon.

A nyelve ekkor olyasmit tett, amilyet még sosem tapasztaltam, a karom szinte magától csapott hátra, és belekapaszkodtam az első tárgyba, amit elértem: egy párnába. A csípőm a szájának feszült, arra ösztökélve, hogy gyorsabban, mélyebbre menjen, és amikor megtette, szétnyíltak az ajkaim, már a nyelvem hegyén volt a kiáltás, és ahogy Lucas megígérte, sikítva tört fel belőlem a neve.

A gyönyör hullámai alábbhagytak, ellazult a testem, ő pedig feltérdelt. A kezébe vette a farkát, még mindig engem nézett.

– Most rögtön el tudnék élvezni attól, hogy csak a nyelvemmel kóstolgatlak, és így látlak.

Mielőtt felfoghattam volna, hogy ezek a szavak szinte új életre keltették a testem, Lucas lemászott az ágyról, és villámgyorsan megszabadult a bokszeralsójától és a farmerjától.

Amikor újra a lábaim közé telepedett, hozzám simult a farka, és az érintés, ő meztelenül, ellenem, itt mellettem, úgy letaglózott, hogy levegőt se kaptam.

– Tedd be! – suttogtam olyan türelmetlenül, hogy alig értettem a saját szavamat. – Szedem a tablettát. Legutóbb, amikor megvizsgáltak, tiszta voltam, és már régóta nem voltam együtt senkivel. Azt mondtad, te sem.

Lucas megremegett, az arcomat bámulta, miközben duzzadt hegyét a nyílásomhoz illesztette, és végighúzta rajta.

– Én is tiszta vagyok. Soha nem csináltam még óvszer nélkül, Rosie.

Mintha a gondolataiba merült volna, végül rám nézett, és valami új volt a szemében, az arcán. Valami, ami tetszett, ugyanakkor megrémített.

Ezért hozzátettem:

– Tudom, mit csinálok. Tudom, hogy mit kapok. Mindent akarok, ami előttem van. – Megfeszült az állkapcsa, és mélyen a szemébe néztem, amikor kimondtam: – Érezni akarlak magamban, Lucas. Mindent akarok, amit csak adhatsz nekem.

Lucas felnyögött, és anélkül, hogy megszakította volna a szemkontaktust, belém siklott. Egyetlen kemény és határozott mozdulattal.

Behunytam a szemem, átjárta a testemet a gyönyör, és végigfutott a gerincemen.

– Nem – szólt azon a parancsoló hangján. – Nézz rám, Rosie! – És mivel ki voltam szolgáltatva neki, felnyílt a szemhéjam. Éppen akkor néztem a szemébe, amikor megragadta a combomat, és újra előretolta a csípőjét, ezúttal még mélyebbre hatolva. – Milyen érzés? Hogy benned vagyok.

– Jó – válaszoltam, miközben alatta mozogtam. – Annyira jó.

– A jó nem elég. – Újra belém lökte magát, és csillagokat láttam. – Ez nem csak egy jó dugás… – Nem válaszoltam, nem is tudtam, miután egyre fokozta a tempót. Ezért érte nyúltam, lehúztam magamhoz, és összeolvadt a szánk. Mélyen felsóhajtott, a mozdulatai egyre lendületesebbek lettek, mind feljebb lökött az ágyon. Végül meg kellett markolnia a derekamat. A térdére helyezte a testsúlyát, a hátam begörbült a pózváltástól, de még mélyebben akartam érezni magamban. Még gyorsabban. Keményebben. Csak őt akartam… őt. A súlyát. A testét. Mindent. Az egész testemen. Mire észbe kaptam, az a két kéz, amely a derekamba kapaszkodott, és magához húzott, most átfordított a hasamra. Az arcom a takaróba fúródott, a kezem ökölbe szorult, miközben ő hátulról visszacsúszott belém. – Úgy olvasok benned, mintha a kedvenc könyvem lennél, Rosie. Mintha betéve tudnálak. – Felemelte a csípőmet, így mindketten az ágyon térdeltünk. – Ez elég mély? Most már nem csupán jó?

Ó, istenem, de még mennyire!

– Ki fogok törölni az emlékezetedből minden lúzert, akivel valaha voltál, aki nem érdemelt meg téged. – Az egyik kezét a torkomra tette, de ezúttal nem szorította meg olyan finoman és gyengéden, mint ma délután, csak lefogott, miközben a másik keze visszatért a mellemre, a csípőjével pedig zavartalanul tartotta a tempót. Egyre közelebb és közelebb taszított a gyönyör pereméhez. Önfeledten nyöszörögtem. – Ez az! Egy kicsit hangosabban! – Engedelmeskedtem. – Vamos, preciosa – hörögte a fülembe, miközben hátulról mozgott bennem. – Engedd el magad. Élvezz el, Rosie! Élvezz el rajtam, és repíts a mennyországba!

Egyik keze a csiklómért nyúlt, körbe-körbe dörzsölte, miközben tovább mozgott bennem, megadta nekem azt, amiért könyörögtem.

– Lucas, én… – Nem tudtam befejezni, mert újra hevesen belém hatolt, és éreztem a farka lüktetését magamban, hallottam, ahogy a nyögés elhagyja az ajkait, és együtt élveztünk el. Megint a nevét kiáltottam. Még egyszer utoljára. Átkarolta a derekamat, magához szorított, ahogy belém élvezett, miközben nem hagyott alább a saját gyönyöröm. Egy boldog pillanat után csókot lehelt az államra. Majd anélkül, hogy kicsúszott volna belőlem, óvatosan az ágyra fektetett, és oldalra fordultunk. Belekapaszkodtam a karjába, mert semmiképpen sem akartam elengedni. Elégedetten felsóhajtottam, amire könnyed, boldog nevetéssel válaszolt. Végül elfordultam a karjaiban, amíg szemtől szembe nem kerültünk egymással. Elnéztem a mosolyát, az apró ráncokat a szeme sarkában, az ajkát, amit máris újra meg akartam csókolni. – Jól vagy?

– Soha jobban. – A szája olyan lágyan súrolta az enyémet, hogy térdre zuhantam volna, ha nem fekszem. – Csak inkább nekem kéne ezt kérdeznem.

– Miért?

– Mert szeretném. – Csókot nyomott az orromra. – Mert megérdemled a kérdést.

Tényleg ő a legrendesebb pasi.

– De…

Elhallgattatott egy újabb csókkal, ezúttal az ajkamon.

– Legközelebb hagyom, hogy te irányíts. Meglovagolhatsz, nézni akarom, ahogy mozogsz rajtam – mondta olyan egyszerűen, olyan tárgyilagosan, hogy legszívesebben hátradöntöttem volna, hogy azon nyomban állja a szavát.

Ehelyett inkább megkérdeztem:

– Legközelebb?

– Ha te is akarod. – Lebiggyesztette az ajkát. – Kétlem, hogy távol tudom tartani magam tőled, Rosie. Azok után, hogy megízleltelek. Azok után, hogy megkaptalak. Hiába már csak egy hetem maradt arra, hogy itt tartsalak, a karjaimban.

Annyi kérdést feltehettem volna ebben a pillanatban.

Mi lesz, ha elmész?

Mit csinálunk?

Te is érzed ezt a leküzdhetetlen, lüktető kényszert a mellkasodban?

Ám egyik kérdésre sem akartam tudni a választ. A jelen pillanatban akartam élni, itt és most. Át akartam élni ezt a „legközelebb”-et, amiről beszélt, és az utána következő összes legközelebbet. Amíg csak az enyém lehet. Még ha csupán egy hétig is. Nem akartam, hogy Lucasnak még a kapcsolatunk mibenlétét is meg kelljen határoznia, mintha nem lenne elég, hogy számot kell vetnie magával, miután annyi mindent veszített el.

Ezért kimondtam az egyetlen lehetséges választ:

– Akkor ne tedd! Ne tartsd magad távol tőlem!

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Rosie

Volt néhány dolog, aminek már a puszta szagára felriadtam. Az első a füst volt, ami azóta beivódott az agyamba, amióta Mr. Brown egyszer úgy döntött, hogy hajnali háromkor megsüt egy parókát a mikróban. Nem, soha nem kérdeztem rá a teljes sztorira. Betudtam élettapasztalatnak az élményt, és beletörődtem.

Volt azonban egy másik illat, amivel sokkal kellemesebben kezdődött a nap – vagy az éjszaka. A palacsintáé.

Betöltötte a lakásomat.

Sóváran korgott a gyomrom, amikor az illat elérte az orromat.

A sóvárgás pedig hamarosan másfajta vágyakozássá változott, amikor megpaskoltam az ágyat, és egyből eszembe jutott, aki mellettem feküdt. Aki egész éjjel a karjaiban tartott. Lassú csókokat nyomott a tarkómra. Úgy bújt hozzám, mintha soha nem akarna elengedni.

Lucas.

Végigsöpört testemen a szükség hulláma, megtelepedett mélyen a hasamban, és úgy hajtott ki az ágyból, mint akinek halaszthatatlan dolga van. Felkaptam az első ruhadarabot, amit találtam – Lucas pulcsiját –, és belebújtam.

Soha életemben nem tűnt még ilyen hosszúnak a hálószobám és a konyha közötti távolság.

Amikor végre elértem a konyha küszöbét, zeneszó ütötte meg a fülemet. Ezt a dalt nem ismertem, Lucas még sosem játszotta le nekem; vidám, pergő ritmusa volt.

A tűzhely előtt álló férfira szegeztem a tekintetemet, rózsaszín kenőlapáttal hadonászott, karcsú derekára kötényt kötött. Egy szál bokszeralsóban volt, tökéletes szinkronban mozgott a zenével, és néhány ütemenként a fenekét riszálta.

És… Te jó ég! Szegény, sajgó szívem nagyot dobbant a látványtól, és teljes bizonyossággal tudtam, hogy olyan mértékben rajongok ezért a pasiért, hogy az már nem is vicces.

Felnyikkanhattam, mert Lucas megfordult. Ragyogó mosolya teljesen váratlanul ért, és azt hittem, valami hülyeséget motyogtam, olyasmit, hogy: „Szia!”

Ugyanazzal az érzelmes pillantással nézett rám, mint előző este, amikor megígérte, hogy nem tartja magát távol tőlem, és azt mondta:

– Buenos días, Bella Durmiente.

Lucas tetőtől talpig végigmért. Lassan és alaposan. Megváltozott a mosolya. Nem hervadt le, nem egészen, csak komolyabb lett, összpontosított, ahogy szemügyre vette a lábaimat.

– Magamra kaptam az első holmit, amit találtam – mondtam kissé kifulladva, és a pulcsira mutattam. – Nem baj…?

– Dehogy – vágta rá. Mély és meghatott volt a hangja. – Kérlek, tartsd meg, és viseld, amikor csak akarod. – Mély levegőt vett, mintha szüksége lett volna az extra oxigénre. – Tudod, mit? Mi lenne, ha megtartanád az összes pulcsimat? Meg a pólóimat és a gatyákat is. Legyen a tiéd minden, igazán nem bánom. Szívesebben látom őket rajtad, mint magamon.

Megrándult az ajkam.

– De akkor te mit fogsz felvenni?

Még mindig szórakozottan bólintott.

– Majd később kitaláljuk.

A nevetés, amit eddig visszatartottam, kiszökött az ajkaim közül, és olyan volt a hangom, mint egy ábrándos-szerelmes tinilánynak.

– Oké, megegyeztünk – mondtam, és örültem, hogy ilyen hatással vagyok rá. – De csak akkor, ha tovább táncolsz. Odamentem az egyik konyhaszékhez az asztal mellett, kihúztam, és leültem. Rákönyököltem az asztalra, az államat az öklömre támasztottam, és vártam. – Kezdődhet a műsor.

Mennyei mosoly terült szét az arcán.

– Láttál?

Bólintottam.

– És tetszett?

Úgy tettem, mintha elgondolkodnék.

– Mondjuk úgy… hogy tízből kilenc pontot adok.

Letette a kenőlapátot a pultra, és közelebb lépett.

– Na és ez? – kérdezte, miközben megismételte fenékriszálást. – Ez hogy tetszik a tisztelt zsűrinek? – Jobbra-balra ringatta a hátsóját az új dal ritmusára.

Hümmögve, színpadiasan mustráltam a mozgását.

– Ó, ezzel kiérdemelted a kilenc és fél pontot. De valószínűleg csak azért, mert megvesztegetted a zsűrit a ruháiddal.

Mély, jóízű kacagás buggyant ki a száján.

– Ezt vegyem kihívásnak, Ro? – Újra közelebb lépett. – Kigúnyolsz, mert egy kicsit megzavart, ahogy a ruháimban táncikálsz, kiéhezett tekintettel?

– Cuki volt – mondtam, és felgyorsult a szívverésem, amikor közelebb lépett. – Olyan cuki!

Lucas megállt előttem. Lehajolt hozzám. Megragadta a szék peremét, közvetlenül a fenekem mellett. Majd a széket – velem együtt – magához húzta. Közvetlenül maga alá.

Egyik kezét a szék háttámlájára tette, a fejem mögé.

– Nem tudok koncentrálni miattad, Rosie – mondta, a szája alig centivel az enyém fölött volt, ahogy felnéztem rá. – Sosem lesz olyan pillanat, amikor ne vonnád el a figyelmemet arról, amire éppen gondolok, vagy amit csinálok. – Végighúzta az orrát az enyémen, az ajkai leheletfinoman érintették az enyémet. – Ilyen hatással vagy rám. – Remegve felsóhajtottam, azt kívántam, bár még közelebb hajolna, és itt helyben rám vetné magát. Lágy csókot adott a szám sarkára. – Máris akarlak. Megint – suttogta. És lehetetlen volt nem észrevenni, ahogy megfeszülnek az izmok a karjában, ahogy visszafogja magát attól, amire kétségbeesetten vágytam. – Egyetlen pillantás, Rosie. Csak ennyi kell. Csak ennyi kellett. – Válasz helyett megcsókoltam. Mert ez volt a legjobb felelet, amivel szolgálhattam. Mélyen, torokhangon felnyögött, a keze a tarkómra siklott, hátrébb döntötte a fejemet, hogy szét tudja választani az ajkaimat. Összekulcsolta a kezemet a tarkóján, és felállított a székről. A másik karját a derekam köré fonta, éreztem, milyen kemény, micsoda hatással vagyok rá, mennyire akar engem, ahogy ő maga mondta. Még szorosabban csimpaszkodtam belé, és felnyögtem. Átkoztam a testemen csüngő vastag pulcsit. Azt akartam, hogy érezze, mennyire akarom én is. Lucas megszakította a csókot, mélyen a szemembe nézett, milliónyi kimondatlan szóval a tekintetében. – Bármennyire jó érzés is ez – mondta lazán, mintha ettől nem olvadnék tócsává –, nem hagyom, hogy odaégjen a reggelink. Még nem hevertem ki a pizzák idő előtti halálát. – Felsóhajtottam, és leeresztettem a karjaimat, közben bólintottam, és lélekben felkészültem, hogy visszahuppanok a székre, mert ha már nem csókolózunk, vagy nem csinálunk egyéb szexi dolgokat, akkor beérem egy főzőshow-val is. Lucas azonban nem engedte el a derekamat, ehelyett megfordított, és a tűzhelyhez vezetett. Mögém állt, éreztem a leheletét a halántékomon. – Ez még nem jelenti azt, hogy lemondok rólad – mormolta a fülembe, és a kezembe nyomta a kenőlapátot. – De első a reggeli. Azután elmegyünk Tacóért.

Elmegyünk. Mármint mi ketten, együtt.

– Lucas? – kérdeztem egy nevetségesen széles vigyorral. – Itt maradtok Tacóval? Nálam?

– Csak ha te is akarod.

– Akarom! – vágtam rá, és belecsókolt a hajamba. Vidám szívvel lepillantottam a serpenyőben sercegő, vészesen barnuló palacsintára. – Mit gondolsz, meg tudjuk menteni?

Kinyújtotta érte a kezét, a bicepsze az arcom előtt lebegett. Nyami.

– Ezt inkább dobjuk ki, és kezdjük elölről.

– Oké, séf.

– Hűha! – mondta, és kidobta a szénné égett palacsintát. – Imádom, amikor így hízelegsz nekem, Rosie.

Egyszer csak, a semmiből, felbukkant egy pohár víz a laptopom mellett.

Nos, nem pont a semmiből bukkant fel. Feltűnt, hogy valamikor odatették.

Méghozzá Lucas.

Péntek óta ki sem léptünk a lakásomból, kivéve, amikor elszaladtunk néhány órára Tacóért és Lucas holmijáért, miután megegyeztünk abban, hogy Lucas csakis az én ágyamban alhat. Habár alvásról beszélni enyhe túlzás. Nem mintha panaszkodnék, valószínűleg most is rajta csüngtem volna, ha nem kellene dolgoznom. Mert még mindig ott lebegett a fejem fölött az a bizonyos határidő, már csak alig három hetem maradt, és hiába haladtam olyan jól, amióta Lucasszal elkezdtük a kísérletet, rengeteg tennivalóm volt. Sokat kellett írnom.

– Most nem alhatsz rá egyet, Ro. Már olyan közel vagy – erősködött Lucas, amikor felvetettem, hogy több időt is szakíthatnék az együttlétre.

De igaza volt. Tényleg olyan közel voltam, hogy szinte éreztem, ahogy a célvonalban nekifeszül a mellemnek a szalag, mielőtt átszakítom.

Így aztán hiába közeledett a végéhez Lucas ittléte New Yorkban, a lakásomban, reggelente és délutánonként dolgoztam, míg ő valahol a lakásban lustálkodott, és a romantikus könyveimet böngészte, közben gondoskodott arról, hogy mindig legyen a kezem ügyében valami harapnivaló, és elég folyadékot igyak. Együtt ebédeltünk és vacsoráztunk; esténként együtt sétáltattuk Tacót, majd késő éjjel összebújtunk a kanapén. És szexeltünk. Ami nem pusztán jó volt, hanem egyenesen észbontó. Életem legjobb kefélései.

A tény, hogy el fog menni, folyamatosan ott motoszkált a fejemben, mint egy halk zümmögés, amit nem tudtam figyelmen kívül hagyni, ezért megtanultam együtt élni vele. Mert nem hagyhattam, hogy megmérgezze az együtt töltött időt. Nem akartam. Ezért életemben először úgy döntöttem, hogy sutba dobom a terveimet. Inkább kiélvezem a pillanatot. Kiélvezem Lucast. Ha csak egy hetet kaptunk a sorstól, akkor ez az egy hét az enyém. A következményekkel majd akkor foglalkozom, amikor muszáj.

– Rosie – szólalt meg egy halk hang a fülem mellett, visszarántva a jelenbe.

Kellemesen megborzongtam, amikor rádöbbentem, hogy Lucas közvetlenül mögöttem áll.

– Igen? – válaszoltam, és élvezettel beszippantottam az illatát.

Mindkét kezét az asztalomra támasztotta, én a karjai közé ékelődtem. Istenem, mennyire imádtam, amikor ezt csinálta!

– Elkalandoztál, Ro.

– Ezt meg honnan tudod?

Végighúzta az arcomon az orrát, bizseregni kezdett a bőröm az érintés nyomán.

– Azt a pohár vizet bámultad. – Halkan felnevetett. – Méghozzá jó sokáig.

– Csak elgondolkodtam.

Fölém hajolt, a vállamra támasztotta az állát.

– Rám gondoltál? Kettőnkre?

Elvörösödtem, sebesen dobogott a szívem, mert közel állt az igazsághoz.

– Talán.

– Meztelen voltam? – kíváncsiskodott.

Az ajkamba haraptam.

– Elképzelhető.

– Te is meztelen voltál?

– Határozottan.

Hümmögött.

– Ó, nekem is ezek a kedvenc gondolataim! – Egy szempillantás alatt megpördültem, csókot nyomtam a szájára, majd visszatértem a laptopomhoz. A kéziratomhoz. Lucas őszintén meghökkenhetett, mert egy szót sem szólt. Csak… úgy tűnt, szüksége van egy pillanatra, hogy magához térjen. Elmosolyodtam magamban. – Szóval, Rosie – szólt végül –, mikor engeded meg, hogy elolvassam? Amióta befejeztem az első könyvet, azóta vágyom a folytatásra.

Meg sem próbáltam leplezni, mennyire örülök a hírnek.

– Még nincs kész.

Beletelt egy pillanatba, mire válaszolt.

– Mit szólnál egy kis kóstolóhoz? Egy… részlethez. Egy kis ízelítőhöz. Kedd van, ennyivel igazán tartozol a rajongóidnak, és én vagyok a legnagyobb rajongód. #TeamRosie. #TeaserTuesday. #FridayKiss.

Lassan felpillantottam rá.

– Ezeket meg honnan tanultad?

Széles, büszke mosollyal nézett le rám, amely szégyentelenül szép volt, pont, mint ő.

– Megvannak a forrásaim. Mostanra igazán rájöhettél volna, milyen remek kutató vagyok.

– Ami azt illeti, igazad van – ismertem el. Azután visszafordultam a laptophoz, és elmosolyodtam magamban, mert hűha, Lucas benézett az online könyvvilágba… A kedvemért? – Sajnálom, hogy alábecsültelek, Matthew McConaughey. De te nem kapsz ízelítőt.

Arról szó sem lehet.

Rendkívül büszke voltam erre az első vázlatra, azonban nem tudtam, mit éreznék, ha Lucas elolvasná, tekintve, hogy annyi… inspirációt merítettem belőle. Kettőnkből.

– Még egy pikáns jelenetből sem adsz kedvcsinálót? Pedig ezen a téren meghozhatnám az ihletet. – Kellemes melegség töltött el, mégis megráztam a fejem. – Oké. – Felsóhajtott, de tudtam, hogy ez csak színjáték. – Akkor hány szó van még hátra?

Nem tudtam elfojtani a mosolyt.

– Már nem sok.

Hátulról átkarolt, és a nyakamba fúrta az arcát.

– Ez az én csajom – mondta, és a szívem ugyanúgy megvadult, mint amikor először mondta ki ezeket a szavakat. – Annyira büszke vagyok rád, Ro. Annyira, annyira büszke! – És valamiért ezt hallani tőle, hogy büszke rám, olyan érzés volt, mintha óriási dolgot vittem volna véghez.

Valami csodálatosat.

Valami rendkívülit.

Ilyen sokat jelentett nekem.

– Neked köszönhetek mindent – suttogtam, letaglóztak a saját gondolataim. – A segítségednek. A kísérletünknek.

– A te érdemed az egész, preciosa. Én egy szót sem írtam. Te csináltad.

Elérkezett Lucas utolsó éjszakája New Yorkban. Az Államokban. Az én lakásomban, az én ágyamban, az én időzónámban. És minden egyes másodperccel, amely menthetetlenül közelebb sodort minket a másnap reggelhez, egyre romlott a hangulatom.

A szívem is elcsüggedt.

Az együtt töltött hét alatt, amíg Lucas a lakásomban volt, soha nem beszéltünk arról, hogy mi lesz a következő lépés, miután Tacóval repülőre szállnak, és visszatérnek Spanyolországba. Végleg. Mintha egyikünk sem akarta volna kipukkasztani a boldogság buborékát, amely körbelebegett minket. Ami valószínűleg nagy hiba volt.

Nem is valószínűleg, hanem határozottan az volt.

De mit mondhattam volna? Hogy vethettem volna fel a témát? Hékás, Lucas, beléd szerettem. És tudom, hogy az életed romokban hever, és tudom, hogy küzdesz, hogy megbirkózz mindazzal, amit elvesztettél, és elfogadd ezt az új énedet, de mi a helyzet kettőnkkel?

Rettenetesen önző lenne.

Már a puszta gondolattól felfordult a gyomrom, hogy ezzel a beszélgetéssel nyomasszam Lucast. Nem akartam mást, csak megvédeni, hogy megkönnyítsem a dolgát, hogy megtalálja az útját, és boldoguljon az új életében, és tudtam, hogy ez – egy távkapcsolat valakivel, akit alig néhány hete ismert meg – nem könnyítene semmin.

Vagy mégis?

Ezen a ponton még mindig nem tudtam. És ez hihetetlenül elkeserített.

Szóval igen, a hangulatom… rohamosan romlott.

Lucas pedig észrevette. Persze hogy észrevette.

Ezért próbált egész este mosolyt csalni az arcomra. Még Aaron és Lina előtt sem fogta vissza magát, amikor összegyűltünk a búcsúvacsorára. Fogta a kezemet, megérintette a hátamat, a fülembe suttogott, és egyszerűen… úgy viselkedett, ahogyan szerettem volna. Mintha csak az enyém volna.

A fürdőszobában álltam a tükör előtt, és miközben fogat mostam, a telefonomra sandítottam.

Egymás után érkeztek az üzenetek Linától. Nem csoda. Látta, hogy van valami köztünk, és magyarázattal tartoztam neki. De reméltem, hogy ez még várhat holnapig. Majd ő is megbirkózhat az összetört szívemmel, ha nem haragszik rám túlságosan. Két legyet ütök egy csapásra.

Lezártam a képernyőt, letettem a telefont a fürdőszobapultra, és tovább bámultam a semmibe, amíg nem végeztem, és fel nem készültem a lefekvésre.

Amikor visszamentem a hálószobába, Lucas a hátizsákjába csomagolt. Taco a lábai mellett kuporgott. Sikítani akartam. Iszonyúan haragudtam magamra, az időre, amiért ilyen gyorsan elszállt, a sorsra, amiért keresztezte az utunkat, hogy azután elragadja tőlem őt.

Mit szólna, ha fognám azt a hülye hátizsákot, odarohannék az ablakhoz, és kihajítanám?

Mit szólna, ha megkérném, hogy maradjon? Három hónapnál tovább nem maradhatna vízum nélkül. De én el tudnám bújtatni Tacóval.

Mit szólna, ha azt mondanám, hogy nem érdekel, mit gondol, mit tud vagy mit nem tud adni nekem? Akkor is kell. Átköltözöm Spanyolországba. Én…

– Hé! – Összerezzentem Lucas hangjára. Volt valami az arcán, ami rettenetesen hasonlított… a fájdalomra. Aggodalomra. Odalépett hozzám, és ösztönösen átkarolta a derekamat.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte.

– Őszintén?

Bólintott.

– Azon gondolkodtam, vajon mennyire akadnál ki, ha kidobnám a hátizsákodat az ablakon.

Felkacagott, de még ez sem javított a hangulatomon.

– Te is őszinte választ akarsz?

– Mindig.

– Nem haragudnék annyira. – A tenyerébe vette az arcomat. Felfelé billentette az államat, hogy a szemébe nézzek. – Erősen kétlem, hogy valaha is képes lennék haragudni rád, Rosie. Igazából soha.

Összevontam a szemöldökömet, és duzzogva megkérdeztem:

– Miért?

– Mert jó okod van mindenre, amit teszel. – Végighúzta a hüvelykujját az alsó ajkamon, az érintése kisimította a grimaszt az arcomon. – Szóval, ha kidobnád az összes cuccomat, tudnám, hogy nem irracionális, amit tettél. Mosolyogva magamra kapnám a kabátomat, és lemennék megmenteni, ami menthető.

Az a bizonyos nyomás, amit már olyan jól ismertem, a szívemből az arcomba vándorolt, és megtelepedett a szemhéjam rejtekében.

– Nekem elég irracionálisnak hangzik.

– Talán – ismerte el. – De nem számítana, mert tudnám, mit jelent. Hogy miért tetted. És ez elég jó ok arra, hogy mosolyogjak.

Felsóhajtottam, sípolva fújtam ki a levegőt a számon.

– Nos, örülök, hogy ilyen boldog vagy.

Lucas halkan kuncogott, amivel csak felbőszített.

– Szerinted ez vicces? – Hátraléptem, hogy elutasítóan összefonjam a karjaimat, Lucas azonban lehajolt, végigsimította a száját az ajkamon, és kioltotta belőlem a szándékot, hogy bárhová menjek a karjain kívül.

Lassú és gyengéd volt a csók, sírni tudtam volna tőle.

Amikor szétváltunk, hogy levegőt vegyünk, alig tudtam működésre bírni a hangszálaimat.

– Lucas.

– Igen? – válaszolta, barna szeme elkomorult.

– Nem hiszem, hogy el tudnék búcsúzni tőled. – Mert nem csupán a búcsúról van szó. Hanem arról, hogy végig kéne néznem, ahogy kilép az életemből anélkül, hogy bármit tehetnék ellene. Arról, hogy mennyire igazságtalan, hogy az idő ellenünk dolgozik. Arról, hogy mennyire nem akarom, hogy elmenjen. – Nem hiszem, hogy ki tudlak kísérni a reptérre, és végignézni, ahogy elmész. Én… – Lehunytam a szemem. Megráztam a fejem. – Nem bírom megtenni, Lucas. Én csak…

Éreztem a száját a homlokomon, az ajka elidőzött ott egy hosszú pillanatra.

– Semmi baj, Ro – suttogta. – Nem kell kikísérned. Megértem.

De nem azt akartam, hogy megértse.

Azt akartam, hogy ellenkezzen. Hogy kimondassa velem a szavakat, amiket még nem mondtam ki hangosan, mert hallani akarja őket. Hogy azt mondja, nem fog elmenni, vagy nem válik pusztán emlékké az együtt töltött idő. Hogy elmondja, hogy hiába nem találta még meg az új helyét a világban, az biztos, hogy azt akarja, hogy mellette legyek. Mert szüksége van rám.

Csakhogy nem vehettem rá, hogy ezt mondja. És meg tudtam érteni, ha nem teszi.

Megszakadt a szívem, de nem akartam, hogy a szívemet a saját boldogsága elé helyezze.

– Oké – suttogtam. És amikor kinyitottam a szememet, nem voltam felkészülve arra, ami visszanézett rám.

Mert ebben a pillanatban különös érzelem ült ki Lucas arcára, a szemébe, a vonásaiba. Mintha sokkal borzalmasabb kínokat állna ki, mint én. Mintha nem bírná elviselni a távozás gondolatát. Mintha szeretne engem.

Szó nélkül megfogta a kezemet, és az ágy felé húzott.

Én pedig szó nélkül követtem.

Hanyatt fektetett, két kezét a fejem mellé támasztotta.

Lenézett rám, és esküszöm, olyan érzelemmel tekintett rám, amit nem mertem volna hangosan beismerni. Ugyanazzal az erőteljes, mindent elsöprő érzelemmel, mint én.

– Mire van szükséged? – kérdezte, és csókot nyomott a szám sarkára. – Tőlem megkapod, Rosie.

A válasz olyan egyszerű, olyan nyilvánvaló volt, hogy nem is értettem, miért kérdi.

Megragadtam, szinte elkeseredetten, és azt feleltem:

– Rád.

Mert csak rá volt szükségem.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Lucas

A térdemre könyököltem, és lehajtottam a fejemet. Lehunytam a szememet, és századszorra is elismételtem magamnak, hogy helyesen cselekedtem.

Csak azt tettem, amit lehetett.

Nem Rosie volt az egyetlen, akinek fájt a búcsú gondolata. Nekem is. Én… kétlem, hogy végig bírtam volna csinálni, ha nem úgy jövök el, ahogyan eljöttem.

Kisurrantam, amíg aludt.

Mert gyáva voltam.

De ez a túlélésről szólt.

Nem adhattam meg neki azt, amit megérdemelt. Én csak… egy tervek nélküli pasi vagyok. Nincs saját életem. Nincsenek céljaim. Sin oficio ni beneficio, ahogy abuela mondaná.

És ha egy perccel is tovább maradtam volna abban az ágyban, Rosie puha, meleg és finom testéhez bújva, soha nem jöttem volna el. Csak késleltettem volna az elkerülhetetlent: hogy találjon valaki mást, aki megadja neki mindazt, amire vágyik, és amit megérdemelt. Mindazt, ami kettőnk közt volt, plusz a stabilitást. Valakit, akinek tervei voltak, akinek jövője volt. Aki már rég összeszedte magát.

Nem akartam, hogy Rosie muszájból megelégedjen velem. És nem hagyhattam magamnak sem, hogy kihasználjam őt, a kapcsolatunkat, fittyet hányva a realitásokra.

Ismét körülnéztem, és végre kiírták a képernyőre az úti célomat, ami azt jelentette, hogy elkezdődött a beszállás.

– Csakhogy sikerült – mormoltam halkan, noha tudtam, hogy egyedül magamat okolhatom, amiért órákkal korábban megjelentem a repülőtéren.

Ahelyett, hogy élveztem volna azt a maradék kis időt Rosie-val.

Felálltam egy sóhajjal, ami nem a megkönnyebbülést jelezte, felkaptam a hátizsákomat a padlóról, és odaszóltam Tacónak:

– Vamos, chico. – Majd elindultam a sor felé, mielőtt túl hosszúra nyúlna.

Amíg várakoztam, a telefonomra pillantottam, és küldtem egy SMS-t a nővéremnek, aki tegnap ért haza Bostonból. Az időeltolódás miatt Spanyolországban nagyjából ebédidő lehetett.

Lucas: A reptéren vagyok. Értünk jössz?

Lucas: Nálad alhatunk ma este?

Charo: Előbb a kutyádra vigyázzak. Most meg mindkettőtökre?

Felsóhajtottam; alapjáraton sem volt könnyű eset. Jól ismertem a nővéremet.

Charo: Abuela is itt van, ma költözött be. Úgyhogy kimegyünk érted. Hozok szendvicseket a reptérre; tudom, hogy megéhezel a repüléstől. Jamón vagy chorizo?

Lucas: Jamón.

Charo: Na és hol a kérem és a köszönöm?

Lucas: Kérem. Köszönöm.

Lucas: Mit keres nálad abuela?

Charo: De bunkó vagy. Remélem, vettél neki ajándékot. És mamának is.

Lucas: Ó!

Ay, mierda. Teljesen kiment a fejemből, hogy ajándékot hozzak. Még arról az Empire State Building-es kulcstartóról is megfeledkeztem, amit mamá kért.

Charo: Ó? Ez minden?

Lucas: Hogy érted?

Charo: Először mondd, hogy kérem és köszönöm, gúnyolódás nélkül. Utána pedig ne gyere nekem azzal a szarsággal, hogy „magamat hozom, én vagyok az ajándék”. És ne akarj… elbűvölni.

Lucas: Bocs.

Charo: …Most meg bocsánatot kérsz?

Charo: Jól vagy?

Erre a kérdésre nem létezett egyszerű válasz. Nem volt energiám arra, hogy a hogylétemet elemezgessem, pláne Charóval SMS-ben. Elkezdtem bepötyögni egy választ.

Lucas: Jól vagyok. Csak elfáradtam, majd beszélünk, ha hazaértem, oké? Leszállok a…

– Lucas!

Felkaptam a fejem a képernyőről, összevontam a szemöldökömet, mert ez nem lehetett az a hang, amire gondoltam. Az ő hangja. Nem lehetett…

– Lucas! Várj!

Megfordultam.

Végigpásztáztam a hátam mögött tülekedő tömeget, a tekintetem fejről fejre, arcról arcra ugrált, mígnem megállapodott egy személyen. Csak egyen. Az egyetlen arcon, amely sosem kerülte el a figyelmemet. Még egy zsúfolt reptéri terminálon sem.

És akkor lelassult az idő.

Akár egy álomban, Rosie kettéválasztotta a nyüzsgő emberek tengerét. A haja gyönyörű, kusza fürtökben omlott a vállára, zöld szeme izzott, az arca kipirult, és azok a telt ajkak, amelyeket örökre az emlékezetembe véstem, szétváltak. A rövid ujjú pólót viselte, amiben aludt – az én pólómat –, az elejét a farmerjába tűrte, és… Istenem, miért nincs rajta egy átkozott kabát? November van, meg lehet fagyni odakint.

– Lucas! – ismételte Rosie. Felém rohant, miközben én csak álltam, mint egy faszent. Mint egy komplett idióta, néztem, ahogy közelít, és hallottam, hogy Taco izgatottan csahol. – Jaj, istenkém, még itt vagy! Hála az égnek!

Az utolsó három lépése mintha ködbe veszett volna. Mintha nem is lett volna valódi, és ez nem történhetett volna meg. Biztos csak képzelődöm.

– Rosie? – Válasz helyett a karjaimba vetette magát, a mellkasomhoz simult, és végre ismét megszilárdult a talaj a talpam alatt. Megszűnt körülöttem a világ. Magamhoz öleltem, beszívtam az illatát, élveztem, hogy a karjaimban tarthatom, hogy megtehetem mindazt, amit már bántam, hogy nem tettem meg még egyszer utoljára. Felpillantott, rám emelte azokat a szemeket, amelyeket soha nem felejtek el. Nem bírtam megállni, lehajoltam és megcsókoltam. Egyszerűen örültem, hogy még egy csókot lophatok tőle. Amikor szétváltunk, kiléptem a sorból, nem foglalkoztam azzal, hogy elveszítem a helyemet. – Rosie, mit keresel itt?

Nem szólt semmit, csak megborzongott, én pedig levettem a kabátomat, és a vállára terítettem. Megrázta a fejét, de nem tiltakozott. Helyes. Nem akartam, hogy fázzon. Vigyázni akartam rá.

– Én… – Elhallgatott, és hátrált egy lépést. – Nem bírtam megtenni, Lucas.

Nem szerettem a köztünk lévő távolságot, azonban úgy sejtettem, hogy szüksége van rá.

– Azt hittem, nem akarsz búcsúzkodni – mondtam. – Ezért jöttem el.

Hazug, te voltál az, aki nem tudta elviselni a búcsú puszta gondolatát sem.

– És igazad van. – Nagyot nyelt. – Nem tudom megtenni. Nem tudok elbúcsúzni tőled, Lucas. Ezért vagyok itt. – A homlokomat ráncoltam, éreztem, hogy többről van szó. Valami másról. Elővette a telefonját a farzsebéből. Feloldotta a képernyőt, és megkeresett rajta valamit. – Nézd meg! – mondta, és megmutatta a képernyőt.

Egy fotó volt rajta. Egy szelfi rólam és Tacóról a tengerparton. Egy régi kép. Még jóval a baleset előttről, mielőtt találkoztunk volna. Nem…

– Nézd csak meg! – ismételte. – Azóta van a telefonomon, amióta feltetted az Instagramra. – Szaporábban kapkodta a levegőt, és lihegve fújta ki. – Én… hogy úgy mondjam, követtelek téged, Lucas, anélkül, hogy valójában követtelek volna. Mindennap megnéztem az új posztjaidat, lefekvéskor rájuk gondoltam, rád, az arcodra, sőt még Tacóra is. – Egy ritmusra lélegeztem vele, alig bírtam eljuttatni az oxigént a tüdőmbe. – Hónapokon át – tette hozzá. – Aztán nem jöttél el Lina és Aaron esküvőjére, és összetört a szívem, amiért elszalasztottam a lehetőséget, hogy személyesen találkozzunk. Teljesen lesújtott. Akkor azt mondtam magamnak, hogy ostoba vagyok, és hogy ez csupán egy bugyuta online fellángolás volt. – Megrázta a fejét. – De csak áltattam magam. Én… sosem tudtalak kiverni a fejemből, Lucas.

A szám kinyílt, és becsukódott, nem jött ki rajta hang. Én… Mit mondhattam volna? Próbáltam feldolgozni a rám zúdított információkat. Hogy mennyire jólesett, amit hallottam. Hogy zúgott a fejem, és sebesebben dobogott a szívem.

– Most biztos furának tartasz. Egy zaklatónak – suttogta Rosie. – Mert ha ezt gondolod rólam, akkor el kell mondanod, mielőtt…

– Nem – vágtam rá gyorsan. – Dehogy. Istenem, dehogy. – Megérintettem az arcát, megsimogattam a hüvelykujjammal. – Ez igazán hízelgő, Rosie. Én… sosem tartanálak furának. Örülök, hogy tetszett, amit láttál. Örülök, hogy akartál engem. – Megcsókoltam a homlokát. – Ez nagyon hízelgő, preciosa.

– Oké – sóhajtott fel. – Akkor jó. Ez nagyon jó.

– Nem hazudok, Rosie. – Felemeltem a fejét, hogy a szemembe nézzen. – Minden, amit azon a tetőteraszon mondtam kettőnkről, ha az esküvőn találkoztunk volna, igaz volt. Érted?

A tekintete megtelt valamivel. Valamivel, amitől elakadt a lélegzetem. Kísértetiesen hasonlított arra, ahogyan aznap este nézett rám, pillanatokkal azelőtt, hogy megkért, csókoljam meg.

– Lucas – mondta, belefúrva a tekintetét az enyémbe. – Örülök, hogy ezt mondod. Mert nekem… – Egy pillanatra behunyta a szemét, majd újra kinyitotta. – Ez az én szerelmi vallomásom. – Hevesen dobolt a szívem. – Százszor megígértem már magamnak, hogy nem fogom ezt tenni, de nem tudom nem megtenni – mondta, és milliónyi érzelem villant fel gyönyörű szemében. – Maradj velem, Lucas! Legyél velem! Akarlak téged. Már régóta akarlak. Tudom, hogy vízum nélkül nem tartózkodhatsz tovább az országban, hogy az utolsó pillanatot is kipréselted az ittlétből. Úgyhogy veled megyek. Máris veszek egy jegyet, és… – Megrázta a fejét. – Nem pakoltam össze, és most nincs nálam semmi, de ez nem számít. Majd Spanyolországban megveszem, amire szükségem van. Nekem csak te kellesz, Lucas. Csak téged akarlak. Olyan randikat akarok, amik nem kísérleti jellegűek. Még több százszor meg akarlak csókolni az esőben. Minden reggel táncolni akarok veled a konyhában. Mindig egy doboz fánkot hoznék neked, amikor köszönetet akarok mondani. És nem barátságból. – Megállt a szívverésem. A tüdőm sem működött, se ki, se be nem áramlott levegő. Leeresztettem a kezemet. És… Nem is értem, hogy bírtam állva maradni. Végül Rosie megadta a kegyelemdöfést. – Hanem mert együtt többek vagyunk. Mert mi ketten vagyunk minden. És ezt megtehetjük itt, vagy Spanyolországban.

Pislogtam, és a bensőm összetört.

Fülsiketítő robajjal.

Rosie is érezhette, mert elkomorult. Hátrált egy lépést.

– Rosie – nyögtem ki valahogy, alig bírtam beszélni. Az arca felé nyúltam, de megrázta a fejét. Mert tudta, nem kellett kimondanom. Olvasott bennem. – Nem hagyhatod itt az életedet, és nem követhetsz engem. Én… – Újabb lépést hátrált, ezúttal csupán néhány centit, ám ennyi is elég volt ahhoz, hogy kifusson a vér az arcomból. A karjaimban akartam tartani. Én… nem bírtam nézni a szenvedését, különösen abban a tudatban, hogy én felelek érte. – Rosie, preciosa… – Ismét kinyújtottam a kezem. De ő csak rázta a fejét. Valami a mellkasomba fúródott, és elzárta a levegő útját. – Rosie… Én…

Nem tudtam kimondani a szavakat, megmozdítani a nyelvemet, kinyitni a számat. Minden porcikám beleremegett, ahogy néztem, hogy ez a gyönyörű nő összeomlik a szemem előtt. Miattam.

Amiatt, amit nem voltam képes hangosan kimondani. Amit nem tudtam megadni neki.

– Semmi baj – suttogta, ám ez nem volt igaz. – Semmi baj. Önző volt tőlem, meggondolatlan. Nehéz helyzetbe hoztalak. – Nagyot nyelt. – Tisztában vagyok vele, hogy erre van most a legkevésbé szükséged. Te magad mondtad, hogy nem vágysz kapcsolatra, ugye? Hogy nem randizol. Én csak azt hittem… Azt hittem, hogy talán ez megváltozott… Miattam.

– Rosie – mondtam ki újra a nevét, és most először úgy éreztem, hogy rosszul gördül le a nyelvemről, mintha soha többé nem lenne jogom kiejteni. Mintha elvesztettem volna a jogot abban a pillanatban, amikor haboztam. – Én… – Én is ezt akarom. Semmit sem akarok jobban, mint téged. Ezt szerettem volna mondani. – Nem lehet.

Nem kényszeríthetlek erre. Nem hagyhatom, hogy miattam felforgasd az életedet. Úgy nem, hogy semmi sem vár rám Spanyolországban.

De nem jöttek ki a számon a szavak, csak bénító szorongás és félelem töltött el.

Legördült az arcán egy könnycsepp, ami megölt bennem valamit. Kioltotta a fényt, és nem maradt más, mint a sötétség.

Sikerült közelebb lépnem, kinyitottam a számat, hogy könyörögjek neki, hogy ne sírjon, de megállított egy kézmozdulattal.

– Tudtam, mit csinálok. Boldog voltam, amiért veled tölthettem ezt a hetet, akkor is, ha ez volt az utolsó. Szóval nem bántam meg, ami történt velünk, Lucas Martín. És azt sem, amit most tettem. – Leeresztette a karját, majd összefonta maga előtt. – Csak azt kívánom, bár te is úgy akarnál engem, mint én téged.

De hát akarlak!

Az egész lényem téged akar. Minden sejtem. Érzem a csontjaimban. A porcikáimban.

– Jó utat, Lucas! – suttogta.

Azután megfordult, én pedig még akkor sem mozdultam, amikor Taco nyüszíteni kezdett, és mániákusan bökdöste a lábamat. Földbe gyökerezett a lábam, nem kaptam levegőt, miközben néztem, ahogy elsétál, a kabátommal a vállán.

HARMINCADIK FEJEZET

Rosie

A falat bámultam apa vendégszobájában.

Sóhajtva készültem az újabb könnyáradatra, de nem jött.

Mostanra már biztosan kiszáradtam – ami mindent egybevetve természetes, ha az ember órákon át sír. Becsületemre szóljon, hogy a repülőtérről hazafelé jövet uralkodtam magamon. Egyetlen könnycseppet sem hullattam a város felé menet vagy a Phillybe tartó vonaton. Még akkor sem, amikor rájöttem, hogy Lucas bomberdzsekije továbbra is rajtam van, és körbeleng az illata.

Amikor feljöttem a lépcsőn apa ajtajához, csak akkor kezdett csípni a szemem, és felkészültem arra, ami következett. És amint apa ajtót nyitott, összeomlottam.

A karjaiba vett, mint gyerekkoromban annyiszor, én pedig jól kibőgtem magam. Mindent kiadtam magamból.

Még mindig fogalmam sem volt, miért jöttem hozzá, egészen Philadelphiáig; felnőttként eddig sosem tettem ilyet. Egyszer sem. Valahányszor ejtettek, vagy félresiklott egy kapcsolatom, mindig felhívtam Linát, felfaltam egy nagy doboz fagyit, pár napig sajnáltattam magam, azután továbbléptem.

De ez most nem olyan volt, mint azok az alkalmak. Úgy éreztem, mintha ízekre szedtek volna. Apró darabokra, amelyek szétszóródtak. Túl messzire gurultak egymástól ahhoz, hogy összerakhassam magam.

És miután egy örökkévalóságig bámultam ezt a falat, rájöttem, hogy egészen eddig a napig nem tört össze a szívem.

Most tört össze.

Gondolom, ezért jöttem ide. Az egyetlen helyre, ahol megtalálhatom azt a fajta vigaszt, amelyre évek óta nem volt szükségem. Az apámhoz.

Mire elapadtak a könnyeim, egy másik gát is átszakadt. Az, amelyik bennem tartotta mindazt, amit eddig elhallgattam apa és Olly elől. Így hát beszámoltam nekik az első könyvemről, arról, hogy mit éreztem, amikor megnyílt előttem az az ajtó, hogy milyen boldognak, szerencsésnek, teljesnek mondhatom magam, ami nem volt igaz rám azelőtt. Meséltem nekik arról, hogy otthagytam a munkámat, és hogy eltitkoltam előlük ezt a tényt, hogy hazudtam, mert féltem, megbénított a nyomás, amit magamra vállaltam. A tét. A kilátás, hogy nem értik meg, mennyire fontos nekem ez az álom. Ők pedig végighallgattak. Ahogy mélyen, legbelül, a félelmen és a bizonytalanságon túl tudtam, hogy meg fogják tenni.

– Bogyó – szólt apa, amikor befejeztem. – Miért hitted, hogy el kell titkolnod előlem?

Csuklottam, és azt feleltem:

– Mert féltem, hogy csalódni fogsz bennem. Hogy féltenél, pedig kettőnk helyett is épp eléggé féltem. Nem… nem akartam azt hallani, hogy ez a kockázat, amit vállaltam, hiba volt. Nem hittem, hogy megértenéd. Azt gondoltam, elítélnél érte. Nem is tudom.

– Persze hogy féltelek – mondta apa. – Rettenetesen féltelek. Mindig félteni foglak, Bogyó. De ez az ára annak, ha szeretsz valakit. Azt akarod, hogy boldoguljon, hogy sikeres legyen, hogy megvalósítsa minden álmát, miközben meg is akarod védeni. Hogy enyhítsd az esetleges csapást. Benned sosem csalódnék. – Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – És mindig igyekszem megértő lenni, Bogyó.

Szorosan átöleltem.

– Akkor is, ha még sosem olvastál romantikus könyvet?

– Egyszer mindent el kell kezdeni. És mit számít, hogy mi a véleménye egy magamfajta vénembernek? Kit érdekel, hogy ki mit gondol? – Felsóhajtott. – Igazán nem kellett volna eltitkolnod előlem.

És tényleg, tényleg nem kellett volna.

Lucas elől sem kellett volna eltitkolnom, hogy mit érzek iránta. Hogy szeretem őt. Akkor is, ha ez semmin sem változtatott volna.

Az élet túl rövid, túl törékeny ahhoz, hogy titkolózzunk, és féligazságokban éljünk. Akkor is, ha azt hisszük, hogy ezzel megvédjük azokat, akiket szeretünk. Vagy önmagunkat. A saját szívünket. Mert valójában őszinteség, igazság nélkül sosem éltünk teljes életet.

Kezdtem megérteni, hogy ez mennyire így van.

– Ami ezt a fiút illeti… – folytatta apa, és erről eszembe jutottak azok az idők, amikor minden sokkal egyszerűbb volt, mert én csak Bogyó voltam, és apa bármit helyre tudott hozni egy tányér gofrival vacsorára.

De már nem voltam gyerek, és Lucas sem egy fiú volt, akinek a nevét a naplómba firkáltam.

Lucas egy férfi volt, akibe beleszerettem. Az a férfi, akit a reptérig üldöztem, mint egy romantikus hősnő. Ám ebben a történetben a hős elrepült, engem pedig itt hagyott a földön, összetört szívvel.

Összerezzentem a kopogtatásra, és az ajtóra pillantottam.

– Rosie, cariño – mondta Lina, és úgy nézett rám, ahogy csak egy legjobb barátnő tud. Mintha kész lenne megölni azt, aki bántott, s ugyanakkor téged is kupán vágna, ha valami hülyeséget csinálnál. – Apukád felhívott. És hűha, Joe nem túlzott. Szarul nézel ki.

Nem tudtam, hogy az arckifejezése miatt, vagy azért, mert égető szükségem volt a legjobb barátnőmre, és a saját hülyeségem folytán távol tartottam magamtól, mindenesetre megint könnyekben törtem ki.

Lina az ágyhoz sietett, és mire felfogtam, mi történik, már át is karolt.

Megvárta, amíg mindent kiadok magamból, ugyanúgy, mint apa, de ez most más volt. Mert ő Lina volt, és nála jobban senki sem értett meg engem.

Egy idő után ledőltünk az ágyra, a barátnőm elnyújtózott mellettem, én pedig mindent elmondtam neki. Ahogy már akkor meg kellett volna tennem, amikor rádöbbentem, hogy beleszerettem az unokatesójába. Amikor befejeztem, Lina hallgatott, azonban megértő volt az arckifejezése.

– Úgy sajnálom, Lina – motyogtam, a hangom rekedt volt a sok beszédtől és sírástól. – Nem akartam eltitkolni előled. Nem ilyen sokáig, csak minden olyan… gyorsan történt.

Megfogta a kezem, és megszorította.

– Megértem, tudod? – ismerte el egy vállrándítással. – Lehet, hogy egy kicsit… nehezemre esett elfogadni, hogy együtt lehettek. És ez nem volt tisztességes sem veled, sem Lucasszal.

– Azt hiszem, ez már nem számít.

– De igen, Rosie. Te vagy a legjobb barátnőm, és szeretlek. – Megragadta a kezemet. – Még szép, hogy számít. Ráadásul… nagyon nehéz haragudni rád, amikor sírsz. Olyan, mintha belerúgnék egy aranyos, szomorú kiskutyába.

Erről is csak Taco jutott eszembe, és Lucas.

Felsóhajtottam.

– Én most a legkevésbé sem vagyok aranyos, és ezt mindketten tudjuk.

Huncut fény villant a szemében.

– Ebben igazad van. Mindig is csúnyán sírtál. Attól még szeretlek.

Ezzel még nem tudott kicsikarni belőlem egy nevetést, de egy kicsit… könnyebb lett a lelkem. Már csak azért is, mert a legjobb barátnőm legalább még itt volt nekem. Ez sosem fog változni. Azután sem, hogy egy ilyen ügyet eltitkoltam előle.

Lina hümmögött.

– Kérdezhetek valamit?

Bólintottam.

– Miből gondoltad, hogy működni fog? – kérdezte, és elkomorult. – Miből gondoltad, hogy ez a… randikísérlet máshoz is vezethet, mint ehhez?

Ez nagyon jó kérdés.

– Kétségbe voltam esve, Lina. Miután otthagytam az InTechet az írásért, valahogy… megnőtt rajtam a nyomás, annyira, hogy úgy éreztem, magával ránt az áramlat. Lehúzott valami, amit nem tudtam irányítani. Minél nagyobb volt a tét, annál inkább leblokkoltam. Így amikor Lucas felajánlotta – felidéztem a mosolyát, és elakadt a lélegzetem –, igent akartam mondani. Miatta, meg azért is, mert azt akartam, hogy működjön. Talán a szívem mélyén megsejtettem, hogy ő sikerre tudja vinni.

És azt hiszem, mindig is tudtam, hogy mellette… végül megszáll az ihlet. Szerelmes leszek.

– Szóval a saját, első kézből szerzett tapasztalataim után is, amikor szerelmet színleltem, randiztam, meg ilyesmi – mondta –, még mindig azt hitted, hogy ha kitalálósdit játszol valakivel, akit talán kedvelsz, az nem fogja összezavarni az érzéseidet.

– Nem zavarodtak össze. – Összevonta a szemöldökét. És mielőtt rákérdezett volna, kimondtam, mert minek titkoltam volna el előle. – Szeretem őt, Lina. Szerelmes vagyok Lucasba. Semmi bizonytalan vagy zavaros nincs abban, ahogyan érzek.

Lina néhány másodpercig hallgatott, valami megváltozott a tekintetében, megtelt megértéssel.

– Segített? – kérdezte végül. – Segített Lucas az írásban?

– Igen – válaszoltam, és ó jaj, a jelek szerint mégsem száradtam ki, mert megint sírhatnékom támadt.

– Rengeteget. Ő… – Megráztam a fejem.

Megszorította a kezem.

– Mondd el!

– Varázslatos, Lina. Önzetlen és kedves. Édes és határozott. Elérte, hogy feloldódjak, hogy könnyebben menjen a munka. Neki van a legszebb mosolya. És biztos nem akarod hallani, de a szex olyan volt, amilyet még sosem tapasztaltam, valami… – Fokozódott a nyomás a mellkasomon, és minden összeszorult bennem. – Lucas a legjobb pasi, akit valaha ismertem, és én… nagyon, de nagyon szerettem volna, hogy úgy akarjon engem, mint én őt. Egy pillanatig azt hittem, hogy talán ő is ezt akarja, és most…

Most megint csípett a szemem, és tudtam, hogy ha befejezem a mondatot, nem kapok levegőt.

Lina szaporán pislogott, még neki is könnybe lábadt a szeme.

– Ne merészelj még te is sírni! – förmedtem rá egy erőtlen nevetés kíséretében.

– Jesszus, Rosie! Mindezt nem is sejtettem. – Megrázta a fejét. – De azt hiszem… Azt hiszem, tulajdonképpen nem csoda.

Értetlenül néztem rá.

– Mi nem csoda?

– Tudod, azóta gyanítottam, hogy összejöttetek, amióta először láttalak titeket együtt. – Kinyílt a szám, ám egy kézmozdulattal megállított. – Talán ezért voltam olyan elutasító az ötlettel szemben. Hiába mondta Aaron legalább százszor, hogy valószínűleg nem is szexeltek. – Vállat vont. – Nem hittem neki, amíg végül el nem árulta, hogy mit csinált érted Lucas azon a tetőteraszon. Tudtad, hogy Aaron segített neki a fotókkal és a tortával? A hátam mögött? Akkor már én is be voltam avatva. De attól kezdve nagyon nehéz volt nem észrevenni, hogy Lucas mennyire… megváltozott.

– Megváltozott? – suttogtam.

– Ahogy veled bánt, ahogy rád nézett.

Kiülhetett az arcomra a nyers fájdalom, mert Lina elsápadt.

– Sajnálom, ez tényleg nem segít – mondta gyorsan. – Oké, szóval kész van a második könyv? Végeztél vele?

Nagyrészt. Ilyen sokat számított, amit Lucas tett.

– Igen.

– Elolvashatom?

– Ma este átküldöm, amikor hazaérek.

– Olyan büszke vagyok rád, Rosie! – Közelebb kúszott hozzám, és puszit nyomott az arcomra. Amikor visszahúzódott a helyére, egy pillanatra rám nézett, az arca derűs volt. – El sem hiszem, hogy utánarohantál a reptérre, mint egy romantikus hős.

Felnyögtem, de nem azért, mert megbántam – újra megtenném –, hanem mert tudtam, hogy Lina még évekig fel fogja emlegetni.

– Nem ez volt a legzseniálisabb ötletem.

Egymásra mosolyogtunk, azonban ugyanilyen gyorsan lehervadt az arcunkról a mosoly.

– Legalább jó okot adott rá? – kérdezte a legjobb barátnőm.

Körbe-körbe járt a fejemben a kérdés, de hosszas gondolkodás után sem találtam rá választ. Így a második legjobb válasszal rukkoltam elő:

– Mielőtt elmentünk arra az első randira, megígérte nekem, hogy soha nem fog belém szeretni. – Elfordultam, hogy a vállára hajtsam a fejem. – Szóval talán… talán ezt észben kellett volna tartanom.

Lina nem szólt semmit, és én sem.

Csak feküdtünk az ágyon, csendben, amíg apa be nem nyitott, hogy megkérdezze:

– Gofrit? Olly éppen terít.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Lucas

Ismét csöngött a telefon, és annak a személynek a nevét mutatta, akit gondosan kerültem az elmúlt három hétben. És mint az elmúlt huszonegy nap során mindennap, amikor abbahagyta a csöngést, egy üzenet villant fel a képernyőmön.

Lina: Gallina.

Gyáva féreg.

Egyetértettem.

Nem mintha ettől felvettem volna a telefont.

Egyrészt, mert az unokatesómnak igaza volt: gyáva féreg voltam. A leggyávább, akit valaha ismert, ahogy tegnap is írta nekem. Akkor meg minek tagadni?

Másrészt pedig azért, mert nem vágytam arra a beszélgetésre, amely arról szól, hogyan akar Lina nyakláncot csinálni a golyóimból. Nem akartam, hogy elevenen megnyúzzon, azután megtartsa magának Tacót. Nem akartam hallani, hogy sosem érdemeltem meg Rosie-t.

Mert tudtam, hogy ezt gondolja, és azt is, hogy igaza van.

Nem érdemeltem meg Rosie-t, és segítettem volna Linának szétrúgni a saját seggemet, ha lett volna kedvem felemelni abuela kanapéjáról. Bár ilyen tempóban abuela bármelyik nap kitehetné a szűrömet. Talán még Linának is segítene felpofozni engem.

„Como un alma en pena – mondta Abuela tegnap –, pululando por la vida.”

Mint egy elveszett lélek, aki céltalanul ténfereg.

Ráhibázott.

Beletúrtam a hajamba, és megpróbáltam kirázni a fejemből a gondolatot. Ám ekkor újabb értesítés jelent meg a telefonomon, és mint mindig, most is rögtön felkaptam az asztalról. Hátha ő keres.

Lina: Hívj fel, fontos. Történt valami.

Kétségbeesetten ráböktem a képernyőre, és alig két másodperc alatt megtettem azt, amire hetek óta nem tudtam rászánni magam.

– Mi a baj? – vakkantottam a telefonba, amint Lina felvette. – Mi történt? Rosie jól van? – Néma csend. – Lina, ne szórakozz velem! – Alig ismertem rá a saját hangomra. – Mondd már, mi történt!

Felcsendült egy kuncogás a vonalban. – Tudtam, hogy csak ezzel bírlak rávenni, hogy visszahívj. – Halkan felhorkant. – Már napokkal ezelőtt meg kellett volna tennem, de azt hiszem, csak kedves akartam lenni.

Felmordultam, lassan derengeni kezdett, hogy rászedtek.

A szívem azonban még mindig hevesen kalapált, és képtelen voltam megnyugodni, elhessegetni a gondolatot, hogy valami történt Rosie-val, vagy figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy mivel egy óceán választ el minket, úgysem tehetnék semmit.

– Rosie jól van?

Lina elzárkózott.

– Erre nem válaszolok.

– Lina, te lo juro… – Utáltam a kemény hangnemet. – Jól van, vagy nincs jól?

Lina hosszú sóhajába valami olyasmi vegyült, amit együttérzésnek véltem. Némi haraggal fűszerezve.

– Csak… csillapodj le, oké? Nem történt semmi. – Fellélegeztem, miután megkaptam ezt a megerősítést. De akkor is csak egy kicsit. Azután hozzátette: – Legalábbis rajtad kívül nem történt más.

Nagyot nyeltem, igyekeztem visszafogni magam, nehogy olyan szavak szaladjanak ki a számon, amelyeket nem tudnék visszavonni. Tisztában voltam vele, mennyire megbántottam Rosie-t. Semmi olyat nem mondhattam, amivel változtatni tudnék ezen a tényen. Épp eléggé gyűlöltem magam érte. Soha nem felejtem el az arckifejezését, és soha nem bocsátom meg magamnak, hogy ezt tettem vele. Hogy akár egyetlen másodpercnyi fájdalmat okoztam neki.

Taco megérezhette a hangulatváltozásomat, mert odajött mellém, és a térdemre hajtotta a fejét. Megvakartam a füle tövét, amivel kiérdemeltem egy elismerő vakkantást.

– Ez Taco? – kérdezte Lina. A hangja megváltozott, felderült. – Adnál neki egy puszit a…

– Nem.

– Ááá! Jelenleg igazán nem rajongok érted, Lucas.

Osztoztam az érzésben.

– Mit akarsz, Lina? Azonkívül, hogy kis híján szívrohamot kaptam, és a fejemhez vágtál valamit, amiről már úgyis tudtam.

– Hát, legalább biztos lehetsz benne, hogy egy seggfej vagy. Ez már jó kezdet. Azt hittem, talán letagadod, de szerencsére nem. Jobb is, mert…

– Lina – mordultam fel. – Nincs erre energiám, bármi is ez. Pont ezért nem hívtalak vissza.

Újabb fásult sóhaj következett.

– Reméltem, hogy nem így lesz, mégis legalább olyan nyomorultnak tűnsz, mint ő. Hacsak nem nyomorultabbnak.

Valami motoszkálni kezdett bennem, és nem érdemeltem meg, hogy megkérdezzem, vagy választ kapjak, de kicsúszott a számon, mielőtt visszafojthattam volna:

– Ő… – alig tudtam befejezni – …nyomorultul érzi magát?

– Nos… – Lina elhallgatott, mire nyugtalanul fészkelődni kezdtem. – Erre nem könnyű válaszolni, primo. Te hogy vagy?

Az, hogy „nyomorultul”, nem is volt túlzás. A két dolog, ami mostanáig életben tartott, Taco volt, aki mindenhová követett, és abuela, akinek nyilvánvalóan fogytán volt a türelme.

– Megvagyok.

– Ó, tényleg? Megvagy. – Az unokatesóm lehalkította a hangját, mint én. – Nos, Rosie is megvan. És mellesleg még nem árulta el, hogy mi a fene bajod van. Ilyen az én legjobb barátnőm, a végsőkig lojális.

Bevillant gyönyörű arca, reményteli tekintete, amikor megkért, hogy maradjunk együtt, hadd jöjjön velem. Én meg… istenem, legszívesebben eltörtem volna valamit. És alig kaptam levegőt. Nem érdemeltem meg a lojalitását.

Taco a lábamhoz simult, a figyelmemet követelte, így folytattam a fülvakarást.

– Lo sé, chico – motyogtam. Aztán azt mondtam Linának: – Oké, ha ez minden, akkor…

– Hűha! – csattant fel Lina. – Egyszerűen… Hűha. Te tényleg nagyobb idióta vagy, mint gondoltam.

– Nincs időm erre…

– Nem – vágott a szavamba olyan hangon, ami egyértelművé tette, hogy végig kell hallgatnom, amit mondani akar. Ha pedig letettem volna a telefont, talált volna más módot, hogy közölje velem. – Tudod, hogy megérdemled, hogy a fejedhez vágják, mekkora idióta vagy. Ezért nem volt merszed felvenni a telefont vagy visszahívni engem. Nem akarod hallani az igazságot. Mert ha hallanád, talán felnyílna a szemed, és másképp látnád a dolgokat, és a végén tényleg szembe kéne nézned a saját hülyeségeddel. – Összeszorult az állkapcsom. Könyörtelenül folytatta: – Megmondtam neked, Lucas. Figyelmeztettelek. Tudtodra adtam, hogy ha bántani mered, kinyírlak. Rosie a legjobb barátnőm. Ő a családom itt New Yorkban. Aaron előtt csak ő volt nekem. – Elhallgatott, és éreztem a hangján, hogy próbálja visszafogni magát. – És nem vicceltem. Ki kéne nyiffantanom téged. De mindezt még akkor mondtam, amikor azt feltételeztem, hogy csak suttyomban keféltek. Puszta szórakozásból.

– Nem így volt – mordultam fel. – Soha nem így volt.

– Tudom – mondta. – Most már tudom. Csak ezért nem próbállak megölni. Mert ismerem a teljes sztorit.

Szinte féltem megkérdezni.

– A teljes sztorit?

– Igen, Lucas. Tudok a kísérletről, amit ti ketten folytattatok – felelte, és megváltozott a hangja, mintha nem tudná tovább titkolni az érzelmeit. – Rosie mesélt róla. Az egészet elmondta. Mindenről beszámolt, amit érte tettél. Az összes randevúról. A lemezboltról. Alessandróról. A tetőteraszról.

Önkéntelenül lehunytam a szemem az emlékek hallatán.

– Én… Nem akartam, hogy ez legyen, Lina. Nem akartam megbántani. Én soha… – Elcsuklott a hangom. – Nekem ő… sokkal több annál… Ő Rosie. – Szuszogni kezdtem, s a könnyek, amiket olyan nagy erőfeszítéssel tartottam kordában, most a szemembe szöktek, így csak annyit tehettem, hogy megismételtem a szavaimat. – Nem akartam, hogy ez legyen.

Az unokatesóm egy hosszú pillanatig hallgatott. Olyan sokáig, hogy azt hittem, ez minden, ennyi volt, elmondta a mondókáját, és újra egyedül maradtam.

Végül mégis felsóhajtott, és olyan szomorú volt a hangja, hogy majdnem én magam szakítottam meg a hívást.

– Lucas… – Elhallgatott, és szinte láttam magam előtt, ahogy megrázza a fejét. – Nem is sejtetted, hogy ha ezt csináljátok, fülig beléd fog szeretni?

Megszűnt körülöttem a világ.

Pontosan úgy, mint amikor megpillantottam Rosie-t a reptéren, ahogy felém szaladt. Vagy amikor megcsókoltam, és még csak nem is éreztem a nyakunkba zúduló esőt – meg nem is érdekelt. Vagy mikor azt mondta, hogy hiányzom neki, amikor hajnali egykor hanyatt-homlok rohantam a lakására.

Csakhogy ezúttal más volt, mert a súlya, a jelentése annak, amit hallottam, túl nagy volt… mindent elsöprő.

Fülig belém szeretett?

Elzsibbadtak a tagjaim.

Fájdalmasan szorított a mellkasom.

Már nem voltam biztos benne, hogy ülök, állok, vagy a padlón fekszem. Azt sem tudtam, hogy kicsúszott-e a kezemből a telefon, amíg Lina hangja valahogy át nem hatolt a ködön.

– Azt akarod mondani – mondta Lina –, hogy elvitted Zaratóba, sikerült valahogy meggyőznöd a tulajdonost, hogy használhasd az üvegházukat, kidíszítetted fényfüzérekkel, és felszereltél egy kivetítőt, pusztán azért, hogy újrateremtsd azt az estét, amikor azt kívánta, bárcsak megismerkedtetek volna, és nem gondoltad, hogy ez lesz a vége? – Alig fogtam fel Lina szavainak a jelentését, épp csak áthatoltak a ködön, az agyam próbált túljutni azon, amit az imént hallottam. – Azt akarod mondani, hogy még arra is szántál időt, hogy újrasüsd neki az esküvői tortámat (és igen, Aaron elárulta, hogy segített benne, és hidd el, meg fog fizetni azért, mert elhallgatta előlem), hogy táncoltál vele, és megcsókoltad a francos esőben, mint egy modern kori Mr. Darcy, és mindvégig azt hitted, hogy még ezek után sem fog beléd szeretni? – Lina tartott egy lélegzetvételnyi szünetet, de túl lassú voltam. – Azt akarod mondani, hogy utánad szaladt a reptérre…

– Lina – nyögtem ki végül. Szinte könyörögtem. Várta, hogy folytassam. Levegőt is alig kaptam, mielőtt bármit mondhattam volna, és talán ezért hangzott úgy, mintha hörögnék. – Szeret engem? Ezt mondta? Rosie azt mondta, hogy szerelmes belém? – Egy örökkévalóságig nyúltak a másodpercek. – Te most viccelsz, Lina? Válaszolj már!

– Jézusom – motyogta. – Igen, Lucas. Persze hogy Rosie szeret téged. Szerelmes beléd.

Szerelmes beléd. Szerelmes belém.

– Mi másért rohanna utánad egy rohadt reptérre, és ajánlaná fel, hogy bárhová követ? Ez volt az ő szerelmi vallomása, és nekem elhiheted, hogy hiába van oda a románcokért, még sosem csinált ilyet. Senkiért. Soha. Rosie mindent alaposan átgondol, mindent megtervez. De miattad felrúgta a saját szabályait.

Én pedig egy szót sem szóltam, amikor ezt tette. Ehelyett összetörtem a szívét.

– Semmit sem nyújthatok neki, Lina. A világon semmit.

Mert nem olyan egyszerű az élet, hogy csak úgy igent mondok, és együtt vagyunk. Nem olyan egyszerű, hogy egyszerűen a szívemre hallgatok, és a legjobbakat remélem.

Milyen férfit kapna társnak a mindennapokban? Olyat, aki nem felelne meg az elvárásainak. Aki semmit sem tudna nyújtani neki. Akinek se jövője, se kilátásai.

– Nem is akar tőled semmit. Csak téged akar. Szeret téged. Hát nem érted? – mondta Lina egy pillanattal később.

Értettem is, és nem is.

Én egyedül nem voltam elég. Talán most még elég lennék, de hosszú távon nem.

– Én egyedül nem vagyok elég.

– Jaj, Lucas. – Lina felsóhajtott. – Tényleg nem érted, ugye?

Erre nem tudtam válaszolni, mert Lina nem is ismerte a teljes sztorimat. Hacsak Rosie el nem árulta neki, de úgy gondoltam, sosem tenne ilyet, maximálisan megbíztam benne. Én…

– Rosie… – Elhallgatott, mintha tétovázott volna, hogy kimondja-e. – Ki fog nyírni, ha rájön, hogy elárultam neked, de… írt neked egy istenverte könyvet.

Újra megremegett a talpam alatt a föld.

– Mit csinált?

– A könyve. Olvastam az elsőt, nyilván. És tök jó volt. Ő…

– Tudom – krákogtam. Én is olvastam. Mostanra betéve tudtam az egészet.

– De ez? Ezt a történetet, amit valami módon te ihlettél a kis kísérleteddel? – Csend következett, és éreztem, hogy lüktet az ér a halántékomban, és visszhangzik a fülemben a szívdobogásom. – Jesszus, teljesen kikészített ez a francos könyv. Nem emlékszem, hogy valaha is ennyit vigyorogtam vagy sírtam volna, hogy ennyiszer kaptam volna a szívemhez. És én…

Lina megint elhallgatott, befejezetlenül hagyta a mondatot.

– Te mi? – suttogtam.

– Tisztán láttalak azokon a lapokon, Lucas. Téged. Fogalmam sincs, hogyan csinálta, hogyan változtatott valami nagyszerűt valami lélegzetelállítóan gyönyörűvé, de megtette. És olyan, mint egy istenverte szerelmes levél. Hozzád.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Rosie

Valaha szerettem a karácsonyt.

Gyerekkoromban bolondultam az év ezen időszakáért. De nem az ajándékok vagy a nassolnivalók végeérhetetlen áradata miatt. Számomra az ünnep mindig is a varázslatról szólt. A szeretetről.

Beragyogta a légkört, mint a tündérpor, mindent és mindenkit felragyogtatott, és egy kicsit fényesebbé tette a világot. Sokkal jobbá.

Azt hittem, egy napon kinövök belőle, talán a középiskolában. Természetesnek tűnt, hogy annyi idősen már nem várom olyan lázban, hogy feldíszíthessem a fát, vagy kihalásszam a régi karácsonyi pizsamát a szekrény mélyéről. Arra számítottam, hogy bosszantani fog a várost ellepő hó vagy a gyötrelmes ajándékvadászat. Ám valójában erre sosem került sor.

A karácsony iránti rajongásom nem halványult el.

Egészen mostanáig.

Életemben először, amikor bekopogtatott hozzám az ünnep, legszívesebben rácsaptam volna az ajtót.

Nem állítottam fát. A piros-zöld pizsamák a fiók alján maradtak. Végre annak láttam a havat, ami valójában volt: szürke, mocskos latyaknak. És nem vettem ajándékot senkinek.

Még az is megfordult a fejemben, hogy összecsomagolok, és elmegyek valahová nagyon-nagyon messzire. Valahová, ahol nem ünneplik a karácsonyt.

Bizony. Ki gondolta volna, hogy Grincs lesz belőlem? A szívem, amely valaha csordultig telt boldogsággal, most üresen tátongott, mint egy verem. És a legrosszabb része nem is a keserűség volt. Nem a harag vagy a frusztráció, hanem a reménytelenség. Visszafelé sült el a vicc, gondoltam, mert még a zsémbes, harapós Grincset sem tudtam rendesen eljátszani. Csak egy szánalmas, reményvesztett interpretációra futotta.

Ahogy arra is rájöttem aznap, amikor a repülőtérről egyenesen apámhoz mentem, hogy életemben először összetört a szívem. Igazán összetört. És időbe telt, hogy ezt… feldolgozzam, hogy megtanuljak együtt élni a gondolattal, hogy elszalasztottam egy olyan jövőt, amelyet még alig volt időm elképzelni. Hogy megtanuljak együtt élni a hiányával.

Mert hiányzott Lucas.

Hiányzott, hogy szerelmes legyek még a szerelem puszta gondolatába is.

Mert most egy mérnökből lett romantikus író voltam, aki épphogy túlélte az év legvarázslatosabb és legromantikusabb ünnepét.

Nem kerülte el a figyelmemet a helyzet iróniája.

És mégis, valahogy sikerült átvészelnem ezt az időszakot idegösszeomlás nélkül. Csak kétszer hagytam el a lakást – hálaadáskor és karácsonykor –, hogy úgy tegyek, mintha jól lennék, mintha minden rendben lenne velem. És végül a belső Grincsemmel együtt néztük, ahogy mindenki lebontja a karácsonyfát, majd megkönnyebbülten felsóhajtottunk: Na végre, a franc egye meg!

És anélkül, hogy igazán tudtam volna, hogyan, elszámoltam magam, és végül szembesültem azzal, amit annyira próbáltam elkerülni.

A szilveszterrel.

Az istenverte szilveszterrel.

Szóval itt álltam, a legmenőbb parti közepén, amit a legjobb barátnőm talált, koktélruhában és tűsarkúban, amit ő választott nekem. Még egy poharat is a kezembe nyomott. És hiába próbáltam, nem sikerült mosolyognom ezekre a reménytől és újévi fogadalmaktól megrészegült emberekre.

– Kérsz még pezsgőt, Rosie?

– Persze – feleltem szórakozottan, és bólintottam. – Akár bele is fojthatom.

Lina kuncogott.

– Kit akarsz megfojtani?

Szomorú Rosie-grincset.

– Senkit. – Újratöltötte a poharamat, és felfigyeltem az üvegre a kezében. – Honnan szerezted azt a palackot?

– Vannak kapcsolataim. – Elmosolyodott, és színültig töltötte a poharamat az aranyszínű folyadékkal. – Most pedig idd ki!

Gyanakvóan néztem rá.

– És a te poharaddal mi lesz?

– Ó. – Legyintett, és csak ekkor láttam, hogy nincs is nála pohár. Ivott egyáltalán ma este? Fogalmam sem volt. – Ezt a pezsgőt csak neked hoztam, legjobb barátnőm. Szóval lazíts egy kicsit! – A gyanakvásom egyre nőtt. Lina felsóhajtott. – Ne nézz így rám, nem akarlak leitatni. – Elhallgatott, majd halkan hozzátette: – Bízz bennem!

Mielőtt kielemezhettem volna az utolsó mondatot, visszatért Aaron. A felesége mögé állt, ahogy mindig is tette, és átkarolta azzal a természetes és fesztelen mozdulattal, amelytől a két hónappal ezelőtti Rosie elalélt volna. Szomorú Rosie-grincs csupán felsóhajtott, és elfordult tőlük.

Váratlanul bevillant egy emlék: Lucas, ahogy mögöttem állt, mint Aaron Lina mögött. De nem egy rongyrázó partin voltunk, hanem a konyhámban álltunk, reggelit készítettünk, Lucas nevetett valamin, belerengett a mellkasa, és mosolyra fakasztott.

Jaj nekem.

Elmúlik valaha a hiánya?

Mit keresek itt egyáltalán?

Elővettem a telefonomat, és megnéztem az időt. Tizenöt perc maradt éjfélig. Tizenhatot adtam magamnak, mielőtt hazaindulok. Köszöntöm az újévet, aztán itt sem vagyok. Ezt ígértem Linának, és magamnak is.

A legjobb barátnőmre pillantottam, és rajtakaptam, hogy széles, ijesztő mosollyal néz rám.

– Ööö… – A homlokomat ráncoltam. – Te meg mit vigyorogsz, mint a tejbetök?

Nem válaszolt, csak közelebb tolta hozzám a poharamat.

A bulizók járkálni kezdtek, egyre izgatottabb lett a tömeg, mert mindenki azt a személyt kereste, akit meg akar csókolni a visszaszámlálás végén.

Fogtam a poharamat, meghúztam, és egyetlen korttyal kiürítettem.

– Ne izgulj, csajszi! – vigasztalt Lina, és megsimogatta a szabad kezemet. – Mindjárt vége a cécónak.

Az jó lesz, mert már hazamennék, hogy bebújjak a paplanom alá.

– Aha. – Valamiért Aaronra pillantottam, és láttam, hogy ő is vigyorog. Megdörzsöltem a szememet, és elnéztem őket egy pillanatra. – Amúgy… jól vagytok? – Még szélesebben mosolyogtak, és megfordult a fejemben, hogy talán betéptek. Mert Aaron még soha nem vigyorgott így, mint egy… eszelős, kivéve aznap, amikor összeházasodtak, és mert akkor Lina folyton különös dolgokat mondott, és furán nézett rám. Hátborzongató volt. Hacsak… hacsak nem az élettől téptek be, a szerelemtől, és attól, amit ez a francos este jelentett. – Örülök, hogy… örültök. – Újra a telefonomra sandítottam. Még tíz perc kínszenvedés. – Kérhetek még pezsgőt?

– Egyébként hogy van Olly? – kérdezte Lina a pszichopata vigyorával, miközben újratöltötte a poharamat. Megint.

Tudtam, mit csinál – szórakoztat, eltereli a figyelmemet, mert egész este ezzel próbálkozott, ennek ellenére azért belementem a játékba. Olly legalább olyan téma volt, ami némi vigaszt hozott nekem.

– Nagyon jól. Örül, hogy otthon lehet.

– Joe fel tudta dolgozni végre, ami történt?

– Eltartott egy ideig, de igen. Leginkább azért, mert bármi történt is, az nem változtat azon a tényen, hogy Olly hazatért.

Lina bólintott, a szeme megtelt melegséggel.

– Méregdrága az apád.

Aaron felkacagott.

– Ezt nem így mondjuk, bébi. Úgy értetted, hogy Joe egy drága ember.

A legjobb barátnőm felsóhajtott.

– Igen, és Rosie úgyis értette. Pontosan tudjátok, hogy mire gondolok. – Önkéntelenül elmosolyodtam, mert bármit hitt is ő, valójában fogalmam sem volt, hogy mire céloz. Csak annyit tudtam, hogy valami pozitívumra, mert Lina rajongott az apámért. – És nézd! – Lina az arcomra mutatott –, még egy icipici mosolyt is sikerült kicsalnom belőle. Hetek óta ez az első!

Az az icipici mosoly lehervadt az arcomról.

– Mindegy. – Vállat vontam. – Szóval elintéztem Ollynak egy interjút a kivitelezővel, aki rendbe hozta a lakásomat.

Beszéltem Aidennel telefonon, miután Allen megadta az elérhetőségét, mikor elárulta, hogy több munkaerőre van szüksége, és fontolgatja, hogy segédeket vesz fel. Megkérdeztem tőle, hogy esetleg nyitott lenne-e arra, hogy olyasvalakit vegyen fel, akinek még nincs tapasztalata. Igent mondott, és amikor megemlítettem Ollynak, úgy tűnt, hogy nem csupán érdekli, hanem egyenesen lelkesíti az ötlet.

– Ez csodálatos, Rosie – tapsikolt Lina. – Reméljük a legjobbakat. És ha tippekre van szüksége, elküldhetjük Aaront, hogy felkészítse az interjúra. Ha Olly túléli őt, bármilyen állást megkaphat, amit csak akar. Tudod, milyen ijesztő tud lenni Aaron, és…

– Vicces. – Aaron elhallgattatta egy gyors puszival, amit a halántékára nyomott, mire a legjobb barátnőmnek a torkán akadt a szó. Azután felém fordult. – Persze ha úgy véled, hogy segítene, küldd csak el hozzám.

– Köszi, Aaron – mondtam őszintén. Tudtam, hogy Aaronnak rengeteg tapasztalata van az interjúk terén, s bár az InTech és Aiden vállalkozása két külön világ volt, minden segítség jól jött. – Szerintem jó ötlet, de majd Olly eldönti, hogyan akar felkészülni.

Figyelmeztetés nélkül kialudtak a lámpák, csupán egyetlen fénysugár világított meg egy kivetítőt, amelyet magasan az egyik falon helyeztek el.

Éljenzés tört ki körülöttünk, jelezve a pillanatot, amelyre mindenki várt.

Mindenki, engem kivéve.

Lina izgatottan tapsolt, a mosolya képtelenül széles lett, én pedig mosolyt erőltettem az arcomra. Nem hiszem, hogy túl jól sikerült, de Lina nem borzadt el, így azt hiszem, nem volt olyan vészes. Azután megfogta a kezem és elrángatott minket az asztaltól, be a felbolydult embertömegbe.

– Tényleg muszáj? – kérdeztem.

Megpaskolta a kezemet.

– Igen.

A kivetítőn felvillant két hatalmas szám, egy egyes és egy nulla; és éreztem a levegőben a körülöttünk lévők izgalmát.

Oké, már csak néhány másodperc, és szabad vagyok.

A legjobb barátnőm beállt közém és a férje közé, az emberek ide-oda nyüzsögtek körülöttünk, talán még köztünk is átvágtak volna, ha hagyjuk, közelebb akartak kerülni a kivetítőhöz, vagy azokat keresték, akikkel lenni akartak, amikor elkezdődik a visszaszámlálás.

Lina elfordította a fejét, és a szemembe nézett. Volt valami a tekintetében, valami, amit nem tudtam megfejteni. Úgy nézett rám, mint még soha, mintha… mintha tűzön-vízen átvágna értem. Mintha legszívesebben a nyakamba ugrott volna. Könnyes lett a szeme, és pontosan egy másodperccel azelőtt, hogy elkezdődött a visszaszámlálás, és kitört a káosz, azt mondta:

– Kívánj valamit, Rosie! Hátha valóra válik.

Kicsit meglepődtem, de öntudatlanul lehunytam a szemem, hallgattam a kántálást, ahogy átmentünk az új évbe, és képtelen voltam kiverni a fejemből Lina szavait.

– Tíz!

Kívánj valamit!

– Kilenc!

Hátha valóra válik.

– Nyolc!

Nem akartam semmit. Semmit… kivéve egyetlenegy dolgot.

– Hét!

Egy személyt.

– Hat!

Az egyetlen személyt a világon, akit teljes szívemből kívántam, hogy itt legyen. Velem.

– Öt!

A férfit, akibe menthetetlenül beleszerettem.

– Négy!

A férfit, akit meg akartam csókolni ma este. És ezután minden este.

– Három!

És miközben még mindig csukva volt a szemem, éreztem, hogy valaki megragadja a kezem. A szorítása meleg volt, és erős. Ismerős.

– Kettő!

Nagyot dobbant a szívem, életre kelt, miután heteken át hibernált állapotban volt.

Gyengéden megrántottak, és egy mellkashoz préselődtem.

Megcsapott a szappan és a sós tengeri levegő friss illata, a testem megfeszült és beleremegett. Vibrált a lehetőségtől.

– Egy!

Torkomon akadt a levegő, amikor valakinek a leheletét éreztem az ajkamon.

Egy csókot az államon.

És aztán, amikor már azt hittem, hogy nem lehet, hogy csak képzelődöm, mert ez már túl sok, egy hang a fülembe súgta:

– Nyisd ki a szemed, preciosa.

Boldog új évet!

Felpattant a szemhéjam, és… Úristen!

Zokogás tört fel a torkomon. Nem tudtam, miért vagy hogyan, mert azt hittem, hogy már minden könnyemet elhullattam, de így történt. Azért sírtam, mert ott állt előttem a kívánságom. Az egyetlen kívánságom.

Lucas.

És annyi minden volt, amit nem értettem, annyi mindenre nem tudtam rájönni, csak egy szerelmes bolond voltam, akinek kimondhatatlanul hiányzott, így nem tehettem mást, a karjaiba vetettem magam. Nem hittem a szememnek, elment a józan eszem, a szívem vadul kalapált a mellkasomban, és éreztem, hogy potyognak a könnyeim. Boldog könnyek, szomorú könnyek, mindenféle könnyek. Mert itt volt. Valahogy itt állt előttem, sötét öltönyben, kusza hajjal, és a legperzselőbb tekintettel, amit valaha láttam.

Visszajött? Hogyan? Miért?

Lucas a tenyerébe vette az arcomat, az övé pedig felragyogott.

– Ne sírj, Rosie! – A homlokát az enyémhez szorította, és egyre kétségbeesettebben, könyörögve préselődött hozzám. – Nincs több könny, nincs több sírás. – Mivel egyedül őt láttam, fogalmam sem volt, honnan jönnek a körülöttünk hulló apró színfoltok; csak azt tudtam, hogy Lucas itt van, velem. És úgy kapaszkodott belém, ahogyan aznap szerettem volna, a reptéren. Éreztem a lélegzetét a halántékomon, amikor azt mormolta: – Boldog új évet, ángel! Rettenetesen hiányoztál.

Szétnyíltak az ajkaim, és a kezem a csuklójára tévedt, köré zártam az ujjaimat, éreztem a pulzusát a meleg bőr alatt.

– Lucas – suttogtam. – Itt vagy. Miért vagy itt?

A homloka az enyémhez simult, a teste még szorosabban préselődött az enyémhez, és kellemes borzongás futott végig a gerincemen. – Azért vagyok itt, mert szeretlek. Mert azt hittem, hogy el kell mennem, Rosie. Mert nem éreztem, hogy méltó lennék hozzád. Kettőnkhöz. És mert kész vagyok addig kuncsorogni, ameddig csak kell, hogy visszakapjalak. – Furcsa hang tört fel belőlem. Lucas szorosabban tartotta az arcomat.

– Még soha, semmi nem volt olyan nehéz, mint elhagyni téged. De most már értem, tudom, hogy addig nem lehettél az enyém, amíg nem akartam jobb emberré válni. Amíg nem valósítottam meg ezt egyedül. – Végighúzta az orrát az enyémen, a szája csak egy hajszálnyira volt, egy olyan csók ígéretével, amire kétségbeesetten vágytam. – De most már nem megyek sehová. Ha visszaviszel. Ha még akarsz. – Beletúrt a hajamba, ahogy hátrabillentette a fejem, hogy a szemembe nézzen. – Akarsz? Még mindig akarsz engem? – Elakadt a lélegzetem, egy szót sem bírtam kinyögni. – Annyi mindent kell elmondanom neked, Rosie. Annyi mindent meg kell magyaráznom, de… – Elhallgatott, még közelebb simult, a szorítása egyre sürgetőbbé vált, a hangja elhalkult a vágytól, ami az én testemet is elöntötte. – Szükségem van rád. Vissza kell fogadnod, hogy bebizonyíthassam.

– Lucas – szóltam rá –, abbahagynád a szövegelést, és megcsókolnál végre? Kérlek!

Nem kellett ránéznem, látnom, hogy tudjam, mosolyog, amikor megcsókolt – mert amikor végre összeforrtak az ajkaink, éreztem. Mélyen a csontjaimban. Ellenállhatatlan mosolyát, a kedvességét, az önzetlenségét, az őszinteségét, a szeretetét. Éreztem mindazt, ami azzá teszi, aki – és amit annyira imádtam benne. Mindazt, amiért fülig beleszerettem.

Szétnyitotta az ajkaimat, elmélyült a csók, a nyelvével fejezte ki, mennyire hiányolt, mennyire sajnálja, mennyire szüksége van rám, és mennyire akar engem. És elfogadtam mindezt. Elvettem, biztonságos helyre zártam, ahol a többit tároltam, amit tőle kaptam, és amiről azt hittem, elvesztettem. Mostantól nem fájt többé. Csupán boldogságot éreztem. Mintha a fellegekben járnék.

Amikor véget ért a csók, mélyen a szemembe nézett, olyan tekintettel, mintha egy kincset látna. Felbecsülhetetlen értékűt. Amitől soha nem akar megválni.

– Megölted a szomorú Rosie-grincset – nyögtem megtört hangon.

Lucas felnevetett.

– Úgy hiányoztál, Rosie. – Nagyot nyelt. – Ezek az ajkak. – Végighúzta a hüvelykujját az alsó ajkamon. – Ez a szempár. – Követte a szemöldököm ívét. – Ez a gyönyörű arc. – Lehajolt, a szája az arcomat súrolta. – De leginkább ez hiányzott. – Lucas tenyere a mellemre simult, ahol a szívem hevesen lüktetett, ki akart szabadulni, el akart hagyni, hozzá kívánkozott. – És már nincs jogom hozzá, de a fenébe is, ezt akarom. Mindennél jobban akarom. – Egy pillanatra elhallgatott, mint aki nem bírja folytatni. – Remélem, megkaphatom.

Elindult a kezem felfelé a karján, mígnem eljutott az arcáig. Hátrasimítottam a haját.

– A tiéd – mondtam, és felnéztem az arcába, hogy lássa, mennyire igaz. – Mindig is a tiéd volt, és örökre az marad.

Eddig észre sem vettem, hogy visszatartotta a lélegzetét, mígnem besüppedt a mellkasa, és remegve kifújta a levegőt.

– Jó – sóhajtott fel, és a tenyerembe hajtotta az arcát. – Akkor jó. Különben kissé kínos lett volna, ami most következik.

Már nyitottam a szám, de mielőtt egy szót is kiejthettem volna, megütötte a fülemet a hangszórókból felcsendülő dal.

Lassan visszaszivárgott a tudatomba a valóság. Szilveszter. A buli. Lina és Aaron. Konfetti mindenütt. A nyitóakkordok, amelyek valaminek a kezdetét jelezték, mielőtt rájöhettem volna, hogy mihez fog vezetni mindez.

Újra felpillantottam Lucasra, és a barna szempárban ugyanaz az érzelem izzott, amelyik az én mellkasomat is elöntötte.

– A mi dalunk – nyögtem ki, s valami elszorította a torkomat. – Rosie és Lucas dala.

Lucas vállat vont, felfelé görbült a szája széle, majd lehajtotta a fejét, az ajka a fülemet súrolta.

– Mondtam, hogy számítani fog. – Libabőrös lett a karom, az egész testem felpezsdült ettől az egyszerű érintéstől. – Táncolsz velem, Rosalyn Graham?

– Igen – feleltem. Majd a biztonság kedvéért megismételtem. – Igen, igen.

Újra körém fonta a karjait, az egyik keze egészen a tarkómig kúszott, az ujjai a hajamba gabalyodtak.

– Tudom, hogy ez nem az a fajta dal, amire lassúzni lehet, de nem bírom tovább távol tartani magam tőled.

Lucas hátrabillentette a fejemet, és újra megcsókolt. Mélyen. Őszintén. Szavak nélkül adott nekem egy kis darabkát magából, amihez eddig nem volt hozzáférésem. Két karomat összekulcsoltam a tarkóján, és nem tudtam mást tenni, magamhoz húztam, és én is megadtam neki mindazt, ami még bennem maradt. Elváltak az ajkaink, és gyengéd csókot lehelt az államra. – Bár ne egy buli közepén lennénk! – vallotta be halkan, csak nekem. – Bárcsak az enyém lehetnél. De azzal úgyis várnunk kell. Előbb még annyi mindent meg kell hallgatnod.

Kijózanodva bólintottam, és hagytam, hogy lágyan ringasson minket a zenére.

– Akkor mondd el! Mondj el mindent, Lucas!

– Magyarázat nélkül faképnél hagytalak a reptéren – mondta, és nagyot nyelt. – És nagyon sajnálom. Sajnálom, hogy megbántottalak, és sajnálom, hogy valamiképp elhitettem veled, hogy amit irántad érzek, az nem elég erős, nem elég fontos ahhoz, hogy veled legyek. Hagytam, hogy elhidd, hogy nem vagy elég nekem, és ezt soha nem bocsátom meg magamnak.

A nyakába csimpaszkodtam, puha tincsei az ujjaimat csiklandozták.

– Lucas, ezért nem kell bocsánatot kérned. – És nem is kellett. Igazán nem kellett. – Azért támadtalak le olyan hirtelen, hogy megértsd, mit érzek irántad. De túl sok volt, túl gyorsan.

– Nem volt. Ezért kell most végighallgatnod, Rosie. Mert te… – Eltorzult az arca. – Te voltál a mindenem. Te vagy. Hát nem érted?

– Akkor… – Elakadt a szavam, féltem megkérdezni. Mert már annyiszor eljátszottam a kérdéssel, hogy azt sem tudtam, mire számítsak. – Akkor miért mentél el így?

– Meg voltam győződve arról, hogy helyesen cselekszem. – Megrándult az állkapcsa. – Szemernyi kétségem sem volt afelől, hogy akarsz engem, viszont nem hittem, hogy mindig akarnál. Azt hittem, meg akarsz állapodni, Rosie. És ha én nem tartottam magam megfelelő partnernek, akkor te miért tartanál annak? – Újra összetört a szívem, mert hogy gondolhatott ilyet magáról ez a kedves, figyelmes és önzetlen pasi? – Meghasonlottan hagytam el Spanyolországot, sőt, már előtte is ilyen voltam egy ideje. Kihúzták a talajt a lábam alól, Rosie, elvesztettem az egyetlen dolgot, amiről tudtam, hogyan kell csinálni, többé nem az az ember voltam, akiről tudtam, hogyan kell olyannak lenni. Nem ajánlhattam neked pusztán ennyit, Rosie. – Megrázta a fejét. – Te olyat érdemelsz, aki kihívások elé állít, aki osztozik a válladat nyomó teher viselésében, aki tálcán kínálja neked a világot. Én pedig… járni is alig bírtam anélkül, hogy összeroppantam volna a saját súlyom alatt. Szóval, hogy tehettem volna érted bármit? – Lábujjhegyre álltam, és megcsókoltam a szája sarkát, jelezve, hogy figyelek, és megértem. – De aztán – folytatta Lucas, és a hangja elcsuklott az alig visszafojtott érzelmektől –, aztán elolvastam a könyvedet. Amit akkor írtál, amikor együtt laktunk, amíg együtt voltunk. Azt, amit a randijaink ihlettek. – Leesett az állam, a szívem már a torkomban dobogott. – Lina elküldte nekem, azt mondta, olvassam el. És én… Uramisten… Mindaz, amit nem hittem el magamról, mindaz, amiről nem is sejtettem, hogy látod bennem, ott volt. A te szemeddel láttam magam. Szerettél engem. És a tudat, hogy olyasvalaki, mint te, szerethet engem, amikor nem is vagyok teljes ember, arra késztetett, hogy tegyek valamit. Hogy gyarapítsam magam. Arra késztetett, hogy jobb emberré váljak. Aki méltó rád, és aki méltó önmagához. Hogy bebizonyítsam, igazad volt. Ki akartam érdemelni a szerelmet, amit felkínáltál nekem, Rosie. És ezt csinálom most. Vagy legalábbis igyekszem. – Volt valami más is a tekintetében, valami vad és szenvedélyes, valami, amiből csupán apró villanásokat láttam az együtt töltött idő alatt. – Annyi időt pazaroltam arra, hogy sajnáltassam magam, amikor azt gyászoltam, amit elveszítettem, hogy észre sem vettem, mi van még bennem. Hogy mi minden lehetnék. – Megsimította az arcomat. – Folytattam a fizikoterápiát; még csak néhány kezelésen vettem részt, de elköteleztem magam. Ezenkívül beszélek valakivel a pánikrohamaimról, megtanulom feldolgozni a történteket. Végre mindenkinek beszámoltam a balesetről, bocsánatot kértem, hogy akkora idióta voltam, és… rád gondoltam, Rosie. Mindennap, minden este. Amíg eszembe nem jutott, amit aznap este mondtál, amikor Alexiával és Adele-lel vacsoráztunk Lina stúdiójában. Olyan volt, mint egy viszketés, egy zümmögés. És… hirtelen értelmet nyert. Azt hiszem, mindig is volt értelme.

– Minek?

– A szakácsiskolának. Csak túlságosan elvakult voltam, hogy észrevegyem. Túl makacs és reménytelen. Továbbra is úgy érzem, hogy túl öreg vagyok hozzá, és tudom, hogy talán elbukom, mégis elhatároztam, hogy megpróbálom. Mert ezt akarom, rajtad kívül ez kecsegtet még jövővel. – Könnyek szöktek a szemembe, túlcsordult a szívem a boldogságtól. Folytatta: – Kapcsolatba léptem Alexiával, és megígérte, hogy mindenben segíteni fog nekem. Jelentkezni fogok az iskolába, Rosie. Itt, New Yorkban. – A karjaiba ugrottam, a nyakához szorítottam az arcomat, ő pedig felnevetett. Mély és őszinte volt a hangja. – Eltarthat egy ideig, amíg mindent előkészítek: a vízumhoz szükséges papírokat, a jelentkezést a képzésre, mindent – duruzsolta a fülembe. – Szóval, nagyon remélem, hogy nyitott vagy a távkapcsolatra, ángel. Imádkozom, hogy így legyen, mert…

– Igen, Lucas. Igen. – Csókot nyomtam a szájára. – Meglátogatlak Spanyolországban, amilyen gyakran csak lehet, addig majd ott írok. A többi időt távkapcsolatban töltjük. Akkor is, ha mindennap hiányozni fogsz. Amíg csak kell.

Ismét felnevetett, dallamos hangon.

– Hosszú hónapokig tartó telefonszexről beszélünk, ángel.

Elmosolyodtam.

– Mi másra való a telefon?

Lucas szeme megtelt olyan csodálattal, amitől elakadt a lélegzetem, olyan csodálattal, ami egy egész életet meg tudott változtatni. A vállamra tette a kezét és megfordított. Lehajolt, és a fülembe súgta: – Akkor jó, mert emlékszel, mondtam, hogy ez kínos lesz, ha nem akarsz visszakapni?

A kivetítőre mutatott, ahol korábban a visszaszámlálás ment.

Pislogtam, alig láttam valamit a boldogságkönnyek újabb áradatától. És odafent, pontosan előttem, az állt:

Rosalyn Graham,

leszel a legjobb barátom?

A szobatársam.

A tánckirálynőm.

A kísérleti párom.

Az egyetlenem.

Leszel az enyém, ahogy én is teljesen és reménytelenül a tiéd vagyok?

Majd az egyetlen férfi, akit szerettem a fülembe súgta, hogy:

– Szeretlek, Rosie. Úgy szeretlek, ahogy még soha semmit nem szerettem. És ha te is akarod, életem végéig szeretni foglak. – És mielőtt észbe kaphattam volna, a karjaiba ugrottam, belenéztem a barna szempárba, és kimondtam a legkönnyebb igent, amely valaha elhagyta a számat.

UTÓHANG

Kicsivel több mint egy évvel később…

Lucas

Biztos, hogy megvan minden? – kérdezte újra. – Az összes holmid be van dobozolva, amit Charo utánad küld, és a legszükségesebb cuccaid a hátizsákodban vannak?

– Preciosa – csitítottam, és lehetetlenül széles lett a mosolyom. – Nekem csak te kellesz.

– Az sem zavarna, ha elfelejtetted volna a zoknidat? – kérdezte mézédes hangon. – Vagy az alsógatyádat? Irtó bosszantó lenne pótolni.

– A legkevésbé sem érdekelne. – Nem hazudtam. – Annál kevesebb réteget kell lehámoznod rólam. – Halkan felsóhajtott. Már jól ismertem ezt a hangot. Jól ismertem ezeket a halk sóhajokat, tudtam, mit jelentenek. Megtanultam a számtalan alkalomból, amikor a telefonunkra kellett szorítkoznunk a külön töltött idő alatt. Igyekeztünk látni egymást, amennyit és amilyen gyakran csak tudtuk, de ez sem volt elég. Soha nem is lesz. Még mindig számoltam a perceket, amikor nem volt mellettem. Tíz hét, öt nap és tizennégy óra telt el az utolsó látogatása óta. És ezúttal nemcsak őt, hanem Tacót is nélkülöztem, mert Rosie magával vitte, amikor visszatért New Yorkba. – Tudom, ángel. – Halkabban folytattam, hogy a taxisofőr ne hallja a következő szavakat. Nem mintha érdekelt volna, de ezek csak Rosie-nak szóltak. – Már én is alig várom, hogy megérintselek. Hogy érezzem a bőröd melegét a tenyeremen. Hogy alattam feküdj.

Újabb sóhaj következett, ez azonban más volt. Arról árulkodott, hogy sokkal több hiányzik neki, mint az érintésem. Ebben egyetértettünk. Minden apró dolgot hiányoltam.

– Ó, nos – szólt végül Rosie. – Azért nagyon remélem, hogy nem felejtetted otthon a fogkefédet, mert ott még nem tartunk, hogy osztozzunk egyen.

Csettintett a nyelvével, és ez a kötekedés ahelyett, hogy kimondta volna, amire mindketten gondoltunk – hogy milyen nehéz a távkapcsolat, és mennyire utáljuk –, arra késztetett, hogy kiugorjak a taxiból, belevessem magam a forgalomba, és a saját lábamon rohanjak hozzá. Fejvesztve.

Amire a gyógytornaprogram után, amit megszállottan követtem, sántítás és komolyabb következmények nélkül képes voltam. Időnként.

– Preciosa, nincs olyan, amire mi ketten ne állnánk készen.

És nem is volt. Már rég feleségül vettem volna, ha egy időzónában éltünk volna. Az, hogy több mint egy évvel ezelőtt egyszer hátat fordítottam neki, olyasvalami volt, amit nehezen felejtettem el, és amit nehezen tudtam feldolgozni. Majdnem elvesztettem Rosie-t, a nyomorult életem nagy szerelmét, mert meg akartam védeni, és magamat is, ahogyan azt a terapeutával folytatott beszélgetések után végre megértettem. De ahogy dr. Vera is mondta, nem a felejtésen van a hangsúly, hanem azon, hogy megbocsássak önmagamnak, és tegyek valamit azért, hogy jobb emberré váljak. És minden áldott nap ezen dolgoztam. Közben megtanultam elfogadni azt, aki ma vagyok, anélkül, hogy neheztelnék azért, amit elvesztettem. És száz százalékban biztos voltam abban, hogy mit akarok a jövőben.

Mindig is Rosie-t akartam. Mostanra végre felkészültem arra, hogy mindent és bármit elfogadjak tőle, amit csak adni akar nekem. Számoltam a másodperceket az új életünk kezdetéig, együtt, New Yorkban, ahol szakácsiskolába fogok járni, hogy új jövőt építsek magamnak. Ahol ő romantikus íróként ért el sikereket. Ahol a közös jövőnk vár ránk.

– Akkor már a taxiban ülsz? – kérdezte Rosie, és ezzel visszarántott a beszélgetésbe. – Úton vagy a reptérre?

– Igen, a taxiban ülök. – Csakhogy nem a reptérre tartottam, hanem hozzá. Egy órája landoltam New Yorkban, miközben Rosie azt hitte, hogy még fel sem szálltam a gépre.

– Hű, úgy érzem, mintha az elmúlt tíz hét lett volna életem leghosszabb időszaka. És még egy teljes éjszakát kell várnom. Ez nem fair!

Megpillantottam Rosie épületét az ablakból.

– Már majdnem ott vagyok, Rosie.

– Tudom. – Felsóhajtott. – De én azt akarom, hogy már most itt legyél.

A taxi megállt.

– Mit fogsz csinálni, ha meglátsz, ángel?

Mély, érzéki nevetés volt a válasz.

– Mit nem fogok csinálni…

Elővettem a pénztárcámat, és kifizettem a sofőrt.

– Részletesen!

– A nyakadba ugrom – vágta rá habozás nélkül. A vállamra vettem jó öreg, viseltes hátizsákomat, és elindultam az épület felé. Belöktem a bejárati ajtót, és nyitva találtam. Megjegyeztem, hogy találnom kell valakit, aki megjavítja, és bementem. Rosie közben folytatta: – Elhalmozlak csókokkal. A szádat, a nyakadat, a szemhéjadat, a füledet, mindent, amit csak elérek.

– Mindent? – kérdeztem, miközben felmásztam a lépcsőn az emeletére.

– Minden egyes porcikádat, amit megtalálnak az ajkaim – erősítette meg, mire csak hümmögtem. – Utána pedig, de kizárólag akkor, ha végeztem, és elégedett vagyok, lemászom rólad, majd megfogom a pólódat, és lehúzom rólad, hogy…

Bekopogtam az ajtón.

Hallottam Taco izgatott vakkantását.

És azt is, hogy Rosie-nak elakad a lélegzete.

Így hát rákérdeztem:

– Hogy mi?

– Hogy meztelen légy – motyogta. Remegve felsóhajtott. Az érzelmektől fojtott hangon hozzátette: – Lucas?

– Rosie?

– A géped – mondta, és mindent hallottam ebben a szóban: a meglepetést, a megkönnyebbülést, a szerelmet, a boldogságot. – Azt mondtad, ma indulsz. Hogy holnap érkezel.

– Ezt mondtam – erősítettem meg. – És nem hazudtam. Az a gép holnap érkezik. De nem bírtam tovább várni, Rosie. Így hát szereztem jegyet egy korábbi járatra.

– Tényleg?

– Igen, preciosa. – Hallottam halk lépteit. Gyorsak voltak. Épp olyan kétségbeesettek, mint amilyen kétségbeesetten én vágytam rá. – Egy másodperccel sem bírtam tovább várni, hogy lássalak, Rosie. Hogy megcsókoljalak, hogy melletted ébredjek minden reggel, életem végéig. Hogy főzzek neked, és emlékeztesselek, hogy igyál elég vizet, amikor belefeledkezel az írásba. Hogy halljam, ahogy a nevemet kiáltod, amikor benned vagyok. Egy pillanattal sem tudnék tovább várni, hogy belevágjunk együtt az új életünkbe, Rosie. Épp eleget vártam. Egy egész életet vártam anélkül, hogy tudtam volna. Szóval, miért nem nyitod ki végre az ajtót, hogy bebizonyíthassam ezt neked?

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Jóságos ég! Hát tényleg itt vagyunk, nem igaz?

Nem túloznék, ha azt mondanám, hogy az elmúlt tizenkét hónap igazi hullámvasút volt. És nekem elhihetitek, hogy nem fogalmazok könnyelműen. Ha még új vagy itt, és most hallasz rólam először, talán fogalmad sincs, miről beszélek, de sebaj – hálásan KÖSZÖNÖM, hogy rám költötted a könyvpénzed, és remélem, ugyanúgy megszeretted Rosie-t és Lucast, mint én. De ha tudod, mire gondolok… az azt jelenti, hogy már egy évvel ezelőtt is itt voltál. Azt jelenti, hogy kiválasztottad az első könyvemet, a Spanyol szerelmi átverést, elolvastad, és felkavart annyira a sztori, hogy beszélj róla. Hogy terjeszd a hírét. És igen, valószínűleg világgá kürtölted az érzéseidet a házi készítésű müzliszelet morózus királyáról: Aaron Blackfordról. És ez azt is jelenti, hogy NEKED, a rajongásodnak és az odaadásodnak köszönhetően újra itt vagyok, és ezt a köszönetnyilvánítást gépelem, miközben főállású íróként a dolgozószobámban ülök, nem pedig holmi vállalati laptop előtt görnyedek, úgy, hogy egy olyan munkát kéne végeznem, ami nem tett boldoggá, s egy olyan életet élnem, amelyből hiányzott valami. Ez. Szóval köszönöm. Mindenkinek, aki lehetővé tette, NAGYON HÁLÁS VAGYOK.

Ella, szia. Tudom, hogy sóhajtozni fogsz, de te kezdted ezt az egészet. Itt voltál a Spanyol szerelmi átverés első pocsék kézirata óta, és hiába volt pocsék (nem tudom eléggé hangsúlyozni, hogy mennyire pocsék volt), te mindvégig bátorítottál. Mert te már csak ilyen vagy. Ezért szeretlek, és ezért tartom olyan nagy becsben a barátságunkat. Ezért nem fogsz tőlem soha megszabadulni, és ezért írtad be magad a köszönetnyilvánításaimba – ÖRÖKRE.

Jessica, fogtad a kezem, hajtottál előre, átvezettél az őrületen, megmondtad, mikor kell lehiggadnom, és mély levegőt vennem, és emlékeztettél, mikor kell büszkének lennem magamra. Őszintén szólva, azt hiszem, nélküled most egy sarokban ringatnám magam. Köszönöm. Andrea, Jenn és mindenki a Dijkstránál, köszönöm a végtelen türelmeteket (és nézzétek el nekem, hogy folyamatosan levelekkel árasztottam el a postaládátokat).

Kaitlin, pont most olvastam a megjegyzésedet a korrektúrán, amely pont most érkezett meg hozzám, úgyhogy enyhén szólva elérzékenyültem. Nem fogom megismételni azokat a szavakat, amelyeket rólam mertél írni, de azt elmondhatom, hogy a mondataimba és a munkámba vetett bizalmadat és hitedet jobban értékelem, mint ahogyan azt szavakba tudnám önteni. Őszintén szólva még mindig nem tudtam túltenni magam rajta. Megan, Katelyn, Morgan és az Atria hihetetlen csapata: már hónapok óta gőzerővel dolgoztok, és nem is lehetnék ennél hálásabb, amiért számíthatok rátok. Hála nektek, olyan sikereket értem el, amilyenekről eddig álmodni sem mertem.

Molly és a Simon & Schuster UK csodálatos csapata: köszönöm, hogy mindig csodálatosak vagytok, és hogy ilyen hihetetlen munkát végeztek. Aznap, amikor végre a Waterstonesban láthatom a könyveimet, valószínűleg elájulok.

Mr. B, egyszer, amikor éppen rossz napom volt, megjegyezted, hogy nem csak szerencsés vagyok, és valahogy ez volt a legmegnyugtatóbb dolog, amit valaha mondtak nekem: „Ahhoz, hogy a szerencse rád találjon, keményen kell dolgoznod, és előbb ki kell tenned magadért.” Szeretlek. Akkor is, ha nem hozol virágot a megjelenés napján. Vagy egy könyv alakú tortát a borítóval? Vagy egy kiskutyát? Igazán nem olyan magasak az igényeim.

Neked, az olvasómnak, megint szia. Még egyszer köszönöm. Rosie és Lucas története egy kicsit érzelmesebbre és sokkal személyesebbre sikerült, és nagyon, de nagyon remélem, hogy tetszett. Abban is bízom, hogy ha Rosie-hoz vagy Lucashoz hasonlóan elveszettnek érzed magad, vagy holtpontra jutsz, akkor soha, soha nem hagysz fel a próbálkozással. Mármint, ugyan már, ahogy Joey mondaná: nem adhatod fel, hiszen a dinoszauruszok sem tennék.

A SZERZŐRŐL

ELENA ARMAS spanyol író, bevallottan reménytelenül romantikus, nem is mellesleg büszke könyvgyűjtő. Miután éveken át falta a happy endre végződő műveket, és szünet nélkül beszélt – na jó, áradozott – róluk, végre megtette a nagy lépést, és rászánta magát, hogy megírja a sajátjait.

Reméli, hogy a történetei megdobogtatják egy kicsit a szívedet, megizzasztják a tenyeredet, és kipirul az arcod, aminek láttán a körülötted ülők is bele akarnak majd lesni abba az oldalba, amelyet éppen olvasol…

TARTALOM

Első fejezet – Rosie

Második fejezet – Rosie

Harmadik fejezet – Rosie

Negyedik fejezet – Lucas

Ötödik fejezet – Rosie

Hatodik fejezet – Lucas

Hetedik fejezet – Rosie

Nyolcadik fejezet – Lucas

Kilencedik fejezet – Rosie

Tizedik fejezet – Rosie

Tizenegyedik fejezet – Rosie

Tizenkettedik fejezet – Lucas

Tizenharmadik fejezet – Rosie

Tizennegyedik fejezet – Rosie

Tizenötödik fejezet – Lucas

Tizenhatodik fejezet – Rosie

Tizenhetedik fejezet – Rosie

Tizennyolcadik fejezet – Lucas

Tizenkilencedik fejezet – Rosie

Huszadik fejezet – Lucas

Huszonegyedik fejezet – Rosie

Huszonkettedik fejezet – Rosie

Huszonharmadik fejezet – Rosie

Huszonnegyedik fejezet – Rosie

Huszonötödik fejezet – Lucas

Huszonhatodik fejezet – Lucas

Huszonhetedik fejezet – Rosie

Huszonnyolcadik fejezet – Rosie

Huszonkilencedik fejezet – Lucas

Harmincadik fejezet – Rosie

Harmincegyedik fejezet – Lucas

Harminckettedik fejezet – Rosie

Utóhang: Kicsivel több mint egy évvel később… – Lucas

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Felhasznált betűtípusok

Great Vibes – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Public Sans – SIL Open Font License