Dolly Alderton

Szellemek

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Dolly Alderton: Ghosts

Copyright © 2020 by Dolly Alderton

Hungarian translation © Perlényi-Chapman Eszter, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

borítóterv © Richard Bravery
borító illusztráció © Christopher DeLorenzo

ISBN 978 963 568 106 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Benedek Anna
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Előszó

A születésem napján, 1986. augusztus 3-án, a Wham! „The Edge of Heaven” című száma volt az első a slágerlistán. Amióta csak az eszemet tudom, hagyománnyá vált, hogy amint felébredtem, ez a szám üvöltsön a hangszórókból a legnagyobb hangerőn. Gyerekkorom születésnapjaira George Michael markáns „yeah, yeah, yeah” hangján keresztül emlékszem, ahogy a szüleim ágyán ugrálok pizsamában, és színes tortadarával megszórt kenyeret eszem reggelire. Ezért lett a második nevem George – Nina George Dean. Ez megkeserítette az ifjúságomat, amikor a lapos mellem és határozott vonalú állkapcsom már épp eléggé fiús külsőt kölcsönzött nekem anélkül is, hogy egy öregedő popsztárról neveztek volna el. Felnőttkoromban azonban mindez átértékelődött, mint minden gyerekkori furcsaság és kellemetlenség, és az önéletrajzom izgalmas részévé vált. A fura második név, a születésnapi reggeli, a margarinnal vastagon megkent kenyér, amit aztán a színes tortadarába mártottak fejjel lefelé – mindez felfűzve megalkotta az én egyedi mitológiámat, amit aztán egy nap majd zavart büszkeséggel mesélek el adásidőben a kíváncsiak számára.

Kínos furcsaságok + idő = impozáns különcség.

A harminckettedik születésnapomon, 2018. augusztus 3-án, megmostam a fogam és az arcom, miközben a nappaliban a „The Edge of Heaven” üvöltött a hangszórókból. A nap hátralevő részét egyedül töltöttem, és olyan dolgokat csináltam és ettem, amiket a legjobban szeretek. Reggelire buggyantott tojást ettem pirítóssal. Harminckét éves koromra teljes magabiztossággal kijelenthetem, hogy három dolgot tudok hibátlanul kivitelezni: bárhová képes vagyok öt perccel a megbeszélt idő előtt megérkezni; fel tudok tenni speciális kérdéseket olyan társasági helyzetekben, amikor semmi kedvem elmerülni egy beszélgetésben, és tudom, hogy így a másik fél viszi majd a beszélgetést (Hogy jellemeznéd magad, inkább introvertált vagy extrovertált vagy? A szíved vagy az eszed irányít? Felgyújtottál már valaha valamit?); és tökéletes buggyantott tojást tudok készíteni.

Megnéztem a mobilomat, ahol a szüleim vigyorgó képét találtam, amint boldog születésnapot kívánnak. A legjobb barátnőm, Katherine, WhatsAppon küldött egy videót a totyogós lányáról, Olive-ról, aki egy „Bulldog szülinapot, Nínó néni”-t sivít (még mindig nem tudja eltalálni a helyes kiejtést, hiába gyakorlom vele minden alkalommal). Meera barátnőm egy gifet küldött egy hosszú szőrű macskáról, mancsában egy martinival, a következő üzenettel: „Már alig várom az estét, szülinapos csajszi!!!”, ami azt jelenti, hogy tizenegy előtt már biztosan ágyban lesz. Ez történik, amikor a gyerekes emberek túlságosan ráizgulnak egy bulizós estére – kimerítik magukat az izgatott várakozásban, nagy bátorsággal ugranak fejest az estébe, majd lámpalázasak lesznek, és végül két korsó után hazamennek.

Elsétáltam Hampstead Heathre, és úsztam egyet a Ladies’ Pondban, a csak hölgyeknek fenntartott tóban. A harmadik körnél eleredt az ártalmatlan nyári eső. Imádok esőben úszni, és tovább is úsztam volna, ha a matróna külsejű vízimentő ki nem parancsol „biztonsági okok” miatt a vízből. Mondtam neki, hogy ma van a születésnapom, és abban reménykedtem, hogy ezzel kapok egy soron kívüli bónuszkört, de közölte velem, hogy ha villámlani kezd, akkor az egyenesen belém fog csapni a nyílt vízen, és „ropogós szalonna” lesz belőlem, amit ő nem hajlandó eltakarítani – akár a születésnapom van, akár nem.

Délután hazamentem az új lakásomba, az első otthonomba, amit én vettem. A lakás kicsi volt, csak egy hálószoba és nappali, Archway városnegyedben, egy viktoriánus ház első emeletén. Az ingatlanügynök nagyvonalú leírása a lakásról azt ígérte, hogy „meleg, excentrikus és felújítandó” – a padlószőnyeg színe pont ugyanolyan volt, mint a neszkávé granulátuma, a nyolcvanas évekbeli barackszínű csempés fürdőszoba egy elhanyagolt bidével bővelkedett, és a fenyő konyhabútor két szekrényajtaja is törött volt. Biztos voltam benne, hogy annyi ideig tartana összeszedni a pénzt a felújításra, ameddig csak ebben a lakásban élek, mégis szerencsésnek éreztem magam minden reggel, amikor felébredtem, és felnéztem a mennyezet kavargó örvényeket mintázó vakolatára. Sosem gondoltam volna, hogy valaha megengedhetek magamnak egy lakást Londonban – már ennek a valaha elérhetetlen álomnak a megvalósulása is életem legszebb helyévé varázsolta ezt a helyet.

Két szomszédom volt: egy idős özvegy, Alma, aki fölöttem lakott, és akivel a folyosón lefolytatott csevej a hogyan termesszünk paradicsomot az ablakpárkányon lévő virágládákban, pont ugyanolyan pompás volt, mint a megmaradt házi fasírtokból álló bőséges adománya; és egy férfi a földszinten, akivel még nem találkoztam, noha már egy hónapja itt lakom, pedig már számos próbálkozást tettem a bemutatkozásra. Kopogok, de nincs válasz. Alma azt mondta, hogy ő sem beszélt még vele, de egyszer beszélt a férfi lakótársával, egy hölggyel, a ház villanyórájáról. Mindig csak hallottam a lenti szomszédot – délután hatkor megjött a munkából, és gyakorlatilag semmi neszt nem lehetett hallani, egészen éjfélig, amikor nekiállt főzni, megette a vacsoráját és tévét nézett.

A lakásra a pénzt a megtakarításaimból kapartam össze, amit az első könyvem – Kóstoló – jogdíjából és a második szakácskönyvem – Az apró konyha – jogdíjelőlegéből raktam félre. A Kóstoló egy szakácskönyv volt, amelyet a családi ebédek, a barátaim, az egyetlen hosszú távú kapcsolatom, az utazásaim és a kedvenc séfjeim inspiráltak. A recepteket emlékek sora kötötte össze. A könyvön átívelő téma arról szólt, hogy hogyan alakult ki a saját ízlésem, hogyan alakították az életszemléletemet a kulináris tapasztalatok – mit szerettem, és mi töltött el megelégedettséggel. Elmeséltem, hogyan próbáltam egyensúlyozni az esti és hétvégi munkám között, amikor egy vacsoraklub tulajdonosa és középiskolai angoltanár voltam egy időben, és végül hogyan tudtam annyit félretenni, hogy otthagyjam az utóbbit, hogy főállású szakácskönyvíró legyek. Érintettem a kapcsolatomat, majd végül a baráti szakításomat az első és egyetlen pasimmal, Joe-val, aki támogatott abban, hogy magunkról is írjak. A könyv meglepő módon sikeres lett, és folyományaként kaptam egy rovatot egy újság mellékletében, számos lélekölő, ámde bankszámladuzzasztó partneri kapcsolatot élelmiszeripari cégekkel, valamint egy szerződést további két szakácskönyvre.

Az apró konyha, amit épp most fejeztem be, arról szólt, hogyan tanultam meg főzni és vacsorákat adni egy bérelt szoba-konyhás stúdiólakásban, ahol nem volt spejz, a sütő akkora volt, mint egy Fisher-Price játék tűzhely, és magát a tűzhelyet egy darab rezsó szolgáltatta. Ez volt az első önálló otthonom azóta, hogy Joe-val szakítottunk. Jobban szeretek a harmadik könyvemről beszélni, egy átmenetileg még cím nélküli projektről, ami idény szerinti főzésről és evésről szól, és ami még az ajánlattevés stádiumában van. A sokéves írói tapasztalat megtanított arra, hogy egy munkának a legjobb verziója az, amikor még csak egy ötlet, és ennélfogva még tökéletes.

Eresztettem egy fürdőt magamnak, és beindítottam egy iTunes lejátszási listát, aminek a húszas éveimben „Bulizásra hangolva” volt a címe, de az utóbbi években átneveztem „Szórakozásra hangolvá”-ra, hogy ezzel is alátámasszam, most már abbahagytam a meggondolatlan testi élvezeteket, és inkább az átgondolt, tudatos gyönyöröket keresem. A dalok listáját még elsőéves egyetemista koromban úgy állítottam össze, hogy megfelelő hangulatba hozzanak, amíg a bulizós estére készülődöm, és pont annyi ideig tartson, mint amennyi ideig a csinosítási rituálém, amelyet az elmúlt tizenöt évben minden alkalommal végigcsináltam: hajmosás, fejjel lefelé hajszárítás, hogy ezzel tíz százalékkal dúsabbnak tűnjön, bajuszszálakat kitépdesni, két réteg szempillafesték, második pohár ital, belesétálni kétspriccelésnyi parfümbe – mire az utolsó előtti számhoz ért a lista („Nuthin’ but a »G« Thang”), már egy taxi várt odakint, amíg én a mosogató fölött miszlikbe vagdostam az eldobható borotvával a lábamat, mert azt persze elfelejtettem leborotválni zuhanyozás közben.

A hajam újra a természetes sötétbarna színében pompázott, és vállig ért a frizurám. Nemrég kiegészítettem egy frufruval, hogy elrejtsem mögé a homlokomon megjelent ráncokat, amelyek ugyan még csak olyan halványak, mint a selyempapír gyűrődései, de annyira azért észrevehetőek, hogy zavarjanak. Szerencsére ezzel időt spóroltam a sminkelésnél. Az arcom sosem viselte jól a sminket. Hálás voltam érte, mert már így is úgy gondoltam, hogy a csinosítás túl sok időt vesz igénybe, persze ez folyton gyötörte a lelkem feminista felét, akárcsak az, hogy egy kicsit sem érdekelt a barkácsolás vagy a sport. Néha, amikor magam alatt voltam, akkor szerettem kiszámolni, hogy ha nyolcvanöt éves koromig fogok élni, akkor hány percet fogok még életem során a bajuszszálak kitépkedésével tölteni, és belegondoltam, hogy ez alatt az idő alatt vajon hány nyelvet tanulhattam volna meg.

Egy elöl magasan záródó, hátul kivágott fekete ruhát vettem fel a születésnapi bulimra. Nem volt rajtam melltartó, pusztán azért, hogy megmutassam, nincs szükségem rá, ami sovány vigasz azért, hogy ennyire kicsi a mellem. De egyáltalán nem zavart – már nagyjából teljesen közömbössé váltam a testem iránt. Igencsak dühítő módon, a méretem 39-es, ehhez 163 centi magas vagyok, és boldog, hogy a nagy fenekek újra divatba jöttek, olyannyira, hogy most már két kategóriát is megtöltünk bármelyik pornóstreamelő platformon.

Számos embert nem hívtam meg idén a születésnapomra. Elsősorban a volt barátomat. Szerettem volna, ha ott van Joe, de ha meghívom Joe-t, akkor az azt jelenti, hogy a barátnőjét, Lucyt is meg kell hívnom. Lucy eléggé ártalmatlan volt, annak ellenére, hogy volt egy tűsarkú formájú retikülje, de Lucy mindig úgy érezte, hogy vannak ki nem mondott dolgok köztünk. Miután megitta a három pohár különleges rozéját („Ez ugye rosato?”, kérdezi az elgyötört pultost, ő volt a 134. fehér nő, aki ugyanezt kérdezte aznap), mindent meg akarna beszélni. Megkérdezné, hogy van-e valami gondom vele, vagy érzek-e valami kínosat kettőnk között. Elmondaná, hogy mennyire fontos vagyok Joe számára, és hogy ő milyen különlegesnek tart engem. Egy csomószor megölelgetne, és egyre csak ismételgetné, hogy reméli, hogy barátok leszünk. Legalább ötször találkoztunk már, már több mint egy éve járnak Joe-val, mégis úgy gondolja, hogy meg kell beszélnünk dolgokat társasági összejövetelek eldugott sarkaiban. Sokat gondolkoztam rajta, hogy miért csinálja ezt, és eléggé nagyvonalúan, arra a következtetésre jutottam, hogy Lucy egy olyan nő, aki túl sok előre megrendezett reality tévéműsort nézett. Nyilvánvaló volt, hogy úgy érezte, egy buli addig nem buli, amíg két koktélruhácskás nő meg nem fogja egymást kezét és ki nem jelenti: „Miután lefeküdtél Ryannel, már nem szerettelek a barátnőmként, de mindig szeretni foglak mint nővéremet.”

Összesen húsz vendég jött el a sörözőbe, a legtöbbjük egyetemi barát, páran a gimiből, régi kollégák, és néhányan, akikkel jelenleg együtt dolgozom. Volt még pár barát, akikkel évente pontosan kétszer találkozom – egyszer az ő szülinapi bulijukon, egyszer az enyémen –, és volt egy kölcsönös megegyezés abban, hogy bár a barátságot nem akarjuk elengedni, azért abszolút semmi érdekünk abban, hogy ezeken az évente kétszeri találkozásokon kívül még beiktassunk továbbiakat is. Ezt a ki nem mondott egyezséget pont ugyanannyira találtam szomorúnak, mint vidámnak.

Az etikett azt kívánta, hogy meghívjam a partnereket és házastársakat is. Ezek főképp jószándékú férfiak voltak, akikkel kapcsolatban már rég feladtam, hogy a jólneveltség bájcsevegésbe kényszerítsen velük. Tudtam, hogy az estét azzal fogják tölteni, hogy az asztal mellett üldögélnek, kortyolgatják a korsó sörüket, és a „boldog szülinapot”-on kívül mást nem fognak nekem mondani, amikor elhaladnak mellettem a WC-re menet. Ez egészen addig lesz így, amíg fáradtak és nyűgösek nem lesznek, és rá nem kényszerítik a barátnőjüket, hogy menjenek már haza. Egészen lenyűgöztek azok a férfiak, akiket a barátnőim kiválasztottak, hogy összekössék velük az életüket, különösen, ahogy egymással kommunikáltak. Amikor Joe-val jártam, a barátai barátnőivel és feleségeivel minden alkalommal olyan volt, mintha egy óvóhelyen bújnánk össze. Beszélgettünk, meghallgattuk egymást, megismertük egymást, lassanként közel kerültünk egymáshoz minden egyes alkalommal, amikor a barátainknak köszönhetően kapcsolatba kerültünk egymással. Az évek alatt ennek pont az ellenkezőjét vettem észre egy csapat férfi partneren, amikor kénytelenek voltak összejönni. Újra és újra azt figyeltem meg, hogy a legtöbb férfi azt gondolja, hogy akkor jó egy beszélgetés, ha tényeket és információkat oszthat meg a többiekkel, amiket azok még nem tudtak, vagy elmesélhetnek egy érdekes anekdotát, vagy ötletet, tanácsot adhatnak egy közelgő projekthez, vagy csak úgy általában rajta hagyhatják a nyomukat a beszélgetésen, mintha csak körbepisiltek volna egy fát. Ha egy este folyamán többet tanultak, mint amennyit tanítottak, akkor utána letörtek voltak; mintha a buli nem lett volna sikeres vagy nem lettek volna jó formában.

A legjobban a közhelyes közös kapcsolódási pontokat kedvelték. Figyeltem, ahogy ezt művelik minden egyes barátnőm születésnapi buliján – egy közös gondolatot vagy élményt kerestek, hogy aztán azonnal érezzék a kapcsolatot a sorstárs férfival, anélkül hogy egy kicsit is megerőltetnék magukat, hogy megismerjék vagy megértsék a másikat. Mint például: Aha, igen, a tesóm is a Leedsi Egyetemre járt. Te hol laktál? Most viccelsz? Uramisten, szóval, tudod, hogy hol van a Silverdale Road a közért mellett? Pontosabban a közérttől balra. Azaz. A tesóm barátjának a barátnőjének volt ott egy háza! Milyen kicsi a világ! Voltál ott a sarki kocsmában? A King’s Armsban? Nem? Muszáj elmenned legközelebb, nagyszerű söröző, tényleg tuti egy hely!

Az egyetlen partner, akit imádtam, az Gethin volt, Dan pasija, akivel már az egyetem óta barátok voltunk. Mindhárman közel álltunk egymáshoz, és életem legvadabb éjszakáit és legcsodálatosabb nyaralásait töltöttem velük. Az igazság azonban az, hogy nemrég csalódnom kellett bennük. Mindig is úgy gondoltam, hogy számíthatok Danre és Gethinre, hogy fittyet hánynak a hagyományokra, de az ismeretségi körömben ők kezdték el a legkonvencionálisabb döntéseket hozni. A kapcsolatukat „bezárták”, ami igazi csalódás volt számomra, mivel a kölcsönös szexuális kicsapongásaik elképesztő sztorikat eredményeztek, és az ismerőseim között ők voltak az egyetlen sikeres példái a nem monogám kapcsolatoknak. Megalkottak egy hihetetlenül komplikált alkoholmegtartóztató beosztást, ami azt jelentette, hogy csak bizonyos hétvégéken ihattak, más hétvégeken nem, és hét közben egyáltalán nem. Már nem jártak sehová, mert mindig épp félretettek pénzt valamire. Épp elkezdték az örökbefogadási procedúrát. Vettek egy háromszobás lakást Bromley-ban.

Dan és Gethin két limonádé erejéig maradt, elmesélték, hogy micsoda rémálom a szomszédból a kertjükbe átnyúló fa, majd nyolc előtt elmentek, hogy „időben visszaérjenek Bromley-ba”, mintha kalandos úton egészen Mordorig kellene eljutniuk.

Számos gondosan kiválasztott ajándékot kaptam, jelezvén, hogy a barátaimnak világossá vált, ki is vagyok valójában, és ez hogyan jelenik meg az ízlésemben és az életmódválasztásomban. Volt egy korai kiadású Philip Larkin Pünkösdi lakodalmasok,¹ egy bizonyos füstös csípős szósz, amit imádok, és csak Amerikában lehet kapni, egy pénzlevelű pilea szobanövény, amely nemcsak lakásavató ajándék volt, hanem egyúttal kabala is az új könyvemhez. Az egyetlen fura ajándékot a volt főnöknőmtől kaptam, az iskolából, ahol tanítottam, aki egy bekeretezett nyomatot adott: egy ötvenes évekbeli nő mosogatás közben, alatta a felirat: Ha Isten azt akarta volna, hogy én csináljam a házimunkát, akkor gyémántot tett volna a mosogatóba! Nem ez volt az első alkalom, hogy ilyen jellegű ajándékot kaptam. Úgy döntöttem, ez annak szól, hogy már hosszú ideje szingli vagyok, valamint gyöngéd vonzalmat táplálok a vodka-martini iránt, és ettől az emberek azt gondolják, hogy én kedvelem az ilyen giccses retró szlogeneket, amelyek a nőket iszákosnak, kétségbeesettnek, gyerektelennek, csokifüggőnek vagy túlköltekezőnek állítják be. Megköszöntem neki az ajándékot.

Barátaim, Eddie és Meera megkínáltak egy csík kokainnal. Ők éppen kétségbeesetten próbálták kihasználni „a tizennyolc hónap óta az első együtt eltöltött igazi bulis estéjüket”, mivel ez idő alatt Meera terhes lett, szült, és épp befejezte a szoptatást, ami azt jelentette, hogy csurig tölthette magát alkohollal anélkül, hogy a babába is töltene. Eddie és Meera tekintetében volt valami állati vadság, amit az újdonsült szülőknél szoktam látni az első kimenős estéjükön. Udvariasan elutasítottam. Nem bántam, hogy hoztak magukkal a buliba, de pontosan tudtam, hogy Meera mennyit beszél az apasági szabadság fontosságáról, amikor be van lőve, különösen kedveli azt a kifejezést, hogy: „a szülői lét alapértelmezett patriarchális konstrukciói”. Eddie eközben idegesen álldogált egyik lábáról a másikra – nem bírt kényelmesen leülni –, és mindketten folyamatosan a Glastonbury Fesztiválról beszéltek, mintha ők lettek volna az alapítói.

Az Egyetlen Szingli Barátnőm, Lola félrevont, és idegesen közölte, úgy érzi, hogy a házas barátaim ítélkezően és kiközösítően bánnak vele. Lola száján vörös rúzs virított, frizurája pedig igen furcsa volt, mivel a hullámosra besütött tincseket félig feltűzte, félig pedig leengedte, ezzel egy brit jogász parókáját kölcsönözve frizurájának. Csak olyankor készített ilyen frizurát magának, amikor nagyon másnapos volt, és ezért túlkompenzált. Bevallotta nekem, hogy egy kicsit kemény éjszakája volt előző nap – egy randi, ami egy csatorna melletti sörözőben kezdődött hét órakor, majd vacsorával, bárral, aztán még egy bárral folytatódott, hogy végül hajnali háromkor a lakásán kössenek ki. Világos volt, hogy Lola egy percet sem aludt. Az Egyetlen Szingli Barátnőm, Lola rendezvényeken dolgozott, de akkoriban leginkább szabadúszó randizóként tudtam volna jellemezni. Már tíz éve szingli volt, és kétségbeesetten szeretett volna inkább egy kapcsolatban lenni. A legjobb barátnőm volt az egyetemről, és a kiterjedt baráti társaságunkból senki sem bírt rájönni, hogy miért nem képes egy minimális mennyiségű randin kívül továbbjutni. Lola elragadó volt, vicces, szép, és alaposan kirabolta a genetikai bankot, ennek következtében nemcsak hatalmas keblek tulajdonosa volt, hanem olyan hatalmas kebleknek, amelyeknek nem volt szükségük melltartóra. Azt mondta, hogy teljesen ki van borulva az előző esti randitól. Vicces megjegyzést tettem a frizurájára, amely a lelkiállapotát tükrözte. Azt mondta, hogy hazametrózik. Mondtam neki, hogy Eddie öccse is jön mindjárt, aki szingli, huszonhat éves, és állatorvosnak tanul. Lola közölte, hogy iszik még egy proseccót a hazaút előtt.

Katherine, a legrégibb barátnőm, akit a gimi első napja óta ismerek, megkérdezte tőlem, hogy mit kívánok a következő évre. Mondtam neki, hogy szerintem készen állok egy új kapcsolatra, hogy találkozzam valakivel. Kitörő örömmel válaszolt – azt hiszem, a döntésem, hogy szeretnék egy kapcsolatot, olyan volt számára, mintha áldásomat adtam volna az ő férjhezmeneteléhez és családalapításához. Már észrevettem, hogy ez olyasmi, ami a harmincas éveikbe érőkre jellemző: minden személyes döntésed egyenes bírálata az ő életüknek. Ha te a munkáspártra szavaztál, ők pedig a szabaddemokratákra, akkor azt gondolták, hogy te csakis kizárólag azért szavaztál a munkáspártra, hogy a tudomásukra hozd, hogy az ő politikai választásuk helytelen. Ha ők a kertvárosba költöztek, te pedig nem, akkor úgy gondolták, hogy kizárólag csak azért nem vagy hajlandó odaköltözni, hogy ezzel is nyomatékosítsd, hogy a te életed mennyivel csillogóbb, mint az övék. Katherine megadta magát a hosszú távú monogámiának, amikor a húszas évei közepén találkozott a férjével, Markkal, és azóta azt akarta, hogy mindenki csatlakozzon hozzá.

Már két éve voltam inaktívan szingli – szingli, nem randizó –, Joe-val való szakításom óta (hét évig voltunk együtt, ebből négyet együtt is éltünk, az életünk és a baráti társaságunk teljes mértékben összefonódott, észrevettem, hogy olyanokat mond, hogy „estebéd” a „vacsora” helyett, vagy „arckönyv” Facebook helyett). Miután szakítottunk, egy hat hónapos szexmaratonnal próbáltam meg behozni azt a sok szexet, amit kihagytam a húszas éveimben. Bár a „szexmaraton” számomra azt jelentette, hogy három pasival lefeküdtem, és mindhárommal szerettem volna járni is. Miután diagnosztizáltam magamon a társfüggőséget, elhatároztam a harmincadik születésnapom előtt, hogy abbahagyom a randizást, és megnézem, hogy milyen tényleg egyedül lenni. Életemben először egyedül éltem, egyedül utaztam, váltottam tanárból és mellékállású íróból főállású és publikált íróvá, és úgy általában leszoktam az összes olyan tanult szokásról, amit felhalmoztam a majdnem egy évtizedig tartó kényelmes, kellemes monogámia alatt. Nemrégiben úgy éreztem, hogy készen állok újra a randizásra.

Tizenegy órakor az utolsó rendeléseket kellett leadni a pultnál. Katherine nem sokkal ezelőtt ment el, mert terhes volt. Nem mondta meg nekem, hogy az, de én rájöttem abból, ahogy folyton savanyúságot evett – mindenkinek a hamburgeréből kivette a csemegeuborkát, majd rendelt egy tál bébiuborkát. Amikor Olive-val volt terhes, folyamatosan sós ételeket kívánt. Megkérdeztem tőle, hogy az umami utáni kívánóssága miatt nevezte-e el a lányát – nem tetszett neki a megjegyzésem. Az utóbbi néhány évben sokat tanultam arról, hogy a terhes nők és az újdonsült anyukák mit nem szeretnek, és az egyik ilyen, ha rákérdez vagy megjegyzést tesz az ember a gyerekük nevére. Egy barátnőm úgy, ahogy van beszüntette a kommunikációt, amikor – azt gondolván, hogy segítőkész vagyok – megmondtam neki, hogy a Beaux az franciául többes számban van, és hogy a fia nevét inkább Beau-nak kellene írni. Már anyakönyvezték. Egy másik azért sértődött meg, mert a lányát Kiwinek hívták, én pedig megkérdeztem, hogy a gyümölcsről vagy a madárról nevezte el. Azt különösképpen utálják, amikor „bizalmasan” elárulják a gyerekük nevét neked, te pedig véletlenül elmondod valakinek, és ez visszajut az anyukához.

De a legnagyobb baki – megkérdezni valaki korát, nyilvánosan böfögni, lenyalni a kést után –, ha egyértelmű, hogy terhes egy nő, és megkérdezed a nőtől, hogy terhes-e. Azt sem mondhatja az ember, hogy már régóta tudja, amikor végre valahára megmondják neked – ezt gyűlölik. Szeretik a nagy bejelentés körüli cécót. Hogy őszinte legyek, megértem, és valószínűleg én is így tennék. Valahonnan kell egy kis izgalmat meríteni, ha már egy koktélt sem ihat az ember kilenc hónapon keresztül. És pont ezért csak megértően bólogattam, és nem szóltam semmit, amikor Katherine egy mondvacsinált kifogással, miszerint másnap reggel szerelőhöz kell vinni az autóját, elment a buliról.

Tíz óra körül elkezdtek arról beszélni, hogy egy nonstop klubba menjünk át a King’s Crossra, főképp az újonnan érkezett állatorvos-hallgató, akivel Lola máris beszélgetni kezdett, miközben a fürtjeit babrálta, de mire eljött a negyed tizenkettő, senki sem indult el. Eddie-nek és Meerának haza kellett menni, hogy felszabadítsák a bébiszittert, és helyettük is előre féltem a zaklatott, álmatlan éjszakától, ami várt rájuk, ahogy néztem, hogyan rángatózik ritmikusan az állkapcsuk jobbra-balra. Lola és az állatorvos elindult, hogy keressen egy „borbárt”, ami azt jelentette, hogy valami sötét helyet keresnek, ahol részeg semmiségeket mondhatnak egymásnak, egészen addig, amíg az egyikőjük nem teszi meg az első lépést, és egy pamlagon amúgy ruhában egymásnak nem esnek. Ez tökéletesen megfelelt számomra, mivel már engem is hívogatott az ágy. A maradék vendéget búcsúzóul megölelgettem, és nem egészen józanul közöltem velük, hogy mindannyiukat szeretem.

Amikor hazaértem, meghallgattam a jelenlegi kedvenc podcastom egyik epizódjának a felét, egy könnyed hangvételű alkotást a női sorozatgyilkosok történetéről, majd lemostam a szempillafestéket, megmostam a fogamat, fogselyemmel még utánatisztítottam. Az új régi Pünkösdi lakodalmakat a könyvespolcra tettem, a pénzlevelű pileát pedig a kandallópárkányra. Szokatlanul és tökéletesen elégedettnek éreztem magam. Azon az augusztusi estén, harmincharmadik évem második napjának első óráiban úgy éreztem, hogy az életem véletlenszerű alkotóelemeit arra tervezték hajdanán, hogy abban az adott pillanatban minden összeérjen.

Az ágyban feküdtem, és életemben először letöltöttem egy randiapplikációt. Lola, aki igazi veterán az online randizásban, azt mondta nekem, hogy a Linxen (a logója egy vadászó hiúz [Lynx lynx] sziluettje) van a legnagyobb mezőny partiképes férfiakból, és a legjobb a sikerrátája a hosszú távú kapcsolatoknak.

Kitöltöttem a Rólam információs kérdéseit. Nina Dean, 32, gasztroíró. Lakóhely: Archway, London. Keres: szerelmet és a tökéletes vaníliakrémes-mazsolás csigát. Feltöltöttem egy adag fotót, és elaludtam.

A harminckettedik születésnapom volt a valaha volt legegyszerűbb születésnap életemben. Tökéletes kezdet volt életem legfurább évéhez.

Első rész

„A képzeletünk a felelős a szerelemért,
nem a szerelmünk tárgya.”

Marcel Proust

1

Észak-London kertvárosában élni a szüleim részéről semmi egyéb nem volt, mint gyakorlatiasság. Valahányszor megkérdeztem tőlük, hogy miért hagyták ott Kelet-Londont a kertváros kedvéért, amikor tízéves voltam, mindig a praktikumot hozták fel: egy kicsit biztonságosabb, egy kicsit nagyobbat tud az ember venni, közel van a városhoz, az autópályához és az iskolákhoz. Úgy beszéltek arról, hogy új életet kezdenek Pinnerben, mintha egy, a repülőtérhez közeli hotelt kerestek volna a kora reggeli járat miatt – kényelmes, névtelen, semmi felhajtás, semmi különleges, pont olyan, amilyenre szükség van, se több, se kevesebb. Nem okozott semmilyen érzéki gyönyört vagy élvezetet a szüleimnek a hely, ahol éltek – sem a környék, sem a hely történelme, sem a parkok, az építészet, a közösség vagy a kultúra. A kertvárosban éltek, mert az közel volt mindenhez. Az otthonukat, és ezzel az egész életüket a kényelemre építették fel.

Amikor együtt voltunk Joe-val, gyakran érvelt az észak-angliai gyökereivel, ha vitázni kezdtünk, ezzel bizonyítva, hogy ő valódibb, mint én; jobban áll két lábbal a földön, és ebből kifolyólag nagyobb a valószínűsége, hogy neki van igaza. Ez volt az egyik legutálatosabb dolog benne számomra – az a mód, ahogy kényelmesen kivetítette az önbecsülését Yorkshire-re, hogy a bányászok és a lápvidék romantikus vonatkozásai az összes nehéz munkát elvégezzék helyette. A kapcsolatunk elején azt éreztette velem, hogy két különböző galaxisban nőttünk fel, mert az ő anyukája fodrász volt Sheffieldben, az enyém pedig recepciós Harrow-ban. Az első alkalommal, amikor hazavitt a szüleihez – egy szerény, négyszobás házba Sheffield kertvárosában –, rájöttem, hogy mekkora hazugsággal traktált addig. Ha nem tudtam volna, hogy Yorkshire-ban vagyok, megesküdtem volna, hogy London és Hertfordshire között a murvával felszórt, előkertes, ólomüveges házak környékén furikázunk, ahol a kamaszkoromat töltöttem. Joe-ék zsákutcája olyan volt, mint az enyém, a házak ugyanolyanok voltak, a hűtőszekrény tele volt ugyanazokkal a gyümölcsjoghurtokkal és félkész fokhagymás bagettekkel. Volt egy biciklije, pont olyan, mint az enyém, amivel kamaszként hétvégenként fel-alá biciklizett az egyforma piros tetős házak közötti utcákon, akárcsak én. A titok kitudódott. „Ne mondd többet, hogy teljesen különböző volt a gyerekkorunk, Joe!”, mondtam neki hazafelé a vonaton. „Ne tégy úgy többé, mintha te egy Jarvis Cocker szerelmes számból léptél volna ki, aki egy köntösbe bújt nőért van oda. Pont ugyanannyira semmi közöd ehhez, mint nekem Chas and Dave számaihoz. Ugyanolyan kertvárosban nőttünk fel.”

Az elmúlt években elkezdtem a megszokott otthon után vágyódni. Az ismerős főutcák, ahol egymást érik a fogorvosok, a fodrászok és a régiségboltok, és egy darab alternatív kávézó sincs. A hosszú séta az állomástól a szüleim házáig. Az egyforma Kleopátra-frizurás nők, a kopaszodó férfiak és a kapucnis pulcsis tinédzserek. Az egyéniség hiánya; a hétköznapiságba való békés beletörődés. A fiatal felnőttkor gyorsan átvált hétköznapi felnőttkorba – a napi döntésekkel, amik megerősítik, hogy ki voltam, kire szavaztam, ki volt az internetszolgáltatóm –, és a kamaszkorom színhelyére való visszatérés egy délután erejéig olyan volt, mint egy rövid vakáció vissza a múltba. Amikor Pinnerben voltam, újra tizenhét éves lehettem, akár csak egy napra is. Úgy tehettem, mintha a világom rövidlátó volna, a döntéseim következmény nélküliek, és előttem határtalan lehetőségek nyílnának.

Anyu nyitott ajtót, ahogy mindig – oly módon, hogy demonstrálja, mennyire zsúfolt az élete. Bocsánatkérő félmosolyt eresztett meg felém, miközben kinyitotta az ajtót, a hordozható vonalas telefont a vállával szorította a füléhez. „Bocsi”, tátogta, és az ég felé fordította a tekintetét. Egy fekete pamutdzsörzé alsót viselt, ami nem volt eléggé jól szabott ahhoz, hogy nadrágnak lehessen hívni, jóganadrágnak nem volt elég szűk, pizsamanadrágnak meg nem volt elég bő. Szürke, kerek nyakú póló volt rajta, és az alapékszerei: vastag arany karkötő, egy arany karperec, gyöngy bedugós fülbevaló, arany kígyónyaklánc, arany jegygyűrű. Az volt a sejtésem, hogy vagy épp jött, vagy épp ment valamilyen edzésre – az anyám az edzések megszállottja lett, amióta betöltötte az ötvenet, de nem hiszem, hogy akár 20 dekával is változott volna a súlya. Klimax utáni puhaságba volt bugyolálva, egy kis táska az álla alatt, egy kicsit erősebb derék, husi, ami kibuggyant a melltartójából a hátán és látható volt a pólón keresztül. És káprázatosan nézett ki. Az a nagy, bociszemű káprázatosság, ami nem izgató, hanem inkább attól vonzó, hogy az otthonosság érzetét kelti – mint egy tábortűz vagy egy csokor rózsaszín rózsa vagy egy arany cocker spániel. Az eszpresszóbarna Kleopátra-frizurája, bár néhány ősz tincs csíkozta, buján dús volt, és az aranyszínű melírcsíkok megcsillantak a mennyezetről lelógó IKEA lámpa fényében. Szinte semmit sem örököltem külsőre az anyámtól.

– Aha, rendben – mondta a telefonba, miközben a fejével intett, hogy lépjek be az előszobába. – Nagyszerű, nos, igyunk egy kávét jövő héten! Csak küldd el, hogy mikor. Elhozom neked azt a hogyan tanuljuk meg a tarot-kártya-vetés-csomagot, amiről meséltem neked. Nem, egyáltalán nem, akár meg is tarthatod. QVC, televíziós vásárlás, úgyhogy eléggé egyszerű. Oké, oké. Majd beszélünk! Szia! – Letette a telefont, megölelt, majd eltartott karnyújtásnyira, és megvizsgálta a frufrumat. – Ez új – állapította meg, kíváncsian vizslatva, mintha egy keresztrejtvényben a függőleges 3-as lenne.

– Igen – válaszoltam, miközben letettem a válltáskámat és levettem a cipőmet (érkezéskor mindenkinek le kellett vennie a cipőjét, a szabály szigorúbb volt itt, mint a Kék Mecsetben). – A születésnapom előtt vágattam. Gondoltam, épp jó lesz arra, hogy elrejtse a harminckét éves homlokomon a harminckét éves ráncaimat.

– Ne butáskodj! – mondta, és óvatosan megpiszkálta. – Nincs szükséged egy mosogatórongyra a fejeden ehhez, csak egy hatásos alapozó kell ide.

Elmosolyodtam, nem bántott, de nem is nevettetett meg. Már hozzászoktam a tényhez, hogy Anyu csalódott, mennyire nem lányos a lánya. Imádott volna egy olyan lányt, akivel elmehetett volna ruhát vásárolni és alapozókról pletykálhatott volna. Amikor tinik voltunk, és Katherine átjött hozzánk, Anyu felajánlotta neki a régi ékszereit és retiküljeit, és együtt átnézték őket, mintha két barátnő lennének egy áruházban. Teljesen beleszeretett Lolába az első alkalommal, amikor találkoztak, pusztán azért, mert mindketten különös szenvedéllyel viseltettek ugyanazért a highlighter púderért.

– Hol van Apu? – kérdeztem.

– Olvas – felelte.

Benéztem a nappali dupla szárnyú üvegajtaján keresztül, és láttam az apám profilját a palackzöld fotelban. Lába egy zsámolyon, egy nagy bögre tea a kisasztalon mellette. Erős álla és hosszú orra előrenyúlt – az áll és az orr rajtam is megtalálható –, mintha csak azon versengenének, ki ér előbb célba.

Tizenhét év korkülönbség volt Anyu és Apu között. Akkor találkoztak, amikor Apu egy belvárosi állami iskola igazgatóhelyettese volt, Anyut pedig oda rendelte ki a titkárnő-közvetítő recepciósnak. Anyu huszonnégy, Apu negyvenegy éves volt. A személyiségük közti távolság ugyanakkora volt, mint a koruk közti távolság. Apu érzékeny, gyöngéd, kíváncsi, befelé forduló és entellektüel volt – szinte semmi nem volt, ami ne érdekelte volna. Anyu gyakorlatias volt, kezdeményező, jó volt logisztikában, nyílt és ellentmondást nem tűrő. Szinte semmi olyan nem volt, amiben ne vett volna részt.

Elidőztem egy pillanatig, csak néztem őt az üvegajtón keresztül. Innen nézve ő még mindig csak apám volt, olyan, mint régen, az Observert olvassa, és mindjárt elmondja nekem, hogy Kínában hová kerül a sok szemét, vagy tíz új dolgot, amit nem tudtam Wallis Simpsonról, vagy a védett sólymok helyzetét. Az apám, aki egy nanomásodperc alatt felismert engem – nem az arcomat, de mindent, ami én vagyok: a gyerekkori képzeletbeli barátom nevét, a diplomám témáját, a kedvenc könyvem kedvenc szereplőjét és minden utca nevét, ahol valaha is éltem. Ha most ránéztem, akkor nagyjából az apámat láttam, de néha láttam valamit a tekintetében, ami zavarba hozott – néha úgy nézett ki, hogy minden, amit megértett, darabokra lett szabdalva, és ő megpróbálta úgy összeragasztgatni a darabokat, hogy értelmük legyen.

Két évvel ezelőtt Apu sztrókot kapott. Pár hónappal azután, hogy felépült, már rájöttünk, hogy nincs teljesen rendben. Az apám, aki mindig olyan éles eszű volt és folyton gondolkozott, lelassult. Elfelejtette a rokonok és közeli barátok nevét. A könnyed önbizalma és gyors döntései eltűntek. Rendszeresen elkóborolt otthonról, és eltévedt. Gyakran nem emlékezett az utca nevére, ahol lakott. Anyuval eleinte csak az öregedés számlájára írtuk, képtelenek voltunk szembenézni a ténnyel, hogy valami komolyabbról lehet szó. Aztán egy nap Anyut felhívta egy idegen, hogy látták Aput, amint ugyanabban a nagy körforgalomban már húsz perce köröz. Végül valakinek sikerült rávennie, hogy álljon félre – fogalma sem volt, hogy melyik kijárat az övé. Elmentünk a háziorvoshoz, aki csinált egy sor vizsgálatot, kognitív felméréseket és MRI-ket. Amitől rettegtünk, beigazolódott.

– Szia, Apu! – köszöntem, odamentem hozzá. Felnézett az újságból.

– Szia, drágám! – válaszolta.

– Ne állj fel! – Lehajoltam hozzá, megöleltem. – Van valami érdekes, amit elmesélnél nekem?

– A Meggyőző érvekből megint csináltak egy filmet – mondta felemelve felém a filmkritikát.

– Ó – mondtam. – Egy újabb Jane Austen.

– Pontosan!

– Megyek, segítek Anyunak az ebéddel.

– Rendben, szívem – mondta, majd újra kinyitotta az újságot, és visszahelyezkedett a jól ismert pózban a fotelba.

A konyhában Anyu brokkolit vágott fel apróra, amelyek egy már felszeletelt kivi mellett álltak halomban. Egy hangszóróból egy nő beszélt hangosan és vontatottan a férfi szexuális vágyak megerősítéséről.

– Ez micsoda? – kérdeztem.

– Andrea Dworkin Közösülés című hangoskönyve.

– Hogy… mi? – kérdeztem, és lehalkítottam néhány decibellel a hangerőt.

– Andrea Dworkin. Egy híres feminista. Biztos ismered, elég nagydarab csaj, de nem nagyon van humora. Nagyon okos nő, ő…

– Tudom, hogy ki Andrea Dworkin, úgy értem, hogy miért hallgatod a hangoskönyvét?

– Az „Olvass a borok között” miatt.

– Ez a könyvklubod, amiről meséltél?

Ingerülten felsóhajtott, és kivett egy uborkát a hűtőből.

– Nem könyvklub, Nina, hanem irodalmi szalon.

– Mi a különbség?

– Nos – kezdett bele halvány mosollyal, nem bírta palástolni az örömét, hogy újfent elmagyarázhatja a különbséget könyvklub és irodalmi szalon között. – A lányokkal elhatároztuk, hogy összehozunk kéthavonta egy találkozót, ahol gondolatokat osztunk meg egymással és nem csak a könyvről beszélünk, így sokkal kevésbé merev az egész. Minden szalonnak van egy témája, és vannak viták, versfelolvasások és a témához kapcsolódó hozzászólások.

– Mi a következő téma?

– Az a téma, hogy „Vajon minden heteroszexuális szex erőszak?”.

– Értem. És ki lesz ott?

– Annie, Cathy, Sarah a futóklubból, Gloria, Gloria meleg unokatestvére, Martin, Margaret, akivel együtt önkénteskedem a karitatív boltban. Mindenki hoz valami ételt. Én halloumi sajt nyársakat viszek – mondta, közben a vágódeszkát a turmixgéphez vitte, és a gyümölcs- és zöldséghalmokat beleszórta.

– Mi ez a hirtelen érdeklődés a feminizmus iránt?

Anyu megnyomta a gombot a gépen, a berregés hangzavarrá erősödött, míg a kockák halványzöld trutyivá álltak össze.

– Nem mondanám, hogy ez annyira hirtelen lett volna – kiabálta túl a gép zaját. Kikapcsolta a turmixot, és egy félliteres pohárba öntötte a rostos italt.

– Nagyszerűen hangzik, Anyu – mondtam meglágyulva. – Szerintem nagyon menő, hogy ennyire részt veszel és kíváncsi vagy.

– Szerintem is – válaszolta. – És én vagyok az egyetlen, akinek van egy fölösleges szobája, úgyhogy mondtam, hogy használhatjuk az Olvass a borok között találkozókra.

– Neked nincs fölösleges szobád.

– Az apád dolgozószobája.

– Apunak kell a dolgozószobája.

– Ott lesz neki, ha használni akarja, csak épp semmi értelme, hogy a házban van egy olyan szoba, amit csak néhanapján használ, mintha a Blenheim-kastélyban laknánk.

– És mi lesz a könyveivel?

– Áthozom a polcokra ide lentre.

– És a dokumentumai?

– Ami fontos, azt már lefűztem egy aktába. Sok dolog van, amit ki lehet dobni.

– Kérlek, hadd nézzem át! – hangom egy kissé hasonlított egy hisztis gyerekéhez. – Lehet, hogy fontos neki. Lehet, hogy fontos lesz nekünk, majd később, amikor majd szükségünk lesz valamire, amivel beindíthatjuk a memóriáját, amivel emlékeztethetjük…

– Persze, persze – mondta, és belekortyolt a smoothie-ba, orrcimpái pedig kitágultak a bosszúságtól. – Minden odafönt van néhány kupacban, a lépcsőfordulóban megtalálod.

– Oké, köszi – mondtam, és egy néma mosollyal békejobbot ajánlottam. Vettem egy mély, láthatatlan jógalégzést. – Mi más történt mostanában?

– Semmi különös. Ó, elhatároztam, hogy megváltoztatom a nevemet.

– Mi? Miért?

– Sosem szerettem a Nancyt, túl régimódi.

– Nem gondolod, hogy egy kicsit fura most megváltoztatni? Mindenki Nancynek ismer, egy kicsit késő, hogy egy új nevet szokjanak meg.

– Túl öreg vagyok, ezt akartad mondani – felelte.

– Nem, csak azt akarom mondani, hogy egy új név bevezetése sokkal jobb lett volna, mondjuk, a gimi első hetében, és talán nem az ötvenes éveidben.

– Nos, úgy döntöttem, hogy megváltoztatom, és utánajártam, hogy kell, és nagyon egyszerű az egész, úgyhogy már el is döntöttem.

– És mi lesz az új neved?

– Mandy.

– Mandy?

– Mandy.

– De – újabb mély jógalégzés –, de a Mandy nem is hangzik annyira másnak, mint a Nancy, nem? Úgy értem, hogy rímelnek is.

– Nem, nem rímelnek.

– De igen, összehangzásnak vagy magánhangzós rímnek hívják.

– Tudtam, hogy ilyen leszel. Tudtam, hogy meg fogod találni a módját, hogy kioktass, ahogy mindig is teszed. Nem is értem, hogy miért okoz neked ez egyáltalán gondot, egyszerűen csak szeretném szeretni a nevemet.

– Anyu! – fogtam könyörgőre. – Nem oktatlak ki. Meg kell hogy értsd, hogy ez egy eléggé fura dolog, amit most csak úgy a semmiből bejelentettél.

– Ez nem a semmiből jött, mindig is mondtam neked, hogy nekem tetszik a Mandy név! Mindig is mondtam neked, hogy milyen elegáns és vidám névnek tartom.

– Oké, elegáns és vidám, igazad van, de a másik dolog, amit meg kellene fontolnod – lehalkítottam a hangomat –, hogy ez lehet, hogy nem a legjobb pillanat, hogy Apu hozzászokjon, hogy a nőt, akit harmincöt évvel ezelőtt feleségül vett, most másnak hívják.

– Ne légy nevetséges! Ez egy nagyon egyszerű változtatás – felelte Anyu. – Nem kell hogy ilyen nagy feneket kerítsünk neki.

– Teljesen össze fogja zavarni Aput.

– Most nem tudok erről beszélni – jelentette ki. – Gloriával találkozom, vinyásza flow jógára megyünk.

– Nem eszel velünk? Azért bumliztam ki hozzátok, hogy együtt ebédeljünk.

– Egy csomó kaja van a hűtőben. Végül is te vagy a szakács. Néhány óra múlva itthon vagyok – jelentette ki, és megragadta a kulcscsomóját.

Visszamentem Apuhoz, aki még elmerülten olvasta az újságot.

– Apu?

– Igen, Bean? – nézett fel rám. Megkönnyebbülés járt át, ahogy a gyerekkori becenevemet használta. Mint minden gyerekkori becenév, ennek is számos értelmetlen és tekervényes változata volt – ami valaha Ninabean volt, abból lett Mr. Bean, Bambeanie, Beaniebean, és végül csak simán Bean.

– Anyu elment, úgyhogy nemsokára csinálok ebédet magunknak. Mit szólnál egy frittatához?

– Frittata – ismételte. – Nos, ennek mi a neve, ha itthon vagyunk?

– Egy felturbózott omlett. Képzelj el egy omlettet, amelyik buliba megy.

Elnevette magát.

– Tökéletes.

– Csak előbb átnézek néhány dolgot odafönt, aztán elkészítem. Kérsz addig is egy pirítóst, hogy ne halj éhen? Vagy valami mást? – Az arcára pillantva azonnal megbántam, hogy nem egyszerűbben tettem fel a kérdést. Az esetek többségében még tökéletesen képes volt gyors döntéseket hozni, de alkalomadtán láttam, ahogy elveszik a potenciális válaszok között, és azt kívántam, bárcsak megkíméltem volna ettől a zavarodottságtól azzal, hogy csak annyit kérdezek „Pirítóst, igen vagy nem?”

– Talán – felelte, kissé ráncolva homlokát. – Nem tudom, egy kicsit még várok.

– Oké, majd szólj!

A három dobozt becibáltam a szobámba, amely nem változott azóta, hogy kiköltöztem belőle egy évtizeddel ezelőtt, és úgy nézett ki, mint a kétezres évek elejétől a közepéig egy tinilány szobájának múzeumi replikája. Halványlila falak, gimis barátok fotóiból álló kollázs a szekrény falán, a tükrön egy sor kirojtosodott és megszürkült fesztiválbelépő karszalagja, amelyeket Katherine-nel együtt gyűjtöttünk össze. Átlapoztam a padlón lévő papírokat, a legtöbbjükön időpontok és tervek, de semmi érzelem vagy valakire utaló kapcsolat: filofaxoldalak fogorvosi időpontokkal, és iskolai félévek időpontjai a kilencvenes évek második feléből, régi újságok kupacai, bennük történetekkel, amik megragadhatták egy fiú érdeklődését. Voltak levelek és képeslapok, amiket kiemeltem a kupacból: bő lére eresztett képeslap Apu néhai bátyjától, Nick bácsitól, sűrűn teleírva a túl olajos Paxósz szigeti kosztról; egy képeslap Apu egyik volt tanítványától, aki megköszöni, hogy segített neki az oxfordi felvételijével, és egy fotó a fiúról, amint fülig érő vigyorral áll a diplomájával a kezében a Magdalen College előtt. Anyunak igaza volt, Apunak nincs szüksége ezekre a hétköznapi relikviákra, de megértettem, hogy Apu miért tartogatta eddig őket. Nekem is voltak cipősdobozaim tele mozijegyekkel az első randijainkról Joe-val, rezsiszámlák olyan lakásokból, ahol már rég nem élek. Sosem tudtam, hogy miért voltak fontosak, de fontosak voltak – mintha csak bizonyítékai lettek volna egy leélt életnek, mintha eljöhetne az idő, amikor majd szükség lesz rájuk, mint egy jogosítványra vagy útlevélre. Lehet, hogy Apu számított rá, hogy valahogy le kellene töltenie papírra az idő múlását, filofaxoldalakra, levelekre és képeslapokra, arra az esetre, ha a benne lévő fájlokat valaha is törölnék.

Hirtelen megszólalt a füstjelző fülsiketítő hangja. Lerohantam, követtem a füst szagát. A konyhában ott állt Apu a füstölő kenyérpirító fölött, megperzselt szélű Observer lapokat szedegetett ki a nyílásokból.

– Apu! – kiáltottam rá az éles sivítást túlüvöltve, kezemmel próbáltam a füstöt elhessegetni. – Mit csinálsz?

Meglepetten nézet rám, mintha álomból ébredt volna. Füstcsíkok szálltak fel a kezében lévő összehajtogatott újság megperzselt oldalaiból. Lepillantott a kenyérpirítóra, aztán újra rám nézett.

– Nem tudom – felelte.

2

A sörözőt választotta. Ezt hatalmas megkönnyebbüléssel nyugtáztam. A születésnapom óta Lola gyorstalpalót tartott nekem a modern randizásból egy sor ital és e-mail kíséretében, és figyelmeztetett az összes felmerülő csalódásra, amire számíthatok. Az egyik ilyen volt, hogy a férfiak tökéletesen képtelenek választani, vagy akár csak javasolni is egy helyszínt a randira. Ezt a fásult, kamaszos, egyáltalán-nincs-kedvem, hasznavehetetlen-gyakornok-azt-mondja-hogy-még-mindig-nem-tudja-használni-a-nyomtatót hozzáállást eléggé lelombozónak tartom. Lola azt javasolta, hogy lépjek túl ezen, különben a maradék életemet szex nélküli félkómában fogom tölteni egy díványon, olyan üzeneteket küldözgetve, mint „Helló, ráérsz holnap? Mikor? Mit szeretnél csinálni?”, oda-vissza a Linxen olyan férfiaknak, akikkel aztán sosem találkozom.

Max megmondta, hogy hol találkozzunk egy órával azután, hogy beszélgetni kezdtünk.

„Kocsmák és öregemberes sörözők rendben vannak neked?” – írta.

„A kedvenceim – válaszoltam. – Már nem találok senkit, aki eljönne velem ilyen helyekre.”

„Én sem.”

„Úgy érzem, hogy amikor még diákok voltunk, mindenki imádott ilyen helyekre menni, de most már nem, mert nincs benne irónia.”

„Azt hiszem, igazad van – válaszolta. – Lehet, hogy azt gondolják, hogy már túl közel járunk korban az öregemberekhez, hogy élvezzük az öregemberek sörözőit.”

„Lehet, hogy az öregember kocsmák az ember ivászatos éveinek a két végét jelölik. Az iróniát, amikor tinédzser, és azt a végét, amikor már valóban nyugdíjas” – írtam.

„A kettő között pedig ott ragadunk a gasztrokocsmákban, ahol 9 fontba kerül egy húsos hasé.”

„Abszolút.”

„Találkozzunk Az Intézményben, Archwayben, csütörtökön hétkor – írta. – Van egy dartstábla, egy öreg ír a tulaj. Sehol egy Negroni koktél vagy minimalista dekor a háttérben.”

„Tökéletes” – írtam.

„És van egy táncparkett, ahol megpörgethetlek, ha minden jól alakul.”

Már három hete voltam fent a Linxen, de a Maxszel való kocsmázásom volt az első randim. Ezt nem a próbálkozások hiányának tudhattam be. Összesen huszonhét beszélgetésben voltam benne, huszonhét különböző férfival. Ami soknak hangzik, de ha hozzávesszük, hogy az elején minden egyes nap négy órát töltöttem zöld lámpát adva férfiak ezreinek, és ehhez képest csak huszonhét jelzett vissza, ez eléggé szerény eredménynek tűnik. Megkérdeztem Lolát, hogy ez normális-e. Azt mondta, hogy igen, és hogy a visszajelzései a felére csökkentek, amikor betöltötte a harmincat, mivel sok férfi állítja be a nők korhatárát harmincra és az alá. Azt mondta, hogy amikor ezt megtudta, sokkal könnyebben elfogadta, mennyire kevés visszajelzést kapott. Volt egy időszak, mesélte Lola, amikor a Reddit-chateket fésülte át a nevét keresve, mert meg volt róla győződve, hogy „egy pletyka” kering róla online, amely gyorsan mutálódva növekszik a tudta nélkül, és ez elriasztja a férfiakat. Szerintem Lola „pletyka a sötét weben” teóriája egy eléggé túlzó paranoia volt önmagáról, de aztán eszembe jutott, hogy sokáig meg volt arról is győződve, hogy „merénylet áldozata” lesz, nekem pedig nem volt szívem megmondani neki, hogy csak hírességek lesznek merénylet áldozatai. A normális embereket csak simán nyílt színen lelövik.

Az első néhány napban teljesen bele voltam bolondulva a Linxbe. A varázsa magával ragadott. Kijátszottam a romantika rendszerét – ez a sok jóképű és érdekes férfi, mind rám vár a farmerzsebemben. Éveken keresztül azt mondogatták nekünk, hogy megtalálni a szerelmet olyan, mint egy lehetetlen küldetés, amely a kitartást, időzítést és szerencsét teszi próbára. Azt gondoltam, hogy rémes ad hoc rendezvényekre kell járni, és specializálódott könyvesboltokba; nyitott szemmel kell esküvőkre menni és a metrón utazni; beszélgetést kezdeményezni más egyedül utazó turistákkal, valahányszor csak külföldre utazik az ember; heti négyszer szórakozni menni, csak hogy kimaxolja az ember az esélyeit. De ezekre a stratégiai férfiórákra már nem volt többé szükség – már nem kellett időt szánni rá, mint azt régen tettük. Ahogy végigpörgettem a potenciális szerelmem tárgyait a metrón, a buszon, a WC-n ülve, ráébredtem, hogy mennyi időt lehet ezzel a módszerrel megspórolni. A szerelem keresését már nem kellett beépíteni a napi rutinba, amitől annyira rettegtem – tévénézés közben is megtehettem.

Lola azt mondta nekem, hogy ez egy teljesen normális reakció a randiapplikáció első használójától – hogy az álmodozó mámor néhány hét múlva eléri a maximumát, majd csüggedt unalommá tompul, míg végül az applikáció kitörléséhez vezet körülbelül három hónapon belül. Azt mondta, hogy ebben a ciklusban működik a dolog, amíg nem találkozik az ember valakivel. Lola már hét éve használ randiapplikációkat, illetve iratkozik le róluk.

Arra is figyelmeztetett, hogy az app az elején úgy fűzi meg az embert, hogy a legjobb árut kínálja fel az új felhasználóknak. Elgondolása szerint van egy algoritmus, ami meghatározza ezt – a legtöbbet ráklikkelt embereket ajánlják fel csalinak az új felhasználó első hónapjában, aztán jöhet a maradék, a futottak még kategória. Azt mondta, hogy ez bevált módszer, mert az ember végül átfésüli a fiók alján maradtakat is, mindig abban reménykedve, hogy rábukkan egy elásott kincsre.

A leggyakoribb beszélgetéseim a Linxen olyan mesterkélt, tartalmatlan és mulandó csevegések voltak, mint a nyári szellő. Mindig egy laza bemelegítéssel kezdődtek, „Helló! Hogy vagy?”, vagy egy integető kéz emojival. Volt egy minimum háromórás várakozás a válaszra; a három nap még általánosabb volt. A várakozást azonban sosem érte fel a tartalom minősége. „Bocsi, tiszta őrültekháza van a melóban, gasztroíró, ez menő. Én ingatlanban utazom” – volt a hosszú hallgatás jutalma. Ezeknek a beszélgetéseknek a témái sokat forogtak a napok megemlítése körül – Milyen napod van? Mit szólnál a keddhez? Milyen volt a csütörtököd? Mit csinálsz ezen a hétvégén? –, ami nem volt túl időszerű különben, mivel az említett nap, amire valamelyikünk rákérdezett, csak egy hét múlva került megválaszolásra.

Nagyon gyorsan rátaláltam egy másik idegesítő apróságra, ami azért eléggé kellemetlen volt. Ez volt az a fajta férfi, akit Megjátszós Álompasinak kereszteltem el. A Megjátszós Álompasi arra használja a profilját, hogy egy álomszerű, elkötelezett megbízhatóságot sugalljon. A fotói között mindig van egy kép róla, amint egy barátja kisbabáját tartja, vagy ami még rosszabb, tapétát szed le éppen vagy padlót csiszol félmeztelenül. A profiljában olyan semmitmondó frázisok szerepelnek, mint „feleséget keresek”, vagy „Az álomestém? A díványon bekuckózva Sofia Coppola-filmet nézni.” Az ilyen férfi pontosan tudja, mit csinál, nekem pedig egy fikarcnyi sem kell ebből.

Ugyanennyire haszontalanok, de egy hajszállal jobban respektálom azokat a férfiakat, akik minden szégyenkezés nélkül nyíltan kimondják, hogy csak egyéjszakás kalandot keresnek, semmi többet. Részem volt egy ilyen virtuális találkozásban még az elején egy szemüveges általános iskolai tanárral, Aaronnal, aki miután fél óráig kellemesen elcsevegtünk, megkérdezte tőlem, hogy van-e kedvem randizni aznap este. Kedd éjjel fél tizenkettő volt. Visszakérdeztem, hogy randira gondol, vagy csak azt akarja, hogy felmenjek a lakására? „Hát, végül is ledobhatok egy gyors korsó sört” – válaszolt durcásan. Ez volt a vége az Aaronnal folytatott beszélgetésemnek.

A nyelvnek számos meddő alműfaja volt, amit sok férfi használt, akikkel beszéltem. „Jó estét, szép hölgy – lenne-é kedve eljönni az ivóba ezen a szép napos szombaton?” – kérdezte az egyik. „Ha a zene lenne a szerelem étke, akkor hadd szóljon, de ha egy gasztroíró szereti a szerelmet és a zenét is – akkor eljönne velem táncolni jövő héten?” – írta egy másik egy érthetetlen fejtörőbe rejtve üzenetét, ami az érettségi matektételekre emlékeztetett (Shivaninak tíz narancsa van, ha a gyökét elajándékozza, akkor hány narancsa marad?). Ez a csábítás egy egyedi változata volt, amivel addig még nem találkoztam – vágyakozó és nosztalgikus, értelmetlen és fura. Humortalan és áthatolhatatlan.

Mások viszont igazi látványosságot csináltak a leegyszerűsített nyelvezetből, amit használtak. „Te angol??” – egy vörös hajú autószerelő kérdezte nyitásként. Néhány férfi üzenete olyan volt, mint egy szerkesztetlen, unalmas, egész napos tudatfolyam, olyan zagyvaságokkal, mint: „Helló, hogy vagy? Épp most zuhanyoztam le hideg vízben, mert pechemre bedöglött a bojler! Nos hát, megyek és veszek egy kávét, lehet, hogy egy szalonnás szendót is veszek mellé, hiszen csak egyszer élünk. Aztán elmegyek úszni, és úgy terveztem, hogy találkozom Charlie haverommal egy korsóra, de nehezen talál kutyaszittert, és a kocsma, ahová menni akarunk, nem engedi be a kutyákat, milyen a te napod? Puszi.” „Fantasztikus a profilod, Nina” – volt egy férfi nyitómondata, olyan stílusban, mint amikor az igazgató kiosztja az év végi bizonyítványokat.

És minél több férfit ismertem meg, annál jobban be tudtam illeszteni az embereket kategóriákba, amelyekről nem is tudtam, hogy léteznek. Ott voltak azok a férfiak, akik hihetetlenül izgalomba jöttek a ténytől, hogy egyszer már jártak Las Vegasban. Aztán ott voltak azok a srácok, akik megszállottjai voltak a ténynek, hogy Londonban élnek, tőlük egy kicsit tartottam, nehogy egy söröző vagy bár helyett az első randin inkább a Millennium Dome kupoláját akarják megmászni, esetleg kötélen leereszkednének a Természettudományi Múzeumról. A Fesztiválozó Pasas folyton felbukkant – a fickó, aki nappal informatikus, éjszaka pedig csillámmal pingálja ki az arcát; aki az összes szabadságát arra tartogatja, hogy évente öt fesztiválra is elmenjen. Ott voltak azok a férfiak, akik lakóhajón éltek a csatornákon, kedvelték a tűzzsonglőrködést, a török bugyogót és úgy néztek ki, mint akik többet akarnak. Ott volt több száz férfi, akik közömbösnek mutatták magukat, hogy fent vannak a Linxen, arról némelyikük azt állította, hogy a barátaik kényszerítették őket, hogy regisztráljanak, és fogalmuk sincs, hogy miért vannak egyáltalán ott, mintha egy randiapplikáció letöltése, egy személyes információkban bővelkedő profil kitöltése, valamint saját magunkról fotók feltöltése pont olyan egyszerű véletlen lenne, mint az autópályáról a rossz kijáraton lehajtani.

Ott voltak azok a férfiak, akik azt akarták, hogy tudd, hogy sok könyvet olvastak, és továbbra is olvasnak, és nemcsak Dan Brown könyveit, hanem igaziakat is, Hemingwaytől, Bukowskitól és Alastair Campbelltől. Voltak grafikusok – jesszusom, annyi grafikus volt. Miért találkoztam csak egy tucatnyival élőben, miközben a randiappon legalább 350-et láttam?

A legszomorúbb kategória, amit észrevettem a Hátrahagyott Srácoké volt. Nem voltak tudatában, hogy valamilyen melankolikus személyiségjegyet hordoznak, pedig így volt. Általában késő harmincasok, kora negyvenesek voltak, fülig érő vigyorral az arcukon, aminek ellentmondott a félig halott tekintetük. A fotókon éppen beszédet mondtak egy esküvőn mint tanú, vagy a legjobb barátjuk gyerekét tartották a keresztvíz alá. A fásultságuk és vágyakozásuk kézzelfogható volt. Általában minden tizedik klikkelésre felbukkantak, és mindegyikük láttán újból és újból meghasadt a szívem.

Abban az első néhány intenzív hétben, amikor megszállottként klikkelgettem jobbra és balra a Linxen, arra az egyszerre megnyugtató és ugyanakkor nyugtalanító felfedezésre jutottam, hogy mennyire fantáziátlanok az emberek. Egyikünk sem fogja teljesen felfogni a banalitásunk nagyságát – túl fájdalmas lenne ennek feldolgozása. A szeretem-a-természetet-de-szeretek-otthon-is-ülni-szeretem-a-pizzát-olyasvalakit-keresek-aki-meg-tud-nevettetni-csak-azt-szeretném-ha-lenne-otthon-valaki-amikor-hazaérek-és-az-éjszaka-közepén-hozzábújhatok-féle banalitás. Ott volt a bizonyíték ezekben a profilokban, ott rejtőzött a látható feszültsége annak, hogy milyenek vagyunk valójában, és hogy mit szeretnénk, hogy mások gondoljanak rólunk. Egyszerre világossá vált, hogy mi mindannyian ugyanazokból a szervekből, szövetekből és folyadékokból állunk, milliónyi klisé egyik vagy másik verziójába csomagolva, mindannyian bizonytalanok vagyunk és tele vagyunk vágyakkal; hogy így vagy úgy szükségét érezzük a törődésnek, megértésnek és hogy hasznosak vagyunk. Egyikünk sem különleges. Nem értem, hogy miért harcolunk annyira érte.

Itt van, hogy mit tudtam meg Maxről, mielőtt találkoztam volna vele: Max hajszíne a homok és a karamell közti árnyalatban volt, rövidre vágott frizurát hordott, de csak annyira rövidet, hogy a kócos, laza fürtjei még látszódjanak. 193 centi magas volt, pont 30 centivel magasabb, mint én. A bőre meglepően barna volt, ahhoz képest, hogy világosak voltak a színei – le volt sülve, mivel annyi időt tölt a szabadban, vagyis a fotói egyértelművé tették, hogy sokat. A szeme mohazöld volt, és épp csak annyira tűnt álmatagnak, hogy jóhiszeműnek látszódjék, és talán volt egy öreg, beteges szomszédja is, akinek néha bevásárolt. Harminchét éves volt. Claptonban lakott. Somersetben nőtt fel. Szeretett szörfözni. Jól nézett ki magas nyakú vastag kötött pulcsiban. A lakásához közel lévő közösségi kertben zöldséget termesztett. Megállapítottuk a következő közös érdeklődési pontokat, tapasztalatokat és meggyőződéseket: a Beach Boys Pet Sounds albuma volt gyerekkorunk háttérzenéje; szerettük a templomokat és gyűlöltük a vallást; szerettünk rendszeresen szabadban úszni; egyetértettünk abban, hogy az eper a legjobb és a legkisebb figyelmet kapó fagylaltíz, mert már annyira természetesnek veszik; Mexikó, Izland és Nepál voltak az utazási listánk álomcélpontjai.

Megmutattam Lolának Max profilját, aki lelkesen közölte, hogy „már látta a húspiacon”, aminek egy cseppet sem örültem. Ezekre a férfiakra úgy gondoltam, mint Természet Anyánk ajándékaira – személyesen kiválasztott, lehetséges partnerek, külön nekem kiválasztva („Ez nem fasz couture”, jegyezte meg Lola). Míg a képek a potenciális lelki társamat írják le, elfeledkezem róla, hogy több száz és ezer nő méri fel a saját reménybeli jövendőbelijét a díványon vagy metrón ülve. Lola kijelentette, hogy ez klasszikus reakció egy társfüggő monogámtól, aki még nem randizott rendesen, és ha el akarok érni bármit is a randiapplikációval, akkor meg kell keményíteni a szívem. „Itt vérre megy a játék – adta a tudtomra. – Nem veheted személyesnek a folyamatot. Bele kell vetned magad, ha győzni akarsz. Keményen kell harcolnod, és csakis a célra koncentrálj! Ezért a fiatalok játéka ez.” Azt mondta, hogy Max egy Linx Celeb lehet, amilyenekkel már néhányszor ő is találkozott – csinos képüknek és jól csomagolt bájuknak köszönhetően ezek az aljas férfiak szorgosak voltak az applikáción (Lola egyszer felfedezte, hogy ő és egy kolléganője ugyanazzal a pasassal randizott: minden üzenet copy paste-elve volt). Ezek a férfiak nem kötelezik el magukat semmi határozott dolog mellett, magyarázta Lola, mert nem akarják feladni a szingliséget egészen addig, amíg ki nem fogynak a lehetőségekből, és tudják, hogy a nők sohasem fogják abbahagyni, hogy jobbra klikkeljenek a profiljuk láttán.

Max már tíz percet késett. Utáltam a késést. A késés önző szokás, amit unalmas emberek vesznek fel, hogy izgalmas személyiséget kölcsönözzenek maguknak, mert túl lusták inkább egy hangszert a kezükbe venni. Megpróbáltam a könyvemet olvasni, egy részletes, de emészthető beszámolót Észak-Koreáról, de túl ideges voltam, minduntalan felpillantottam Maxet keresve, és egyetlen szót sem bírtam megemészteni.

„Helló – miután már tizenöt perc is eltelt, ráküldtem egy sms-t. – A bárban vagyok. Mit kérsz inni?”

„Szereztem egy asztalt kint, hogy tudjak cigizni – válaszolta. – Egy korsó világos nagyszerű lenne, köszi!” Ez egy kissé felbosszantott, nemcsak azért, mert nem csekkolta le nálam, hogy cigizek-e, mielőtt letáboroztatott minket odakint egy eléggé hideg estén, hanem azért is, mert nem küldött sms-t, tudatván velem, hogy odakint üldögél. Arra számított, hogy teljes körű külső felderítést végzek őt kutatva, mielőtt a randink elkezdődne? Mióta várt rám odakint? Újra eszembe juttatták, hogy a randi körüli magatartásformáknak megvannak a maguk szabályai és elvárásai, amikkel a résztvevők láthatóan túlságosan nagyvonalúan bánnak minden alkalommal. Milyen furcsa lett volna, ha Lolával fordul ez elő, ha megbeszéljük, hogy egy olyan kocsmában találkozunk, ahol én még nem jártam.

Rendeltem egy gin-tonikot és egy világost, és egy utolsó pillantást vetettem a bár túloldalán, az üvegek mögött végighúzódó tükörfalra. Feltettem még egy adag szempillaspirált, és a frufrum is a lehető legjobban viselkedett. Kisétáltam a kertbe, amely Maxet leszámítva üres volt, ő egy padon ült és olvasott. Eltűnődtem, hogy vajon tényleg olvassa azt a könyvet, vagy csak úgy tesz, mintha, akárcsak én az előbb. Fehér póló, kék farmer és barna bőrcsizma volt rajta. Az első dolog, ami szembetűnt, az a nagyon-nagyon hosszú lába, az egyiket kinyújtotta a piknikasztal mellé.

Felé sétáltam, ő felnézett, és rám mosolygott, jelezve, hogy megismert. Parázsként izzott – a szeme csillogott, a szakálla aranybarna, a bőre napbarnította. A kócos haja úgy nézett ki, mintha a tengerben mosta volna meg, és a délutáni szél borzolta volna össze. A csizmája poros volt. Poros volt a farmerja is. Olyan szilárd volt, mint egy óriásfenyő, olyan magas, mint egy mamutfenyő és olyan széles, mint a prérik. Földi és isteni volt; elemi és éteri. Egyszerre nem erről a földről való, ugyanakkor a megtestesült poszterfiú, aki a földet reklámozza.

– Helló! – köszönt, felállt, fölém magasodott. A hangja mély és lágy volt; távoli mennydörgés.

– Mit olvasol? – kérdeztem. Adott két puszit az arcomra, majd felemelte a könyvet, hogy lássam a fedőlapját.

– Miről szól?

– Egy, a halálos ágyán fekvő férfi szemszögéből mondja el a történetet, aki visszatekint az életére, és végiggondolja, hogy mit tanult. Az idő múlásáról szól, amit régen megindítónak találtam, most viszont rettegek tőle.

– Az idő múlása a legrosszabb – mondtam, leültem, az italokat letettem az asztalra, reméltem, hogy nem vette észre, hogy idegességemben megbicsaklott a hangom. – A kedvenc irodalmi műfajom az öregember-a-halál-felé-közeledvén-megvilágosodva-tekint-vissza-a-múltjára. Ma már nem bírom elviselni.

– Én sem – felelte.

Élőben öregebbnek nézett ki harminchét évesnél. A fotókon nem látszódtak az ősz tincsek, amelyek a napszítta fehérszőke tincsekkel vegyültek. A kamera a bőrén lévő ráncokat, gyűrődéseket és vonalakat sem kapta el, amelyekben ott láttam a cigarettafüstöt, éjszakázásokat, napsütést, szappant és forró vizet. Ez lágyította a keménységét, és csak még jobban tetszett a képe – meg akartam ismerni minden örömet és bánatot, ami otthagyta nyomát az arcán. Nem vettem jó néven, hogy az idő múlása az arcán ennyire elcsábított – ha egy nő arca lett volna, akkor inkább banyásnak, mint idő koptattának láttam volna. A nők persze annyira elfogadók és gondoskodók, hogy egy öregedő középkorú férfi testét fetisizálni tudják és „aputestűnek”, a fehér hajú, morgós nyugdíjast pedig „ezüstrókának” hívják.

Tekert egy cigarettát, és megkérdezte, hogy én is kérek-e. Megmondtam neki az igazat, hogy majd meghalok egyért, de már három éve nem gyújtottam rá, amióta abbahagytam a dohányzást. Miközben beszéltem és ő tekerte a cigit, fel-feltekintett rám olyan pillantással, amitől a szeme írisze még zöldebb lett. Abban a nanomásodpercben, amíg végignyalta a cigarettapapírt, a szemembe nézett.

A munkája felől kérdeztem. A munka az első téma, amiről az ember a Linxen beszélgetni kezd – ez az első dolog, amiről az ember az életben beszél. Utáltam a munkámról beszélni. Észrevettem, hogy bárki, akinek a munkáját egy kicsit is káprázatosnak, menőnek lehet tekinteni (művészet, média, gasztro, írás, divat), az nem tud úgy beszélni róla, hogy mások ne gondolnák az illetőt beképzeltnek vagy önelégültnek, épp ezért én, ha tehettem, megpróbáltam elkerülni. Arról nem is beszélve, hogy mindenkinek van véleménye az ételekről, úgyhogy amikor megmondom, hogy mi a munkám, akkor elég ritka, hogy csak simán tovább tudunk lépni, és valami másról kezdünk beszélni. Általában kioktatnak, hogy hol lehet a legjobb dim sumot kapni a Temzétől északra, vagy melyik klasszikus francia szakácskönyv a legmegbízhatóbb, vagy mi a legjobb dióféle a brownie-ba (semmi szükség erről kioktatni, hiszen tudom, hogy aprított mogyoró vagy blansírozott egész mandula).

Boldogan állapítottam meg, hogy mire Maxszel egymás munkájáról kérdezgettük egymást, már egy hete beszélgettünk a Linxen és tizenöt perce személyesen. Max könyvelő volt, amire nem számítottam. Azt mondta, hogy ezzel sokan vannak így. Véletlenül lett könyvelő, mert jó volt matekból, és az apja is ezzel foglalkozott, ő pedig szerette volna elnyerni az apja elismerését. Amikor az apját említette, akkor a hangjában fel lehetett fedezni valami neheztelést vagy sajnálatot. Tudtam, hogy ez olyan téma lesz, amihez majd még vissza fogunk térni, amikor már részegebbek leszünk és fesztelenebbül viselkedünk egymás társaságában, és addig csűrjük-csavarjuk a mondandónkat, amíg úgy nem fog hangzani, mint egy Oprah-interjú, amelyben felváltva játsszuk az interjúalany szerepét.

Azt mondta, hogy az utóbbi tíz évben egy körforgásban él, könyvel, spórol, aztán kivesz egy hosszú szabadságot és utazgat. Imád utazni. Nemrégiben egyre nyugtalanabb lett. Utálta a mindennapi robotolást, és egyszerűbb életről álmodozott – szörfoktatás, élet egy farmon, vidéken –, de reálisan látta azt is, hogy valószínűleg hiányozna a fizetése. Nem tudta eldönteni, hogy melyiktől érezné szabadabbnak magát: ha elég pénzt keres ahhoz, hogy amikor csak akar, eltűnhessen, vagy egyáltalán nem keres pénzt, és félig-meddig állandó visszahúzódó életet élhet. Azt mondta, hogy az utóbbi években nyughatatlanná vált – nem volt biztos benne, hogy milyenfajta élet tenné őt boldoggá. Úgy érezte, hogy menekülnie kell valamitől, de nem tudta, hogy mitől és hogy hová menne. Mondtam neki, hogy ezt az érzést általában felnőttkornak szokták hívni.

Meséltem neki a Kóstolóról, amiről azt mondta, hogy már látta a könyvesboltok kirakatában. Meséltem neki Az apró konyháról, és őszintén elbűvölte a téma, kérte, hogy mutassak fotókat a régi szoba-konyhás lakásomról, ahol a könyv illusztrációit fotóztuk. Egyszer vagy kétszer elolvasta a heti receptrovatomat, és elmesélte, hogy teljesen elszúrta a kanadai mázas sertéscomb receptemet – barátai jöttek ebédre, és kénytelen volt kínai kaját rendelni.

Megkérdezte, hogy kérek-e még egy italt, mondtam, hogy igen, mire megkérdezte, hogy szimplát vagy duplát? Én csak mosolyogtam, ő pedig kacsintott egyet. Ebben most már együtt voltunk, bajtársak a küldetésben.

Amikor a bárpulthoz ment, csak vigyorogtam magamban, és rájöttem, hogy máris be vagyok csiccsentve. Miután visszajött, a Linxről kezdtünk beszélgetni, ami elkerülhetetlen volt, de mégis esetlennek tűnt egy randiappról beszélni, aminek köszönhetően ezen a randin voltunk. Egyszeriben ráébredtem, hogy az egyetlen esemény, ahol jogos és nem tapintatlan arról beszélni, hogy miért van ott az ember, az a temetés.

Max hat hónapja volt a Linxen. Ez volt az első alkalom, hogy randiappot használt. Azt mondta, hogy az elején jó poénnak találta, de a randik üressége miatt belefásult. Már azon gondolkozott, hogy letörli az egészet.

– Kösz, hogy még a határidő előtt besuvasztottál – mondtam.

– Ja, de nézz magadra! – válaszolt. – Már hogy ne tettem volna?! – Ez volt az egyik első, félvállról odavetett bókja, én pedig imádtam az összeset. Mondtam neki, hogy ő volt az első Linx-randim – mindketten számos frivol poént eresztettünk meg az appszüzességem elvesztésére, ami végül is nem is volt annyira vicces.

Ragaszkodott hozzá, hogy ő fizesse a harmadik kört, és amikor újra megjelent a kertben, furamód úgy éreztem, hogy már régóta ismerjük egymást; egyfajta büszkeség és valakihez való tartozás érzése töltött el; egy régóta kialakult összetartozás ezzel a férfival, akivel csak két órával ezelőtt találkoztam. Amikor leült, szerettem volna megérinteni az arcát, ami úgy nézett ki, mint egy viking harcosé. A kezemre kellett üljek, hogy visszatartsam magam. Ahogy megtekert egy újabb cigarettát, és megfordult, hogy tüzet kérjen valakitől, észrevettem a profilja határozott vonalát, különösen az orra enyhe görbületét. Jó lett volna egy érme hátoldalán látni.

Kértem egy slukkot a cigarettájából. Maga a mozdulat jólesett, de az íze rettenetes volt. Már majdnem el is felejtettem, hogy hogyan kell csinálni, és a füst csak ült a számban, nem csinált semmit, csak mérgező és forró volt. A második slukk már jobb ízű volt. Imádtam a közös rituálét, kamaszos izgalommal egymásnak adogatni a cigit.

– Úgy érzem, hogy korrumpáltalak – mondta. Mondtam neki, hogy ne aggódjon, nem tehet róla – előbb-utóbb kértem volna egy slukkot. Azt mondta nekem, hogy örül, hogy korrumpálhatott engem, ha részemről is oké. Beleegyezésül nevettem.

Bementünk a sörözőbe, hogy egy újabb kört rendeljünk. A következő hétvégére szőtt terveinkről beszélgettünk – el akart utazni Londonból, ahogy majdnem mindig tette, ezúttal kempingezni készült Sussexben. Megkérdeztem, hogy hogyan fog oda eljutni, mire az volt a válasza, hogy az imádott autóján, egy piros 1938-as MG TA-n, ami a Bruce névre hallgatott. Nem akartam elhinni, hogy ilyen autója van, és meg is mondtam neki, hogy egyszerűen hihetetlen, hogy egy ilyen hibrid személyiség létezzen egyáltalán, mint ő, egy könyvelő, aki klasszikus sportautót vezet, hétvégenként pedig sáros farmert hord és tavakban úszkál. „De ezek a legjobb dolgok egy emberben – az ellentmondások” – válaszolta távolba révedő tekintettel. Abban a pillanatban tudtam, hogy ha valaha lesz rá okom, hogy utáljam Maxet, ha valaha is rosszul bánna velem, akkor elő fogom húzni az emlékeimből ezt a mondatot mint bizonyítékot, hogy ő a világon a legrosszabb ember. De jelen pillanatban csak álmodozóan helyeslően bólintottam.

– Fázol? – kérdezte. Fáztam, és még egy italt szerettem volna, úgyhogy bementünk a sörözőbe. Egy magában motyogó öregember, két sapkával a fején (sildes sapkák, egyik a másik tetején) Guinnesst ivott magában, és rögtön beszélni kezdett hozzánk. Sokat beszélt Archway negyed dzsentrifikációjáról, hogy már szinte alig ismeri meg az utcákat a sok újonnan épült társasháztól. Mindketten türelmesen hallgattuk, bólogattunk, és olyanokat mondtunk, hogy „Rémes, ugye?”. Max vett neki egy korsó sört, amit jótékonyságnak vettem, valamint hogy lezárja az öreg velünk folytatott eszmecseréjét. De az öreg nem hagyta magát. Közelebb húzta a bárszékét hozzánk, és belekezdett az élete során a kerületet vezető helyi képviselők hosszadalmas történetébe. Nagyon szerettem volna befejezni a beszélgetést, és éreztem, hogy Max is így érez, de mindketten be akartuk bizonyítani a másiknak, hogy mennyire megértőek vagyunk. Kérdéseket tettünk fel, bár a válaszra nem voltunk kíváncsiak, és teljes odaadást színleltünk egy bizonyos Kentish Town-i kocsmának a huszonöt perces leírása közben, ahová az öreg azelőtt inni járt, de most már bezárt. Azért tettünk így, mert ki akartuk érdemelni a másik csodálatát és bizalmát: Nézd, milyen kedves vagyok, nézd, milyen kíváncsi vagyok. Igenis érdekelnek a helyi vállalkozások és helyi könyvtárak, és az idősek jóléte.

Ahogy Geoff (az öreget Geoffnak hívták) belelendült egy részletes leírásba, hogy hol is volt a régi posta Highgate Hillen, megéreztem Max kezét a derekamon. Először azt gondoltam, hogy csak egy jel volt, hogy már ő is nagyon szeretné, ha Geoff burjánzó monológja befejeződne. De aztán az ujjaival bekalandozott a pólóm alá, és lassan és könnyedén cirógatni kezdte a csupasz bőrömet. Mindezt úgy tette, hogy nem is nézett rám. Csak néhány centiméternyi bőr, csak néhány percig, aztán visszahúzta a kezét, hogy megtekerjen egy újabb cigarettát. Miért volt mindig ez a legizgalmasabb rész? Tudtam, hogy eljön az a perc, amikor meztelenül fekszem majd ezzel a férfival, testünk összefonódva. Hogy a lábam a dereka köré tekeredik, vagy a vállán lesz, vagy a mögöttem lévő erőtől az arcom a párnába fúródik. És mégis – tudtam, hogy ez az érzés lesz a legérzékibb, amit csak adhat nekem. A legszexibb, a legizgalmasabb, a legromantikusabb, a minden érzéket felrobbantó érzés a világon az, amikor néhány centiméternyi bőrt először simogat meg nyilvános helyen. A vágy első megerősítése. Az intimitás első jele. Ezt az érzést egy emberrel csak egyszer érzed.

Kimentünk, elszívtuk közösen a cigarettát, beszélgettünk és bűntudattal telve nevettünk Geoffon. Levette a farmerdzsekijét, és a vállamra terítette, mert fáztam. Láthatólag ő is legalább annyira fázott, mint én, de nem akartam megállítani a nagylelkű férfiasság bemutatóját. Hogyan is tehettem volna? Az első sorba vettem rá jegyet. Azon tűnődtem, hogy a ma esti viselkedését mennyiben befolyásolta a kényszer, hogy ennyire kimutassa a nemét. Ugyanakkor viszont mit csináltam én? Miért volt rajtam egy tízcentis magas sarkú, ami feltöri a lábamat? Miért nevettem kétszer annyit és mondtam feleannyi poént, mint általában szoktam?

Kimentem a WC-re, megigazítottam a frufrumat, és küldtem egy sms-t Lolának: „Életem legjobb randiján vagyok. Ne válaszolj erre, mert lehet, hogy meglátja. Szeretlek.”

Amikor visszamentem a bárpulthoz, már rendelt még egy kört nekünk és egy-egy tequilát.

– Annyira jó a zene – mondtam, miközben néztem, ahogy részeg egyetemisták az alagsori klubba mennek, és a Martha and the Vandellas hangosan dübörgött alattunk.

– Szerintem is, a legjobb számokat játsszák.

– Táncolunk? – kérdeztem, és ráébredtem, hogy mennyire merevnek hangzom.

– Táncoljunk – válaszolt Max.

Fejenként egy fontot fizettünk a belépésért, és mindkettőnk kezére rápecsételték fekete tintával Az intézmény nevet. Először zavarban voltam a táncparketten. Elnézvén, hogyan mozog a testünk, olyan volt, mint egy szereplőválogatás az elkerülhetetlenhez. Amikor táncoltam, eddig mindig a teljes felszabadulást éreztem, de nemrégiben valami megváltozott. Egy egyetemi barátnőm esküvőjén voltam néhány hónapja, amikor a Girls Aloud „Love Machine” száma szólalt meg, és mindannyian a táncparkettre siettünk. Amikor végignéztem a körben táncoló nőkön, a nőkön, akikkel tinikorom óta táncolok együtt, egyszeriben teljesen más embereket láttam. Lola, a pánt nélküli kezeslábasában, egy pohár proseccót használt mikrofonnak. Meera ritmusra ringatta csípőjét a földön lévő borítéktáskája fölött. Nem néztünk ki sem szabadnak, sem vadnak, sem rejtélyesnek, becsiccsentett harmincas nőknek néztünk ki, akik egymásra mutogatnak a zene ritmusára, amin valaha felnőttek, és amit most már csak egy nosztalgiadiszkóban játszanak le.

A gin, a tequila és a vágyakozás eléggé lelazított ahhoz, hogy lerázzam magamról a gátlásaimat. Körülbelül egy órán át táncoltunk – néha viccesen, egymástól távol, eltúlzott mozdulatokkal. Néha egészen nőiesen, Max pörget, forgat, majd hanyatt dönt engem, a többi táncoló bosszúságára, mivel elég szűkös a hely a parketten. Aztán meghallottam. George Michael basszus dobszólóját bam bam bam bam és a csettintéseket.

– Ez a dal! – üvöltöttem.

– Annyira jó! – válaszolta Max.

– Első helyen volt a slágerlistán aznap, amikor megszülettem!

– Mi?

– Első helyen volt a slágerlistán aznap, amikor megszülettem! – ismételtem. – Ezért lett George a második nevem.

– Ne! – bömbölte, szeme hitetlenkedve tágra meredt.

– De! – kiabáltam.

– Imádom! – kiabált vissza, megragadta a derekamat, és magához húzott. A pólója nedves volt az izzadságtól, és olyan illata volt, mint a földnek egy nyári vihar után. – Dilis tyúk! – Mosolyogva lehajolt hozzám, és megcsókolt. Karommal átfontam a nyakát, ő pedig közelebb húzott magához, felemelt a földről.

Otthagytuk a sörözőt egy kajálda felkutatása reményében. Ahogy az Archway Roadon mentünk, egymás mellett lépdeltünk, de ő úgy helyezkedett, hogy én legyek a járdán belül. Emlékeztetett rá, hogy mennyire idegesítően csodálatosak tudnak lenni a heteronormativitás patronáló hagyományai. Természetesen az agyam racionális fele szerette volna megmondani neki, hogy ő pont ugyanannyira nem tudja felfogni egy belénk rohanó autó erejét, mint én, és a feltételezett lovagias gesztusának semmi értelme. De tetszett nekem, hogy a járda külső felén volt. Szerettem azt az érzést, hogy egy ritka és értékes dolog vagyok, amire vigyázni kell, mint egy szállítás alatt lévő gyémánt nyakékre, amit biztonsági őrök óvnak. Miért volt olyan jó a patriarchátus felcsillanása, amikor épp randiztunk? Dühített. Olyan volt, mint a jó tengeri só – egy csipetnyi ki tudta hozni a randi ízét, és ez olyan gyakran volt finom.

A gíroszosnál sült krumplit rendeltünk, és szinte belefullasztottuk a polisztirén tálkában a hamburgerszószba. Megállapítottuk, hogy mindketten szószfóbiában szenvedünk – attól féltünk, hogy a szósz elfogy, mire hazaérünk. Találtunk egy padot, megettük a sült krumplit, és még egy darabig csókolóztunk. A csókolózás kérlelhetetlen és kimerítő volt – minden tinédzser hagyományt végigvettünk az előadásban. Volt ott nyak végigcsókolgatása, ágyékdörgölőzés és fülcimpa-harapdálás. Mindent csináltunk, hogy egyvalamit – a csókolózást – olyan izgalmassá tegyünk, amennyire csak lehet, mielőtt maga a szex aktusa elterelné a figyelmünket.

– A nyakadnak tábortűzszaga van – mondtam, miközben belefúrtam az orromat.

– Valóban?

– Aha, égőavar-szaga van. Imádom.

– Néhány napja tüzet raktam, lehet, hogy ez a ruha volt rajtam – válaszolta Max.

– Nem hiszem.

– De igen, a közösségi kert mellett.

– Fogd be! – szóltam rá, mielőtt tovább folytattam volna a csókolózást.

Visszasétáltunk a sörözőhöz, most már sötét volt és bezárták, Max a biciklije mellett állt, amely a kinti kerítéshez volt láncolva. Megkérdezte, hogy jutok haza (busszal), és azt mondta, hogy küldjek egy sms-t, amikor hazaértem (egy újabb fincsi patronizáló ízesítés).

Kilakatolta a biciklijét, aztán felém fordult.

– Nagyon jól éreztem magam ma este, Nina – mondta, és úgy tartotta kezében az arcomat, mintha egy nem várt gyöngyöt tartott volna egy osztrigából. – És biztos vagyok benne, hogy el foglak venni feleségül.

Egészen egyszerűen jelentette ezt ki, a szarkazmusnak vagy poénkodásnak egy cseppnyi felhangja nélkül. Táskáját átlendítette a vállán, majd felült a biciklire.

– Szia! – Ellökte magát a járdától, és eltekert.

És tudod mit, legalább öt percig, miközben a buszmegállóhoz mentem – el is hittem neki.

3

Ha létezik egy látható figyelmeztető pontja annak, hogy egy barátsággal baj van, az az a pont, amikor az ember rájön, hogy már csak moziba akar menni a barátjával. Véletlenül sem vacsorázni és moziba – úgy értem, hogy tíz perccel találkozni a kifejezetten késő esti vetítés előtt a Leicester Square-en az Odeon mozi előtt, aztán egy gyors „hogy-vagy-mi-van-veled” a reklámok alatt, és végül bocsánatkérőleg gyorsan távozni, amint vége van, mert mindjárt bezár az összes söröző. Ez a plátói változata a már nem akarok szexelni a pasimmal, akivel már ezer éve együtt vagyok. Ez az ott settenkedő, fölöttünk lebegő érzés, hogy valami már nem működik, és áthatja a vonakodás érzése, hogy megjavítsuk. Én kezdtem, a húszéves barátságunk folyamán most először vágytam arra, hogy Katherine-nel csak az esti film kezdése előtt tíz perccel találkozzam.

De nem tudtam, mert Katherine-nek ott volt a totyogós kislánya, és arra a megállapításra jutottam, hogy nagyobb erőfeszítésbe került őt kimozdítani a házból, mint nekem egy órán keresztül zötykölődni a Northern Line metróvonalon, hogy eljussak hozzá Tooting Broadwayre. És úgy tűnik, hogy a semleges terület félelemmel tölti el Katherine-t – minden környezetet arra használt fel, hogy bizonygassa és megvédje az életmódját előttem, noha én sosem szolgáltam rá, hogy bizonygatnia vagy megvédenie kelljen előttem. Amikor eljött hozzám, megjegyzéseket tett arra, hogy a dolgaim felét sem tarthatná a lakásában, mert Olive összetörné őket, mintha az eBayről egyenként beszerzett whiskyspohár-gyűjteményem a lepattant kis lakásomat egyszeriben butikhotellé változtatta volna. Amikor vacsorázni mentünk, akkor arról beszélt, hogy már sosem tud vacsorázni menni, hogy a többiről ne is beszéljünk, és kiemelte, hogy ez mekkora különleges ajándék volt számára, amitől számomra már nem is tűnt akkora kiváltságnak. És amikor találkozunk, hogy megigyunk valamit, akkor arról a „régi életéről” beszélt, amikor „ivott”, és mindez már csak a „ködös múltba” vész, mintha egy gyógyult alkoholista lenne, aki előadást tart egy iskolában, nem pedig egy HR-es nő, aki nagyon is kedvelte az „Egyet fizet, kettőt kap” mojitoestéket a helyi bárban.

Megérkeztem a cotswoldi árnyalatú szürkészöld ajtó elé, és becsöngettem. Katherine nyitott ajtót, és az elhasznált kávékapszulák és a drága illatú gyertya szaga csapta meg az orromat, ez utóbbiról azonnal és szomorúan konstatáltam, hogy „fügefalevél”.

– Annyira köszönöm, hogy eljöttél, drágám! – búgta a hajamba, miközben megölelt. – Biztos nagyon korán van még ahhoz képest, hogy mikor szoktál szombaton felkelni. Tényleg nagyon hálás vagyok érte, hogy ilyen messzire utaztál hajnalok hajnalán.

– Tíz óra van, édesem – mondtam, miközben levettem a farmerdzsekimet, és felakasztottam az előszobafogasra.

– Igen, tudom! – felelte. – Csak azt akartam mondani, hogy ha nem kellene olyan nevetségesen korán felkelnem Olive miatt, akkor mindennap sokáig aludnék.

– Van azonban egy apró kis probléma, amit munkának hívnak – mondtam kimérten. Miért nem tudtam csak egyszerűen elengedni? Miért nem tudtam hagyni, hogy azt gondolja, hogy az én gyerekmentes életem arról szól, hogy délben kelek fel, aztán meleg tejben és mézben fürdöm, miközben dodómadár tollából készült legyezővel legyezgetnek?

– Persze, persze, hát hogyne! – nevetgélt Katherine. Még csak egy perce álldogáltam az előszobájában, és máris arra gondoltam, hogy milyen meghitt lesz a sötétben és csendben üldögélni egymás mellett a moziban két órán keresztül.

Cseverésztünk egy sort az augusztusi kánikuláról, közben kávét készített, majd bementünk a nappaliba. Katherine háza úgy volt berendezve, mint egy elkészült középosztálybeli-London-külső-kertvárosi Gazdálkodj okosan! lakása, de mindig szerettem itt lenni. Volt valami megnyugtató az összes stratégiailag elhelyezett kis fényű lámpában, a mély, puha díványban és a krém-bézs színpalettában, amit olyan könnyű megemészteni, mint egy tál krumplipürét vagy halrudacskát. A nyomatok és poszterek helyett fotók voltak a falon, bemutatva a kapcsolatuk minden egyes állomását: Katherine és Mark, amikor járni kezdtek, műanyag pohárból almabort ittak egy londoni egynapos fesztiválon. Az első közösen bérelt lakásuk házának lépcsőjén egymás mellett állva. Az esküvőjük, a nászútjuk, a nap, amikor Olive megszületett. Az én lakásomban alig volt fotó. Azon tűnődtem, hogy vajon egy pár történetének ezek az elszórt morzsái akkor váltak-e fontossá, amikor gyerekük született – egy módja annak, hogy visszaemlékezzenek, milyenek voltak, mielőtt egy arc és fenék közös törlőivé váltak. A megnyugtató bizonyíték mindig ott volt a kandallópárkányon.

– Olive, milyen a bölcsi? – kérdeztem tőle. Vettem útközben egy cukrászdában néhány miniatűr csokitortát, és már így is túlpörgött a cukortól. Az egyik kedvenc dolgom a keresztlányommal kapcsolatban az volt, hogy mennyire az ételek megszállottja – nagyon egyszerű volt így megszerettetnem magam vele.

– Olive! – szólt Katherine vidáman és hangosan. – Mesélj Nínó néninek a bölcsiről! – Olive továbbra sem vetett ügyet ránk, és ujjacskáival a csokitortákat döfködte hatalmas mosollyal az arcán, miközben az első két tortácskán csámcsogott, amelyeket már azelőtt a szájába tömött, hogy a tál a kávézóasztalra ért volna. Katherine felsóhajtott. – Mesélsz neki a barátaidról?

– Hány éves vagy most, Olive? – kérdeztem, közelebb hajolva a kerek almára emlékeztető arcocskájához. Felém fordult – ugyanaz az alabástrom bőr, mint az anyjáé, barna vajkrémmel bemázolva.

– Csokitorta – mondta lassan és magabiztosan, mint egy gyerek, aki éppen ördögűzési rituálén megy keresztül egy horrorfilmben.

– Igen – feleltem. – És milyen a bölcsi?

– Csoki. Torta – ismételte.

– Oké, és mi a kedvenc színed?

Elfordult tőlem, már megunta ezt a játékot, és kézbe vett egy újabb miniatűr tortácskát, úgy simogatta, mintha egy kis hörcsög lenne.

– Csokitorta.

– Csak képzeld el, ha ilyen egyszerű lenne a boldogság elérése felnőttként is – mondtam, és visszaültem a díványra. – Csak képzeld el, ha az isteni elégedettségnek ez a szintje elérhető lenne számunkra is.

– Tudom.

– Jó érzés lehet tudni, hogy teljesen kontroll alatt tudsz tartani egy másik emberi lényt cukorral. Élvezd ki ezt a korszakot, mert amint tinédzser lesz, a pénz lesz az.

– Azért ez elég rossz – mondta Katherine, hihetetlenül hosszú lába alá húzta pucér lábfejét, és fujdogálni kezdte a gőzölgő bögrét. – Már elkezdtem süteményt és kekszet használni, hogy egy kis beszélgetőidőt nyerjek, amikor a barátaim átjönnek. Eltereli a figyelmét, de nem hiszem, hogy ez lenne a jó szülői megoldás.

– Minden szülő csinálja.

– Igen, és úgy gondolom, hogy mi jobbak vagyunk a többségnél – mondta gyorsan, hogy a tökéletes anyaság fáradhatatlan bemutatója folytatódjék egy mondatnyi alázat szünete után. Hosszan belekortyoltam a kávémba.

– Hogy vagy? – kérdeztem.

– Jól, sőt van egy kis hírem – mondta, és drámai szünetet tartott. – Terhes vagyok.

Teljes meglepődést színleltem – sikkantás, leesett áll, letettem a bögrémet, minden, ami csak belefért.

– Mikorra vagy kiírva?

– Márciusra.

– Milyen izgalmas!

– Lesz egy kisöcséd vagy húgod, igaz, Olive? – kérdezte Katherine.

– Fagyi – felelte unottan Olive.

– Nem, nincs fagyi – sóhajtott Katherine.

– Süti! – mondtam, felvettem egyet, és meglengettem az arca előtt. – Nézd, nyami, nyami süti! Már mondtad a munkahelyeden?

– Még nem. Valójában úgy döntöttem, hogy nem megyek vissza dolgozni a baba után, és a szülési szabadságomat kifizettetem, szóval nagyon óvatosan kell kijátszanom a lapjaimat.

– Ó, húha! – feleltem. – Ez nagyszerű! Keresel másik munkát?

– Nem, tulajdonképpen azon gondolkozunk, hogy elköltözünk Londonból. – Rövid kis szünet állt be, amíg gyorsan végigpörgettem a fejemben az elmúlt évben köztünk elhangzott beszélgetéseket, hogy jól emlékszem-e, megemlítette-e ezt valaha is. – Így legalább kapok egy esélyt, hogy rendesen végiggondoljam, hogy mit is akarok csinálni, ha már meglesz mind a két gyerekünk.

– Tényleg?

– Aha, sokat beszélgettünk róla – Olive, ne edd meg a süti papírját, édesem, nem lesz az finom. – Odahajolt, és kihúzott egyet Olive grimaszoló szájából. – És egy valamivel nagyobba költözhetnénk, csökkenthetnénk a jelzálogkölcsönünket, a gyerekeknek pedig rendes gyerekkoruk lehetne.

– Mi is Londonban nőttünk fel, úgy gondolod, hogy nem volt rendes gyerekkorunk?

– Mi a legkülsőbb kertvárosban nőttünk fel, alig lehet Londonnak hívni.

– Ezt már megbeszéltük – ahol piros buszok járnak, az London.

– Valamelyik nap egy pasas hasistömböket árult délben a Tooting Broadway állomáson. Olive megpróbált elmarni egyet, mert azt hitte, hogy keksz.

– Keeeeeksz! – kiáltott fel hirtelen Olive, akár ha Lázár támadt volna fel egy cukorkómából.

– Nincs keksz, most ettél meg négy csokis sütit.

– Keeeksz, Mami, lécci – mondta, és kis csipogó hangja és rózsabimbóra emlékeztető szájacskája remegni kezdett.

– Nem – válaszolt Katherine. Olive a nappali közepére masírozott, a földre vetette magát, mint egy gyászoló olasz.

– Mama, lécci! – jajveszékelt. – Nínó, lécci, keeeksz! Keeeksz! Lécci! – sírni kezdett.

Katherine felállt.

– Ennek sosincs vége – jelentette ki. Néhány másodperccel később egy vaníliás keksszel tért vissza. Olive zokogása abban a pillanatban abbamaradt.

– Hová költöznétek?

– Surrey megyébe, azt hiszem, Mark szülei közelébe.

Bólintottam.

– Mi az? – kérdezte.

– Semmi.

– Tudom, hogy megvan a véleményed Surrey-ről.

– Nincs.

– De igen, van.

– Ismersz bárkit, aki ott lakik? – kérdeztem. – Mark szülein kívül.

– Valójában igen – emlékszel Nedre, Mark legjobb gimis barátjára, és a feleségére, Annára?

– Igen, találkoztam Annával tavaly a születésnapodon, és semmi másról nem tudott beszélni, csak arról, hogy hogyan nagyobbíttatja meg a konyháját.

– Szóval, egy faluban élnek, nem messze Guildfordtól, és azt mondta, hogy sok anyuka barátnője van arrafelé, akiknek szívesen bemutat majd.

Anyuka barátnők.

– Oké, ez nagyszerű – mondtam. – Csak nem akarom, hogy magányos legyél.

– Nem hiszem, hogy lenne esélyem a magányra, London csak fél órára van vonattal. Valószínűleg pont ugyanannyi időbe telne nekem London belvárosába menni, mint neked.

– Ez igaz – feleltem. Egyáltalán nem gondoltam, hogy ez igaz, de jól ismertem ezt a védekező tüzességet a hangjában, és nagyon kedvem volt hozzá, hogy egy vödör jeges vízzel nyakon öntsem. – És még mindig ott van a telefon.

– Pontosan – mondta, miközben Olive sötétbarna, puha tincseivel játszadozott. – Ez mind a telefonnal kezdődött.

– Emlékszel egyáltalán, hogy miről beszélgettünk? Még mindig nem értem, hogy miután az egész napot együtt töltöttük az iskolában, utána két órán át beszélgettünk még minden áldott este, hét éven keresztül.

– Az a rohadt vonalas. Az anyámmal csakis ezen tudtunk veszekedni. Emlékszem, hogy az apukád jött érted hozzánk, és kinyomtatta a többoldalas telefonszámlát. Az anyámmal a konyhaasztal mellett ülve egy sherryvel a kezükben próbálták kitalálni, hogy mit kezdjenek velünk, mint két államfő megbeszélése, olyanok voltak.

– El is felejtettem már ezt.

– Hogy van az apukád? – kérdezte Katherine.

– Ugyanúgy.

– Egyáltalán nem javult az állapota?

– Ez nem igazán így működik, Kat – mondtam eléggé igazságtalanul, mert azt is reméltem, hogy nem fogja megkérdezni, hogyan is működik.

– Oké – mondta, kezét a karomra tette. Hálás voltam Olive-nak, aki fel tudta venni egy beszélgetés „stresszbaba” szerepét, amikor Katherine-nel voltam. Én is elkezdtem az ujjam köré csavargatni a puha hajtincseit. – Találkoztál mostanában Joe-val? – kérdezte.

– Nem – feleltem. – Már találkoznom kellene vele. Feltételezem, még mindig Lucyval jár?

– Igen.

– Ő Surrey-be valósi.

– Ezért nem kedveled őt?

– Nem, legalább tizenöt okot fel tudnék sorolni, amiért nem kedveltem meg, de a tény, hogy surrey-i, nem az.

– Mint például?

– Mint például, egyszer azt mondta nekem, hogy szerinte a repülés „elegáns” – feleltem. – Vagy hogy még mindig azzal dicsekszik, hogy a Mini Cooperét egy egészen különleges kacsatojáskékre fényeztette, külön saját magának.

– Múlt héten nálunk vacsoráztak.

Ez zavart, még akkor is, ha nem kellett volna. Mark és Joe összebarátkozott, amikor még négyesben találkozgattunk, és a szakításunkkor megegyeztünk, hogy mindketten megtarthatjuk a Katherine–Mark-kettősből a magunk részét.

– Milyen volt?

– Jó volt – felelte Katherine. – Én kedvelem Lucyt, ő olyan… kreatív.

– Egy bubble tea cég PR-ját csinálja.

– Ne légy sznob!

– De lehetek sznob, ha bubble teáról van szó.

– Mindig is azt hittem, hogy végül újra összejöttök Joe-val.

– Valóban?

– Igen, én is, és Mark is.

– Miért? – kérdeztem.

– Nem is tudom, egyszerűen, csak annyira összeilletek. És az élet sokkal egyszerűbb volt akkor.

– Úgy érted, hogy egyszerűbb volt a te és Mark társasági életét megszervezni? – kérdeztem, egy kicsit több éllel a hangomban, mint azt szerettem volna.

– Nos, hát igen, valahogy úgy.

– Meghívhatsz engem és Joe-t is vacsorára, tudod. Még mindig nagyon közel vagyunk egymáshoz.

– Tudom, de ez már nem ugyanaz.

– Elkezdtem randizgatni valakivel – jegyeztem meg elmélázva.

– Tényleg?? – vakkantott fel Katherine, kicsit több meglepetéssel a hangjában, mint azt szerettem volna.

– Igen. Nos, egyelőre még csak egy randink volt. De igazán csodálatos pasi.

– Hogy hívják? – kérdezte, a pupillája – esküszöm – teljesen kitágult. Tudtam, hogy imádni fogja ezt – most már az ő nyelvén beszéltem. Randik, pasik, szerelem, potenciális valaki, akit elhozhatok, hogy Markkal rögbiről és a közlekedésről beszéljen.

– Maxnek.

– Hol találkoztatok?

– Egy randiappon keresztül.

– Azt hiszem, imádtam volna azokat az appokat.

– Valóban?

– Aha – felelte Katherine. – Bár eléggé szerencsésnek érzem magam, hogy sosem kellett ilyet használnom. – Még egy múló önigazoló pillanat. – Hogy néz ki?

– Magas és tüzes és okos és elbűvölő és egy kicsit… – egy szót kerestem már azóta a nap óta, hogy találkoztunk, megpróbáltam összerakni az arcát a kábult, részeges emlékeimből. – Alkonyatszerű. Érted, hogy mire célzok?

– Nem.

– Van valami sötét és varázslatos benne, de ugyanakkor teljesen élettől kicsattanó. Élettől kicsattanó, olyan esszenciálisan férfias módon. Olyan bibliai.

– Esszenciálisan férfias?

– Igen, mintha minden le lenne hámozva róla, semmi más, csak… ösztön és haj. Nem tudom elmagyarázni.

– Vicces?

– Mondjuk – mondtam nem túl meggyőzően. – Nem úgy vicces, ahogy Joe. De nem hiszem, hogy együtt tudnék lenni még egyszer valakivel, aki úgy vicces, ahogy Joe.

– Tényleg?

– Aha, egy idő múlva már fárasztó lett ez a „Csak velem van a gond, vagy te is észrevetted ezt a fura dolgot a dezodorral?” dolog. Már nincs szükségem rá, hogy úgy érezzem magam egy kapcsolatban, mintha a kabaréban ülnék. Eléggé tetszik, hogy valaki komolyabbal vagyok.

– Jónak hangzik a pasi – mondta Katherine vigyorogva. – Mikor találkozol vele legközelebb?

– Nem tudom, igazából nem is hallottam azóta róla.

– Küldjél neki egy sms-t – mondta. – Írd azt, hogy: „Jó volt a múltkori este, mikor ismételjük meg?”.

– Én szeretnék, de Lola azt mondta, hogy ez nem így működik.

– Lolának sosem volt pasija.

– Ez igaz, de sokat randizott. Te meg én nem is randiztunk valójában.

– De nem az a lényege a randizásnak, hogy abból kapcsolat legyen?

– Úgy beszélsz róla, mintha valami sport lenne – feleltem. Katherine-nel mindig olyan érzésem volt, mintha valami versenyben lennék, amire nem is emlékeztem, hogy beneveztem volna.

– Kérsz még kávét? – kérdezte. A telefonomra pillantottam. Még legalább másfél órát maradnom kellett.

Egy barátság alapértelmezését újra beállítani annyira nehéz. Tudtam, hogy hosszú és kellemetlen beszélgetésbe fog kerülni, hogy mindent elmondjunk, ami a szívünket nyomja, és nem tudtam volna megfelelőbb időpontot rá, mint a mostanit. Legalább három tál forró kását láttam a barátságunkkal kapcsolatban, amit kerülgetünk, és biztos voltam benne, hogy Katherine-nek is volt legalább három tál a maga részéről. Nem tudtam kiszámolni, hogy egy barátság hány tál forró kását képes elviselni, hogy még normálisan tudjon működni, és hogy ha egyáltalán, akkor mikor fognak kiborulni azok a tálak.

Miután eltelt pontosan kilencven perc, Olive csokoládétól maszatos képére nyomtam egy búcsúpuszit. Megöleltem Katherine-t, újból gratuláltam a terhességéhez, mondtam neki, hogy örömmel segítek házakat nézni vele Surrey-ben, ha szüksége lenne még egy véleményre, amit természetesen nem gondoltam komolyan. Amikor elmentem, ugyanazt a megkönnyebbült elégedettséget éreztem, mint amikor kitakarítom a hűtőmet vagy befejezem az adóbevallásomat. Egészen biztos voltam benne, hogy az ajtó túloldalán Katherine pont ugyanezt érzi.

Hazaérkeztem és bekopogtattam a földszinti lakás ajtaján, immár negyedszerre azon a héten. Nem tudtam átvenni egy csomagot, és egy cédula arról tájékoztatott, hogy Angelo Ferrettinél van a földszinten. Megpróbáltam elcsípni, amikor hallottam, hogy jön vagy megy az épületből, de valahogy sosem sikerült. Ez alkalommal, a legnagyobb meglepetésemre, a második kopogtatás után kinyílt az ajtó. Egy magas férfi jelent meg előttem. Kreol bőre volt, és vállig érő barna haja – ami arra utalt, hogy vagy régebben az volt a hobbija, hogy kis harcosfigurákat festegetett, vagy jelenleg az a hobbija, hogy hétvégente basszusgitározik egy szomorú apukákból álló együttesben – eléggé kontraproduktív volt a visszahúzódó hajkoronája. Saccra azt mondtam volna, hogy pár évvel idősebb, mint én. Az arckifejezése egyszerre volt blazírt és hitetlenkedő.

– Ó, húha! Helló! – mondtam, egy kínos, zavart, vidám kacajjal, amit utálok. – Bocsánat, nem számítottam rá, hogy itthon lesz. Nina vagyok, az emeleten lakom. Néhány hónapja költöztem be. – A férfi kétszer pislantott. Csönd. – Amikor beköltöztem, párszor bekopogtam, hogy bemutatkozzam, de valahogy mindig elkerültük egymást. Nos, sosem sikerült találkoznunk. – További pislogás, csönd továbbra is. – Csak ön lakik itt?

– Igen – felelte, a magánhangzóin erősen kiütközött az akcentusa.

– Ó. Almának – ő lakik fölöttem, nagyon aranyos – úgy tűnt, vagyis azt hitte, hogy van egy lakótársa…

– Elment – felelte.

– Ó, értem.

– Körülbelül három hónap korán, ő elment.

– Értem.

Folytatta a csöndes pislogást, ezzel is jelezve, hogy ennek a találkozásnak a párbeszéd része hivatalosan is befejeződött.

– Azt hiszem, van önnél egy csomag számomra.

– Igen, miért hagyni nekem itt?

– Mert nem voltam itthon.

– De miért hagyni nekem?

– Mert azt mondtam, hogy ott hagyhatják az egyik szomszédomnál. Nem gond? Ha nincs otthon, akkor nyugodtan hagyhatja nálam a csomagjait.

Vállat vont, és visszament a lakásba. A durván faragott vonásaival és a bágyadt, rongybabaszerű mozdulataival úgy nézett ki, mint egy régifajta bábu, amelyet láthatatlan zsinegek mozgatnak. Megfordult és átadta a kartondobozt. A keze most már az ajtón volt – azt akarta, hogy elmenjek.

– Szóval. Angelo. Ez olasz?

– Honnan tud nevem?

– Az értesítőn volt rajta – feleltem. – Az állt rajta, hogy önnél van a csomagom. Hova valósi Olaszországban?

– Baldraccába.

– Még sosem jártam ott. Merre van?

– Keresse ki! – mondta, mielőtt becsukta volna az ajtót.

A becsapódott ajtó visszhangjában álltam ott, és reméltem, hogy ez volt az első és utolsó alkalom, hogy valaha is beszélnem kellett Angelo Ferrettivel, a földszinti szomszéddal. A lakásomba érve kinyitottam a csomagot, széthajtogattam a csomagolást a szelektívhez, és a Google Mapsen rákerestem, hogy hol van Baldracca. Nem találtam. Begépeltem a szót egy keresőbe. A fordítás azonnal megjelent. Baldracca – olasz főnév: kurva (általában sértésnek használják).

Azon az estén Lola egy padon ülve várt rám a fitneszklub előtt. Bejelentett minket egy „Body Boost” nevű órára, ami kombinálta a „súlyemelést és a tajcsit nyolcvanas évekbeli slágerekre”.

– Van egyáltalán kedved hozzá? – kérdezte nyűgösen, ahogy közeledtem felé, magához húzott és lenyomott egy-egy puszit mindkét arcomra. Egy elképesztően fura felszerelés volt rajta, leopárdmintás leggings, bő, tüllszerű felső, repülős napszemüveg, akkora karika-fülbevaló, hogy a válláig ért, valamint egy strasszokkal feldíszített selyem fejfedő, ami leginkább egy turbánhoz hasonlított. Csak úgy úszott a jellegzetes parfümjének nehéz, meleg felhőjében.

– Nem fizetted már ki?

– De, egyértelmű, hogy megyünk, csak tudni szeretném, hogy még mindig van-e kedved hozzá.

– Te voltál az, aki meggyőzött, hogy jöjjek.

– Tudom, csak… – Egy hatalmas doboz vörösáfonya-lére mutatott teátrálisan, amit meg-meghúzott, és a szemét az ég felé forgatta.

– Az állatorvos?

– Egész éjjel. És még másnap is ott maradt. Szerintem legalább tizenkét órán át nyomtuk.

– Lola, ez azért túlzás!

– Bárcsak az lenne! – mondta kimerülten, majd egy Twix csokit húzott elő a hatalmas, bézs színű bőr válltáskájából, amire arannyal rá volt nyomtatva a monogramja. Lola szerette, ha mindenen rajta van a monogramja, a telefonjától kezdve a neszesszeréig. Olyan volt, mintha attól tartott volna, hogy elfelejti a saját nevét.

– Fogsz vele megint találkozni?

– Nem hiszem – mondta cseppet sem nőies harapások közben.

– Miért nem?

– Aranyos, de… nem is tudom. Csinált néhány dolgot, amitől egy kicsit megriadtam. Az a fajta pasi, aki szex után csak fekszik az ágyban, és arra vár, hogy elkapja a pillantásodat és azt mondja „Helló!”.

– Ó, istenem, ez tényleg rémes.

– Megbocsáthatatlan – felelte Lola. Bekapta a Twix utolsó darabját, a csomagolópapírt a táskájába tette, mielőtt kihúzott volna egy KitKatet és egy Twirl csokit, mindkettőt kibontotta.

– Jól vagy?

– Igen, miért?

– Mi ez a sok csokoládé?

– Ó, igen, bocsi. Elmentem egy dietetikushoz, mert tudod, néha görcsölni szokott a hasam evés után. Na mindegy, szóval azt mondta a nő, hogy nem szabadna délután hat után cukrot ennem, úgyhogy most benyomom ezt mind. – A digitális órájára nézett, ami jelezte, hogy 17:59 van. – Különben is, már végeztem ezekkel a férfiakkal, akik kihasználnak egy éjszakára, hogy úgy érezzék magukat, mintha egy, nem is tudom… egy alacsony költségvetésű romkomnak lennének a sztárjai, ugye érted, hogy mire célzok?

– Azt hiszem. – Az igazság az, hogy nagyon ritkán tudtam, hogy mire gondol Lola, amikor azt mondta, hogy „ugye érted, hogy mire célzok?”, de annyira szórakoztatónak találtam, sosem váltottam pirosra a szemafort azon az állomáson, ahol a gondolatvonata megállhatott volna.

Lolával egy szórakozóhely WC-jében találkoztam a gólyatábor alatt az egyetemi városunkban. Hallottam, hogy a mellettem lévő WC-ben egy lány sír, és amikor megkérdeztem tőle, hogy jól van-e, akkor felzokogott, hogy a hét elején lefeküdt egy sráccal, és megkérte, hogy küldjön neki sms-t. A srác azt mondta, hogy nem fog tudni, mert elfogyott a pénze a telefonján, és nincs több pénze, hogy feltöltse. Lola elfurikázta a srácot egy ATM-hez, kivett húsz fontot, odaadta neki, hogy töltse fel vele a telefonját, és azt mondta neki, hogy már alig várja, hogy halljon felőle. Az sms sosem érkezett meg. Megkértem, hogy jöjjön ki a WC-ből, és úgy folytassuk a beszélgetést, de azt mondta, hogy a fele sminkje lefolyt az arcán, és túlságosan szégyelli magát, hogy bárki is lássa. Mondtam neki, hogy feküdjön le. És ott, a WC fala és a lila linóleumpadló között megláttam életemben először Lolát. A hatalmas akvamarinkék szeméről lefolyt a szempillafesték az arcára, ami pont annyira volt narancssárga és puha, mint egy őszibarack a túl sok olcsó alapozótól. Megfogtam a kezét. A „Mr. Brightside” basszusa vibrált a padlón át az arcunkig.

– Hiányzik az otthonom – mondta.

Nem ismertem Lolán kívül még egy olyan embert, aki ennyire másmilyen lenne, mint én. A legszembetűnőbb az volt, hogy betegesen próbált az emberek kedvében járni – pokolian elszánt volt, hogy minden egyes ember, akivel kapcsolatba került, ne csak kedvelje őt, hanem egyenesen imádja is, és szenzációsan érezze magát a jelenlétében. És nemcsak olyanokkal csinálta ezt, akiket ismert – hanem ugyanezt az erőfeszítést tette meg teljesen idegenekkel is, akikkel csak néhány percig volt kapcsolatban. Egyszer Marrákesbe mentünk nyaralni, és amikor egy vázára alkudoztunk a medinában, 250 marokkói dhirmával többet ajánlott a végén az árusnak, mint az eredetileg kért volna. Egy másik alkalommal kivette az utolsó harminc fontját a számlájáról, hogy egy hajléktalannak adja, majd leült mellé, és elbeszélgetett vele az életéről. A férfi, abszolút érthető módon, azt mondta, hogy nekem adja a harminc fontot, ha elviszem végre Lolát tőle.

Néha ezt a tulajdonságát kissé szomorúnak és irritálónak találtam; de volt, hogy csodáltam érte. Rendszeresen irigykedtem Lola türelmére, amelyet mások ostobaságánál és hozzá nem értésénél gyakorolt. Fantasztikusan jó volt a bájcsevegésben; végighallgatni mások locsogását számára érdektelen dolgokról; megdicsérni egy nő ronda cipőjét egy buliban, mert látta az illetőn, hogy ráfér egy kis dicséret. Gyakran vádoltak meg azzal, hogy ingerlékeny vagy hirtelen haragú vagyok, míg ő soha nem volt dühös semmi miatt – ami nemcsak a jóindulatának volt köszönhető, hanem annak is, hogy leginkább azzal volt elfoglalva, hogy vagy önmagáról álmodozzon, vagy azon aggódjon, hogy vajon mindenki kedveli-e őt. Egyszerre volt a legtragikusabban bizonytalan és ugyanakkor a legmagabiztosabb ember, akivel valaha találkoztam.

És imádott szórakozni, ami ragályos volt. Az újabb élmények gyűjtése egyenesen főfoglalatossággá vált, és az állandó szingli státusza lehetővé tette, hogy az életét egy folyamatos projektnek tekintse. Amióta ismerem, tanult kalligráfiát, fotózást és origamit; megtanult korongozni, joghurtot és illóolaj-keverékeket készíteni; harcművészeti, orosz- és trapézórákra járt. Csináltatott öt tetoválást, minden bolondos, jelentéktelen firkálmányból hamis jelentést olvasott ki; hétszer költözött, és kétszer ugrott ki repülőből. Rájöttem, hogy ez nem Lola könnyelműségének bizonyítéka, hanem tisztelgés az előtt, amit ő annak az egyetlen hatalmas lehetőségnek látott, hogy az életet megélje.

– Annyira stresszel, hogy mindjárt vége a nyárnak – mondta, elővett egy félig teli mentolos cigis dobozt, és a fogával kihúzott egy cigit.

– Miért „stresszel”?

– Azon aggódom, hogy nem használtam ki eléggé.

– Négy zenei fesztiválon voltál.

– Jövőre el kell jutnom a Burning Man fesztiválra. – Aggodalmaskodón megrázta a fejét, miközben rágyújtott. A kora esti nap megcsillant a gyűrűin, ahogy a fehér végű cigarettát tartotta, és mélyen beleszívott. – És el kell jönnöd velem, lehet, hogy ez lesz az utolsó esélyünk.

– Nem! Nem tudom, hányszor kell még mondanom neked, hogy nem!

– Légyszi!

– Ha te égni akarsz, akkor hajrá, de ez a hölgy itt nem égetni való. Különben is, hogy érted, hogy ez lesz „az utolsó esélyünk”?

– Az azutáni nyáron már valószínűleg terhes leszek – mondta Lola. Tudtam, hogy ez lesz a válasza, de hallani akartam, ahogy szó szerint ki is mondja. Az élete pontos pályájával kapcsolatos logikátlan optimizmusát hallva mindig eltöltött az iránta érzett szeretet.

– Hamarosan már négykor sötét lesz – mondta. Már jól ismertem, milyen, amikor ennyire mélyre süllyed a mulatság-pánikjában, ilyenkor nem volt érdemes racionálisan beszélni vele. – És mindenki otthon fog ülni a párjával és gyerekeivel, brokkolilevest eszik Stilton sajttal megszórva, és nem akar velem lógni.

– Minden évben ezt csinálod.

– Már el is kezdődött. Az emberek nem értik, hogy milyen nekünk. Már senki sem akar semmit sem csinálni, csak meghívnak magukhoz vacsorázni. Ami nagyon kedves tőlük, meg minden, de nem akarom a szombat estéimet egy boldog párocska díványán tölteni. Hogy fogok így valaha is találkozni valakivel? Még sosem hallottam olyanról, hogy valaki az élete szerelmével úgy találkozott, hogy végigjárta a barátai nappaliját Bromley-ban.

– De nem szervezheted a társasági életedet a lehetőségek köré, hogy hol fogsz férfiakkal találkozni – érveltem. – Ez annyira szomorú.

– Igen, tudom, de csak azt szeretném, ha néhány barátunk értékelné, hogy míg az ő keresésük már véget ért, az enyém még nem. És én támogattam őket a keresésük minden egyes állomásán. Verseket írtam az esküvőjükre…

– Amire, az igazságot megvallva, ha jól emlékszem, egyikőjük sem kért meg.

– Csak azt szeretném, ha ők is segítenének elérni az álmaimat úgy, ahogy én segítettem őket.

– Nem hiszem, hogy valaha is befejeződik a keresés.

– Jaj, hagyd már abba!

– Ez igaz. Amikor házasokkal vagyok, egyáltalán nem gondolom azt, hogy kevésbé nyughatatlanok, mint a szinglik.

– Nina, mondok valamit, aminek nem fogsz örülni. És sokan így gondolják, de túlságosan félnek ezt ki is mondani. És ez nem a feminizmusról vagy férfiakról és nőkről szól, hanem az élet tényeiről. Sokan nem boldogok, amíg nincsenek egy kapcsolatban. A boldogság számukra az, ha kapcsolatban vannak. Sajnálatos módon én is ilyen vagyok.

– Honnan tudod, hiszen sosem voltál egyben sem? Mi van, ha az életben minden reményedet és terveidet ennek az egyvalaminek a keresésére teszed fel, és aztán csalódni fogsz? – kérdeztem.

Elnyomta a cigarettáját, majd elővett egy újat, és rágyújtott.

– És hogy érted, hogy „milyen nekünk”? – kérdeztem.

– Szinglinek lenni – felelte Lola. Egymásnak adogattuk a cigarettát.

– Elmenjünk egy sörözőbe? – kérdeztem végül. – Tudok egyet itt a sarkon, ahol igazán csípős Bloody Maryt csinálnak, és tele van nyomorúságos öltönyössel, akik flörtölni akarnak.

– Aha, legyen, aha – mondta, majd megigazította a turbánját.

A harmadik üveg fehérbornál részegesen anyáskodó érzéseket kezdtem el táplálni a négy órával ezelőtti énem felé, aki leggingst és edzőcipőt húzott, őszintén abban a hitben, hogy az estét egy „Body Boost” órán fogja tölteni. Édes kis szívem!

– Mi történt a hegynyi embereddel egyébként? – kérdezte Lola.

– Nem hallottam felőle.

– Már mennyi ideje?

– Három napja.

– NE te legyél az első, aki beadja a derekát – mondta, rám bökött az ujjával és véreres szemével a tekintetemre koncentrált. Az egyik hatalmas karika-fülbevalója mostanra már elveszett.

– Ez feltétlenül szükséges? Mert nagyon, nagyon fel akarom hívni.

– Nézd, ha három napig nem hallasz egy pasi felől, az egyáltalán nem rossz. Van valamim a Kárörvendő Kredencünk számára – mondta Lola. A Kárörvendő Kredenc egy szégyenteljes magánszertartásunk volt, amit néhány éve fejlesztettünk ki, mások szerencsétlenségéről gyűjtöttünk sztorikat, hogy jobban érezzük tőle magunkat. Az volt a lényege, hogy mindig legyen egy, a helyzethez kapcsolódó anekdotákból álló válogatásunk, amihez nyúlhatunk, hogy a saját katasztrófánkat perspektívába helyezhessük.

– Emlékszel arra a nőre az irodámból, akit Jannek hívnak?

– Ő volt az, aki benevezett a Microsoft-pasziánszbajnokságra?

– Pontosan. Szóval, Jan már harminc éve együtt volt a férjével. Sosem akartak gyereket, csak kettesben voltak. Nagyon boldogok voltak – Brixtonban éltek egy lakásban, elmentek ezekre a tengeri hajóutakra Izlandra, mindenféle jazzt hallgattak és volt egy félszemű Cavalier King Charles spánieljük, Glen.

– Aha.

– Szóval, Jan egy nap Glennel sétál a Brockwell Parkban.

– A férjével?

– Nem, a kutyával – mosta össze Lola a szavakat elkeseredetten. – És látja ezt a férfit, aki sokkal fiatalabb nála. Nagyon magas, spanyol, az a Tony Danza-típus. Odamegy hozzá, és elkezdi, hogy „cuki kutyus”, mire Jan mondja, hogy „köszönöm”, aztán a pasas „a gazdája még cukibb”, és Jan, a drága, az édes drága, hiszen már a hetvenes évek óta senki sem akarta felcsípni, úgyhogy teljesen oda van meg vissza. Elmennek vízipipázni, hogy megismerjék egymást, a pasast Jorgénak hívják, lakatos, Gironából származik, telefonszámot cserélnek. A lényeg a lényeg, hogy viszonyuk lesz.

– Azta!

– Jó mi?

– Ki ismerkedik a parkban manapság?

– Nos. Ez van, nem igaz? Szóval, Jorge megmondja neki, hogy szereti, azt akarja, hogy hagyja el a férjét, azt akarja, hogy kezdjenek ketten – Glennel együtt persze – új életet Cardiffban.

– Miért Cardiffban?

– Nemtom. És Jan arra gondol, hogy ez lehet az utolsó esélyem egy hatalmas, szenvedélyes szerelemre. Még egyszer az életben át akarom ezt élni.

– És mit lett az aranyos férjével? És a tengeri hajóutakkal Izlandra?

– A vágy – mondta Lola tudálékosan. – Bolondot csinál belőlünk.

– Mi történt?

– Jan bepakolt két táskát, egyet magának, egyet Glennek.

– Nem hiszem el, hogy bepakolt egy táskát Glennek!

– Istenemre esküszöm! – kiabálta Lola. – Egy olyan miniatűr hátizsákot, amik plüssmacikon szoktak lenni. Írt egy levelet a férjének, elmagyarázott mindent, és tiszta szívből bocsánatot kért. Azt mondta neki, hogy mindig is szeretni fogja. Megköszönte neki élete legboldogabb éveit. Az asztalon hagyta, aztán elment a Jorgéval megbeszélt találkozóra a Victoria buszpályaudvarra.

– És?

– Jorge – mondta Lola mélyet lélegezve. – Soha. Nem. Jelent. Meg.

– Ne!!

– De igen. Jan tíz órán át várta.

– Felhívta?

– Azonnal üzenetrögzítőre kapcsolt.

– Elment a lakására?

– Jorge eltűnt.

– Mit csinált Jan?

– Hazament, megpróbált bocsánatért esedezni, elmagyarázta, hogy átmenetileg elment a józan esze. De a férje nem engedte be.

– Jaj, ne! Jaj, ne, ne, ne!

– De bizony. Nem is állt szóba vele. Még a zárat is lecseréltette.

– És a lakatos valószínűleg…

– Jorge volt – bólintott Lola. – Nem tudjuk meg, hogy még valaha keresztezni fogja-e az útjuk egymást. Vagy hogy mi történt. Ez egy kérdőjel, ami ott lebeg a történelemben.

– Hol van most Jan?

– Egy lakóhajón él – felelte gyászos hangon Lola. – Ha legközelebb futni mész a csatornához, akkor láthatod. Úgy hívják, hogy A vénkisasszony. Egy festmény van egy félszemű spánielről alatta. És egy kilométerről is megérzed, mert Jan folyamatosan kombuchateát főz, azt állítja, hogy ez az egyetlen dolog, amitől gyorsabban telnek az éjszakák.

– Bizonyára – mondtam rémülettől döbbenten –, bizonyára bármi más név, de pont A vénkisasszony?

– Azt mondta, hogy először viccesnek találta. Azt mondtam neki, „Jan, nem kezelheted az életedet egy viccnek, újra kell kezdened!”. De nem hallgatott rám. Szerintem bünteti magát.

– Ez annyira szörnyű!

– Tudom. A helyiek a kikötő körül csak úgy hívják, hogy „A Lakat Szomorú Szemű Hölgye”.

– Tényleg?

– Valószínűleg – válaszolta Lola egy vállrándítással.

– Igazad van – feleltem, és megkoccintottam a poharát az enyémmel. – Ez egy nagyon, nagyon hasznos történet a Kárörvendő Kredencbe. Köszönöm, drágám!

– Szívesen – mondta, fejjel lefelé fordította a borospalackot, az utolsó cseppeket a poharába öntve. A képernyővel felfelé fekvő telefonom az asztalon pittyent egyet. A képernyő felvillant, Maxtől jött üzenet. Elkerekedett szemmel néztünk össze.

– Uramisten, mindjárt rosszul leszek! – üvöltötte Lola. A mellettünk lévő padon ülő aggódó italozók felénk fordultak.

– Jól van, nem kell aggódni, csak nagyon megörült valaminek.

Lola megragadta a telefonomat, bepötyögte a jelszót két olyan barátnő intimitásával, akik számtalan éjszakát töltöttek már el együtt kocsmákban, üzeneteket mutogatva egymásnak. Rábámult a képernyőre.

– Ó, basszameg, ez jó, ez tényleg jó!

Kikaptam a kezéből a telefont.

Egymás után ötször hallgattam meg a The Edge of Heavent, és még mindig nem tudtalak kitörölni a rendszerből. Mit tettél velem, Nina George Dean?

4

Nem tudtam felidézni, hogy néz ki Max. Az agyam csak négy egyedi dolgot jegyzett meg róla. Az elmúlt hetet, amióta nem találkoztunk, azzal töltöttem, hogy ezeket az emlékeket forgattam az agyamban, mintha négy különböző tál nasi lenne egy partin. Amint elég volt az egyes számú emléktálból, vettem egy falatot a kettes számú tálból. Amikor már kielégítő volt, akkor egy másikra váltottam és így tovább. Nemcsak elegendő volt ez a négy emlék, hogy a nappali álmodozásaimat kielégítsék, de az is lenyűgözött, hogy miért pont ezekbe a címkékbe kapaszkodott bele a memóriám.

Első számú emlék. Az arcának a szögei, ahogy hozzám hajolt, hogy megcsókoljon. Különösképpen a határozott vonalú orra, a szemhéja és a mindentudó félmosoly, ahogy az ajka kissé szétnyílt pont, mielőtt megérintette volna az ajkamat.

Második számú emlék. Nagyon, nagyon egyedi. Volt az estének egy pillanata, amikor egy női tévés séfről beszéltünk, akiről kissé kapatosan és bűnbánóan azt mondtam, hogy nem hiszem, hogy a receptjei működnének. Miközben ezt mondtam, Max megszólalt „Miaú!”, kissé nőies hanghordozással, és félig felemelte a kezét, ahogy a macskák kaparásznak, de félúton meggondolta magát, hogy teljesen kivitelezze a mozdulatot. Világos volt számomra, hogy az egész jelenettől elszégyellte magát, és azt hiszem, hogy az agyam egy különleges ok miatt jegyezte ezt meg, ami az volt, hogy megakadályozzon abban, hogy a fejemben egy túl tökéletes Max-képet építsek fel. Szükség volt egy kis horpadásra és repedezettségre a képzeletemben róla készített szobron. Arra emlékeztetett, hogy Max valós – ebben a világban él, és teljesen elérhető a számomra.

Hármas számú emlék. Amikor Max nevetett, akkor a tökéletesen komoly arca egy rövid időre összegyűrődött és levetette komolyságát, ezzel felszínre hozva egy bolondos szájat, könnyben úszó szemeket, és az orra körül kis ráncok jelentek meg, mint egy rajzfilmnyuszinak. Ifjúságának ez volt az egyetlen nyoma, amit megláthattam benne – minden más teljes egészében kiforrott volt. Amikor nevetett, akkor arra emlékeztetett, hogy mókázó fiú volt az osztályban, egy diák, akinek hawaii virágfüzér lóg a nyakában, és egy tinédzser, aki kapucnis pulcsiban nézi a South Parkot egy házi készítésű vízipipával a kezében. A nevetése volt egyelőre az egyetlen rés a falon, amin keresztül ráláttam a sebezhetőségére.

Négyes számú emlék. A fehér pamutpólójának a tapintása a meleg testén, miközben táncoltunk. A pólója bársonyos volt, bolyhos, mint amikor valaki öblítőt is használ. Az öblítőre való gyanakvásomat megerősítette, amikor megéreztem az izzadt bőrének az illatát, ahogy felszállt a levegőbe a pólóján keresztül a szappanos levendula illatával keveredve. Ez volt az egyetlenegy kicsit nem természetes dolog benne. Ettől elképzeltem a házimunkákban, ami egyébként annyira rejtve lenne, és elképzeltem a lakásában, Claptonban, egyedül, ahogy házimunkát végez, pakolgat. Úgy képzeltem, hogy a mosást vasárnap este végezte, egy Dylan élő koncertalbum szólt a háttérben. Némi időt szántam az azon való tűnődésre, hogy vajon van-e szárítógépe (végül úgy döntöttem, hogy nincs), és vajon a háztartáshoz való dolgait online vette-e meg (végül úgy döntöttem, hogy igen, és a barátai azok a fajta jóindulatú, suta férfiak voltak, akik ezért csúfolták, olyanokat kérdezve tőle, mint „Hé, cimbora, van elég WC-papírod??”, amikor kinyitották a fürdőszoba szekrényét).

Az üzenete utáni nap, amikor már kijózanodtam, válaszoltam neki. Én szívem szerint egyszerűen csak felhívtam volna, de Lola azt mondta, hogy ez pont olyan lett volna, mintha hívatlanul megjelentem volna a lakásánál, és kövekkel dobáltam volna a hálószoba ablakát. Nem igazán értettem, hogy egy üzenetváltás miért volt még annyira szükséges, azok után, hogy már találkoztál az illetővel – mindent idegesítően lassú tempóra fogott. Max sms-stílusa eléggé régimódi volt, abban az értelemben, hogy minden egyes pontra válaszolt, amit megemlítettem a legutóbbi sms-emben – valamint általában négy órát hagyott az üzenet elolvasása és a válasz között. Ez azt jelentette, hogy három napba került ezzel az idegtépő oda-vissza kérdezgetéssel, hogy mit csináltunk a héten, mire végre elértünk ahhoz a témához, hogy mikor találkozunk legközelebb.

Azt javasolta, hogy munka után menjünk el sétálni és inni egyet Hampstead Heathre. Egy kicsit izgultam, hogy a Heathen sétáljunk – ez volt az a park, ahová Anyu és Apu vitt hétvégenként, amikor még Mile Enden laktunk, és a nosztalgia hullámai bármikor, váratlanul törhettek fel bennem. Úgy gondoltam, hogy közvetlen kapcsolatban voltam az ebből az időből való emlékeimmel – a vurstli a Kentish Town felőli bejáratnál, a kis papírpohárban az eperfagyi, amelyet a Kenwood-ház előtti padon ülve ettem, ahogy lepillantottam az ötéves karomon mászó katicabogárra. Olyan nehéz visszakeresni, hogy melyik emlék az ember sajátja, és melyiket kölcsönözte családi fotóalbumokból és családi anekdotákból, majd átvette mint saját emléket. Néha rosszfelé fordultam a Heathen, és egy erdős részen vagy egy réten találtam magam, és éreztem az önkéntelen emlékekből jövő sajátos eltévedtség érzését, mintha egy félkész tájkép akvarelljében állnék. Visszatérve erre a helyre ugyanaz az elégedettség töltött el, mint amikor végre eszembe jut egy szó, amit kerestem, majd az a baljós érzésem támadt, hogy ugyanígy vannak fontos dolgok, amikre nem emlékszem és már nem is fogok. Fekete lyukak százai, olyan feneketlenek, mint egy áttequilázott éjszaka.

A Lidóhoz sétáltam, a tengerészkék vászon nyári ruhám és a barna bőrszandálom volt rajtam, egy szatyorban olcsó fehérbort és túlárazott olajbogyót vittem. Ha rajtam múlt volna, akkor egy egész pikniket összeállítottam volna, de Lola azt tanácsolta, hogy ennél a pontnál még jobb, ha szerény a piknik. Eddig még észre sem vettem, hogy a randizás korai stádiuma mennyire abból állt, hogy az ember úgy tesz, mintha nem is érdekelné, vagy elfoglalt lenne, vagy nem lenne éhes, vagy hogy mindenben jól láthatóan „visszafogottan” viselkedjen. Kíváncsi voltam, hogy Max ugyanezt a nyomást érezte-e. Reméltem, hogy hamar vége lesz ennek a stádiumnak, hogy aztán megkérdezhessem róla őt is.

Ahogy közeledtem a Lido téglafalú bejáratához, azonnal megláttam az összetéveszthetetlen alak körvonalát. Végigpásztáztam tekintetemmel az arcát, testét, hogy gyorsan emlékeztessem magam arra a férfira, akit az előző héten kitaláltam magamnak. Elfelejtettem, hogy milyen hosszú volt a lába, milyen széles a válla; milyen rajzfilmfigura-szerűen férfias az alakja – mintha egy gyerek zsírkrétával egy szuperhős sziluettjét rajzolta volna meg. Ugyanazt a könyvet olvasta, felnézett a lapokból ugyanazzal a közvetlenséggel, mint amikor az első randinkon meglátott.

– Lassan olvasok – mondta, a könyvre mutatva, ahogy felé sétáltam. Megölelt, kissé sután, aztán a hátamat megsimogatta, úgy ahogy egy havernak szokás, amikor a sörözőben találkoznak azután, hogy vesztett a focicsapatuk, és nem úgy, ahogy egy potenciális barátnőnek kijárna.

– Ó, én is – feleltem. – Gyakorlatilag nem tudok könyvet olvasni, hacsak a mobilom nincs kikapcsolva és egy másik szobába letéve.

– Mind el vagyunk cseszve.

– Tudom. Emlékszem, amikor kicsi voltam, annyira beszippantott egy Pán Péter-képeskönyv, hogy zseblámpát rejtettem a matracom alá, hogy a takaró alatt tudjak még olvasni, miután ágyba küldtek. Én azok közé az idegesítő kislányok közé tartoztam, aki fiú szeretett volna lenni. Levágattam a hajamat rövidre, amikor hétéves voltam, és nem voltam hajlandó megnöveszteni egészen addig, amíg gimibe nem mentem. – Mosolygott, tekintete elkalandozott a tekintetemről, és vizsgálódva pásztázta végig az arcomat, mintha csak egy galériában kiállított festmény lenne. – Mi az? – kérdeztem, és éreztem, ahogy az öntudatosság enyhe pírja elönti az arcomat. Izgultam és túl sokat beszéltem.

– Semmi – felelte. – Csak a gondolat, hogy milyen lehettél hétévesen, rövid hajjal, zseblámpafényél olvasva. Mosolyt csalt az arcomra. – Ettől egyszeriben elolvadtam.

– Sétáljunk? – kérdeztem, erőltetve a formalitást, és egyértelműen nem könnyedén.

Egymás mellett sétáltunk a Parliament Hill felé, beszélgettünk, megpróbáltam tartani a tempót a hosszú lábával, és közben nem kifulladni. Már hozzászoktam ehhez Katherine-nel, aki tinikorunk óta amazonnak tűnt mellettem, és mindig szerette megmutatni az iPhone-ján, hogy mennyivel kevesebb lépést tett, amikor együtt sétáltunk (minden magas ember önelégült, akár tudatában van ennek, akár nem). A sétálás azt jelentette, hogy lopva meg tudtam figyelni Maxet; ki tudtam javítani a hibákat, amiket a képzeletemben lerajzolt portréján ejtettem. Jól jött továbbá a navigálás és az, hogy előre kellett nézni, mivel egy napközbeni randinál a zavarba ejtő pillanatok lehetőségének száma megsokszorozódik. Az egyikünk megbotolhat egy faágban, vagy leszarhatja egy arra repülő galamb, vagy egy túl lelkes labradoodle rohanhat oda, hogy megszagolja az ember ölét. Minden lehetséges döntés csak még feszélyezettebbé tett.

Ahogy kaptattunk felfelé a Parliament Hillen, a városról beszélgettünk. Elmeséltem neki azt a néhány emléket, amit a Mile Enden töltött gyerekkoromból őriztem – ahogy a nálam háromszor magasabb pálmafákra felnéztem vasárnaponként a Columbia Road-i piacon; meséltem a kocsmáról, ahol az apám az újságot olvasta, amíg én sült krumplit ettem és belekortyolgattam a sörébe; a térről, ahol laktunk és ahol megtanultam biciklizni. Elmesélte nekem, hogy mennyire össze volt zavarodva, amikor a húszas évei elején ideköltözött – hogy azt képzelte, a városban élni annyit tesz, mint a Sohóban egy kínai étterem vagy Bloomsburyben egy könyvesbolt fölötti lakásban élni. Meglepődött, amikor rájött, hogy a frissdiplomás fizetése egy gyufásskatulya méretű szobára volt csak elég egy házban, amelyen hatodmagával osztozott Camberwellben. Mesélt nekem ezeknek az idegenekből lett lakótársaknak az otthoni különcségeiről, de közben nehezemre esett, hogy a képzeletem ne csapongjon el, és ne lássam magam előtt, hogyan nézhetett ki Max huszonhárom évesen, amikor Londonba érkezett – frissen és üdén, mint egy somerseti alma, a holmija dobozokban egy camberwelli utcán, hátizsákjából kilóg egy feltekert Red Hot Chili Peppers-poszter.

Amikor felértünk a csúcsra, leültünk egy padra, ahonnan elénk tárult London szétterpeszkedő központi idegrendszere. Néhány diákcsoport volt körülöttünk, dobozos sört ittak és rájátszósan extrovertáltak voltak, amilyenek a diákok a parkokban lenni szoktak, valamint néhány adag párocska volt még ott, mind úgy nézett ki, mintha a Linxen találkoztak volna. Maxszel megpróbáltuk kitalálni, hogy bimbózó kapcsolatuk milyen szakaszában járnak épp. Megegyeztünk benne, hogy az a pár, ahol a nő egy hatalmas parafa telitalpú magas sarkúban volt, és egy gyöngyökkel kivarrt dobozretikült fogott, míg a férfi oldalzsebes túrasortban volt, határozottan az első randin voltak, és a pasas alaposan meglepte a nőt a helyszínnel. A füvön heverő pár, akiknek a lába úgy gabalyodott egymásba, mint a tévé alatt a kábelek sokasága, biztos, hogy nem is olyan régen látta egymást először meztelenül – lehet, hogy pont előző éjszaka –, és megegyeztünk benne, hogy mindketten lógtak a munkahelyükről, hogy egész nap ágyban maradhassanak, és most közszemlére teszik a szexuális kompatibilitásukat. Úgy döntöttünk, hogy a két férfi, aki kézen fogva, fülig érő vigyorral az arcukon nézik a város sziluettjét, miközben „a Shard előtti élet” emlékeiről beszélgetnek, olyan ostoba-de-odaadó otthonos meghittséget árasztottak, mint két ember, aki a „szeretlek” kimondásának határán imbolyog. Szerettem Max társkommentátora és összeesküvéstársa lenni. Egész éjjel tudtam volna folytatni.

Északabbra sétáltunk, kanyargós ösvényeken, erdős részeken, amelyeket a nap sugarai törtek csak meg az ágak között besütve. Sikerült tartanunk a lépést egymással, miközben megmaradt köztünk a fél méter távolság, ahogy beszélgettünk. Lenyűgözött, hogy reagál a természetre – ösztönösen hozzáért a fák törzséhez, ahogy elhaladtunk mellettük, arcát a bágyadt napsugarak felé fordította.

A Kenwood House alatti réten bukkantunk ki, és találtunk egy kis füves részt, ahol leülhettünk. Kinyitottam a bort és az olajbogyót, és könyökünkre támaszkodva hátradőltünk – elfelejtettem poharakat pakolni, úgyhogy egymásnak adogatva ittunk az üvegből. Már egészen beesteledett, és a sétálók és iszogatók kezdtek eltűnni. Egy sárga nyári sapkás kisfiú olyan sebességgel robogott át a réten, mint egy felhúzható játék a parkettán.

– Orlando! – egy határozott léptű férfi kiabált utána. – Orlando, gyere ide, most! – A kisfiú még nagyobb sebességre kapcsolt, az arcán a vigyor még nagyobb lett, a sapka lerepült a fejéről.

– Lando! – üvöltötte a férfi újra, a komisz sapkát kergetve. – Lando, komolyan mondom, állj meg most azonnal vagy nem lesz több média egész héten!

– Nem lesz több média – suttogta kétségbeesetten Max a fülembe.

– Úgy gondolod, hogy lehetsz úgy szülő, hogy nem leszel egy morcos bunkó? – kérdeztem felé fordulva, arcunk egészen közel volt egymáshoz.

– Nem – felelte.

– Csak nézz rá! Jól van. Jól érzi magát. Egy réten van. Nem fog kiszaladni az útra. Akkor mi a baj? – Mindketten Orlandót néztük, aki levetette magát a fűbe, és úgy hempergőzött, mint egy kutya, alig kapott levegőt a gurgulázó nevetéstől. Az biztos, hogy nem fogja a „média” örömeit élvezni a belátható jövőben. – Annyira szomorú lehet, hogy látod magadon, hogy mindig fel vagy húzva és stresszelsz. Nem hiszem, hogy lenne bármilyen mód ennek az elkerülésére.

– Ne legyen gyereke az embernek?

– Igen – feleltem. – Ez igaz.

– Te szeretnél gyereket? – kérdezte Max. Lola figyelmeztetett, hogy ez történik, amikor harminc fölött randizik az ember – azt mondta, hogy amiről azelőtt nem volt szabad beszélni, az terítékre kerül az első hónap alatt. Katherine azt tanácsolta, hogy mondjam meg nekik, mielőtt még egyáltalán találkoznánk.

– Igen – mondtam. – Szeretnék.

– Én is.

– De pont ugyanannyira rettegek tőle, mint amennyire izgatott vagyok miatta. Azt hiszem, azzal, hogy látom a barátaim gyerekeit, attól körülbelül pont ugyanannyira szeretnék is, meg nem is gyereket.

– Én is pont ugyanígy érzek – mondta, majd cigarettapapírt és dohányt vett elő a zsebéből.

– Emlékszem, egyszer láttam, ahogy a keresztlányom, Olive, egy hiszti közepette képen törölte az anyját. Telibe lekevert egy pofont neki, véraláfutásos lett az arca. Három perccel később Olive már a kádban volt, egy gumikacsát tartott az anyja szájához, és a lehető legédesebb hangon mondta neki „Anya puszi kacsa!” – Max nevetett. – Már útban van a következő. A barátnőmnél, Katherine-nél. Mindig is úgy gondoltam, hogy ez a legerősebb érv egy gyerekhez. Ha annyira rossz lenne, akkor az emberek nem akarnának még egyet.

– Miért nem lett még egy a szüleidnek?

– Nem hiszem, hogy az anyukám valaha is szeretett volna anya lenni – mondtam. – Azt hiszem, azt hitte, hogy akar, aztán megszülettem én, és akkor rájött, hogy mégsem.

– Ezt egy percig sem hiszem el.

– Nem, nem, nincs semmi baj. Fura, de semmi bajom ezzel. Nem hiszem, hogy ennek bármi köze lett volna hozzám, azt hiszem, bárki lehettem volna, akkor is csalódott lett volna. Valójában, sajnálom őt érte. Rémes lehet, hogy születik egy gyereked, aztán rájössz, hogy rossz döntés volt a részedről. Különösen, hogy ezt nem mondhatod ki hangosan, úgyhogy ez egy olyan titok, amit egész életében meg kell őriznie. – Max megsodorta a cigarettát, és rágyújtott. – Az apám viszont legalább tízet szeretett volna, ha lehetett volna.

– Ez gondot okozott kettejük között?

– Nem hiszem. Apu csak örült, hogy végre lett családja. Már a negyvenes éveiben járt, amikor elvette anyut.

– Most boldogok? – kérdezte Max.

Elvettem tőle a cigarettát, és mélyen leszívtam.

– Újra cigizem, és ez a te hibád, Max. Az igazság az, hogy a múlt héten vettem egy dobozzal, amit már évek óta nem tettem. – Max várakozásteljesen nézett rám. – Ez bonyolult – mondtam megenyhülve. – Az apám beteg.

– Sajnálom – mondta. Még egy slukkot szívtam, aztán megráztam a fejem, mintha azt mondtam volna, hogy ne aggódjon emiatt. Tudta, hogy tulajdonképpen azt akartam, hogy ne kérdezzen erről többet.

Amikor befejeztük az üveg bort, akkor előhúzott még egy üveggel a táskájából. Kinyújtózott a füvön, én pedig melléfeküdtem, néztük, hogyan sötétedik be az ég.

– Milyen a Linx? – kérdeztem.

– Tudod, hogy milyen.

– Nem, úgy értem, hogy neked milyen. Milyenek a nők?

– Ó! – kinyúlt a kezem felé, és meleg kezével határozottan megfogta a kezemet. – Mind különböző.

– Nos, nyilvánvalóan, de biztos észrevettél egy bizonyos mintát. Nem fogom azt gondolni, hogy szexista vagy, ígérem! Kíváncsi vagyok, komolyan.

– Oké, nos – kinyújtotta a karját, magához ölelt, úgy, hogy a mellkasán pihentem. – Észrevettem, hogy nagy a felhajtás a gin körül. Mind azt mondja, hogy szereti a gint.

– Érdekes – mondtam. – Észrevettem, hogy azelőtt a nők a gint használták a személyiségük helyettesítésére. A ginhez elegancia társul. Egy nő egy másik korból.

– Igen, általában ők azok, akiknek a fotói fekete-fehérek. – A mély hangja rezonált a mellkasában, éreztem az arcomon.

– Tudod, mi a férfiak személyiséghelyettesítője?

– Mi?

– A pizza.

– Tényleg?

– Igen, mind azt hiszi, hogy a pizza sokkal inkább életmódkérdés, mint ami valójában. Minden második Linx-profilban van valami utalás a pizzára. „Hogy szereted eltölteni a vasárnapjaidat?” Pizza. „Milyen az ideális első randid?” Pizza. Mostanában láttam, hogy egy pasi a jelenlegi tartózkodási helyére írta be: Pizza.

– És még mi? – kérdezte Max.

– Mind azt mondja, hogy szeret szundikálni. Nem tudom, miért. Nem tudom, hogy ki mondta ezeknek a felnőtt férfiaknak, hogy amit a nők igazán szeretnek, azok a pizzazabáló óriásbébik, akik folyton alszanak.

– A heteroszexuális nőknek háborús hősi érdemrendek járnának pusztán azért, mert szeretnek minket – mondta Max felsóhajtva, ujjaival finoman szétfésülgette az összetapadt hajfürtjeimet. – Nem is tudom, hogy csináljátok mindezt.

– Tudom, hogy áldjon meg az ég minket érte! – feleltem. – Tényleg beleadunk apait-anyait, és annyira hálátlan egy meló.

Az oldalára fordult, így szembekerültünk egymással, és megcsókolt, gyöngéden és puhatolózva, aztán a derekamnál fogva közelebb húzott magához.

– Folyton csak rád gondolok – mondta. – Erre az ívre gondolok, a nyakad és vállad találkozásánál. És a szád formájára. És a karod hajlatára. Ez már a tetszés következő szintje, ugye? Hogy az ember meg akarja csókolni valakinek a karját.

– A legfelsőbb szintű tetszés – mondtam közömbösen, úgy döntöttem, hogy nem mondom el neki az emlékeim nasitáljait, vagy hogy elképzeltem, hogyan csinálja a nagymosást otthon.

– Az utolsó lány, akire emlékszem, hogy meg akartam csókolni a karja hajlatát, az Gabby Lewis volt. Előttem ült a kémia órán. Lófarka volt, ami ide-oda lengett, ahogy forgolódott. Amit elég sokszor csinált. Azt hiszem, valójában direkt csinálta, azt hiszem, tudta, hogy megőrjít vele.

– Úgy hangzik, mintha egy önkéntelen szerzetes volnál.

– Tökéletes karja volt, mint neked. És folyton azt bámultam, megszámoltam minden egyes szeplőt rajta. Tulajdonképpen őt hibáztatom a kettesemért, mert legalább hármasra lettem volna képes.

– Szerintem ez nagyon cuki.

– Egy kicsit bizarr, nem?

– Bizarr lenne, ha nem találnálak annyira dögösnek. A vonzódás törvénye annyira nem igazságos.

– Akkoriban cseppet sem voltam dögös.

– Ugyan már!

– Nem voltam, becsszó! Egy hatalmas, szőrös tinédzser voltam, akinek nem voltak barátai. Suli után a nagypapámmal sakkoztam mindennap. Ő volt az egyetlen ember, aki hajlandó volt velem lógni.

– Szóval ezért kedvellek annyira. Véletlenül lettél csak dögös. Ezek a legjobb pasik.

– Milyen voltál tininek?

– Majdnem pont ugyanolyan voltam, mint most vagyok.

– Tényleg?

– Igen, ez annyira unalmas. Ugyanaz a magasság, ugyanaz az arc, ugyanaz a test, ugyanaz a haj, ugyanazok az érdeklődési körök. A csinosságom szintje tizenhárom éves koromban lefixálódott, és azóta nem változott sem felfelé, sem lefelé.

– Még sosem találkoztam senkivel, aki ezt mondta volna.

– Elmondhatom neked az elméletemet?

– Hajrá!

– Tudom, hogy sokkal izgalmasabb, ha az embernek van egy átalakulós sztorija. De azt hiszem, ha az embernek van húsz éve, hogy hozzászokjon a kinézetéhez, akkor az nem is annyira rossz dolog. Sokkal kevesebbet foglalkoztat a külsőm, mint a barátnőimet, akik még mindig azért küzdenek, hogy szépek legyenek, és még mindig az átalakulásuk végső szakaszát várják.

– Te is szép vagy.

– Nem szerénységből mondom. Nem gondolom, hogy nem vagyok szép. De sosem voltam, és nem is leszek egy igazi szépség. És ez sok időt szabadított fel számomra, amit másra fordíthattam. Arról nem is beszélve – mondtam, aztán megálltam egy pillanatra, azon tűnődve, hogy nem beszélek-e túl sokat –, azt hiszem, ezért is van akkora sikerem a Linxen.

– Miért?

– Azt hiszem, a férfiaknak annyira nincs önbizalmuk, hogy a túl nagy szépség egyszerűen megsemmisíti őket. Szerintem ha meglátnak egy olyan profilt, mint az enyém – édes arcocska, egészen semmilyen haj, jó humorérzék –, máris otthon érzik magukat. – Max hangosan felnevetett, fejét hátravetette a fűbe. – Ugye tudod, hogy mire gondolok?

– Azt hiszem, tényleg van egy… otthonos jelleged, de nem azért, amiért gondolod.

– Olyan vagyok, mint egy benzinkút az autópályán. Tudják, hogy megállhatnak egy csésze teára és egy sajtos szendvicsre. Atr is tudják, hogy mit kapnak velem. Ismerős, otthonos. A férfiak szeretik az ismerős dolgokat. Nem gondolják, hogy szeretik, de valójában szeretik.

Amikor befejeztük az üveget, visszasétáltunk Archway felé a hűvös, sötét nyári naplementében. Megálltunk a Ladies’ Pond bejáratánál, bekukucskáltunk, látni lehetett a kitaposott ösvényt. Törékeny ágak fekete sziluettje rajzolódott ki az indigókék égen, mint egy kínai festett tálon.

– Bárcsak bevihetnélek, hogy te is lásd! Be kellene törnünk, gondolom – mondtam gyáván, mert nem voltam és nem is vagyok egy szabályszegő fajta.

– Nem, nem – felelte Max. – Inkább írd le nekem, hogy milyen!

– Szóval, az – balra mutattam – az, ahol mindenki a biciklijét hagyja. Ezen az ösvényen haladva jobbra van egy kis tisztás, amit mindenki csak rétnek hív. Ez az a rész, amitől olyan érzése van az embernek, hogy a görög mitológiában találja magát. Nyáron egyszerűen varázslatos. Dobozból gin-tonikot ivó félmeztelenül heverésző nők szőnyege. Aztán még tovább, jobbra, ott van a tó.

– Milyen mély?

– Nagyon mély – nem lehet lelátni vagy leérni az aljára. És mindig hideg, még nyáron is. De sok nő úgy tesz, mintha nem is lenne az. Tavasszal a kiskacsák még egészen aprócskák, és az ember mellett úszkálnak. Itt úsztunk tavasszal Katherine lánybúcsúján. És tavaly, a nyári napfordulón, a barátnőm, Lola, elhozott ide hajnalok hajnalán, és elvégeztünk egy szertartást.

– Ő pogány?

– Nem, csak neurotikus – feleltem. – Ez a kedvenc helyem Londonban. Ha valaha lesz egy lányom, akkor minden héten el fogom hozni ide, hogy megtanulja a női testet és a benne rejlő erőt.

– Látod – ezért félünk mi annyira tőletek.

– Féltek tőlünk?

– Hát persze hogy félünk. Ezért próbáltunk meg elhallgattatni titeket, bezárni, a lábfejeteket lekötözni és minden hatalmatokat elvenni. Mert annyira rettegtünk attól, hogy mi történne, ha ugyanolyan szabadok lennétek, mint mi. Ez szánalmas.

– Mitől kell rettegni?

– Mindentől. Oly módon tudtok egymással kommunikálni és egymásra hangolódni, amilyenre egyetlen férfi sem képes. A testedben saját apály-dagály működik. Táplálsz és varázslatos vagy és természetfeletti és sci-fi. És mit tudunk mi tenni… kiverni a saját hasunkra és egymást püfölni.

– És bájcsevegni parkolókban.

– De azt is épphogy csak.

– És ki tudjátok cserélni a biztosítékot.

– Én még azt sem tudom.

– Kislány – suttogtam, arcához közeledve.

– Bárcsak úgy lenne – felelte, a kerítésnek döntött és megcsókolt. A nedves, gazos fű és föld meg a vadvíz illata szállt felénk – a csatornákon úszkáló sörösdobozok és a tavakon lebegő vízililiomok illata.

Kézen fogva sétáltunk egészen hazáig, amit utoljára Joe-val tettem egyetemista korunkban. Visszarepültem az ígéretek és örömök korszakába. Újra tinédzser voltam, de ezúttal önbizalommal teli és fizetéssel, és nem volt takarodó. Felfedeztem egy másikfajta életet, ami Max mellett lehetne – egy életet, ami párhuzamosan mehetne a mindennapok mellett, a beteg apa, a szétszakadó barátságok és havi jelzáloghitel-törlesztés mellett. Eszembe jutott a valóság – a tavaly kialakult isiászom, a gyógytorna, amit nem engedhetek meg magamnak anyagilag, a fekete penész a zuhanyzó csempéi közti fugában, amelyet nincs az a súrolás, ami eltüntetne, a hírek, amelyeket sosem értettem meg igazán, a helyi választások, amelyekre sosem mentem el szavazni, a könyvelőmtől érkező folytonos e-mailek, amelyek mindig úgy kezdődnek, hogy „Nina, úgy tűnik egy kissé össze van zavarodva”. Ahogy éreztem Max melegségét felkúszni a kezemen keresztül, úgy éreztem, hogy mindezek számára elérhetetlen vagyok. A valóság próbálkozhat, amennyire csak akar – küldhet sms-t, e-mailt, fel is hívhat akár –, amikor Maxszel vagyok, akkor nem érhet el.

Bekísért a házba, fel a lépcsőn, megállt a csupasz villanykörte piszkossárga fényében a foltos rózsaszínű padlószőnyegen, a málló tapétájú folyosón. Nem tudtam, hogy ezt lovagiasságból tette vagy a csábítás része volt – vagy talán mindkettő, hiszen ugyanazt az eredményt remélte. A bejárati ajtó keretének támaszkodtam.

– Nyilvánvaló, hogy majd belehalok, hogy behívjalak – mondtam.

– Nem kell megtenned.

– Csak arra gondoltam, tudod. Hogy viselkedhetnénk felnőtt módjára. Várj! – Ez csak részben volt igaz – mert azzal is tisztában voltam, hogy egy adag szennyes volt az ágyamon. És elképzelhető, hogy néhány kifordított bugyi hevert a fürdőszobában. Nem volt tej a hűtőben a reggeli teához. És a laptopomon valószínűleg nyitva volt egy ablak a keresőben azzal, hogy: Hány szőrszál a normális egy 32 éves nő mellbimbóján??

– Van időm.

– Hogy fogsz hazamenni? – kérdeztem.

– Busszal. – Ott lógott a terhes csönd köztünk. – Jó éjt! – mondta Max végül.

– Jó éjt! – válaszoltam. Lehajolt, és ajkát a csupasz vállamra tette, aztán végigcsókolta a jobb karomat egészen a csuklómig. A csípőmnél fogott, ahogy megkerült és a másik oldalamra került, lassan végigcsókolta a bal karomat, mintha az ajkával vett volna méretet. A bőrömet olyan vékonynak és átlátszónak éreztem, mintha folpack lett volna, és biztos voltam benne, hogy látja, milyen vagyok belül. Megfordult, hogy elmenjen, és én ösztönösen visszahúztam a kezénél fogva. A folyosó falának döntött és úgy csókolt, mintha én lennék az egyetlen dolog, aki a szomját olthatná.

Csak most jöttem rá, hogy az első éjszakán, amelyet Maxszel töltöttem, a volt szeretői nyomait kerestem. Azt akartam, hogy bennem legyen, hogy felkutathassam a benne lévő szellemeket. Mivel nincs semmilyen háttérinfóm, hogy ki is ő valójában, az őt azelőtt megérintett nők letörölhetetlen ujjlenyomataiból gyűjtöttem össze a bizonyítékokat, mintha törvényszéki nyomozó lennék. Amikor a tenyerét a számra nyomta, láttam azt a nőt, aki úgy dugott vele, hogy az eltűnés szabadságát érezze. Amikor megmarkolt, akkor megéreztem, hogy szeretett egy olyan testet, amelyik hajlékonyabb volt, mint az enyém. Az ajka végigfutott a talpam ívén, ezzel tudatta velem, hogy a nőt a maga teljességében bálványozza, imádja – hogy ugyanúgy szerette a lábujjainak csontocskáit, mint a zárójelet formáló íves csípőjét; hogy ismerte a nő vérét a saját bőrén, ahogy ismerte a nő parfümjének illatát a lepedőjén. Úgy ölelt magához, mint egy forró vizes palackot, amikor aludt, és én tudtam, hogy éjszakáról éjszakára sok-sok éjszakán át egy másik testtel osztotta meg az ágyát, és közösen építettek fel egy egész oázist pusztán egy matracból.

Reggel korán kelt, hogy beérjen a munkahelyére. Nem zuhanyozott le, mert azt mondta, hogy aftershave-ként akar viselni engem. Megcsókolt búcsúzásul, felállt és elment. Ahogy kábultan elnyúltam keresztben a lepedőn – mint egy mocskos macska –, hallottam, ahogy végigmegy a folyosón és becsukja az épület nehéz ajtaját. De még mindig éreztem őt itt – láthatatlanul körbevett, mint a vízpára. Max aznap este eljött a lakásomba, és sokáig nem ment el.

5

A következő hónap mérföldköveit egy új, könnyed tempóban hagytuk magunk mögött. Már nem küldtünk egymásnak gondosan megfogalmazott sms-eket, amiket elemezni és kommentálni kellett, Lola pedig már nem játszotta a szövegértési útmutató szerepét, és inkább elkezdtük egymást hívogatni. A köztünk lévő kommunikáció rendszeressé vált – egy hétről hétre történő beszélgetés, amelyben tudtuk, hogy mit csinál a másik, és hogy hogy van. Hetente háromszor-négyszer találkoztunk. Csókolóztunk a mozi hátsó sorában. Megtanultuk, hogyan szereti inni a másik a teát. Találkoztam vele a munkahelyén az ebédszünetében, és az irodája melletti parkban sonkás-uborkás szendvicset ettünk. Megnéztünk egy kiállítást, de én semmit sem vettem észre a művészetből, mert abban a csodában merültem el, hogy milyen fantasztikus fényes nappal kézen fogva sétálni. Láttam a lakását – többnyire fehér, többnyire rendezett és teljesen belakott, fakó, kopott szőnyegekkel az utazásokról, lemezhalmokkal a padlón, és minden létező felületen tornyokban álltak a puha kötésű könyvek. A konyhaszekrényben vicces bögrék sorakoztak, karácsonyi ajándékok a jóakaró, de ritkán látott nagynéniktől. Halomban álltak a kalandokhoz kellő, már megkopott felszerelések – túrabakancsok, búvárruhák és sisakok. Az egész lakásban csak egyetlen fénykép volt – egy közeli fekete-fehér kép egy mosolygós, csukott szemű férfiról, aki lehajol, hogy beleszagoljon egy fehérszőke hajú kisfiú hajába. Csak egyszer kérdeztem róla, aztán soha többé nem említettem. Max és én is csak óvatosan közelítettük meg egymás zárt szobáját, amelyre az „apa” felirat volt kitéve, mindketten megértettük, hogy mennyire fontos számunkra, anélkül hogy beszéltünk volna róla.

Éjszaka és reggel az első dolgunk volt, hogy végigutaztunk egymás testének tájain, megjelölve a területünket, amerre mentünk. Elfoglaltuk egymást, és én mindig pontosan megmondtam Maxnek napokkal később is, hogy hol járt – hol csókolt, csípett, harapdált. El sem tudtam képzelni, hogy ezt valaha megunnám.

A kiadóm recepcióján ültem, és megnyomtam az alig észrevehető véraláfutást, amit néhány éjszakával ezelőtt hagyott Max a jobb csuklómon, amikor lefogott. Halványsárgára vált, mint egy arany ékszer. A polcokon lévő könyveket pásztáztam a cég irodának használt sohóbeli század elejei épület polcain, a több száz általuk kiadott könyvet nézegettem, aztán észrevettem a Kóstoló zsályazöld könyvgerincét. Átjárt az idetartozás érzése, csakúgy, mint a legelső találkozásomkor a szerkesztőmmel, Viviennel – az a biztos érzés, hogy tudtam, hogy naiv vagyok. Én a kiadó terméke voltam, nem a gyereke, és a termékek sorsa még kiszámíthatatlanabb, mint a gyerekeké.

– Nina? – egy rekedtes, letargikus férfihang szólított. Megfordultam, egy görnyedt hátú, húszas évei elején járó fiatalember állt előttem rézvörösre festett gombafrizurával, rövid ujjú hawaii ingben, amelyet gondosan betűrt a melegítőalsójába, egy pár strandpapucs volt a lábán. A szeme félig csukva, szemhéja mintha félig lehúzott roló volna.

– Igen. Helló! – válaszoltam.

– Vivienhez jött? – kérdezte. Láttam, ahogy a szájában a rágó úgy forog ide-oda, mint lottóhúzáskor a golyók.

– Igen.

– Erre jöjjön! – mondta, fejével intve, hogy kövessem. Alig emelte fel a lábát, a lift felé csoszogott, mintha kartonpapírból lenne a papucsa.

Vivien egy üvegfalú tárgyalóban ült, válla beesve, közel hajolva, megfeszülten olvasott egy dokumentumot. Vállig érő, kócos frufrujú, bozontos szőke haja volt, ami arra engedett következtetni, hogy valaha nagy bulizós életet élt. Az a fajta frizura, amely jól állt az ő korabeli nőknek, de teljes egészében megfelelő lenne egy ikonikus öregedő férfi rocksztár számára is. Vivien az ötvenes évei közepe felé járt, amit látni lehetett a kissé megereszkedett arcán és a szeme íriszének ködös kékjében, de olyan energiával duzzadó volt, mint a gimiben a legnépszerűbb lányok. Határozott, igényes, magabiztos és bohó volt. Szerette a botrányt, a pletykát és a kétértelmű provokációt. A csillogó divat világában otthonosan mozgott – jó kapcsolatai voltak, jól értett a stílushoz és az ízléshez –, miközben ő maga határozottan nem volt hivalkodóan divatos, ami még izgalmasabbá tette. Szemüveges könyvmolynak nézett ki, mindig fekete nadrágot és egyszerű szabású, androgün blúzt viselt, bárhová is ment. A szemüvege szögletes és karikatúraszerűen vastag keretes volt, a fülbevalója mindig nagy és geometrikus – látszott rajta, hogy minden kiegészítőjét úgy választotta ki, hogy különcnek tűnjön.

A leglenyűgözőbb az a guruhatás volt Vivienben, amit kifejtett bárkire, akivel csak találkozott, anélkül hogy tudatában lett volna az addiktív didaktikusságának. Kósza gondolatokat vet oda, amik aztán alapvető igazságai lesznek azoknak, akik hallották. Egyszer azt mondta nekem, hogy „rendelj mindig rombuszhalat, ha van az étlapon” (mindig rombuszhalat rendelek), és hogy „minden illat közönséges, kivéve a rózsáé” (azóta kizárólag csak rózsaillatú parfümöt használok). Sohasem találkoztam még olyan nővel, aki biztosabb lett volna a saját gondolataiban és ösztöneiben, és ez felüdítő volt.

Vivien felállt, amikor beléptem a tárgyalóba, és kétfelől arcon puszilt.

– Nina, a briliáns – mondta mély hangján, magánhangzói teltek, mássalhangzói élesek voltak, ahogy határozottan megfogta a vállamat. – Annyi mindenről kell beszélnünk! Nos, Lewis – mondta hivatalos hangon, az engem kísérő férfi felé fordulva –, megkérnélek, hogy nagyon figyelj most ide. Két kávét kérünk szépen, a lenti kávézóból, nem pedig a rémes itteni automatából. Nina flat white-ot szeret, nem sovány tejjel, én pedig dupla presszót kérek, tej nélkül. Meg tudod ezt jegyezni?

– Szóval, csak kávé feketén? – kérdezte az ajtófélfának támaszkodva.

– Nos igen, de ne mondd azt, hogy kávét feketén, mert akkor valami teljesen mást fognak adni nekem, mint amit én szeretek. És vegyél magadnak is egyet!

– Én már nem iszom koffeint, azt olvastam róla, hogy az a csöndes gyilkos…

– Rendben, Lewis, köszönjük – mondta Vivien gyorsan, mielőtt fáradt mosollyal az arcán visszafordult volna hozzám. Az ajtó becsukódott, és a fiú elslattyogott. – Eddig mindig csak bubifrizurás lányokat vettem fel, akik nagy mennyiségű vászontáskát használtak és odavoltak Sylvia Plathért, úgyhogy gondoltam, most kipróbálok valaki mást asszisztensnek.

– És bejött? Jó?

– Katasztrofális. – Egy őszinte kinézetű, bubifrizurás és bőr félcipős lány kopogtatott be az üvegajtón. Vivien odafordult. – Igen? – A lány belépett, idegesen a füle mögé tűrte a haját.

– Vivien, igazán sajnálom, de igazából senki sem foglalhatta le ezt a tárgyalót a következő három órára.

– Miért nem? – kérdezte Vivien.

– Mert az épület összes alkalmazottját megkérték, hogy menjen el a „Válaszd a lépcsőt!” előadásra.

– Mi az a „Válaszd a lépcsőt!” előadás?

– Ez egy kormányzati kezdeményezés, amit mi is támogatunk. Arra buzdítjuk az embereket, hogy inkább a lépcsőt válasszák a lift helyett, hogy javuljon a kardiovaszkuláris egészségük. – Vivien kifejezéstelen arccal nézett rá, további magyarázatot várva. – És itt van valaki, aki erről tart előadást nekünk.

– Ki van zárva – felelte Vivien egyszerűen, és visszafordult hozzám. A lány még néhány másodpercig az ajtóban téblábolt, aztán megértette, hogy ez volt a végszava, és elment. – El sem hinnéd, hogy milyen baromságokat csináltatnak itt velünk. Meg vagyok győződve róla, hogy végül ez elől menekült el a jó öreg Malcolm. A legjobb grafikusunk.

– Jaj, ne, végleg elment?

– Igen, idegösszeomlása volt. Eladta a házát, és Belgiumba költözött. Bár én mindig is úgy gondoltam, hogy Belgium igazán csodálatos egy hely ahhoz, hogy megőrüljön az ember, úgyhogy igazán jól döntött. – Egy újabb mondás, amelyről tudtam, hogy magamévá fogom tenni. Egy nap valaki mondani fog nekem valamit Belgiumról, én pedig teljes magabiztossággal rávágom: egy csodálatos hely ahhoz, hogy megőrüljön az ember.

– Szóval. Az apró konyha. Szépen kezd összeállni a reklámhadjárat, a héten elküldjük e-mailen neked az összes információt.

– Remek! – mondtam.

– És a Kóstoló továbbra is jól fogy, az eladási számok emelkedtek múlt hónapban, ami fantasztikus.

– Csak azt remélem, hogy nem lesz csalódás ez a könyv azoknak, akiknek tetszett a Kóstoló.

– Nem, nem – mondta Vivien, elhessegetve még a gondolatot is. – Ez a te hangod, ami pontosan ugyanolyan, mint az első könyvben, olyan témát taglalva, ami sok háztartást érint, ami nem más, mint hogy hogyan tartsunk vendégséget és főzzünk, és hol tároljuk az ételt, amikor semmi helyünk sincs. Igazi nyertes ötlet!

– Remélem – mondtam.

– Én pedig tudom – mondta, és biztatóan bólintott. – Most pedig a nem annyira mókás hírek.

– Mondjad!

– Hármas számú könyv. Elolvastam az ajánlatot a hétvégén.

– Nem tetszett.

– Sajnos azt kell hogy mondjam, hogy nem.

Hálás voltam Vivien őszinteségéért. Nem bírtam elviselni a könyvkiadás és az újságírás kertelős hangvételű véleménynyilvánítását. Évekbe telt, mire rájöttem, hogyha egy magazin szerkesztője azt mondta, „sok szerethető van benne”, akkor majdnem mindig azt jelentette, hogy „elég keveset tudunk ezzel kezdeni”. A Viviennel való munkakapcsolatom hatékony volt, hála az őszinteségünknek.

– Folytasd! – mondtam.

– Unalmas. Nem ejti rabul az embert.

– Oké.

– És csak olyan… – Vivien a megfelelő szót kereste. – Macerás. Ki akarná leellenőrizni az összes hozzávalót a naptárban? Ez egy olyasvalaki hobbija, akinek túl sok ideje vagy pénze van.

– Arra gondoltam, hogy adnék egy hazai termelői megközelítést neki. Hogyan szerezzük be az alapanyagokat a saját hazánkból úgy, hogy szinkronban vagyunk az idénnyel.

– Egy kicsit jobboldali megközelítés.

– Gondolod?

Megvetően megremegett az orrcimpája.

– Egy kicsit.

– Az idénybeli kilőve?

– Azt hiszem, igen. Azt hiszem, vissza kellene térnünk az elejére, és egy új témát kitalálni.

Csalódott voltam – több mint egy hónapig tartott a kutatás és az ajánlat megírása. Elővettem a jegyzetfüzetemet, és értelmetlen szavakat írogattam fel, amikre sosem fogok még egyszer rápillantani, csak hogy mutassam a lelkesedésemet.

– Mire gondolsz?

– Nos, nem leszek túl nagy segítség, de egyelőre még nem jutott semmi az eszembe. Csak azt tudom, hogy az olvasóid valami személyeset szeretnének. Valami szenvedélyeset.

– Nem tudom, hogy tudnék még valami publikus katarzist produkálni azok után, hogy megírtam az életemet a Kóstolóban, Viv.

– Nem, nem kell több rémes katarzis. Csak valami emberit szeretnénk.

– Emberit. Oké.

– Gondolkozz el rajta! Beszélgessél! Éljél! Aztán gyere vissza hozzám!

Éljél, írtam a lap tetejére, és kétszer aláhúztam.

– Ezt fogom tenni.

– Mi máson dolgozol még mostanában?

– Még mindig írom a heti rovatomat, épp most fejeztem be egy nagy cikket a flexitáriánus étrendről. Most pedig a Nagy-Britanniában készült borokról írok. Ó, és épp most írtam alá egy újabb lélektelen szerződést egy márkával, csak hogy fizetni tudjam a jelzálogkölcsönömet.

– Mennyire lélektelenről beszélünk?

– Sűrített tej – vallottam be töredelmesen.

– Ó, jaj!

– Úgyhogy most találnom kell tíz ínycsiklandozó és zseniális módját a sűrített tej felhasználásának.

– Key lime pie, vagyis floridai zöldcitromos pite – mondta Vivien. – Sokkal több zöldcitrommal, mint arra valaha is gondolnál. Még a tányért is ki fogják nyalni utána. És házi jégkrém.

– Mindenre van válaszod.

– Igaz. És most térjünk át az igazi témára: hogy ment az online randizós kalandod? Már majd belehalok, hogy megtudjam.

– Nagyon jól ment! Életem első randiján már össze is szedtem egy pasit, mondhatni.

– Most viccelsz? – kérdezte.

– Azt hiszem, be kell hogy valljam, hogy rémes vagyok az alkalmi randizásban.

– Talán úgy van. Én mindig is szerettem az egyéjszakás kalandokat. Ártalmatlan móka, eltekintve az itt-ott összeszedett kis nemi betegségektől, de még az sem volt igazán gond.

– Nem hiszem, hogy ilyen fából faragtak volna, sajnos. Megpróbáltam.

– Mázlista vagy akkor, hogy máris találtál valakit. Milyen a pasi?

– Könyvelő. Nagy természetjáró.

– Hogy néz ki?

– Magas, sportos, búzaszőke haj. Egy kicsit olyan, mint egy ősember szörfös öltönyben.

– Mennyei – mondta Vivien.

– Valójában ki akartam kérni a tanácsodat.

– Mondjad csak! – mondta örömteli várakozással.

– Vacsorázni megyek nemsokára az exemmel…

– Azzal a sármos kis medvével, akivel már találkoztam?

– Igen. Tudod, mi még mindig nagyon közel állunk egymáshoz. – Vivien bólintott. – Szerinted meg kellene mondanom neki, hogy járok valakivel? Mindig azt mondtuk, hogy őszinték leszünk ebben a kérdésben, de nem tudom, hogy ez nem tűnne-e olyan… önteltnek, hogy bejelentem neki, mintha érdekelné is őt.

Vivien hátradőlt, elmélázva végigfésülte kezével a szexi juhászkutyára emlékeztető bozontos haját, mintha az agyának azt a részét hívná felszínre, amely a szerelmi és életvezetési tanácsokat osztogatja egy gombnyomásra.

– Igen – mondta néhány pillanat múlva. – El kellene mondanod neki.

– Én is úgy gondoltam, hogy el kellene.

– De legyél nagyon óvatos. A férfiak mindig égve tartják az őrlángot minden exükért. Ott pislákol bennük, még akkor is, ha nem is tudnak róla. Míg a nők mindig teljesen kioltják.

A mozi előtt vártam Joe-ra. Majdnem tizenöt percet késett. Egy késő délutáni előadásra mentünk a Kaland Mexikóbanra, Marlon Brando főszereplésével. A westernfilmek mindig is közös mániánk voltak, és senki más nem volt, akivel westernt nézhettünk volna, csak mi voltunk egymásnak. Mindketten szerettük a jófiúk és a rosszfiúk egyszerűségét, a morális kétértelműség hiányát – olyan volt, mint a vigaszkaja. A Kaland Mexikóban különösen nagy kedvencünk volt, egy férfiról szól, aki ellopja egy másik férfi lovát, mert szexi. A „lovat” ki lehet cserélni „aranyra”, „pisztolyra” vagy „feleségre”, és máris megvan a sztorija minden egyes, valaha leforgatott westernfilmnek.

Sikerült majdnem az egész kapcsolatunkat átmenekíteni a szakítás utáni barátságunkba. Még mindig együtt néztünk westerneket, még mindig egymással beszéltünk először, amikor valami rémesen szörnyű történt a munkahelyünkön, még mindig civakodtunk egy közös emlékünk pontos részletein – a dinamikánk nem változott, azon túl, hogy már nem szexeltünk. És a kapcsolatunk utolsó része már annyira szexmentes volt, hogy ez lett az átmeneti időszak, amely felkészített minket egy plátói kapcsolatra.

A két napig tartó, a lakásunkban ülve eltöltött végleges szakító beszélgetésünkben Joe-val egy teljes körű nyomozást tartottunk, hogy hová tűnt a szex az életünkből. Nem hiszem, hogy arról lett volna szó, hogy már nem találtuk volna egymást vonzónak, azt hiszem inkább, már nem láttuk egymásban azt, hogy a gyönyör és élvezetek kapuőrzői lettünk volna. A kényelem, meghittség és biztonság kapuja voltunk egymás számára, semmi több. Éveken át az a személy, akivel új dolgokat akartam megélni, éjszakába nyúlóan fent maradni, felfedezni dolgokat, az Joe volt. Ez fokozatosan megváltozott, és már nem ő volt az a személy, akivel élni akartam az életet. Ő volt az, akinek el akartam mesélni, hogy mi történt, miközben a házhoz rendelt thai vacsorát ettük. Vele akartam átbeszélni a meccset a meccs után, nem pedig vele nézni a főműsort. Azt akartam, hogy a képkeret legyen, nem pedig a benne lévő fotó. És ekkor volt az, hogy már nem szexeltünk többet.

Láttam Joe zömök, de termetes alakját felém baktatni az egyik könnyű anyagú „ing-dzsekijében”, amelyet mindig is utáltam, és megdöbbentett, hogy az égadta egy világon mindenben mennyire különbözik Maxtől. Max magabiztos volt és visszafogottan lelkesedett, Joe olyan volt, mint egy kölyökkutya, és lelkesen szórakoztató. Max komoly volt, Joe bármit megtett vagy mondott, hogy megnevettesse az embereket. Ő puha volt, arca gömbölyded, Max szilárd és szoborszerű. Joe olyan biztonságos és megnyugtató volt, mint egy plüssmaci, Max pedig oroszlánszerű, veszélyes és fenséges. Joe úgy nézett ki, mintha alig várta volna, hogy valaki viccet csináljon belőle a kocsmaasztalnál, Max pedig igazi vezérnek tűnt.

– Késtél – mondtam, amikor kifulladva megérkezett.

– Tudom – felelte, és sután megölelt. – Bocsi.

– Mi a mentséged, gyerünk, gyorsan mondd, mielőtt ki tudnál találni valamit!

– Nincs mentségem – felelte, megvakarta vörösesbarna szakállát, mindig annyira meghökkent a saját ügyetlenségén. – Csak elbénáztam az időt ma délután.

– Azzal a focis Xboxos dologgal játszottál?

– Egy kicsit, aha.

– Lucy nem bánja, ha késel?

– Lucynál sosem kések, jesszusom!

– Szóval csak nálam késel?

Türelmes mosollyal fordult felém, levette a „dzsekingét”, ahogy hívni szokta, és az ég felé fordította a tekintetét.

– Túl sokat kívánsz! – mondta, gondosan lehúzta gömbölyű pocakjára khaki pólóját.

– Nem kívánok túl sokat, csak érdekesnek találom, hogy a jelenlegi barátnőd élvezi az évek alatti dorgálásaim eredményeit, míg az exbarátnődnek még mindig ugyanazok a régi szarakodások jutnak.

– Ugyan már! – mondta, és átkarolt, a hónaljszaga ugyanolyan jellegzetes volt számomra, mint egy öreg nagymama parfümje. – Veszek neked egy olyan mérhetetlen nagy kólát, amit csak a moziban engedsz meg magadnak, hogy megidd, mit szólsz hozzá? És megihatod egyedül, ahogy mindig is csinálni szoktad, és mindenkit feldühítesz, hogy felállíttatod őket, amikor ki kell menned a WC-re, ahogy mindig is tenni szoktad. – A vállam belesimult a hónaljába, és átkaroltam a derekát.

A film után egy közeli vietnámi étterembe mentünk, mivel azt hallottam, hogy a legjobb pho levest itt készítik egész Londonban, amiről azon a héten írtam a rovatomat. Joe pozitívan monarchikus a lakomázás iránti lelkesedésében, mindig szeretett csatlakozni hozzám a kulináris felfedezőtúráimon.

– Mi van a melóval? – kérdeztem, a levesestészta szürcsölése közben.

– A melóval minden rendben, pont annyira kielégítő, mint amennyire a sport-PR lehet.

– Még mindig gondolkozol rajta, hogy átmész egy másik ügynökséghez?

Megtörölte a száját a partedliként a pólója nyakába tűrt szalvétával.

– Lehet – felelte Joe. – Azt hiszem, történik valami az emberrel, amikor a harmincas éveibe lép, és kezdi elengedni a tökéletes karrier gondolatát. Annyi minden jó történik velem a munkán kívül, lehet, hogy elég, ha a munka épp csak jó. Jól fizet, kijövök a kollégáimmal. Végső soron ez is csak olyan munka, mint bármelyik másik. – Micsoda megkönnyebbülés volt Joe számára, hogy elejthetett bármilyen Chaucerra utaló viccet anélkül, hogy veszélyt jelentett volna az esetleges iránta feltámadó vágyam. – És te hogy vagy? – kérdezte. – Van valami újság?

– Nem sok, tulajdonképpen, még mindig nem rendezkedtem be teljesen a lakásomban, időbe telik, mire a magam ízlésére alakítom, mivel nincs sok pénzem, és egy csomó mindent meg kell csinálni. De azt hiszem, jó úgy rágondolni, hogy ez egy hosszú távú projekt.

– Aha, persze – mondta, kissé kikapcsolt a beszélgetésből, miközben jelzett a pincérnőnek, hogy kér még egy sört.

– És izgatott vagyok az új könyvem megjelenése miatt.

– Alig várom, hogy elolvassam!

– És járok valakivel.

Rám nézett, szája kissé tátva maradt.

– Mióta?

– Másfél hónapja? – feleltem, megpróbáltam közömbösnek tűnni a bejelentésre. – Körülbelül azóta.

Bólintott, belemártotta a pálcikáját a tálba, hogy az elbújt tészták után kutasson. – Az jó, ha jársz valakivel. Aggódtam érted, amíg nem jártál senkivel.

– Miért „aggódtál”? – Kérdeztem bosszúsan, hogy megpróbál atyáskodni felettem, amit aztán megpróbál együttérzőnek beállítani.

– Csak úgy tűnt, hogy igazán nagyon sokáig nem randiztál senkivel.

– Direkt csináltam, a karrieremet akartam beindítani. Otthagyni a tanítást, teljes állású szabadúszóvá válni, könyvet írni, egyedül lakást venni. Elég sok ez egyszerre ahhoz, hogy még bulizós csajszi is maradjak.

– Hol találkoztatok…?

– Maxszel – feleltem.

– Maxszel – mondta, ízlelgetve a nevet.

– Egy randiappon.

– Sosem gondoltam volna, hogy ilyet csinálsz.

– Nincs nagyon más esélye az embernek, már senki sem találkozik senkivel a valós életben. Nézd meg Lolát!

– Ja – szeretettel elnevette magát. – Drága öreg Lola. Hogy van? Már egy ideje nem találkoztunk.

Észrevettem, hogy a „drága öreg” egy állandó előtaggá vált, amikor az emberek Lola nevét emlegették.

– Jól van, még mindig randizik.

– Szóval, milyen a pasi? – kérdezte Joe kelletlen szülői lelkesedéssel.

– Hát… magas – feleltem. – Nagyon magas.

– Azt hittem, hogy nem szereted a magasakat.

– Milyen ostobaság, már miért mondtam volna valaha is ilyesmit?

– Mindig panaszkodtál rájuk, hogy a koncerteken elveszik a kilátást, és hogy elfoglalják a kocsiban az első ülést. Kifejezetten emlékszem rá, hogy azt mondtad, hogy nem szereted az égimeszelőket.

– Ő nem égimeszelő, hanem kigyúrt, sportos. – Joe láthatóan kidüllesztette erre a mellét. A szalvéta partedlijét telefröcskölte a barna levessel.

– Nem úgy hangzik, mintha az eseted lenne.

– Pont ugyanezt gondoltam mindig is Lucyról – mondtam, és abban a pillanatban megbántam, hogy milyen keserűnek hangzott.

Joe elmosolyodott, letette a pálcikákat, és ünnepélyesen megigazította a bambusz tányéralátétet.

– Meg fogom kérni a kezét.

– Micsoda?!

– Tudom!

– Mikor?

– Ezen a hétvégén.

– Húha, ez tényleg váratlan – mondtam.

– Ugye?

– Bár, nem is annyira. A harmincas éveinkben vagyunk, már egy jó ideje együtt vagytok. Bocsi, nem tudom, miért lepődtem meg ennyire.

– Már hónapok óta tudom, hogy meg fogom tenni. Én terveztem a gyűrűt.

– Csak nyugi, Richard Burton! – mondtam, közben passzív-agresszívan kanalaztam a chiliszószt a levesembe, azelőtt nem is voltam tudatában, hogy képes vagyok passzív-agresszívan szószt adagolni. – Mit értenek egyáltalán ez alatt a férfiak, hogy én terveztem a gyűrűt? Alig tudjátok kiválasztani, hogy reggel milyen nadrágot vegyetek fel.

– Úgy értem, hogy leültem az ékszerésszel, és elmondtam neki, hogy miket szeret Lucy. Nézd! – mondta Joe, elővette a telefonját, és megmutatta a gyűrű fotóját, egy kis kerek gyémánt, amit további kis kerek gyémántok vesznek körül. Nem hinném, hogy láttam volna valaha is egy eljegyzési gyűrűt, amire emlékeznék.

– Ez nagyon szép, Joe – mondtam. – Nagyon szépen megterveztétek.

– Köszönöm – felelte, nem vette észre az enyhe iróniát a hangomban.

– Nem gondoltam volna, hogy ennyire oda lennél a házasságért – jegyeztem meg. – Mindig is beszéltünk gyerekekről, de házasságról sosem.

– Igen, de az veled volt – mondta.

– Köszi!

– Nem, úgy értem, hogy a jövő, amit elhatározol valakivel, az mindenkivel más, nem igaz? Ez nem úgy megy, hogy elhatározod, hogy mit akarsz, és aztán valaki beleillik a képbe. Mi azt határoztuk el, hogy nem házasodunk össze. Lucyval még egészen az elején megbeszéltük, hogy össze fogunk házasodni.

– Mennyire az elején? – kérdeztem.

– Az elején, azt hiszem. Az első néhány randi alatt.

– Ez volt az a randi, amikor egy esküvőkiállításra vitt el?

– Nem esküvőkiállítás volt – mondta Joe türelmetlenül. – A nővérének segítettünk kiválasztani a menyasszonyi ruhához a cipőt.

– Durva – jegyeztem meg. – Nem tudom, hogy hogyan csinálják az olyan nők, mint Lucy. Minden általam ismert heteroszexuális nő érzelmileg le van bénulva egy kapcsolatban, annyira retteg attól, hogy „elijeszti a pasit”. Aztán ott vannak a világon a te Lucyd fajtái, ezek a teljes anomáliák, akik tudják, hogy mit akarnak és ki is mondják: „Én vagyok a főnök, itt vannak a szabályok, csináld, amit mondok!” És láthatólag annyi pasas imádja ezt. Mintha megkönnyebbülnének, vagy ilyesmi.

– Aha, nos, hát, nekem bejött – mondta Joe. A fakanalakkal kilapátoltuk a maradék levest, a szürcsölést leszámítva teljes csöndben.

– Tényleg örülök nektek – mondtam végül. – Már alig várom, hogy lássalak megnősülni. Már ha meghívsz az esküvőre.

– Hát persze hogy meg vagy híva!

– Ez a sok minden, amit egymásról gondoltunk – jegyeztem meg. – Nem szeretem a magasakat, nem jelentkezek be randiappra, sosem nősülsz meg. Vicces, hogy mennyire tévedtünk!

– Nem tévedtünk – mondta Joe. – Csak felnőttünk.

Hazafelé a buszon valami olyasmire vágytam, ami nem változik, ezért elkövettem azt a hibát, hogy felhívtam Aput és Anyut.

– Halló! – ugatta Anyu a vonalas telefonba, mint aki nagyon elfoglalt és stresszes, mintha egy biztosítási ügynök lennék, aki már ötödször hívja egy órán belül.

– Szia, Anyu, én vagyok az – mondtam kedvesen.

– Ó, Nina, szia!

– Hogy vagy? Minden rendben?

– Nem igazán, nem.

– Mi történt? – Nem tudom, hogy mikor kezdődött el, hogy megnyugvásért fordulok az anyámhoz, és nagyon gyorsan az asztal túloldalán találom magamat, aki megnyugvást és tanácsot ad neki.

– Igazi rémálom ez az este. Úgy volt, hogy a helyi színjátszó kör Babaház-előadására megyek…

– Hol a pokolban adnák elő Pinnerben a Babaházat?

– A Watfordi Közösségi Színházban. Gloria amatőr színjátszó köre csinálja, és már annyira izgatottan vártam hetek óta. Ma van az utolsó előadás. A szereplőgárda utána a helyi éjszakai klubba megy, és mi mind jelmezben mentünk volna, elítélt női történelmi alakokként. Egész héten a jelmezemen dolgoztam.

– Mi történt?

– Ma este felhívott Mary Goldman, hogy kapott egy részvétnyilvánító levelet az apádtól a férje, Paul halálára. Oldalakon és oldalakon át taglalja a közös emlékeket, hogyan nézték a meccset együtt, és hogy már gondolta is, hogy az utóbbi években Paul egyáltalán nem volt már a régi és nem nézett ki jól. És hogy mennyire sajnálja, hogy elveszített egy ilyen különleges embert.

– És ezzel mi a baj?

– Paul Goldman rohadtul nem halt meg.

– Ó! – nyögtem ki.

– Még csak rohadtul nem is beteg, teljesen jól van.

– Oké, nyilvánvalóan ez tényleg nem jó. De világos, hogy ez csak egy félreértés. Nem halt meg valaki más, akit Paulnak hívnak?

– Nem – felelte Anyu.

– Meghalt valaki más mostanában, akiről meséltél Apunak?

– Ööö… – szólalt meg tétován, bosszankodva a racionális kérdéseimtől, amikor pedig ki akarta adni magából a mérgét. – Úgy értem, Dennis Wray meghalt ezen a héten, de Dennis egy kicsit sem hasonlít Paulra. Dennis Apu régi kollégája, Paullal és Maryvel már harminc éve barátok vagyunk.

– Akkor ez lesz az. Csak összekeverte, össze szokta keverni a részleteket és az időpontokat, olyan világossá kell tenned számára a dolgokat, amennyire csak lehetséges, ő nem bonyolult eset. Olyan, mintha tudná a dolgok formáját, csak néha összekeveri a színeket.

– Maryt ez egyáltalán nem érdekli, teljesen ki van kelve magából. Nagyon felzaklatta.

– Nos, Mary Goldman egy ostoba liba.

– Nina!

– Márpedig az. Egy ostoba liba, hogy ekkora felhajtást csinál, amikor világos, hogy Apu egy ártatlan hibát követett el, és olyan szép dolgokat írt az unalmas, öreg férjéről, még akkor is, ha még nem halt meg. Miért nem hívsz egy taxit, és csatlakozol a többiekhez a buliban? Még csak kilenc óra van.

– Most már nem tehetem, az örökkévalóságig tart, amíg felveszem a jelmezemet, és mire odaérnék, már nem maradna sok időm.

– Mi a jelmezed? – Hallottam, ahogy a vonal túlsó végén Anyu türelmetlenül zörög – egyszerre akarta kétségbeesetten elmondani a nem létező regének minden egyes fordulatát, ugyanakkor idegesítették a kérdéseim.

– Emily Davison szüfrazsett. De fel kell vennem a sok alsószoknyát, aztán egy nagy játék lovat kell a ruha hátára erősítenem, és ez nem megy… – Meghallottam egy hangot a háttérben. – Ninával beszélek telefonon. Akarsz beszélni vele? Rendben. Nina, az apád beszélni akar veled.

– Helló, Bean – mondta Apu.

– Szia, Apu! Minden rendben van? Úgy tűnik, hogy sok hűhó volt semmiért ma. – Kierőszakoltam magamból egy nevetést, mindent bedobtam, hogy békítsem a helyzetet, és újra a nyugalmas normalitás uralkodjon.

– Meghalt Paul. Paul Goldman. Annyira kedves egy fickó volt. Egyszer mindannyian elmentünk a Lake Districtbe kirándulni, és láttunk egy szarvast. Már egy ideje nem nézett ki jól, de ezek a dolgok még így is olyan hirtelen jönnek. – Hallottam, ahogy Anyu felnyög a háttérben. – Átjössz vacsorázni ma?

– Ma nem, Apu, néhány hét múlva jövök.

– Már néhány hét múlva van? – kérdezte szürreális döbbenettel, mint egy kertvárosi Alice Csodaországban szereplője. – Azt a kutyafáját! Hogy repül az idő!

– Ne izgasd magad, hogy mit mond Anyu Paulról és Maryről, csak azért mérges, mert nem tud elmenni a nagy bulijába. – Hallottam, hogy Anyu Aput hívja a nevén.

– Jobb, ha megyek. Azt hiszem, az anyádnak szüksége van rám.

– Oké, Apu! – mondtam határozottan vidámabban. – Jó volt beszélni veled, és holnap is hívni foglak.

– Rendben, Bean. Szia, drágám!

A telefont még a fülemhez tartottam, és hallottam a hangos, lapos pityegéseket, ahogy Apu a billentyűket nyomkodja, amelyek nem a hívásmegszakítás gombjai voltak. Aztán meghallottam Anyu fáradt és elhaló hangját, ahogy közelebb jön a telefonhoz.

– Ez az, Bill – mondta, és a hívás befejeződött.

Betettem a mobilomat a kabátzsebembe, és az arcomat a busz ablakának támasztottam, ami a Hungerford hídon robogott át, London csillogó körvonalai próbálták elterelni a figyelmemet a gyomromban kavargó érzelmekről. Még soha nem volt alkalmam megismerni ezt az elviselhetetlen érzést – olyan savanyú, gyötrő és megrendíthetetlenül szomorú – mint amikor szánalmat érzünk egy szülő iránt.

Amint hazaértem, lefeküdtem. Sosem volt gondom az alvással – ez olyasvalami volt, amiért egyre hálásabb voltam, ahogy figyeltem a barátaimat, akik forgolódással és felszínes, könnyű alvással küzdötték végig az éjszakát, vagy a rendszeres időközönként felcsendülő éhes gyereksírás mint szolgákat behívó csengő riasztotta fel őket. Szokatlan módon, két órával később férfinevetés hangjára ébredtem, ami az ablakom alatti kertből jött. Elhúztam a függönyt, Angelo és egy másik férfi üldögélt műanyag kerti székeken, cigarettáztak, söröztek és olaszul beszélgettek. Résnyire kinyitottam az ablakot.

– Elnézést! – sziszegtem. – Halkabbra vennék egy kicsit? Aludtam, felébresztettek. – Mindketten abbahagyták a beszélgetést, felpillantottak, majd folytatták, ahol abbahagyták.

– Angelo! – sziszegtem megint. – Angelo! – Tovább folytatták a beszélgetést. – Angelo, fél egy van, hétfő éjjel. Ha szombat lenne, megérteném, de hétfő van. Holnap nagyon korán reggel van egy megbeszélésem. Nem tudnának inkább bent beszélgetni? – Megint nevetni kezdtek, olyan hangosan, hogy egy igazi cintányérokkal és kürtökkel teli zenekar is megirigyelhette volna. Angelo barátja a térdét paskolta, annyira hisztérikusan nevetett már. – Elnézést! – könyörögtem. Hangosabban kezdtek beszélni, mintha csak el akarták volna nyomni a hangomat. – ANGELO! – kiabáltam. Úgy kapta fel a fejét hirtelen és úgy meresztette rám a szemét, mintha egy marionettbábu lett volna.

– Ne merészeljen. Kiabálni velem. Mint egy kutyával – mondta, hangja egy cseppnyi fenyegetéssel megfűszerezve.

– Menjenek be beszélgetni!

– Nem – mondta, és újra elfordult tőlem. Hangosan becsaptam az ablakot, felvettem egy pulóvert, kabátot és edzőcipőt.

Egy telefonhívás és taxi után ott álltam Max bejárati ajtaja előtt, és a szél belecsípett a pucér lábszáramba, figyelmeztetve, hogy itt az ősz. Max kinyitotta az ajtót, én pedig bocsánatkérően mosolyogtam rá. Behúzott az előszobája és karja melegébe.

– Ez aztán a kellemes meglepetés – mondta, miközben arcomat a mellkasára szorítottam, nevetségesen szorosan öleltem át a derekát, mint egy kisgyerek, aki találkozik egy kedvenc mesehősével Disneylandben.

– Nincs nő nálad, ugye?

– De, három is – mondta a hajamba. – Nagyon mérgesek, hogy elraboltál az ágyból mellőlük.

– Fura vacsora az exemmel – mondtam, felnéztem rá. – Aztán szomorú beszélgetés a szüleimmel. Aztán összeugrottam a rémes szomszédommal.

Megcsókolt.

– Akarsz róla beszélni?

– Nem.

– Kérsz egy pohár bort?

– Egy hordónyit. – Bementünk a konyhába, én felültem a konyhapultra, amíg ő elővett két poharat a szekrényből.

– Legjobb tudomásom szerint még sosem vacsoráztam úgy együtt egy exemmel sem, hogy az ne lett volna fura – mondta Max.

– Tudom. Azt hittem, hogy Joe-val nekünk sikerült, de lehet, hogy mégsem.

– Könyörgött, hogy menjél vissza hozzá? – kérdezte, közben két pohárba vörösbort töltött. – Mert tudod, ezt nem engedhetem meg.

– Nem, nem. Meg fog nősülni, amin eléggé meglepődtem. Mi mindig azt mondtuk, hogy nem fogunk összeházasodni.

– És hogy érezted magad ettől a hírtől?

– Nem is tudom. Nem lettem féltékeny vagy szomorú, vagy ilyesmi. Mondott valamit, amit nem tudok kiverni a fejemből – hogy minden új társsal egy új jövőt határozol el.

A kezembe adta a poharat, aztán belekortyolt a sajátjába.

– Azt hiszem, igaza van, nem?

– Azt hiszem, igen, csak azelőtt még nem gondoltam így erre. Úgy gondoltam, hogy elhatározzuk, hogy mit akarunk, aztán megkeressük azt az illetőt, aki szintén ugyanazt akarja. – Lenyúltam a tornacipőmhöz, és kikötöttem. A cipők a konyhakőre estek, én pedig felhúztam a lábamat a pultra, államat a térdemen nyugtattam.

– Nézd csak a szexi zoknidat! – mondta, felém lépett, és meghúzkodta a lábfejemet. – Csupasz láb és zokni, ez nagyon beindít. – A combom között állt, én pedig átkulcsoltam őt. Arra a tökéletes pillanatra gondoltam, amelyben találtuk magunkat, összefonódva a konyhapulton egy hétköznap este – egy új kapcsolat múló időszaka, amikor minden otthoni dolog erotikus lehet. Amikor azt nézzük, ahogy valaki tejet önt a cornflakesre, vagy törülközővel szárítja meg a haját, mindez sokkal elbűvölőbb volt, mint az óceán. Amikor a reggeli leheletük vagy a mosatlan fejbőrük illata izgalmas volt, mert egy lépéssel beljebb vitt a magánéletük magas fallal körülvett palotájába, ahová remélted, csak te léphetsz be. Már teljesen elteltetek a szexszel, olyannyira, hogy már az egyhangúság az újdonság. Ha ebből hosszú távú kapcsolat lenne, egy nap már minden egyhangú lenne, és visszalátogatnánk a szexiség újdonságába – „randiestéket” szerveznénk, és a legszebb ruhánkat vennénk fel egymás kedvéért, és gyertyákat gyújtanánk. Becsapjuk magunkat, hogy közel állunk egymáshoz, amíg tényleg közel nem kerülünk egymáshoz, aztán becsapjuk magunkat, hogy távolságot tartunk, hogy olyan közel maradjunk, ameddig csak lehet. El fog jönni valamikor a pillanat, amikor a zoknink már nem lesz csábító, hanem viták forrása lesz (nincs összepárosítva, a radiátoron maradt, a mosógépben maradt). Most viszont a zoknik valami titkos és szent dolog szimbólumai voltak.

– Istenem, imádom ezt a részt – mondtam. – Ezt a részt, amikor elolvadsz a zoknimtól. Hogyan tudjuk ezt megtartani? Hogyan őrizzük meg ezt a pillanatot? Kell hogy legyen a monogámia törvényének valami trükkje. Biztos, hogy van valami csalási útmutató, egy „gaming hack”.

– Nem, nem, nem – mondta, a frufrumat kisöpörte a homlokomból, és megcsókolta a homlokomat, aztán az arcomat, végül az orromat. – Tovább kell haladnunk. Tovább kell mennünk a következő szintre. A zoknid csak egyre szexibb lesz, biztos vagyok benne.

6

– Kérnék egy hamburgert, gluténmentes buciban és sajtos makarónit köretnek. – Lola észrevette a zavarodottságomat. – Mi az?

– A rendelésednek semmi értelme.

– Miért?

– Mert glutén van a makaróniban.

– Aha, de így legalább megfelezem a gluténbevitelemet.

– De az ember vagy allergiás a gluténra, vagy nem – mutattam rá. – Ez nem olyan, mint a cigi, egy kevéske glutén jobb, mint sok glutén. A liszt csak egy hozzávaló.

– Választhat gluténmentes tésztát – javasolta a pincérnő.

– Fúj, nem, köszönöm – felelte Lola, az asztalra dobva az étlapot. Bámultam rá, nem voltam biztos benne, hogy hol is kezdjem.

– Sajtos hamburger, jalapeños paprika és sült krumpli – mondtam. Lola mobilja megcsörrent.

– Várj egy kicsit! – mondta. – A könyvtárban felejtettem a kozmikus bevásárlólistámat. – Felvette a telefont. – Halló!… Igen, nemrég beszéltünk… nos, biztos vagyok benne, hogy ott hagytam, úgyhogy igazán értékelném, ha még egyszer megnézné… csak egy A4-es lap, olyan szavakkal, mint „ikerlányok” és „a saját rendezvényszervező cégem”… oké … igazán hálás vagyok, köszönöm! – Lola letette a telefont.

– Lola!

– Mi az?

– Miért nem tudsz egyszerűen csak egy újat írni?

– Mert az életvezetési tanácsadómmal egy egész rituálét csináltunk kifejezetten azzal a listával, és nem engedhetek meg magamnak még egy ülést, hogy újra megcsináljuk. Tudom, hogy hülyeségnek tartod ezt, de nagyon könnyű csak legyinteni rá egyet, amikor… fülig szerelmes vagy. – Az italunk még meg sem érkezett, de Lola már kimondta azt, amit már hetek óta meg akart mondani nekem.

– Ennek semmi köze hozzá, már akkor is azt gondoltam, hogy ütődött vagy, amikor még mindketten szinglik voltunk.

– Ez igaz – felelte. – Köszi, hogy eljöttél velem erre a dologra ma este. Tudom, hogy utálod a szinglis rendezvényeket. És tudom, hogy gyakorlatilag már nem is vagy szingli.

– Ne légy bolond, mindig eljövök ezekre veled.

– Múlt héten ghostingoltak engem.

– Ez mit jelent?

– Amikor valaki egyszerűen csak nem beszél veled többet, ahelyett hogy megbeszélte volna veled, hogy szakít, ghost lesz belőle, vagyis szellemmé válik.

– Miért hívják ghostingnak?

– Több iskola is van – felelte Lola egy egyetemi tudós fensőbbségével. – A legáltalánosabb felfogás szerint onnan ered, hogy kísért annak a szelleme, aki eltűnt, és nincs lezárás. Mások azt mondják, hogy a három szürke pontból származik, ami megjelenik, aztán eltűnik, amikor valaki ír egy iMessage-et, de aztán mégsem küldi el. Mert kísértetiesen néz ki.

– Értem. És melyik pasas volt ez?

– Jared. A karitatív szektorban dolgozik.

– Jaj, ne! – mondtam. – Annyira nagyszerűnek tűnt.

– Hát igen, mindig annak tűnnek.

Mindennél jobban kívántam, hogy bárcsak tudnék venni egy Durex óvszert Lola szívének.

– Nem azt mondta, hogy be akar mutatni a szüleinek, vagy valami ilyesmi?

– Aha – Lola bólintott. – A legutóbb, amikor találkoztunk, azt mondta: „Ha egyik hétvégén kedved támadna kiruccanni Londonból, akkor szeretném, ha bemutathatnálak a szüleimnek.” Aztán adott egy búcsúpuszit, és azóta sem hallottam felőle. Ennek már három hete. Kilenc üzenetet küldtem, tíz a limit nálam. Úgyhogy ezt tartalékolom, hogy egy nagyon jót írjak, tényleg jól megmondjam neki a magamét.

– Írjuk meg együtt! – javasoltam.

– Te vagy az egyetlen, akivel megbeszélhetek mindent, amiről beszélni szoktunk. – Lola behunyta szemét, és gyöngéden már előre elhessegette a vigasztalásomat, miközben szeme megtelt könnyel.

– Édesem – mondtam, átnyúltam az asztal fölött, hogy megfogjam a kezét. – Mi a baj?

– Annyira örülök, hogy találkoztál valakivel, tényleg, annyira örülök, esküszöm – mondta. – De most már tényleg teljesen egyedül vagyok. Mindenki hátrahagyott engem. Én leszek az a nő az irodában, aki a gyakornokokkal barátkozik.

– Nem, nem leszel az! – biztosítottam. – Először is, én pontosan ugyanaz maradtam, és még mindig pontosan ugyanazokat a dolgokat csinálhatjuk, és ugyanazokról a dolgokról beszélhetünk, és ugyanannyit lóghatunk együtt. És másodszor, ki tudja, hogy mi fog történni Maxszel és velem. Ez nem olyan, hogy ha valaki egy kapcsolatban van, akkor egész életére el van intézve a dolog.

– Nem, de én azt szeretném, hogy összejöjjön nektek. Én nem akarok olyan szingli nő lenni, aki neheztel a barátai boldogságára, ez nem én vagyok. Jaj, istenkém, nem is tudom, talán… – Lola megfordította a telefonját, kinyitotta a menstruációs applikációját, amelynek minden általam ismert harmincvalahány éves nő úgy tűnik, megszállottja lett. – Nem – jelentette be megtörten és szipogott egyet. – Még csak nem is PMS. – Megérkezett a pincérnő az üveg Pinot Grigióval, kitöltötte, míg Lola megtörölgette a szemét furcsa Edvárd korabeli, strasszokban bővelkedő blúzának csipkés mandzsettájával, amit ma viselt.

– Hová viszel engem ma este?

– Egy asztrológiai társkereső rendezvényre. Mindenkinek megcsinálják a születési horoszkópját, aztán összepárosítják a horoszkóp szempontjából a hozzá legjobban illő személlyel.

– Oké – mondtam, boldog voltam, hogy eltereltem a figyelmét. – És te mi vagy?

– A klasszikus, középúton járó, mindenben átlagos Halak. Annyira kiszámíthatóak vagyunk. Bárhol felismernék egyet. A napokban találkoztam a barátom beagle-jével, és azonnal kitaláltam, hogy Halak, és tényleg az volt! – Világos volt, hogy Lola nagyon érzékeny állapotban van, ezért ezt elengedtem mindennemű pikáns megjegyzés nélkül.

– Milyen érdekes.

– Ideális esetben egy Rákot keresek, de egy kicsit túl otthoncentrikusak lehetnek, és igazán fura, de azt vettem észre, hogy gyakran van pikkelysömörük, ami természetesen nem gond.

– Hm.

– Te Oroszlán vagy. Max micsoda?

– Fogalmam sincs.

– Reménykedjünk, hogy Mérleg – mondta, és izgatottan drukkolásra szorította a kezét. – Mindig is azt szerettem volna, ha egy Mérleggel vagy. Nyugodt, de szenvedélyesen lojális, erre van szükséged. És irtó nagy a szerszámuk!

– Ugyan már, Lola!

– De tényleg.

– Már láttam a farkát, nem fog a farka egyszeriben megnőni, ha kiderül, hogy Mérleg.

– Furcsa – mondta, nyuszi módra megmozgatta az orrát. – Sosem voltam igazán meggyőződve róla, hogy Oroszlán vagy.

Tudtam, hogy ez sértés, noha semmit sem tudtam a horoszkópokról.

– Milyen értelemben?

– Egy kicsit olyan… macerás vagy.

– Köszönöm.

– Nem, jó értelemben mondom. Sokkal inkább egy kontroll alatt tartott Szűz energiád van.

– El tudnád képzelni, hogy talán… talán… ez egy hazugság?

– A születésnapod? Lehetséges, tulajdonképpen. Nagyon is lehetséges. Hallottam már olyan anyakönyvi kivonatokról, ahol néhány napot tévedtek.

– Nem, nem az anyakönyvi kivonatom – a csillagjegyek.

– Ó! – Lola összehúzta szemét egy kicsit, míg megforgatta fejében ezt a gondolatot mint lehetőséget. – Nem.

Másnap reggel, amikor olyan másnapos az ember, hogy az interneten jógaközpontokra keres rá, tizenöt kilométerre találtam magam a díványomtól és újfent Wandsworth Commonon, mindezt a szabad akaratom ellenére. Az eredeti terv az volt, hogy Katherine eljön a lakásomra, hogy segítsen színt választani a fürdőszobafalra, aztán sétálni megyünk, és valahol a közelben megebédelünk, de az utolsó pillanatban azt mondta, hogy nem tud eljönni, mert gyerekfelvigyázási krízis lépett fel. Egy kicsit sem lepődtem meg – az anyaság mindent vivő adu ásza oly mértékű, hogy egyszer egy órával azelőtt mondta le a vacsorát, hogy találkoznunk kellett volna, mindezt egy sms-ben, elmagyarázva, hogy „reggel fel kell kelnie stb.”, mintha azzal, hogy nincs gyerekem, nekem nem kellene másnap léteznem.

– És talált párt magának? – kérdezte, ahogy a tupelofák alatt sétáltunk, a vörös levelek mint égő lángnyelvek remegtek az októberi szélben.

– Nem – feleltem. – Amikor megjelentünk, akkor kiderült, hogy harmincöt nő van és öt férfi.

– Milyen rossz szervezés!

– Tudom, Lola annyira csalódott volt. És az öt férfi mind levegő jegyű volt, ami állítólag a legrosszabb párosítás egy Halaknak, úgyhogy úgy döntöttünk, hogy leírjuk a veszteséget, és inkább elmegyünk egy sörözőbe.

– Mit fog Lola legközelebb kitalálni?

– Nem tudom – mondtam, a fekete magas szárú cipőm okker színű avaron taposott. – Úgy döntöttünk, hogy kiszélesítjük a Linx keresési kört a lakhelyétől számított 10 kilométerről 50 kilométerre, mivel olyan pletykát hallott, hogy vannak szingli gazdák a London környéki megyékben. Csak az egész annyira elnyűttnek tűnik, és látom, hogy kezd elfogyni a türelme. Hogy lehet, hogy fel is adja.

– Azon gondolkozom, hogy van-e Marknak helyes barátja – mondta. Egy rövid szóval meg is tudtam volna válaszolni a kérdését: nem, nem, nincs neki! De Katherine nem tudja nem kihasználni az alkalmat, hogy Minden Házassággal Kapcsolatos Dolgok Védőszentje lehessen. – Drága, öreg Lola, igazán aggódom érte.

És íme, egy újabb bizonyíték.

– Hogy van a baba?

– Jól! – felelte, megsimogatta a szürke gyapjúkabát alatt lapuló gömbölyödő hasát. – Mondtam már, hogy megtudtuk a nemét?

– És? – sikkantottam fel izgatottan.

– Úgy döntöttünk, hogy megtartjuk magunknak a titkot – mosolygott.

Tizenöt kilométert utaztam aznap reggel. Tizenöt kilométert.

– És miért is? – kérdeztem határozottan.

– Csak a családnak, tudod?

– Hm. Okés.

– De igen, örülünk neki – mondta titokzatosan, mintha egy hollywoodi sztárocska lenne, akiről fotósorozat készül az otthonában, én pedig a Time magazin rámenős újságírója lennék, aki jegyzetfüzettel a kezében követi. Már láttam is magam előtt a kétoldalas fotót, Katherine-en csak úgy ragyog a sok brill, ahogy egy díványon heverészik egy háziköntösben. A szalagcím: Hétvégém Katherine-nel. – Úgyhogy most elkezdtünk a keresztszülőkről tárgyalni – jelentette be.

– Elkezdtünk tárgyalni – ismételtem. – Hányan vesznek részt benne az ENSZ-ből? – Figyeltem az arcán is jól látható belső konfliktust, próbálta eldönteni, hogy lecsapja a magas labdát és ironikus legyen, vagy megvédje a nagyképűségét és seggfej legyen.

– Ó, jövő héten már a Közgyűlésen leszünk – felelte. – Számíthatsz rá, hogy a New York Times első oldalán leszünk.

Nevettem, kényszeredetten. A legjobb és legrégebbi barátnőm megrekedt valahol a korábbi két lábbal a földön járó énje és egy új élet között, felfelé lebegve, távol az önismerettől és a humorérzéktől, egy olyan hely felé tartott, ahol én már nem érhettem el. Nem lehetsz egyszerre mindkettő, akartam mondani neki. Melyik vagy, Katherine? Az ironizáló vagy a seggfej?

Visszamentünk a lakására ebédelni. Két óra volt, és Mark még aludt – kiderült, hogy a „gyerekfelvigyázási krízis” abból állt, hogy Mark túl másnapos volt ahhoz, hogy vigyázzon a lányára, ezért reggel Olive-ot át kellett vinni Katherine anyukájához. Hajnali négykor csöngetett az ajtón, mert túl részeg volt, hogy megtalálja a kulcsát, és amikor Katherine kinyitotta, és közölte vele, hogy felébresztette Olive-ot, akkor Mark megkérdezte: „Ki az az Olive?” Katherine szemforgatva, a fiúk-mindig-is-fiúk-maradnak viccelődéssel adta elő a történetet, amit gyakran használt, ha a férjéről beszélt. Ez már nem az első eset volt, ahogy a barátaim hosszú távú kapcsolatát figyeltem, és elámultam, hogy ironikus módon a házasság láthatólag még több felmentést adott a generációm férfijainak, hogy ne kelljen felnőniük. Amikor Olive még újszülött volt, Mark egyszer egy napot Twickenhamben töltött, rögbimeccsen a kollégáival, és annyira berúgott, hogy elájult az egyik barátja gardróbjában, a saját vizeletében ébredt fel. Még mindig szóba kerül az incidens, és olyan melegséggel beszélnek róla, mint egy családi anekdotáról, amit aztán generációról generációra adnak tovább. Ha Katherine tette volna ugyanezt, akkor a gyámügyet hívták volna, de legalábbis úgy beszéltek volna róla, mint újdonsült anyukáról, aki szabadesésben zuhan az önpusztításba és szülői elhanyagolásba. Mark számára azonban ez csak egy nap volt a rögbimeccsen.

Ebéd közepén megjelent Mark is. A tíz-font-a-borbélynál sztenderd barna frizurája kócos volt, mint egy iskolás fiúé, az állát borosta takarta. A sápadt arca egyszerre volt puffadt és elnyűtt, mint egy lyukas gumimatrac, amit most rángattak elő a padlásról. Kicsi, szürke szeme csipás és vörös volt.

– Kemény éjszaka? – kérdeztem, hangomban a bíráskodás felhangja olyan éles volt, mint a magas C.

– Egy kicsit, aha, egy kicsit – felelte, lehajolt és egy puszit nyomott az arcomra. – Joe-val voltam.

– Ó, igen? És mit rosszalkodtatok?

– Csak néhány korsó lett volna a sörözőben, de egy kissé kicsúsztak a kezünkből a dolgok. Végül elveszített egy fogadást, és megevett húsz fontot.

– Megevett?

– Aha, két tízfontos bankjegyet – mondta, és felnevetett. Katherine behunyt szemmel úgy téve, mintha rosszallná, a fejét csóválta. – Aztán elhányta magát a Kacsa és Korona előtt, és megpróbálta kiszedegetni a darabkákat a hányásból, hogy összeragassza, és vegyen még egy kört!

– Életem szerelme – jegyeztem meg.

– Az eljegyzését ünnepeltük – mondta rámutatva a dologra, majd felállt, és a hűtőhöz ment.

– Mondta neked? – kérdezte Katherine.

– Igen, mondta, hogy meg fogja kérni a kezét. Aztán láttam az Instagramon is. – Lehetetlen lett volna nem látni a sajtóközlemény-fotót, amit Lucy kirakott magukról, mintha a királyi Clarence House-ból jött volna a hír. Mark és Katherine volt az első, aki lájkolta és lelkesen kommentálta. A házasok imádták ezt csinálni az újdonsült jegyesekkel – ilyennek képzeltem el, amikor hírességek odabiccentenek egymásnak egy előkelő étteremben.

– Megmutatta már Kat a házat neked? – hangzott az öblös kérdés a hűtő ajtaja mögül.

– Nem?

– Ó! – szólalt meg Katherine, egy papírlapot húzott elő a tálaló fiókjából. – Ajánlatot tettünk. – A ház fotóját és leírását felém tolta.

– Már kezdünk nagyon izgatottak lenni, hogy kikerülünk ebből a pokoli városból – mondta Mark, közben egy tányér chipset, réparudacskákat és koktélvirslit, egy hatalmas doboz humuszt és konzerv csemegekukoricát pakolt ki az asztalra. Nagyon szerettem volna rámutatni, hogy láthatólag ez a „pokol” igencsak megfelelő volt, amikor azt hatalmas játszótérként kezelte, amelyet a férfi-kisbaba barátaival együtt egy péntek esti mulatozás alatt tönkre lehetett vágni.

A házleírás egy négy hálószobás modern otthont mutatott be egy még Londonba bejárható Surrey megyei faluban, amit elnagyoltan György korabeli vörös téglás háznak modelleztek. A meghirdetett ár nagy számokkal a lap tetején volt, ugyanannyira elnagyoltan, mint maga az épület. Eszembe jutott, hogy mennyire óvatos és érzékeny voltam Lolával szemben, amikor megvettem az aprócska kétszobás lakásomat, amelyről tudtam, hogy Lola lehet, hogy sosem lesz képes megvenni; hogyan rejtettem el előle az árat, hogyan játszottam meg, hogy mennyire nem jó egy lakás tulajdonosának, és micsoda szabadságot ad, ha csak bérel az ember. Katherine nem gondolta, hogy ilyesfajta udvariasságot kellene mutatnia felém. Akár le is vizsgázhatnék Katherine és Mark közös életének elmúlt egy évtizedéből. Minden vagyontárgyról, minden vásárlásról, az esküvőjük minden egyes részletéről, minden szóba került babanévről tudtam. A hagyomány azt diktálja, hogy az átalakulás csak a házasoknak jár ki – mi, többiek csak egy megrekedt, statikus állapotban létezünk.

– Nagyon szép – hazudtam.

– Van egy nagyszerű kertje is a gyerekeknek – mondta Katherine.

– Milyen csodálatos! – kezdtem kifogyni a jelzőkből.

– Joe mondta, hogy van egy új pasid – mondta Mark, egy nagyobb chipset kanálként használva belapátolt egy koktélvirslit a szájába.

– Ó, igen! Milyen a pasi? – kérdezte Katherine.

– Egy rohadt nagy fazon Joe szerint!

– Joe nem is találkozott vele – mondtam.

– Talált egy fotót róla az interneten. Azt mondta, hogy úgy néz ki, mintha kereszteznénk Jézust a Hihetetlen Hulkkal. Teljesen felforrt benne a düh, abszolút dühöng. Nagyon vicces!

– Ez nevetséges! – mondtam.

– Ó, hát ismered, milyen. Egy szerethető gyerek, akinek nulla az önbizalma. – Mark mondta ezt, miközben egy kupacnyi humuszt egyenesen a kukoricakonzervbe löttyintett.

– Mikor találkozhatunk vele? – kérdezte Katherine.

– Hamarosan – feleltem. – Először Joe-val kell találkoznia.

– Jöhetek nézőnek? – kérdezte Mark.

Néhány héttel később találkoztunk Joe-val. Úgy döntöttem, hogy Max érkezése előtt egy órával találkozom vele, hogy ne Max előtt tartsunk kivel-mi-történt beszámolót, és ezzel kirekesszük. Kiválasztottunk egy központi helyen lévő sörözőt, mivel a központi helyen lévő sörözők a politikamentes társasági élet területén vannak. Mindennek olyan semlegesnek kellett lennie, amennyire csak lehetséges – Max láthatólag izgult, hogy azzal a férfival töltsön együtt egy estét, akivel a legmeghatározóbb és legtöbb ideig voltam együtt; azzal a férfival, aki még mindig fontos része volt az életemnek és baráti körömnek. És azt is láttam, hogy Joe kényelmetlenül érezte magát attól a gondolattól, hogy lecserélem őt mint a legjelentősebb kapcsolatomat. Egyikük sem mondta ezt ki nyíltan, de mint már oly sokszor az életemben, egy érzelmektől összezavarodott férfit kaptam, és megtaláltam hozzá a megfelelő szavakat. Az is az én feladatom volt, hogy ezeket az érzéseket kordában tartsam és irányítsam oly módon, hogy a lehető legnagyobb biztonságban és otthonosságban érezzék magukat. Heteroszexuális nőnek lenni, aki szereti a férfiakat, annyit tesz, mint az érzelmeik tolmácsának, a büszkeségük megnyugtató ápolónőjének és az egójuk túsztárgyalójának lenni.

– Hogy megy az esküvő szervezése? – kérdeztem Joe-t, aki a szürke farmeringét viselte, és egyértelmű volt, hogy elfelejtette, hogy ezt hívta a „fogyókúrás ingnek” az együtt töltött éveink alatt. A gombok feszültek rajta, hasán a sötét, pelyhes szőrök kilátszódtak a réseken.

– Mondjuk úgy, hogy átadtam Lucynak az irányítást – mondta, tekintetemet kerülve inkább a korsó sörébe bámult. – Nagyon jó ízlése van, tudod?

Nincs más, mint amit jobban élveznék, ahogy egy férfi boldogan megadja magát az esküvőszervezés általi teljes körű kiherélésének.

– Mikor lesz?

– Tavasszal.

– Ez aztán gyors!

– Aha. Van valami, amit szeretnék megkérdezni tőled.

– Nem, nem megyek hozzád, akkor kellett volna megkérned a kezem, amikor volt rá esélyed.

– Nina!

– Bocsi!

– Mint azt tudod, nagyon fontos része vagy az életemnek. Valószínűleg a legfontosabb része, Lucy után.

– Oké – mondtam, kényelmetlenné tett Joe szokatlanul komoly hangvétele.

– És Lionel Messi után! – mondta idegesen nevetgélve.

– Oké.

– Szóval, azt szeretném, ha az esküvő része lennél. Eredetileg meg szerettelek volna kérni, hogy te olvassál fel a Bibliából, de tudom, hogy giccsesnek tartottad volna, és ugyanakkor azt is szeretném, hogy velem legyél már reggeltől kezdve.

– Értem.

– Lennél az egyik kisegítőm az esküvőn?

– Igen! – feleltem, megkönnyebbültem, hogy nem kell a pulpituson állnom egy pasztellszínű ruhában, amelyet soha többé nem veszek fel, és elbégetnem „a szeretet türelmes, a szeretet jóságos” passzust a Bibliából immáron 754-edszerre életemben. – Imádnám! Igazán megtisztelsz vele. Ó, Joe, ez annyira kedves tőled! Öltönyt kell majd felvennem?

– Igen. Vagy, amit csak akarsz.

– Jöhetek a bebaszásra az esküvő előtti este?

– Igen! Lakhatsz velem és a tanúmmal és a többi kisegítő sráccal a fogadóban.

– És jöhetek a legénybúcsúdra?

– Ööö, hát, arra nem.

– Micsoda?!

– Tudom, tudom, igazán kár – mondta. – De ez Lucy egyetlen kérése. Azzal semmi gondja, hogy kisegítő legyél, de nem akarja, hogy ott legyél a legénybúcsún.

– Miért nem?

– Nina, a jövendőbeli feleségem hagyja, hogy az exbarátnőm a mellettem lévő szobában legyen az esküvőm előtt, mert szükségem lesz a lelki támaszra. Szerintem már így is nagyon megértő. Szerintem ezt adjuk meg neki.

– Oké – mondtam kelletlenül. – Már alig várom, Joe! A legjobb kisegítőd leszek, akit csak láttál.

– Maxnek sem lesz baja ezzel, mit gondolsz? Természetesen ő is meg lesz híva.

– Ó, hát persze hogy nem – mondtam. – Tetszik neki, hogy ilyen közel állunk egymáshoz. Szerinte elegáns, ha az exek barátok maradnak.

– És hogy vagytok ti ketten?

– Nagyszerűen! – mondtam. – Azt hiszem. Persze elég kicsi az összehasonlítási alapom. De viccesnek és könnyűnek érzem, ami azt hiszem, azt jelenti, hogy jól mennek a dolgok.

– Exkluzívak vagytok egymásnak?

– „Exkluzív” – ismételtem. – Nem hiszem, hogy suli óta hallottam volna ezt a szót.

– Tudod, hogy mire gondolok, csak egymással randiztok?

– Nem éreztem a szükségét, hogy erre rákérdezzek. Azt hittem, hogy ez adott.

– Mondtátok már egymásnak, hogy szeretitek a másikat? – folytatta Joe.

Egy kicsit hosszabb szünetet tartottam a kelleténél.

– Miért úgy beszélsz a kapcsolatomról, mint egy kíváncsi tinilány?

– Nem is úgy beszélek!

– De igen. „Exkluzívak vagytok”, „mondtátok már, hogy szeretitek egymást”. A következő kérdésed az lesz, hogy hányas fokozatig jutottunk már el.

– Csak azt próbálom felbecsülni, hogy mennyire komoly a dolog.

– Komoly – feleltem. – Különben nem szerveztem volna ezt meg.

Max pontosan érkezett, a biciklizésnek köszönhetően fürtjei kócosak voltak. Integettem neki a söröző túloldaláról, az ajtót figyeltem idegesen, miközben megpróbáltam Joe-ra figyelni, aki egy kicsit túl részletesen mesélte el a legutóbbi kalandját a parkolócédulával és az azt követő vitával az önkormányzattal. Zavarba ejtő pillanat volt, amikor Max rám mosolygott, és rájöttem, hogy a férfi, akihez a legközelebb érzem magam, épp felém tart, nem pedig mellettem ül az asztalnál. Soha nem gondoltam volna, hogy létezik valaki, aki elhomályosítaná azt a meghittséget, amelyet Joe iránt éreztem, és mégis, itt voltam, egy sörözőben, és Max megérkezésekor egyszeriben elolvadtam. Valami megváltozott – a hatalom dinamikája mindig akkor változik meg, amikor nem figyel rá az ember. Max puszit adott a számra, udvariasan és röviden.

– Max, ez itt Joe; Joe, ő Max.

– Hogy vagy, cimbora – mondta Joe, és kezet fogtak. – Örülök, hogy megismerhetlek.

– Részemről, cimbora, örülök, hogy megismerhetlek.

Cimbora. A férfibeszélgetés valutája, pont olyan széles körben hatásos, mint az euró.

– Mit hozhatok neked? – kérdezte Joe.

– Ó, ne izgasd magad, én már úgyis állok, majd én hozok. Egy korsó…?

– Világost – mondta Joe, visszatért a kis mellduzzasztás. – Köszi, cimbora.

– És egy gin-tonik neked? – kérdezte Max.

– Igen, légyszi.

– Duplát?

– Igen, légyszi – feleltem.

– Jó kislány! – jegyezte meg Max, majd puszit nyomott a fejem búbjára, és elment a pulthoz. Joe-val eltökélten folytattuk a beszélgetést a helyi önkormányzatunkkal való különböző problémainkról, míg Max megrendelte az italokat, mindketten eltökélten kerültük, hogy megjegyzést tegyünk erre a furcsa helyzetre, amiben találtuk magunkat.

Amikor visszatért, Max volt az első, aki elkezdte a formalitásokat, hogy Joe-val megismerjék egymást.

– Nina mondta, hogy sport-PR-ral foglalkozol.

– Így van – felelte Joe.

– Van valami speciális területed?

– Futball, főleg.

– Ó, szuper!

– Focirajongó vagy?

– Nem igazán, inkább rögbis vagyok.

Ez volt az első a légycsapósorozatból, amit egymással műveltek. Valaki feldob egy témát a levegőbe, ami legalább egy ötperces kellemes csevegést nyithatna meg, mire a másik fogja a műanyag kis légycsapóját, és leüti, másodpercek alatt megölve a potenciális bájcsevejt.

– Melyik csapatnak drukkolsz? – ajánlotta fel a kérdést Max bűnbánóan.

– A Sheffield Unitednek.

– Ó – mondta, aztán vállat vont. – Úgy értem, semmit sem mond nekem.

– Nina is drukker.

Elnevettem magam.

– Nos, nem vagyok annyira biztos ebben…

– De, az vagy! Imádtad azokat a meccseket, amikre elvittelek. Miután már túltetted magad a pocsék büfékoszton.

– Nina George Dean – mondta Max gyöngéd meglepetéssel. – Azt mondtad nekem, hogy utálod a focit. Sőt, egész hosszan beszélgettünk erről a tényről az egyik első randinkon.

– A foci körüli kultúrát utálom. És a zajt. És utálom azokat a rémes hússal töltött péksüteményeket. De a meccsekkel semmi bajom.

– Semmi bajod? Majd megőrültél értük! – mondta lelkesen Joe. – Alig tudtalak a székeden tartani!

– Egész jó mulatság élőben – mondtam ezzel lecsapva a témát, mert valami okból kifolyólag majd belehaltam, hogy továbblépjünk valami más témára.

– Vagy csak azért szeretted a meccseket, mert annyira kompetitív vagy.

– Kompetitív vagy? – kérdezte Max, arcára egy nagy kérdőjel ült ki.

– Jesszusom, de még mennyire! – folytatta Joe. – Egy scrabble-játék alatt legalább ötször szakítottunk.

– Szeretem a szabályokat – mondtam ellágyulva. – Joe-nak ki szokott csúszni a markából a helyesírási és nyelvtani szabályok megértése.

– Te viszont erősen markoltad a torkomat azon az egy alkalommal, amikor háromszoros pontot kaptam a zabpehelyért! – fejezte be Joe izgatott, a csúcspontra érő arckifejezéssel – azzal, amikor azt hiszi, hogy „megnyert” egy szócsatát a sziporkázó riposztjával. Rövid csönd állt be, mindenki az italát kortyolgatta. Ez az a Joe-féle vicc volt, amit normális esetben nevetéssel jutalmaztam volna, de hazugságnak éreztem volna Max előtt. Volt egyfajta szeleburdiság, amit Joe-val osztottam meg, és valami komolyság, amit Maxszel. Mindkettő a részem volt, és mindkettő igaz volt, de így, hogy mindkettőnek a képviselője itt volt, konfliktusba kerültek. Nem számítottam rá, hogy az emberek összeterelésével az énem két fele is összekerül – emiatt aggodalommal gondoltam magamra számomra ismeretlen módon.

– Hogy áll Az apró konyha? – kérdezte Joe.

– Jól! Ezen a héten érkeztek meg a levonatok.

– Milyen izgalmas! Hogy néz ki? – Joe várakozással telve nézett Maxre.

– Mi hogy néz ki? – kérdezett vissza, nyilvánvalóan más gondolatok kötötték le a figyelmét.

– Nina új könyve, hogy néz ki?

Egyszerre voltam kíváncsi és aggódtam a válasza miatt. Otthagytam Az apró konyha levonatát és a Kóstoló példányait és lefordított példányait az elmúlt hetekben a lakásán, és észrevettem, hogy Max még csak a kezébe sem vette, hogy elolvassa a fülszöveget.

– Még nem olvastam.

– Ó, értem – mondta Joe. – Olvastad a Kóstolót?

– Valójában még nem, cimbora, nem – mondta, és ezt a „cimborá”-t már átitatta az a fajta szülői passzív-agresszív hanglejtés, amit a már belefáradt apa használ az idegesítő tinédzser fiával szemben, amikor azt akarja, hogy hallgasson már el. Még sosem láttam türelmetlennek. Még semmi másnak nem láttam, csak lazának és elbűvölőnek. Ráébredtem, hogy az elmúlt három hónap alatt még sosem láttam senkivel. Néha a bárok személyzetével, a parkban sétáló kutyákkal. De legtöbbször csak úgy láttam Maxet, hogy egyedül velem van, csak velem kerül interakcióba.

– El kell olvasnod, Max! – mondta Joe, és ettől egyszerre ugyanannyira szerettem és utáltam is.

– El fogom.

– Ha olyasvalakivel kezdenék járni, aki megírta az emlékiratait, akkor már az első hónapban elolvastam volna. Lehet, hogy csak kíváncsi vagyok.

– Azt hittem, hogy ez egy szakácskönyv.

– Mindkettő, egy emlékirat receptekkel. Vagy egy szakácskönyv visszaemlékező fejezetekkel, attól függ, hogy honnan nézi az ember – mondtam, egyikőjükről a másikra pillantgatva, figyeltem, hogy ne időzzön a tekintetem egyikőjükön sem többet, mint a másikon. Úgy éreztem magam, mint egy légi akrobata, az egyikőjük volt az elugró platform, a másik az elkapó, én pedig kétségbeesetten igyekeztem tovább lengedezni anélkül, hogy leesnék. Még csak egy kör italon voltunk túl, és én már kimerültem.

– Arra törekszem, hogy Ninát Ninaként ismerjem meg – mondta Max. – És nem úgy, mint egy írót, akit mindenki más megismerhet, ha ennek van így értelme.

– Értem, értem – mondta Joe. Egyértelmű volt számomra, hogy egyáltalán nem „értette”, de értékeltem a diplomatikusságát. – Hová valósi vagy, Max?

– Somersetbe.

– Szép hely – mondta Joe minden meggyőződés nélkül.

– Ismered?

– Egyszer Taunton mellett víkendeztem, de egyébként nem – felelte Joe. Puff neki, lecsapott a légycsapó. – A szüleid még ott élnek?

– Az anyám igen. Az apám Ausztráliában él.

Ausztrália? Miért nem mondta Max soha, hogy az apja Ausztráliában él? Megpróbáltam visszafogni az elárultak döbbenetét, amely az arcomra készült kiülni.

– Ó, tényleg? És mióta él ott? – kérdezte Joe.

– Tizenhárom voltam, amikor elment.

– Értem. Gyakran utazol oda, hogy meglátogasd?

– Nem, nem igazán ilyen a kapcsolatunk.

– Sajnálom – mondta Joe.

– Nem tudhattad, nem igaz? – felelte Max. Az a fajta szarkasztikus megjegyzés volt egy férfitól, amit gyűlölök – agresszívan szó szerinti és ellenséges. – Még egy kört?

– Nem is mondtad, hogy az apád Ausztráliába költözött – mondtam, miközben Maxszel bebújtunk az ágyamba, miután túlestünk életem leghosszabb három italán.

– Mondtam neked, hogy az apám elhagyott még gyerekkoromban.

– Igen, de nem mondtad, hogy elhagyott, és a világ másik végére költözött.

– Ó, valóban? Nos, így volt.

– Ezért nem találkozol vele soha?

– Hogy őszinte legyek, valószínűleg, ha itt lenne, akkor is ennyit akarna látni belőlem – mondta, miközben a párnát különösen erőteljesen paskolta puhára.

– Oké – mondtam, bebújtam mellé a paplan alá. – Akarsz róla beszélni?

– Hogy akarok-e pont most beszélni az apámról, aki felszívódott? Pont most, mielőtt elalszunk és a holnap reggel kilences prezentációm előtt? Nem, nem igazán.

– Oké.

– Akarsz most beszélni a beteg apádról?

– Nem igazán – feleltem felháborodva a kicsinyességén.

– Jó – mondta, lekapcsolta az éjjeli lámpáját. – Majd egy másik alkalommal beszéljünk róla.

– Rendben – mondtam, és én is lekapcsoltam az éjjeli lámpámat.

– Más voltál ma este, nem voltál önmagad – mondta, az oldalamra fordított, átkarolt a derekamnál. – Úgy tűnt, hogy nagyon igyekeztél mindenkinek megfelelni.

– Nem ilyen szoktam lenni általában?

– Nem szoktál igyekezni mindenkinek megfelelni, nem, épp ezt szeretem benned.

– Ne mondd ezt! Ne figyelmeztess ilyen burkoltan, hogy ha nem viselkedem pontosan úgy, ahogy kedvelsz, akkor különben ejteni fogsz.

– Nina, ugyan már, nem ezt mondtam!

– Mindenki számára kínos helyzet volt.

– Nem, tudom, tudom – suttogta, felemelte a hajamat, hogy megcsókolja a nyakamat. – Csak ha neked is jó.

– Nekem is jó – mondtam, lábammal megérintettem a lábát.

Aznap éjjel nem tudtam aludni. A hálószoba magnóliaszínű falát bámultam, és éreztem Max testének súlyát, ahogy átölelve tartott. Nem tudtam elhessegetni a gondolatot, hogy mennyi szakadékot láttam az este folyamán. Joe és Max között. Aközött, hogy hogyan viselkedik Max velem és másokkal. A somerseti házikó között, amire azt hittem, hogy abban él Max apja, és az ausztráliai lakása között, ahol valójában él. Aközött, hogy én milyen vagyok Joe-val és milyen vagyok Maxszel. Ahogy megpróbáltam, de nem sikerült elaludnom, elképzeltem, ahogy ezeket a szakadékokat sötét, ragacsos szurokszerű folyadék tölti meg, és ettől megmagyarázhatatlanul elszégyelltem magam. Eltűnődtem, hogy vajon Joe és Max is az életükben és kapcsolataikban és magukban lévő szakadékokra gondoltak-e aznap este, mielőtt elaludtak. Eltűnődtem rajta, miközben Max békésen és hangosan a fülembe horkolt.

7

Apu nyitott ajtót. Világoskék ing volt rajta a barna gombos, tengerészkék, csavart mintás kötött kardigánja alatt, amelyet én vettem neki a hetvenedik születésnapjára. Évtizedekig csak két pulóvert hordott felváltva. Sápadt volt, a szeme alatt a bőr vékonyabbnak tűnt, halványan márványerezett szederszínű hajszálerekkel. Vagy lehet, hogy mindig is ott voltak, de mostanában tüzetesebben megfigyeltem az arcát, a széthullás legkisebb jele után kutatva.

– Apu! – mondtam, és szeretettel megöleltem.

– Ó, Bean! – mondta, belesóhajtott a hajamba, ahogy megölelt. – Szörnyű egy hetünk volt.

– Hol van Anyu?

– Elment – mondta, elindult a konyha felé. – Nem beszél velem.

– Összevesztetek?

– Sajnos igen – mondta. – Ma reggel. Óriási perpatvar volt.

– Mi történt?

Apu az étkezőasztalnál állt, amit ellepett a csak karácsonykor használt ezüst étkészlet. Egy nyitott flakon ezüsttisztító állt mellette.

– Miért csinálod ezt? Vendégek jönnek?

– Nem, úgy volt, hogy mi utazunk el – mondta, miközben egy ronggyal az egyik villa fogait dörzsölgette. – Ezen vesztünk össze ma reggel.

– Hová utaztok?

– Jött egy lehetőség, hogy elmenjünk Guineába.

– Guineába? – kérdeztem megdöbbenve, hogy Anyu nem hozta fel a hetente többszöri telefonbeszélgetéseink alatt, amikor felsorolta, hogy mi mindent vásárolt a közértben, és hogy mire fogja majd használni.

– Igen.

– Mikor?

– Jövő héten kellett volna vitorlát bontanunk, hogy elhajózzunk, de Anyunak más elképzelése van.

– Egy tengeri utazásról van szó?

– Igen.

– Ez ugyanaz az utazási iroda, amivel Gloriával és Briannel a Kanári-szigetekre utaztatok?

– Nem, nem, Gloria és Brian nem jön – mondta. – Istenkém, még csak az kellene! Nem, csak az anyád és én. Igazából csak engem akarnak, és én boldogan mennék egyedül is.

– De Anyu nem akar menni?

– Nem, úgy gondolja, hogy túl veszélyes, és az időjárás miatt aggódik.

– Nos, ezek jogos aggodalmak – mondtam. – Lehet, hogy valamikor később mehetnél te is.

– Nem, a jövő héten kell mennem, még akkor is, ha vihar lesz.

– Mit csinálsz az ezüst étkészlettel?

– Szükségünk van rá – mondta. – Az úthoz.

– Biztos vagyok benne, hogy van saját étkészletük a hajón.

– Nem, nem, nem az evéshez – mondta, és nevetett a feltételezésemen. – Eladni! Miért hagynánk ki a lehetőséget, hogy az anyád és én végre kereskedők lehessünk?

Miért hagynánk ki a lehetőséget, hogy az anyád és én végre kereskedők lehessünk? Csak Apu állhatott elő egy ilyen mondattal, és teljes homályban hagyva, hogy ezt most komolyan gondolja, vagy csak viccel. Az apámmal kapcsolatban majdnem minden még abszolút felismerhető volt számomra – a magánhangzóiban felbukkanó londoni East End-i kiejtés, a hangja gyöngédsége, a nevetése, a szókincsének gazdagsága, az egyszerű, a szomszéddal csevegő („perpatvar”) nyelvezettől a költői cirkalmasságig („vitorlát bontunk”). Apu állapotának kutatása közben számos helyen olvastam, hogy a betegek szerettei egyfajta folyamatos, élő gyászt tapasztalnak meg – hogy a személy, akit ismertek, felismerhetetlen állapotba süllyed. Én azonban, egyelőre legalábbis, pont az ellenkezőjét találtam igaznak az ő esetében. Ez még nehezebbé tette, hogy feldolgozza az ember az elkerülhetetlen sors valóságosságát. A betegségétől a személyisége még színesebbé vált – még excentrikusabb és harsányabb lett –, mint azelőtt, nem pedig egy teljesen új személyiséget kapott. Ő Apu-koncentrátum lett – mint egy emberi erőleveskocka –, erősebb, nem felhígított, redukált, szűretlen. Nehezebb volt kapcsolatot kialakítani vele, vagy akár beszélgetni vele, de határozottan még itt volt. Néha olyan volt, mintha az igazi énje most bukkant volna felszínre, jobban, mint bármikor valaha is.

Hallottam, hogy egy autó állt meg a ház előtt, a bejárati ajtóhoz mentem. Anyu kiszállt Gloria ezüst Toyotájából (az észak-londoni kertvárosban minden autó ilyen árnyalatú volt – az űrből nézve az utak mintha be lennének ezüstözve). Gloria meglátott az ajtóban állni, és odaintegetett. Visszaintegettem. Anyu lila melegítőben volt és egy felgöngyölt jógamatrac volt nála.

– Szia, Glor! – kiabálta, ahogy a ház felé sétált. – Találkozunk a Tudatos Jelenlét és Trécselésen!

– Szia, Mandy!

Anyu odajött hozzám, egy pontosan kimért puszit nyomott az arcomra.

– Tényleg kezdik használni?

– Igen.

– Mindenkinek rendben van, hogy egyszeriben Mandynek kell hívni téged?

– Rajtad kívül senkinek sincs baja vele.

– Mi az a Tudatos Jelenlét és Trécselés?

– Pontosan az, aminek hangzik – mondta, elment mellettem, fel az emeletre. Követtem a hálószobába. – Nevess csak rajta, Nina, amennyit csak akarsz! – folytatta, leült az ágy szélére, levette az edzőcipőjét, miközben a falnál állva figyeltem őt. – Nem fogsz zavarba hozni vele.

– Ne haragudj, nem akartalak megbántani.

– Hol van Apu?

– Odalent. Azt mondta, hogy veszekedtetek.

– Ó, nem volt az veszekedés, csak egy kis vita – mondta, a fésülködőasztalkához ment, és újra felvette az arany ékszereit.

– Egy tengeri utazás vagy ilyesmi miatt?

– Egy tengeri utazás? – mondta, értetlenkedve grimaszt vágott.

– Miről vitáztatok? – kérdeztem.

– Csak annyit kértem tőle, hogy legyen egy kicsit kevésbé érzéketlen, amikor társasági összejöveteleken vagyunk.

– Ő a legkevésbé érzéketlen ember, aki valaha létezett, mégis, hogy érted ezt?

– Múlt hétvégén ebédre mentünk Gloriához és Brianhez, és az ebéd közepén felállt, hogy kimegy a mosdóba, aztán nem jött vissza.

– Hová ment?

– Fél órával később a zsákutcájukban találtunk rá, fel-alá sétálgatott.

– Értem, és még mi?

– Tegnap este koktélpartin voltunk, és udvariatlan volt egy közös ismerősünkkel a beszélgetésükben, aztán az est további részében az előszobában, kabátba felöltözve egy széken üldögélt, egyértelművé téve, hogy haza akar menni. Majd belehaltam a szégyenbe!

– Oké – mondtam. – Emlékszel rá, hogy mi váltotta ki ezt nála?

– Csak egy egyszerű beszélgetés volt.

– Igen, de emlékszel pontosan, hogy miről beszéltetek mindkét esetben? – Anyu homlokát ráncolva gondolkozott – újfent bosszús volt, hogy kikérdezem őt, ahelyett hogy nagy beszédet tartottam volna a probléma megoldására.

– Ebédnél Picassóról beszélgettünk, azt hiszem – mondta. – Igen, ez az, Brian előző este látott egy műsort Picassóról.

– És a tegnapi partin?

– A férfi megkérdezte Billt, hogy mi volt a kedvenc kötelező olvasmánya, amikor angoltanár volt.

– És mit válaszolt?

– Azt mondta, hogy „Törődj a magad dolgával, a francba is!”, és elment.

– Értem – mondtam, erősen kellett koncentrálnom, hogy ne nevessem el magam a gondolatra, ahogy Apu társasági anarchistaként viselkedik egy bézs padlószőnyeges nappaliban – Pinner Punkja. – Teljesen világos számomra, hogy mi történik itt. Apu imád művészetről és könyvekről beszélni – annyira jól informált mindkét témakörben, de…

– Nina…

– Anyu, kérlek! Csak hallgass meg, nem veszekedni akarok veled, megpróbálom megérteni Aput. – Ajka keskenyre húzódott, és elfordult a tükörtől, hogy velem beszéljen és ne csak a tükörképemmel. – Azt hiszem, Apu abban az állapotban van, amikor tudja, hogy valami nincs rendben vele, de nem tudja, hogy mi az. Eltaszítja magától az embereket és elszigeteli magát, hogy így védje meg magát. Csak gondold meg, hogy ki is ő – inkább azt szeretné, ha az emberek gorombának tartanák, mint ostobának. – Anyu csöndben maradt, a gyűrűsujjára felhalmozott gyűrűkkel játszadozott. – Egyébként odalent van, és ezüstöt pucol.

Anyu gyöngén felnevetett, behunyta szemét, és olyan kifejezés ült ki az arcára, amit leginkább fáradtságnak lehetne nevezni. Ez volt az első, kicsi, látható jele a vereségnek, amit hónapok óta először láttam.

– Legalább valami feldobja.

– Tudod, annyiféle módja van, hogy segítséget kérjünk – mondtam. – Már elkezdtem utánanézni, hogy hogyan lehet egy kis segítséget vagy tanácsot kérni…

– Ezzel most nem tudok foglalkozni – mondta Anyu hirtelen, élénken, és visszafordult a tükör felé. – Mesélj inkább, hogy te hogy vagy?

– Jól – feleltem, tudván, hogy a mai nap már nem feszegethetem tovább a húrt. – Elhoztam az új könyvem levonatát neked, itt van a táskámban.

– Ó, alig várom, hogy láthassam!

– És járok valakivel.

– NE! – visszafordult felém. – Kivel?

– Egy imádni való pasival, Maxnek hívják.

– Mivel foglalkozik?

– Könyvelő – mondtam. – De igazából utálja.

– Könyvelő, az egy jó szakma, nagyon megbízható állás – mondta, hangosan kimondta, ahogy felmérte a mondottakat, amiket fejben is megtehetett volna. – Hol találkoztatok?

– Egy randiappon.

– Sarah lánya is egy randiappon találkozott a férjével. Személyi edző, maratonokat fut le. Semmi szégyellni való nincs benne.

– Nem mondtam, hogy bármit is szégyellni kellene.

– Találkoznunk kell vele. Mikor vacsorázzunk mindannyian együtt?

– Szeretnél?

– Igen! – sikkantott fel. – Hát persze!

– Nem gondolod, hogy egy új ember egy kicsit túl sok lenne Apunak?

– Nem, nem, nem lesz vele semmi gond, hagyd csak rám!

– Nagyszerű! – mondtam. – Rendben, szereted a sűrített tejet?

– Miért?

– Egy csomó fölösleges van belőle, hoztam néhány konzervvel, hátha szeretnél párat.

– Ez az egyik blogodhoz kell?

– Anyu – mondtam, és máris utáltam magam az egóm törékenysége miatt –, a húszas éveim közepe óta nem írok blogot. Közvetlenül a márkával dolgozom együtt, hogy segítsek receptötleteket kitalálni és reklámozni a terméket.

– Rendben, rendben. Nem, köszönöm, én nem enném meg. Az apád viszont igen. Emlékszem, hogy Nelly nagyi mesélte, hogy a sűrített tejjel meglocsolt banánkarika volt a kedvence gyerekkorában.

Felkarikáztam egy banánt, egy tálkába tettem és ráöntöttem fél konzerv sűrített tejet, és bevittem Apunak, aki még mindig boldogan csörömpölt, miközben az ezüst étkészletet pucolta.

– Itt van – mondtam. – Rendhagyó tízórai.

Letette a tisztítószert és a rongyot, és megvizsgálta a tálat. Elvette tőlem a felé kínált kanalat, és óvatosan evett egy kanállal. Miközben rágott, az arca megelevenedett a felismeréstől.

– Ezt ettem Nick bácsival, amikor gyerekek voltunk. Különleges alkalmakkor kaptuk Anyutól, olyankor, amikor meg akart vesztegetni minket, hogy feladatokat csináljunk meg a ház körül. Egyszer megittam egy egész konzervvel, azt hittem, hogy nem fogja észrevenni. Alaposan elnáspángolt – mesélte. – Jesszusom, ez nagyon finom! Csodálom, hogy maradt egyáltalán fogam.

– Jó! – mondtam, boldog voltam, hogy koherens, valós emlékekről beszél. – Egy csomó konzervet hagytam itt, hogy megehesd.

Bementem a nappaliba, és Apu foteljának karfáján, a közepénél nyitva megláttam a Robinson Crusoe-t. A korábbi beszélgetésünk egyszeriben értelmet nyert, és egyszerre öntött el a nyugtalanság és a megkönnyebbülés. Örültem neki, hogy a könyvespolcról pont ezt a könyvet választotta aznap reggel, hogy elolvassa. Örültem neki, hogy arra készül, hogy vitorlát bontson Guinea felé egy kardcsörtető kalandban. Az ő helyében én is pontosan ezt szerettem volna tenni. Olyan messzire akarnék menni, amennyire csak lehet.

Amikor hazaértem, bekopogtam Angelo ajtaján, ahogy eddig eredménytelenül tettem minden áldott nap az éjszaka közepén lefolytatott vitánk óta. Ezúttal azonban kinyitotta az ajtót. A haja kócos volt, az arca gyűrött, mint egy vetetlen ágy. Hunyorgott, a szemét dörgölte, megpróbált hozzászokni a lépcsőházi fényhez. A lakásában nem égett a villany, a függönyök be voltak húzva. Délután négy óra volt.

– Helló! – mondtam.

– Helló? – felelte.

– Szerettem volna beszélni a múltkoriakról. – Csak bámult rám, az álom még ott volt a szemében, az ébredés utáni kiszáradt, húsos ajka még csücsörítőbbnek hatott. Vártam, hogy megszólaljon, mielőtt nekiesek. – Rendben, akkor én kezdem. Ahogy a múlt éjszaka viselkedett, az nem volt okés. – Nem volt okés. És már megint itt voltunk, a szomszédokkal való diplomácia érdekében olyan kifejezéseket használva, amelyeket csak tanár koromban használtam, amikor elvesztettem az uralmat a tizedikes osztályom fölött.

– Amikor úgy ordított velem, mint egy állat? – kérdezte, közben a csipát törölgette a szeme sarkából.

– Nem ordítottam magával, udvariasan megkértem néhányszor, hogy ne beszéljen olyan hangosan hajnali fél egykor hétköznap.

– Ha azt akarta volna, hogy csöndben legyünk, akkor le kellett volna jönnie, és kopognia az ajtón.

– Maga sosem nyit ajtót.

– Ne kiabáljon velem!

A régóta lefojtott frusztrációm kezdett kiszivárogni, és már a bőröm is irritált.

– Ne mondogassa ezt, ennek semmi értelme! Maga volt az, aki kiabált.

– Nem, nem én voltam.

– Nem tudna csak egyszerűen bocsánatot kérni? Csak ennyi kellene. Aztán tovább léphetnénk.

– Nem – mondta kifejezéstelen arccal.

– Hogy mi?

– Nem – bégette, és becsukta az ajtót.

Aznap este Maxszel vacsorázni mentünk – egy nemrég nyílt sörözőről kellett véleményt írnom, és magammal vittem Maxet. Most jobban, mint valaha, szükségem volt a társaságának a titkos ajtajára, amin keresztül olyan fantasztikus helyre tud elvinni, mint a legelső randink volt.

– Hadd nézzem meg még egyszer azt a borítót! – mondta a második üveg borunk végénél, elvette a telefonomat, és felhozta Az apró konyha borítójának fotóját. – Alig várom, hogy láthassam a polcokon! Olyan nagyon ügyes vagy! – Éreztem, hogy úgy hajlok a dicsérete felé, mint a meleg napsugár felé. Ráébredtem, hogy mennyire szerettem volna, ha Apu is ugyanezt mondja – úgy döntöttem, hogy a táskámban hagyom a levonatokat aznap délelőtt, és majd egy másik alkalommal adok neki egy példányt. Nem akartam még jobban összezavarni.

– Van egy ötletem – mondtam, letettem a poharamat a bárpultra. – A következő könyvemhez. Még nem mondtam el senkinek, és neked akartam először elmondani, mert tudom, hogy te megmondod, hogy jó-e vagy sem.

Max kihúzta magát, megrázta a fejét, hogy kijózanodjon.

– Itt vagyok. Mondjad!

– Szóval, ma meglátogattam az apámat, aki nagyon zavart. Összekevert dolgokat, kitalált beszélgetéseket, és összerakott valós dolgokat olyanokkal, amikről csak olvasott. Készítettem neki egy kis harapnivalót, mert volt nálam egy csomó sűrített tej – tudod, csinálom azt a fura melót a sűrített-tej-gyárnak – Max bólintott. – Szóval, készítettem neki sűrített tejet és banánt, mert Anyu azt mondta, hogy ez volt a kedvence gyerekkorában. És őszintén szólva, amikor elkezdte enni, olyan volt, mintha egy kapcsolót elfordítottak volna, és újra a régi valója volt. Rövid ideig tartott, de azonnali hatása volt.

– Milyen érdekes.

– Ettől elkezdtem gondolkozni az étel és az emlékezet kapcsolatán. Mennyire diktálja a nosztalgia az étkezési szokásainkat. Utánanéztem, hogy mi van az ízlelésről és illatokról, amikor önkéntelen emlékeket idéznek fel. Egy receptgyűjtemény lenne történetekkel és tudománnyal. Viv azt akarta, hogy valami emberiről írjak. El sem tudnék képzelni ennél emberibb utat az ételhez, mint arról beszélni, hogy hogyan köt össze minket a múltunkkal. Mit gondolsz?

Félresöpörte a rakoncátlan frufrumat az arcomból, és azt mondta: – Szerintem ez csodálatos!

– Tényleg így gondolod?

– Igen. Imádom! Főzés Prousttal és Nina Deannel – mondta. – Nem, ezen még dolgozni kell!

– És interjúkat készítek pszichológusokkal, hogy miért kapcsolódnak bizonyos ízek bizonyos érzésekhez.

– És utána kellene járnod, hogy az egyes generációknak mik voltak a kedvenc ételei.

– Pontosan – a történelmi kontextusa, hogy a háború utáni jegyrendszerben született gyerekek miért szeretik a banánt. És miért szereti a mi generációnk a hamburgert.

– Ajándék játék a Happy Mealben.

– Ajándék játék a Happy Mealben – értettem én is egyet vele.

– Ez zseniális! – mondta, közel hajolt hozzám, mintha egy harapást akart volna valamiből. – Te vagy zseniális!

Elgondolkoztunk egy harmadik üveg boron, és ahogy a könnyed, bolondos becsípett állapotunk lassan a teljes, eltompult részegség felé mozdult, megszólalt a hamarosan-első-hancúrozás harangja.

– Utolsó rendelés! – visszhangzott végig a bárpult felett.

– Én még nem fejeztem be az ivást – mondtam.

– Nem, még nem – mondta, egy filter fityegett az ajkai között, ahogy sodorta a cigarettát. – Nos, mi a következő napirendi pont, Nina George? Mit kell még megjavítanunk, mert nem bírom elviselni a szomorú arcocskád látványát, a kicsi legörbülő, durcás száddal.

– A rémálom alsó szomszédom.

– Azt hiszem, egyszerűen csak beszélnem kellene vele – mondta. – Úgy hangzik, hogy az a fajta rémes pasas, aki csak egy másik férfira hallgat.

– Nem – mondtam, kezem a vállán, megsimogattam a tengerészkék ingének puha vásznát. – A magam módján kell elintéznem.

– Nem, nem kell.

– De igen – mondtam, és kiittam a maradék boromat. – Tudom, hogy ez gőgösen hangzik. De fontos számomra, hogy elintézzem ezt a helyzetet férfisegítség nélkül. Tudnom kell, hogy hatékonyan tudok működni egyedül is.

– De… – Mondat közben megállt, a dohányt visszatette a zsebébe. Füle mögé dugta a cigarettát. – Nem vagy egyedül. – Max gyakran lefegyverzett a látszólag egyáltalán nem romantikus beszélgetések közepette tett hatalmas, meglepő kijelentésekkel a kapcsolatunkra vonatkozóan. Olyan volt, mintha egy teszt lenne. Sosem tudtam, hogy mi a helyes válasz.

Egymásba karolva tántorogtunk ki a sörözőből a kelet-londoni utcára, és Max esküdött rá, hogy van egy díszes padlószőnyegű, határozottan nem elegáns, koszos söröző a közelben, késői nyitvatartással és biliárdasztallal, amit imádnék. Követtem, ahogy kanyargós útvonalon haladtunk az utcákon, minden sarkon megállt, és alaposan megfontolta, merre forduljon, mintha egy kutatóexpedíción lett volna.

– Minden este ott ittam huszonhéttől harmincéves koromig – mondta.

– Te, huszonhét és harminc között. Bárcsak találkozhatnék minden egyes Maxszel minden egyes évjáratban a születésedtől kezdve. Szeretném, ha felsorakoznának előttem szépen.

– Lássuk csak! – mondta, mozdulatlanul állt a lakónegyed néma utcájának közepén, a leheletének melege kis felhőkben gomolygott, ahogy beszélt. Elképzeltem, hogy egy kályha van benne, amely minden egyes szavát és gondolatát előállítja. Elővette az iPhone-ját a zsebéből, és kinyitotta a Mapset. – Utálom, hogy túl részeg vagyok ahhoz, hogy enélkül navigáljak, de úgy látszik, túl részeg vagyok ahhoz, hogy enélkül navigáljak.

Körülnéztem az utcán, ahová véletlenül eljutottunk, és éreztem, ahogy a déjà vu érzése mint távolból felém érkező tajtékzó hullám önt el.

– Max. Hol vagyunk?

– Épp most akarom kitalálni, Nina George.

– Azt hiszem, közel vagyunk a lakáshoz.

– Milyen lakáshoz?

– Az első lakáshoz, ahol laktam. Mile End közelében vagyunk?

– Igen, a metrómegálló körülbelül tízpercnyi sétára van.

Éreztem, hogy mint vasat a mágnes, úgy húz maga felé az utca egyik vége.

– Közel vagyunk az Albyn Square-hez? – kérdeztem.

– Várj csak! – mondta Max, miközben én továbbmentem megelőzve őt. – Várj csak!

– Közel vagyunk, tudom, hogy hol vagyunk!

Elmentem az utca végéig, jobbra fordultam, elmentem a söröző előtt, ahol Apuval együtt ettük a hétvégi sült krumplit, és balra fordultam az Albyn Square-re. A testem jobban reagált, mint az érzékeim – a sejtjeimben éreztem. Ez biológiai és zsigeri, őskori és előre elrendeltetett volt. Ott volt középen a négyszögletes közös kert, tökéletesen karbantartott minden szemszögből nézve, ahogy az emlékeimben élt. Minden növény, minden ösvény és minden fa pontosan úgy nézett ki, mint amikor több mint húsz évvel ezelőtt itt voltam. A kerítéshez mentem, és benéztem a kertbe. Megfogtam a hideg, fényes fekete fémrudakat, és ahogy lenéztem a kezemre, eszembe jutott az egyujjas gyapjúkesztyűm, amit hordtam.

– Max, ez az! – mondtam. – Ez az a tér, ahol felnőttem. – Anélkül, hogy meggondoltam volna, felléptem a kerítés vízszintes rúdjára, felhúztam magam. Leugrottam a másik oldalon, és ott álltam a kertben. Max követett.

– Minden hétvégén idejöttünk ketten az apámmal. Itt tanultam meg biciklizni. Ide hoztak ki a babakocsiban, amikor még csecsemő voltam. Ez volt az első hely, ahová hoztak, amikor kijöttünk a kórházból. – A pázsit szélén lévő padra mutattam. – Van egy fotó, amin Anyu ott ül velem, amikor még csak pár napos voltam. – A tér felső jobb sarkában magaslott egy eperfa. – Az a fa – éreztem, hogy most már csak összevissza beszélek, ahogy a fa felé siettem. – Alatta üldögéltem. Úgy tettem, mintha egy erdőben lettem volna. Anyu szendvicseket készített, én pedig kihoztam ide a játékaimat, és órákon át játszottam a fa alatt. Egyszer leestem róla. Össze kellett varrni a térdemet. Lehet, hogy nem is órák voltak. Sosem tudom, hogy amikor úgy emlékszem, egy óra volt gyerekkoromban, az valójában csak tíz perc volt.

– Hűha! – ennyit bírt csak kinyögni Max. Én sem tudtam volna, hogy mit mondjak valakinek, akit elnyelt a nosztalgia örvénye. Max számára ez csak egy tér volt Londonban – utcák gyűjteménye, egy darabka pázsit, egy maréknyi villanyoszlop. Számomra a létem forrása. Itt fogantam, ide hoztak; érzelmeket és arcokat és szavakat tanultam meg itt.

– Most jöttem csak rá valamire – mondtam. – Pont ez a fa volt az, amivel megtanultam, hogy mit jelent a fa szó. Valahányszor kimondtam azt a szót, vagy egy fa mellett álltam, vagy csak egy fára gondoltam azóta, hogy megtanultam beszélni, ezt a fát láttam. Az agyam mélyén ott vannak a tárgyaknak a képei, amik megtanítottak rá, hogy milyen a világ. Nem is vagyok tudatában, hogy ott vannak, de azért ott vannak. Olyan, mintha ez a fa valahogy bennem lenne. – Max figyelte, ahogy megérintem a fa törzsét, és közelebb hajolok hozzá. – Bocsi, tudom, hogy abszolút teljes baromságokat hordok itt össze. – Homlokomat a fa kérgéhez érintettem, az ágak a fejem tetejét súrolták. – Nagyon rosszul vagyok. – Max átkarolta a vállam, egy padhoz kísért és leültetett.

Előrehajoltam, fejemet a két térdem közé lógattam, és Max a hátamon nyugtatta a tenyerét.

– Azt hiszem, az apám tudja, hogy mi történik vele.

– Miért gondolod ezt?

– Egyszerűen csak tudom. Jobban ismerem őt bárkinél. És tudja, hogy valami változás történik benne. Tudja, hogy elveszti a könnyű hozzáférést önmaga néhány részéhez és az emlékeihez. Bárcsak ne tudnám, hogy ez az igazság, de így van. Milyen szörnyű és mennyire összezavaró ez számára, Max. Biztos nagyon fél. Biztos teljesen elviselhetetlen ez számára. – Max keze fel-alá simogatta a hátamat, ahogy csöndben üldögéltünk.

– Ez gyönyörű hely, jó lehetett itt lakni – mondta végül. Felültem, és végignéztem az előttünk húzódó óriás babaházak során.

– Tökéletes, nem? Azon gondolkozom, hogy vajon tudtam-e, hogy mennyire tökéletes volt, amikor még itt laktam.

– Azt szeretném, hogy itt lakjunk, ezen a téren.

– Nem a mi zsebünkhöz mérik itt az árakat. Ahogy a világ többi részét sem.

– Egy nap – mondta. – Megtalálom a módját, hogy ezen a téren élhessünk. Még akkor is, ha csak valakinek a kerti fészerében. Szinte már látom magunkat itt.

– Azt hiszem, mindenki el tudná képzelni magát ide – mondtam. – Azt hiszem, ez olyan, mint a nagyon vonzó emberek – mindenki azt hiszi, hogy egy ilyenhez tartozik. Mindenki azt hiszi, hogy pont az ő lelki társa a legdögösebb ember a társaságban.

– Nem, én tényleg látom magunkat itt.

– Tényleg?

– Igen, Nina – mondta. – Szeretlek.

Úgy tartottam a fejét a kezemben, mint egy bűvös 8-as golyót. Közel húztam a fejét, csak centikre voltunk, mélyen a szemébe néztem, megpróbáltam meglátni az összes utca és tér képét, amelyek benne éltek.

– Én is szeretlek – mondtam. Az eperfa büszkén magasodott a holdfényben, árnyéka betakarta egymásba fonódott testünket.

8

Új üzenet feladója: Nina
November 20. 10:04

Te vagy a hősöm – köszönöm, hogy felvidítottál egy ilyen pocsék nap után. Reggel elmentél, még mielőtt szeretettel megtömtelek volna másnaposság elleni pirítóssal. Remélem, a fejed nem fáj túlságosan! Legyen jó napod a munkában! Puszi.

Új üzenet feladója: Nina
November 21. 16:27

Milyen a napod? Puszi

Új üzenet feladója: Max
November 21. 23:10

Hosszú és hideg. Ne aggódj a felvidítás miatt, örültem, hogy láthattalak, mint mindig. Puszi

Új üzenet feladója: Nina
November 22. 11:13

Épp most láttam a Tufnell Park metrómegállóban, ahogy egy sirály egészben lenyelt egy döglött patkányt. Remélem, hogy jól telik a heted, ennél borongósabb már nem is lehetne. Puszi

Nem fogadott hívás: Nina
November 25. 19:44

Új üzenet feladója: Nina
November 25. 19:50

Nem fontos, hogy visszahívj, nincs semmi fontos, csak kíváncsi voltam, hogy hogy vagy. Puszi

Új üzenet feladója: Max
November 25. 20:16

Minden rendben nálam, Nina George. Remélem, nálad is. Puszi

Új üzenet feladója: Nina
November 25. 20:35

Minden rendben. Cikket írok a tökéletes caponatáról, úgyhogy úszom a padlizsánban. Van kedved átjönni, és hivatásos tesztelő lenni?

Új üzenet feladója: Max
November 25. 21:01

Bárcsak tehetném, de ma este sokáig dolgozom. Puszi

Új üzenet feladója: Nina
November 25. 21:13

Jaj, te szegény! Remélem, nem túl hektikus a meló. Írj, amikor már szabad vagy. Puszi

Új üzenet feladója: Nina
November 27. 09:07

Jó reggelt! Mit szólnál mozihoz ma este? Puszi

Új üzenet feladója: Max
November 27. 14:18

Szeretnék, de már sajnos vacsorázni megyek.

Új üzenet feladója: Nina
November 27. 16:05

OK – rád bízom, hogy tudasd, mikor van kedved talizni. Remélem, nem túl stresszes a meló!

Új üzenet feladója: Nina
November 29. 12:15

Az a fura perui bár, amit imádunk, bevezetett egy kifogyhatatlan pisco sour koktél estet. Megnézzük, hogy mennyire tudjuk kihasználni?

Új üzenet feladója: Nina
December 1. 11:00

Jó reggelt! Egy kicsit úgy érzem, hogy zargatlak. Abszolút megértem, ha nincs sok időd chatelni vagy talizni most, de legalább megmondanád, hogy minden okés-e?

Nem fogadott hívás: Nina
December 1. 15:02

Új üzenet feladója: Max
December 1. 15:07

Hali – melóban vagyok. Minden rendben veled?

Új üzenet feladója: Nina
December 1. 15:10

Tényleg nem akarom elvonni a figyelmedet a munkáról – csak tudni akartam, hogy jól vagy-e, ahogy azt az előző üzenetben írtam.

Új üzenet feladója: Max
December 1. 18:39

Jól – csak most nagyon sűrű minden.

Új üzenet feladója: Nina
December 1. 19:26

Tudok valamiben segíteni? Nem jó, hogy stresszelsz.

Új üzenet feladója: Nina
December 4. 10:54

Jó reggelt! Remélem, már enyhült a meló, és már nem dolgozol sokáig annyit. Lenne kedved inni egyet valamikor a héten? Vagy ha korán kell kelned, akkor átmehetek és főzhetek neked, vagy te is átjöhetsz hozzám. Amelyik egyszerűbb neked. Puszi

Új üzenet feladója: Nina
December 5. 14:40

Az az érzésem, hogy valami nincs rendben. Igazán hálás lennék, ha beszélhetnénk telefonon, még ha csak 5 percre is. Írd meg, hogy mikor jó neked!

Új üzenet feladója: Nina
December 7. 08:11

Tényleg nagyon utálom úgy érezni, hogy zaklatlak. Kezdek egy kicsit megőrülni. Kérlek, csak írd meg, hogy jól vagy-e!

Új üzenet feladója: Max
December 7. 09:09

Sajnálom, ha így érzed magad miattam. Én nem érzem zaklatásnak.

Új üzenet feladója: Nina
December 7. 09:17

Köszi, hogy válaszoltál. Azt hiszem, csak azon aggódom, hogy nem vagy őszinte velem valamivel kapcsolatban. Ha tényleg el vagy havazva a melóval, az tökre rendben van, és nem akarom, hogy még én is tetézzem ezt, de ennél egy kicsivel több kommunikációra van szükségem, hogy tudjam, hogy te/mi jól vagyunk. Eléggé fura, hogy mindazok után, hogy rendszeresen, majdnem mindennap beszéltünk, most már nem beszéltünk három hete. Remélem, jó napod lesz a melóban! Puszi

Új üzenet feladója: Nina
December 12. 12:01

Hali. Nem vagyok biztos benne, hogy emlékszel, de elvileg holnap a szüleimnél vacsorázunk. 1. Van még hozzá kedved? 2. Ha igen, akkor Anyu tudni szeretné, hogy van-e valami, amit nem eszel meg. Figyelmeztetés: majdnem mindig főtlen rizst készít, amit valami agyonfőttbe tölt bele. Úgyhogy ha nem vagy rizses kedvedben: tudasd velem most, vagy hallgass mindörökre! Puszi

Új üzenet feladója: Nina
December 13. 10:05

Ha jól sejtem, akkor nem jössz ma este vacsorázni.

Új üzenet feladója: Nina
December 13. 22:17

Nem értem, hogy miért nem akarsz egyszeriben beszélni velem, Max. Furcsa, hogy amikor legutoljára találkoztunk, akkor mondtad először, hogy szeretsz, aztán teljesen elnémultál, és semmilyen hajlandóságot nem mutatsz, hogy találkozz velem, vagy akár csak felvedd a telefont, amikor hívlak. Remélem, te is látod, hogy ez mennyire visszás. Nagyon értékelném, ha magyarázatot adnál, amikor készen állsz rá.

Új üzenet feladója: Nina
December 19. 11:10

Még egy hét mindennemű kontakt nélkül. Nem igazán tudom, hogy jelen állapotban mit tehetnék még. Nagyon, nagyon megbántottál a viselkedéseddel, és utálom, hogy úgy érzem, mintha én lennék a túl sok és követelőző és fura, amikor pedig a te viselkedésed a bizarr. Ha szakítani akarsz, rendben van, de légy őszinte velem! Nem tűnhetsz csak úgy el! Ez döbbenetesen kegyetlen, és (hacsak nem tévedtem veled kapcsolatban az elmúlt három hónapban) nem hiszem, hogy kegyetlen ember lennél.

Nem fogadott hívás: Nina
December 19. 20:14

Új üzenet feladója: Nina
December 19. 20:33

Max – kérlek, csak hívj vissza, és mondd el, hogy mi történt! Utána soha többé nem kell beszélned velem.

9

– Tegnap a hot jóga órámat neked és Maxnek ajánlottam fel.

– Nem tudom, hogy ez mit jelent, Lola.

A díványán feküdt, lába az ölemben, csokival bevont mazsolát eszegetett, tengerészkék garbóban, amin meggyszínű flitterekkel a következő szöveg volt kivarrva: Ne fotózzanak, kérem.

– A jóga akkor a leghatásosabb, amikor egy ügyre vagy személyre koncentrálunk, aminek vagy akinek az összes energiánkat és koncentrációnkat küldeni szeretnénk – magyarázta. – Amikor nagyon nehéz kezd lenni, akkor arra a személyre gondolsz, és szinte érzed, hogy neki csinálod a kemény munkát. Szóval, amikor tegnap a táncos pózt csináltam, és azt hittem, hogy kettétörik a hátam – behunytam a szemem, és elképzeltem, ahogy Max a lakásodhoz megy.

– Oké, hát nem működött. – Betakartam magunkat a díványon lévő pokróccal. Lola lakásának mindig volt egy specifikus és irritáló hőmérséklete – egy olyan lakás, ahol az összes ablak nyitva volt, és a fűtés kakaóra feltekerve.

– Tudom, hogy ez nem egy kellemes gondolat – mondta, óvatosan megpróbálta megsimogatni a lófarkamat –, de elképzelhető esetleg, hogy meghalt?

– Én is elgondolkoztam ezen.

– Próbáljuk meg felkutatni! – mondta, és felült. – Teljes Miss Marple-be kell csapnunk. Istenkém, imádom ezt a részt!

– Milyen „részt”?

– Megpróbálni kideríteni, hogy a pasas, aki felszívódott, él-e, hal-e. – Kinyitotta a laptopját. – Mi az Instragram-neve?

– Nincs fent az Instagramon.

– Oké, mi a vezetékneve? – Felhozta a Facebook-oldalát.

– Max Redmond.

Begépelte a nevet a keresőbe. Feljött egy tinédzser Derbyshire-ből, aki büszkén tartja a Chewbacca-bögréjét és egy öreg, meztelen felsőtestű férfi, kendővel a fején Idahóból. – Ezek közül valamelyik?

– Nem.

– Ó!

– Nem hiszem, hogy fent lenne a Facebookon. Nem hiszem, hogy fent lenne bármelyik közösségi médián.

– Oké, mi van a WhatsApp-pal? Hogyan üzengettek egymásnak?

– Csak sms-ezünk.

– Aha! – mondta, egyik neon narancssárga körmű ujját feltartva. – Biztos, hogy rajta van az instant messengeren, és abból kiderül, hogy mikor volt utoljára online. – Bepötyögte Max számát a telefonjába, és felhozott két instant messenger applikációt. Homlokát ráncolva nézte a képernyőt. – Milyen fura! Egyiken sincs rajta.

– Max amolyan hippi – mondtam, utáltam magam, amiért az ő elméletét szajkóztam.

– Aha, de majdnem mindenki, akit ismerek, legalább az egyiken rajta van. Még a nagyimmal is azon beszélgetek.

– Kifutottunk a lehetőségekből?

– Add ide a mobilodat! – mondta. Az App Store-ból letöltötte a Linxet – körülbelül egy hónappal ezelőtt letöröltem, mivel nem csinált egyebet, mint a memóriahelyet foglalta a telefonomon, néhanapján begyűjtött like-okat unalmas képű férfiaktól, akiknek olyan munkája volt, amit nem is értettem, például „fogyasztói márkakötődés”. Visszaadta a mobilomat, én pedig beléptem. – Keresd ki a chatet Maxszel. Be tudunk menni a profiljába, és megnézhetjük, hogy mikor frissítette utoljára. – Legörgettem a találataim legaljára – morbid módon csak lógtak ott, hibernálva – halottak, de tökéletesen konzerválva és készen arra, hogy kétségbeesésemben újraélesszem őket.

– Nincs itt. Eltűnt. Mit jelent ez?

– Ez azt jelenti, hogy vagy kitörölte az appot és a profilját… – mondta Lola a gyöngyökből álló fülgyűrűjét babrálva, ami úgy ült a fülén, mint egy miniatűr diadém.

– Vagy?

– Vagy törölte a párosítást veled.

Letettem a mobilomat, és előremeredtem, egyenesen Lola bekeretezett Warhol-stílusú önarcképére.

– Azt hiszem, ezt már megtette máskor is – mondtam.

– Miért?

– Mert mindent elkövetett azért, hogy lenyomozhatatlan legyen. Ki még ennyire lenyomozhatatlan manapság? Ez stratégia. Nem akarja, hogy a nők megtudják, hol van, vagy mi történik, miután eltűnik.

– Ez nem lehet igaz. Tudja, hogy tudod, hogy hol lakik és dolgozik. Ezt nem lehet túl hatékony eltűnésnek nevezni.

– Igen, azt is tudja, hogy sosem mennék a lakására vagy az irodájába, hogy választ kapjak. Ott biztonságban van. Túl megalázó lenne számomra. Tudja, hogy utálnám, ha annyira dühösnek látszanék. Némaságra kényszerít azzal, hogy nem akarnék őrültnek mutatkozni. Így ehelyett inkább csak valóban megőrülök mindenféle válasz nélkül.

– Kérsz egy pohár bort?

– Hogy bírod ezt csinálni már egy évtizede, Lola?

– Rioját?

– Délelőtt tizenegy van.

– Vészhelyzet van, azt hiszem. – Lola felállt, a konyhapulthoz ment, és a bortartóból kihúzott egy üveget.

– Ez csak a pasiknak jó poén – mondtam.

– Micsoda?

– A harmincas éveidben randizni. A pasik irányítanak. Nekünk semmi befolyásunk a történésekre.

– Ne csinálj politikai kérdést belőle, ez nem nemek közti politika.

– Igaz – feleltem. – Ha a harmincas éveiben járó nő vagy és családot szeretnél, akkor ki vagy szolgáltatva a kiszámíthatatlan pasik ötleteinek. Ők írják a szabályokat, mi pedig nem tehetünk mást, csak követhetjük őket. Nem mondhatod meg, hogy mit akarsz, vagy mi bánt, mert ott ketyeg a bomba a kapcsolat felszíne alatt, ami azonnal robban, ha túl „sokat” akarsz.

Lola kitöltötte a bort két vizespohárba.

– De te nem akartál túl sokat.

– Persze hogy nem! Az első randinkon ő mondta nekem, hogy el akar venni feleségül. El tudod képzelni, hogy mi történne, ha egy nő mondaná ezt az első randin? A pasi a rendőrséget hívta volna. Miért van az, hogy ő mondhat ilyesmit? Miért mondhatja ki ő először, hogy „szeretlek”, aztán ghostol engem?

– A tapasztalataim alapján ez az, amikor a ghostolás leginkább előfordul.

– Miért?

– Oké, szóval, íme az elméletem – mondta Lola, hátradőlt a díványon a kazalnyi bársony díszpárnára, és láthatóan boldogság töltötte el, hogy a randizásból szerzett PhD-jét végre hasznosíthatja. – A mi generációnk pasijai gyakran eltűnnek, miután elérték, hogy egy nő azt válaszolja nekik, hogy szereti, mert ez majdnem olyan, mintha befejeztek volna egy játékot. Mert ők az első fiúk, akik úgy nőttek fel, hogy hozzá voltak nőve a PlayStationjeikhez és Game Boyaikhoz, nem tanították meg őket, hogy kamaszkorukban kifejlesszék a becsület és kötelesség érzetét, úgy ahogy azt a mi apáink megtették. A PlayStation helyettesítette a nevelést. Azt tanulták, hogy a szórakozást keressék, ezt kielégítsék, majd lépjenek tovább a következő szintre, váltsanak játékost vagy próbáljanak ki egy új játékot. Maximumstimulációra van szükségük állandóan. Sok Y generációs férfinak a „szeretlek” megfelel a Tomb Raider 2 tizenhetedik szintjének.

Nagyot kortyoltam a riojából, amelynek inkább kormos, mint földes íze volt, ahogy összekeveredett a még a számban lévő reggeli fogkrém ízével. Eszembe jutottak azok az órák, amiket a Joe-val közös lakásunkban töltöttem, a nappaliba beszűrődő focis videójáték szürke háttérzajával, amit a befüggönyözött szobában játszott. Eszembe jutott Mark, amikor kiütötte magát és a gardróbban aludt, majd maga alá vizelt, míg a felesége otthon szoptatta az újszülött babájukat a hajnal magányos csendjében. Elképzeltem, hogy Max bújócskát játszik – a fal egy résén keresztül figyel engem, és nevetgél, hogy mennyire össze vagyok zavarodva a játékban, amiről nem is tudom, hogy a résztvevője vagyok. Elképzeltem ezeket a harmincas éveikben járó férfiakat az öregedés jeleivel: a homlokuk egyre jobban felcsúszik és kiütközik az aranyerük, mind egy óvodában szaladgálnak, és egy túlcsorduló játékdobozból nőket, feleségeket és kisbabákat vesznek ki, majd tesznek vissza.

– Beszélhetnénk valami másról? – kérdeztem. – Komolyan mondom, bármi másról.

– Persze – mondta Lola, és könnyedén megszorította a térdemet. – Azt hiszem, ha ennél is jobban fog töredezni a hajam vége, akkor a Temzébe vetem magam.

– Lola!

– Mi az?

– Nem gondolhatsz ennyit a törött hajvégedre! Nyilván nem gondolsz rá többet, mint évente egy másodpercet.

– De igen – mondta, haja végét két ujja közé csippentve alaposan és tüzetesen tanulmányozta. – A törött hajvégeimre, azt mondanám, hogy napi harmincnyolc percet gondolok, legtöbbször munkába menet vagy jövet.

– Hogy lehet, hogy még mindig ebből áll az életünk? – kérdeztem, és egy hajtásra megittam a maradék bort. – Várni, hogy a férfiak visszahívjanak és úgy olvasni a hajunkban, mintha könyv lenne. Annyira komornak érzem, hogy nő vagyok. Nem így kellene éreznem magam.

– Az istenért, Nina! Ez nem arról szól, hogy nő vagy. A legtöbb ember önmaga megszállottja, függetlenül a nemétől. A legtöbb ember úgy tesz, mintha jobban törődne az egyszer használatos műanyaggal, mint a saját törött hajvégével, de igazából nem is. Én csak nem félek őszintén beszélni róla. És EZ a feminizmus. – Lola mindezt olyan művészi ripacssággal adta elő, mintha egy vetélkedőműsor vezetőjének jelmondata lett volna. Tenyerembe hajtottam fejem, behunytam a szemem. Lola megnyugtatóan játszadozott a lófarkammal.

– Tudom, hogy ez szörnyű most – mondta. – De szimplán bíznod kell bennem, amikor azt mondom: Itt úgyse jössz át!

– Ezt hogy érted?

– Itt úgyse jössz át!– ismételte meg bölcselkedve egy gyöngéd mosoly kíséretében.

– Hol mennék át?

– Ez egy szólás, amit az anyám mondott mindig, amikor szomorú voltam. Azt jelenti, hogy legközelebb már jobban fog menni minden.

– Jössz te még az én utcámba!

– Pontosan, fogok is.

– Nem, ez az, amit mondani akartál.

– Ez az? Akkor miért ismerem azt a közmondást, hogy „Itt úgyse jössz át!”?

– Ez nem közmondás, hanem Gandalf mondja A Gyűrűk Urában.

– Ez az! – csettintett az ujjával, mintha végre beismerték volna az igazát.

– Nagyon megnyugtattál ezzel – mondtam, és megpaskoltam a kezét. – Köszönöm!

Amikor aznap délután eljöttem Lolától, egy újfajta másnapossággal a délelőtti ivászatnak köszönhetően, mást sem akartam, mint hogy hazaérjek, kikapcsoljam a telefonomat és egyenesen bebújjak az ágyba. Ahogy a metrómegálló felé sétáltam, megjelent a mobilom kijelzőjén a legijesztőbb hat betű: Otthon.

– Szia, Anyu!

– Szia, Ninabean! Hogy vagy?

– Jól. És te hogy vagy?

– Jól vagyok. Csak egy gyors kérdés – felhívott ma téged Apu?

– Nem, miért?

– Eltűnt.

– Mióta?

– Reggel óta.

– Hány órakor tűnt el?

– Körülbelül hatkor. Hallottam becsapódni az ajtót, és azt feltételeztem, hogy csak a kertben bóklászik, úgyhogy nem mentem utána.

– Miért ment volna ki a kertbe? Dermesztő hideg volt és vaksötét. Miért nem állítottad meg?

– Pontosan ezért nem akartalak felhívni! – rikácsolta. Hallottam, hogy elbeszél a telefonkagyló mellől valaki máshoz. Elkaptam néhány kiköpködött szót: „Nina”, „rám förmed”, „hogy merészeli” és „hogy van képe”.

– Anyu! – szóltam, megpróbáltam visszanyerni a figyelmét. – Anyu. Anyu!

– Mi az? – bömbölte.

– Felszállok a vonatra, és jövök most azonnal.

Gloria nyitott ajtót, szürke cipzáras, kapucnis kardigán volt rajta, strasszból kirakott pillangókkal díszítve. A túlságosan is beszárított, vörösborszínű Kleopátra-frizurája olyan sima és gömbölyű volt, mint egy gesztenye. A látogatásom körülményeinek tükrében egy illetlenül széles mosollyal fogadott. Egy érzelmi tuskó volt, aki mindig útban volt, ha érzékeny családi helyzet adódott. Amikor a nehéz, vitatkozó kamaszkoromban voltam, folyamatosan nálunk volt, hogy mint egy bulvárlapnak dolgozó riporter begyűjtse a történet minden aspektusát. A hatvanas évei elején járt, de még mindig a lányiskolák atmoszférája lengte körbe – ki volt éhezve a pletykára, ha krízis adódott, akkor kétségbeesetten igyekezett minden információt begyűjteni és szétkürtölni, és furcsán ragaszkodott ahhoz, hogy az anyám „legjobb barátnője”, mint két 11.-es, akik egyforma tetoválást rajzoltak magukra filctollal.

– Nina! – mondta, karját felém nyújtotta és vonakodva megölelt. – Hogy vagy?

– Aggódom Apu miatt – mondtam teljesen fölöslegesen.

– Hát, ezzel mind így vagyunk.

– Hol van Anyu?

– Kérsz egy vajkrémes bagelt?

– Nem, köszönöm, megvagyok. Hol van Anyu?

– Mandy a konyhában van.

– Nem Mandynek hívják.

– Úgy hívják, ahogy ő akarja, édesem. Mandynek joga van hozzá, hogy úgy fejezze ki magát, ahogy szeretné, és ha ez egy új névvel sikerül, akkor nem a mi feladatunk, hogy megmondjuk neki, hogy szerintünk ő kicsoda. – Nyilvánvalóan órákon át fikázott engem Anyuval, hogy milyen makacs vagyok a „Mandy-üggyel” kapcsolatban, miközben zacskós, porból készített instant cappuccinót iszogattak, és egy életvezetési tanácsadó okosságait szajkózták.

Bementem a nappaliba, ahol a dívány sarkában üldögélt Anyu, egyik kezében bögre, a másik kezén pedig a körömágyát vizsgálgatta.

– Felhívtad a rendőrséget?

– Persze hogy felhívtam a rendőrséget.

– Elmondtad nekik Apu állapotát?

– Igen.

– És elkezdték keresni?

– Igen, sürgős esetnek minősítették. Most ellenőrzik a kórházakat, és ha még mindig semmi jele, akkor megnézik az utcai kamerákat is.

– Oké – mondtam, és leültem a dívány másik végébe. – Szép munka!

– Nem is így gondolod, azt hiszed, hogy ez az én hibám.

– Nem, Anyu, csak először sokként ért a hír, nem úgy gondoltam.

Bejött Gloria.

– Mi van? – kérdezte.

– Semmi – feleltem.

– Csak elmondtam neki, hogy korábban bűntudatot keltett bennem Bill eltűnése miatt.

– Igen, ez csak egy nagyon szerencsétlen baleset, anyád nem tett semmi rosszat.

– Csak azt akartam mondani, Gloria – mondtam, és vettem egy nagy levegőt –, hogy azt kell megnéznünk, hogyan kezeljük Aput és hogyan beszéljünk vele, ahogy az állapota egyre romlik. Nem folytathatjuk úgy, mintha minden rendben volna, bármennyire is szeretnénk. Azt hiszem, ez az utolsó figyelmeztetés, hogy változtatnunk kell.

Anyu üres tekintettel bámulta a tévé fekete képernyőjét.

– Ez akkora pocsékolás – mondta.

– Micsoda? – kérdeztem.

– Mindent lefagyaszthatunk, mindent lefagyaszthatunk – turbékolta Gloria. Felém fordult és a hangját lehalkítva beszélt, mintha így Anyu nem hallhatná. – Úgy volt, hogy anyád lesz a ma esti Olvass a borok között háziasszonya. Egy csomóan átjöttünk volna, ő pedig már bevásárolt egy halom ételt.

– Rendben, szóval merre kerestétek eddig Aput? – kérdeztem figyelmet sem véve Gloriáról. – Felhívtátok már az összes környékbeli barátját?

– Igen, mindenki tud a helyzetről – felelte Anyu.

– És mi van a golfklubbal? Lehet, hogy azt gondolta, hogy ott…

– Már voltunk ott – szólt közbe Gloria. – Az volt az első. Nem járt ott, de mindenki tudja, hogy figyeljék, hátha felbukkan.

– Mi volt az utolsó dolog, amiről beszélgettetek Apuval? Emlékszel rá, hogy tegnap este miről beszélgettetek?

– Vitatkoztunk. És kérlek, ne szidjál le érte, fogalmad sincs, hogy milyen itt, Nina.

– Miről vitatkoztatok?

– Ahhhh – nyögött fel, behunyta a szemét, a fejét rázta. – Apád felébresztett az éjszaka közepén, mert összevissza csörömpölt, a konyhából behozta a székeket ide, és körbe lerakta őket.

– Miért csinálta ezt?

– Azt mondta, hogy másnap reggel megbeszélése lesz a tanári karral.

– És te mit mondtál?

– Elvesztettem az önuralmamat, megmondtam neki, hogy már tizenöt éve nyugdíjba ment, és nem lesz megbeszélés a tanári karral.

– És hogy reagált erre?

– Nagyon ideges lett. Mindketten csak ismételgettük a magunkét, olyan hosszú ideig, Nina, hogy őszintén mondom, a végén azt hittem, hogy megfojtjuk egymást.

– Megnézted már, hogy az Elstree Gimiben van-e? – kérdeztem.

– Nem hinném, hogy ott lenne.

– Az volt az utolsó iskola, ahol tanított. Lehet, hogy elfelejtette, hogy már nyugdíjba ment, és lehet, hogy korán kelt, hogy bemenjen az iskolába. Hívd fel az Elstree Gimit!

– Szombat van.

– Akkor is megéri megpróbálni. Magával vitte a mobilját?

– Nem, csak a tárcáját.

– Oké, akkor felszállhatott egy buszra vagy metróra. Vagy taxival is mehetett.

Bementem a hálószobámba, egy kis csöndre vágyva, leültem a szőnyegre, behunytam a szememet, és megpróbáltam elképzelni, hogy milyen hely lehet az, ami egyszeriben annyira hívogatta Aput, hogy felkeljen, felöltözzön és elmenjen hazulról még mielőtt a nap felkelt volna. Törökülésben ültem a földön, hátamat az ágynak támasztottam. Ha krízisben voltam, mindig a szőnyegen találtam magam. A könyvem utolsó két fejezetét a földön írtam. A szakításunk legtöbb beszélgetését a nappalink padlóján ülve folytattuk Joe-val. Amikor a dolgok elhatalmasodnak, akkor a lehető legparányibbá kell válnom. Eszembe jutott, ahogy az Albyn Square-en törökülésben ülök az eperfa alatt, a játékaimmal körülvéve. Eszembe jutott, amikor ott voltam, és hogy ott láttam utoljára Maxet – hogy úgy éreztem, mintha az élet mágneses ereje vonzott volna oda; ahogy az emlékek idejének és helyszíneinek jelei visszafordulnak önmagukba, mint egy fekete lyukba, ahogy ott állok mindennek a közepén. Eszembe jutott Lola arca az éjszakai klub női mosdójának a padlóján, az első éjszaka, amikor találkoztunk: hiányzik az otthonom.

Az előszobába mentem, ahol Gloria, számomra érthetetlen okból kifolyólag, csillogó szájfényt kent éppen az ajkára.

– Hogy hívták az utcát Bethnal Greenben, ahol Apu gyerek volt? – kérdeztem Anyut.

– Nem tudom – felelte.

– Tudnod kell! Nelly nagyi ott lakott, amíg meg nem halt.

– Hogyan emlékezhetnék annak az utcának a nevére? Húsz éve meghalt. Csak várd meg, amíg te is klimaxolni kezdesz! A saját nevedre sem fogsz emlékezni.

Gloria mindentudóan nevetett, és cuppantott egyet a szájfényes ajkával.

– Nincs egy telefonkönyved, amiben benne van mindenkinek a régi címe?

– Nem, olyan régről nincs. Lehet, hogy benne van a karácsonyi üdvözlőlapos címlistás telefonkönyvemben, de most így hirtelen nem tudom, hogy az hol van. – Nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy megkérdezzem Anyut, vajon miért kell egy karácsonyi üdvözlőlapos címlistás telefonkönyv és egy külön telefonkönyv.

– Meg tudnád keresni a pontos címet nekem? És elküldeni sms-ben? Elmegyek Bethnal Greenbe.

– Nem lesz ott.

– Csak van egy zsigeri megérzésem. Legalább érdemes megnézni. Küldd el sms-ben a címet!

Mire megérkeztem az utcába, ahol Apu felnőtt, már este volt, és még mindig nem volt semmi nyoma. Végigsétáltam az egyforma két hálószobás sorházak mellett, a fehér ablakok és ablakpárkányok mintha mézeskalács házak mintái lettek volna. Gyerekkoromban nagynak és pompázatosnak láttam ezeket az épületeket, pedig kicsik voltak, szorosan egymás mellé építve. Apu és Anyu gyakran nevetett egy kisiskolás fogalmazásomon, amiben leírtam, hogy elmentünk hétvégén a nagymamám „kúriájába”. El sem bírtam hinni, hogy a házában volt földszint és emelet.

Becsöngettem a 23.-ba. Egy nő nyitott ajtót. Középkorú volt, arcvonásai puhák, vörösből fehérbe váltó haja kontyban, ami ettől úgy nézett ki, mint egy gombóc karamellfagyi.

– Jó napot! Ne haragudjon, hogy zavarom, de eltűnt az apám…

– Itt van – mondta, beterelt az előszobába, és becsukta az ajtót. – Itt van, biztonságban van. Menjen csak be! – Végigmentem az előszobán, annyira más volt, mint a ház, amire emlékeztem, most törtfehérre és szürkére volt minden festve, és egy másik család ízlésével és kincseivel díszítve.

– Apu! – odamentem hozzá, a konyhaasztaluknál ült, teát ivott és újságot olvasott. A szombat esti tévéműsor hangjai kedvesen zümmögtek a háttérben, olyan megnyugtatóan, ahogy a gyöngyöző, forrásban lévő leves hangja. Felnézett rám.

– Mit keresel itt? – kérdeztem tőle.

– Eljöttem meglátogatni az anyámat – mondta. – Az anyám, Nelly Dean itt lakik.

– Itt lakott.

Apu felsóhajtott.

– Krisztus ereje… de hát ez az ő francos háza! Úgy ismerem, mint a tenyeremet. Addig nem mozdulok, amíg nem találkozom vele.

– A baj csak az, Apu…

– Megkínálhatom egy itallal? – kérdezte a nő.

– Jól vagyok, köszönöm. – Elképzeltem az előttünk álló hosszú éjszakát, hogy megpróbáljuk meggyőzni Aput, hogy menjünk el ebből az idegen házból. A nő a fejével intett, hogy kövessem az előszobába, ahol az ajtónál álltunk. – Sajnálom. A memóriája, ő…

– Apámmal ugyanez volt – mondta, kezét a vállamra tette, egy olyan mozdulattal, ami elkeserítően gondoskodónak tűnt, és ettől ráébredtem, mennyire vágytam egy kis anyai vigasztalásra. – Megértem. Nem probléma, ne aggódjon! Világos volt, amint megérkezett, hogy miről is van szó. Nem mondtuk meg neki, hogy az anyukája már nem él itt, megpróbáltuk elterelni a figyelmét.

– Ez annyira kedves maguktól! Mikor ért ide?

– Pár órája. Nagyon kedves és udvarias volt. Amint rájöttünk, hogy miről van szó, készítettünk egy csésze teát neki, és felhívtuk a rendőrséget, hogy tudassuk velük a teljes nevét és hogy itt van.

– Hála istennek, hogy maguk laknak itt! Annyi ember van, akik csak elhajtották volna, és most a hidegben bóklászna odakint a mobilja nélkül.

– Világos volt, hogy csak össze van zavarodva.

– Ebben a házban született. Itt nőtt fel a nagymamámmal és az öccsével. Aztán a nagymamám itt lakott a haláláig.

– Honnan tudta, hogy itt lesz?

– Nem tudom – feleltem. – Azt hiszem, a gyerekkori otthonunk olyan emlék, amit nem lehet kitörölni. El tudom képzelni, hogy valakinek az ő állapotában még élesebb és világosabb lesz a képe. Hogy fogom tudni elmagyarázni neki, hogy mi történik vele…

– Nem tudom, hogy mennyire vannak már benne, de amit megtanultunk az apámmal kapcsolatban, az az volt, hogy sokkal könnyebb volt számára, ha nem vitatkoztunk vele, bármilyen képzelgésben is találta magát.

– Ezt én is megpróbáltam néha. D nem érezte úgy, hogy hazudik neki?

– Egy kicsit – mondta a nő, és megvonta a vállát. – De megvan a módja, hogy ne is mondjunk ellent neki, ugyanakkor ne is bátorítsuk.

– Ezt jó tudni.

– Lehet, hogy kicsit bután fogja érezni magát tőle. Magának egy kicsit kellemetlen érzés, neki viszont hatalmas különbség.

Bólintottam, megkönnyebbültem, hogy végre beszélhettem valakivel erről, anélkül hogy bármi, amit mondok, félre lett volna söpörve.

– Vannak gyerekei?

– Nincsenek.

– Azt akartam mondani, hogy csak gondoljon arra, hogy hogyan beszélne a gyerekével, ha annak lenne egy képzeletbeli barátja, vagy igaznak hinne valamit, ami nem az, de az megnyugtatólag hatna rá. Elég ritka, hogy baj lenne abból, ha az ember elhiszi nekik. Általában a végére érnek a képzelgésnek egy idő után.

Visszamentünk a konyhába, ahol Apu a konyhaszekrényekben kutatott.

– Mit keresel, Apu? – kérdeztem.

– Egy szardíniakonzervet. Általában itt tartja anya. Megkívántam egy kis szardíniás pirítóst.

– Mi lenne, ha visszamennénk Pinnerbe, és készítenék neked? Egyértelmű, hogy Nelly ma nincs itthon, úgyhogy a legjobb, ha elindulunk. Hazafelé menet elmesélhetsz mindent az anyukádról és erről a házról.

Apu a homlokát ráncolta egy pillanatig, aztán a nőhöz fordult, akinek éppen feltúrta a konyháját.

– Megmondaná neki, hogy itt jártam? Hogy csak beugrottam köszönni neki?

– Természetesen, Bill! Bízhat bennem, átadom az üzenetét.

Apu bólintott, majd becsukta az ajtót.

Hívtam egy taxit, hogy hazamenjünk, beletörődve a fájóan nagy számlába, ami a hosszú út után vár, de nem akartam felizgatni Aput a forgalmas szombat esti metrózással. Felhívtam Anyut, elmondtam, mi történt, ő pedig nagyon megkönnyebbült. Az út nagy részét csöndben tettük meg, Apu csak bámult ki az ablakon, az A40-es teljesen elbűvölte.

– Nem tudom, hogy miért nem volt ott anyám – mondta.

– Lehet, hogy csak dolga volt, vagy a barátaival találkozott.

– Az apám nem volt ott, mert az apám elhagyott minket.

– Így van.

– Tízéves voltam, amikor elhagyott minket Marjorie-ért, aki a szomszéd utcában lakott. Most már mindketten elköltöztek.

– Ühüm – feleltem, eszembe jutott Apu gyerekkori fotóalbuma, amelyben kevesebb mint tíz kép volt a nagyapáról, akivel sohasem találkoztam, aztán csak hűlt helye egy hiányzó férfinak minden második képen, míg el nem fogytak a lapok. – Elköltöztek.

– De anyám még mindig visszavárja – mondta. – Csak várni és várni fog az örökkévalóságig, gondolom. Ott áll a postaládánál mindennap, amikor a postás jön, de semmi sem jön az apámtól. Nem fog visszajönni. Már sosem fogunk vele találkozni, vagy beszélni vele.

– Újra itthon! – mondtam vidáman, ahogy kinyitottam a bejárati ajtót, megpróbáltam óvatosan visszahozni Aput a valóságba. – Jó kis nosztalgiázás volt, ugye?

– Nosztalgia – ismételte, miközben felakasztotta sötétszürke kabátját az előszobafogasra. – Görög. A nosztosz és algosz párosítása. Gyönyörű! – Rám mosolygott. – Muszáj lefeküdnöm. Kipurcantam.

– Rendben. Itt maradok éjszakára. Reggel találkozunk.

– Jó éjt! – mondta, ment fel a lépcsőn, a korlátba kapaszkodva minden egyes lépésnél.

Másnap hajnalban keltem, nem tudtam aludni, lementem Apu könyvespolcához, és levettem az angol etimológiai szótárat a polcról. A földön ültem törökülésben, a hátamat a díványnak támasztottam, és fellapoztam az N betűt.

Nosztalgia: Görög összetett szó a nosztosz (visszatérés) és az algosz (fájdalom) szavakból. A görög szó szerinti fordítás „egy régi sebből fakadó fájdalom”.

10

Csöngettek. Már eltelt néhány nap azóta, hogy Apu eltűnt, és én velük maradtam azóta, hogy hazahoztam. Anyuval idegesen ültünk a konyhaasztalnál. Apu a hamarosan átalakítandó dolgozószobájában szortírozta a könyveit.

– Oké, ne feledd, hogy ami az információkat illeti, legyél annyira világos és részletekbe menő vele, amennyire csak lehetsz – mondtam. Mindketten felálltunk, és a bejárati ajtóhoz mentünk.

– Igen, tudom.

– Hihetetlenül, hihetetlenül szerencsések vagyunk, hogy kiutaltak hozzánk egy demenciára specializálódott ápolónőt. A lehető legtöbbet kell profitálnunk az ittlétéből. Kérlek, ne söpörj semmit a szőnyeg alá, amikor Apuról beszélsz.

– Rendben, rendben.

Kinyitottuk az ajtót. Az élénkpiros szövetkabátban álldogáló nőnek rövid, ősz haja volt. Alacsony volt, még Anyunál és nálam is alacsonyabb, kis, csillogó barna szemű, kis fitos orrú és egy kislányos rés volt a két elülső foga között.

– Jó napot! – mondta enyhe közép-angliai akcentussal. – Gwen vagyok.

– Jöjjön be, Gwen! – mondtam.

– Köszönöm. Hű, csípős egy hideg van, nem igaz?

– De igen – mondtam. – Nina vagyok. – Kézfogásra nyújtottam a kezem. Levette a gyapjúkesztyűjét, mielőtt kezet fogtunk volna. Ez egy édes és régimódi gesztus volt, és ettől azonnal megkedveltem őt.

– Nina, remek, és ön?

– Mandy – mondta Anyu.

– Anyu!

– Hagyd abba! – sziszegte rám.

– Nancynek hívják – mondtam.

– Mandy a nevem.

– Oké, csak hogy világosak legyünk a dokumentációkkal és adminisztrációval kapcsolatban, az igazi neve Nancy, de valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag azt akarja, hogy mindenki Mandynek hívja.

– Milyen remek ötlet! – mondta Gwen, és kibújt a kabátjából. – Én is hogy szeretném megváltoztatni a nevemet, mindig is úgy gondoltam, hogy a Gwen olyan unalmas.

Anyu rám nézett, tágra nyílt szemmel, méltatlankodó arckifejezéssel.

– Köszönöm! – mondta győzedelmesen.

– Szép név, Mandy. A kedvenc nénikém is Mandy volt. Olyan vicces hölgy volt.

– Ez egy vidám név – mondta Anyu büszkén.

– Az hát! – felelte.

– Gwen, megkínálhatom egy csésze teával vagy kávéval?

– Ó, teát kérnék. Tejjel és egy cukorral, ha lehet.

– Máris hozom – mondtam. – Beszélgessünk inkább a nappaliban?

– Igen – mondta Anyu.

– Valójában először csak a gondozóval szeretnék beszélni. Ki a gondozó?

Anyuval egymásra néztünk. Ez egy olyan szó volt, amit egyikőnk sem használt még, nemhogy megbeszéltük volna. Gwen még két perce sem volt itt, és máris rávilágított, hogy milyen rosszul kezeltük eddig az ügyet. Anyu arca felvett egy rá egyáltalán nem jellemző csüggedt arckifejezést. Egyikünk sem szólalt meg egy pillanatig.

– Azt hiszem – mondta halkan –, azt hiszem, én vagyok az.

– Csodálatos, mi lenne, ha először csak mi ketten beszélgetnénk? Aztán egy kis idő múlva Nina is csatlakozhat hozzánk.

A konyhaasztalnál ültem, hallgattam az óra ketyegését, miközben megpróbáltam kivenni, hogy miről beszélnek a szomszéd szobában, de nem hallottam semmit. Egyfolytában Anyu arcát láttam magam előtt, amikor Gwen kimondta a „gondozó” szót. Az anyám nem volt egy tipikus gondozó. Annyi minden volt – hatékony, rendszerezett, vezető. Megbízható anya, vidám barát, szerető feleség. De sosem lenne gondozó. Olyan fiatal volt, amikor az apámmal találkozott – a kettejük dinamikáját nagyban meghatározta a korkülönbség, és apa volt mindig az ő nagy oltalmazója. Amikor fiatalabb voltam, ez irritált – Apu mindig megvédte Anyu kissé észszerűtlen viselkedését. Apu totál odavolt érte. Ő volt az, aki anyám gondját viselte. Eddigi életemben még sosem képzeltem, hogy el fog jönni az idő, amikor az apám lesz az, akit anyámnak kell megvédenie és oltalmaznia.

Körülbelül egy óra múlva Anyu bejött a konyhába, és megkért, hogy menjek át. Egymás mellett ültünk a díványon, Gwen pedig Apu foteljában ült.

– Mindent elmondtál, Anyu?

– Igen.

– A sztrókról, és mindent, amit az orvos mondott? Odaadtad az összes orvosi jelentést és a kórházi zárójelentést?

– Nina, ne beszélj úgy velem, mint egy gyerekkel!

– Odaadta, Nina – mondta Gwen. – Nagyon sokat segített, hogy elmondta az apja kórtörténetét.

– Mert úgy érzem, hogy ennek az egész történetnek én vagyok az egyetlen információs tárháza, és ezt már nem bírom. Annyira félek, hogy történni fog valami Apuval, és valaki kérni fogja a tényeket, és én el fogok felejteni valamit, vagy kihagyok valamit, és…

– Mióta vagy te az információk birtokosa? Sosem vagy itt! – mondta Anyu.

– Pontosan! Pont ez aggaszt! Sosem vagyok itt, és láthatólag én vagyok az egyetlen, aki ezt az egészet komolyan veszi!

– Várjunk csak, várjunk csak! – szólt közbe Gwen. – Az anyukája nagyon komolyan veszi ezt, és mostantól kezdve komolyan odafigyelünk rá, hogy minden fontos információ rögzítve legyen. Nina, mondja el nekem, hogy jelen pillanatban mi aggasztja a legjobban Bill-lel kapcsolatban?

– Azon aggódom a legjobban, hogy Anyu hagyni fogja, hogy Apu kikóboroljon a hidegbe, és a következő alkalommal nem lesz olyan szerencsés, hogy megértő és kedves emberek akadjanak az útjába.

– Rendben – Gwen elgondolkozott. – A bejárati ajtó. Ez egy nagyon általános probléma, és számos dolog van, amit kipróbálhatunk.

– Nem fogok valami óriási zárat tenni az ajtóra, hogy úgy érezzem, az otthonom egy szigorúan őrzött börtön! – nyivákolta Anyu.

– Sok mindent tehetünk, mielőtt ide eljutnánk. Mit szólnának egy függönyhöz? Ha egy függönyt akasztanak a bejárati ajtó elé, akkor Bill nem fogja annyira hívogatónak érezni, hogy odamenjen.

– Milyen függönyt?

– Ez most nem az a helyzet, amikor a lakberendezés miatt kell aggódni, Anyu!

– Csak egy egyszerű sötétítőfüggönyt – felelte Gwen. – A másik dolog, amit el kell intéznünk, az az úgy nevezett Herbert-protokoll. Ez egy űrlap, amit akár most rögtön kitölthetünk, és folyamatosan frissíthetjük Bill állapotának változásával, és ha megint eltűnne, akkor kéznél lesz, hogy át tudjuk adni azonnal a rendőrségnek.

– Oké, ez jó – mondtam. – Csináljuk meg még ma.

– Van még valami, amiről beszélni szerettél volna, Nina?

– Igen – mondtam. – Apu rosszul emlékszik dolgokra. Azelőtt is előfordult néha, de többségében világosan gondolkodott. Most is sokszor világos, de a képzelgések egyre gyakoribbak. Összekeveri az emberek történeteit. Vagy a vele megtörténteknek az idejét cseréli fel. Olyan dolgokról beszél, amik nem történtek meg, vagy olyan emberekről, akik nem voltak itt, és azt hiszem, a legjobb megoldás ennek kezelésére, ha belemegyünk a „játékába”.

– Abszolút nem! – mondta Anyu.

– Valaki azt mondta nekem, hogy ez a leghatékonyabb megoldás. És hogy kerüljük az ellentmondást a történeteivel, de azért ne is bátorítsuk.

– Egyszerűen nem látom, ez hogyan segíthetne bárkit is! – jegyezte meg Anyu.

– Frusztrált lesz, mert úgy gondolja, hogy az igazat mondja. Csak képzeld el, hogy milyen frusztrált leszel, ha valaki azt hajtogatja, hogy nincs igazad valamiben, amiről tudod, hogy biztosan úgy van.

– Így igaz – mondta Gwen. – És ahogy Nina javasolta, van erre egy mód, hogyan lehet tapintatosan csinálni. Volt mostanában hasonló esete Billnek?

– Azt hiszi, hogy az anyukája még él, pedig húsz éve meghalt – mondtam.

– Rendben, szóval, legközelebb, amikor az anyjáról beszél, akkor ahelyett, hogy azt mondanák, hogy már meghalt, kérjék meg, hogy meséljen a gyerekkori szép emlékeiről. Vagy nézzenek meg együtt egy fotóalbumot és beszélgessenek az anyjáról készített fotókról.

– Meg tudod ezt csinálni, Anyu?

Anyu a körömágyát piszkálgatta, amely már így is vörös volt és cafatokra szaggatott, és nem volt hajlandó a szemembe nézni.

– Igen – felelte.

Gwen az előszobában állt, levette a kabátját a fogasról.

– Nos, megvan a telefonszámom és e-mail-címem, hogy elérjenek, amikor csak szükségük van rám.

– Köszönjük – mondta Anyu.

– És egy hét múlva benézek újra.

Apu lejött a lépcsőn, és még azelőtt, hogy Anyu vagy én kitaláltuk volna, hogy mit mondjunk, Gwen kinyújtott kézzel felé lépett.

– Ó! Jó napot, Bill! – mondta vidám, határozott udvariassággal. – Gwen vagyok. Örülök, hogy megismerhetem.

– Én is örvendek – felelte Apu.

– Hallom, hogy tanár volt valamikor.

– Igen.

– És mit tanított?

– Gyerekeket, főleg – mondta.

Gwen elnevette magát. Jó érzés volt látni, hogy Apu megint viccelődött, nem pedig ő volt a viccek véletlen célpontja. Gwen elköszönt, majd elment. Nem sokkal utána én is elmentem. Anyu megígérte, hogy mindennap beszélünk, hogy elmondja, hogy van Apu.

Nem mondtam Anyunak, hogy mi történt Maxszel. Elkezdtem gyerekesen alkudozni a sorssal, és úgy döntöttem, hogy minél több embernek mondom el Max eltűnését, annál kisebb az esély arra, hogy visszajön. Mindent megtettem, hogy életben tartsam a kapcsolatunkat, úgy kezdtem el olvasni a korai üzeneteinket, mintha egy színdarab részei lennének. Inkább éltem egy félig élő változatával, mint hogy beismerjem, hogy örökre elment.

Bevásároltam a paradicsomleves hozzávalóit, amelyet aznap este akartam elkészíteni, egy különleges változatot az új könyvem számára, aminek tökéletesítésére sok időt áldoztam. Egy édes, bársonyos, gyerekeknek való leves, ami a tejszínes konzerv paradicsomlevest helyettesítette. Ez volt az, amire vágytam, amikor magam alatt voltam; ha emlékezni akartam azokra az időkre, amikor valaki a hűvös kezét a homlokomra tette, mert aggódott az egészségem miatt, vagy megmondta, hogy mikor kell lefeküdnöm, és nem nekem kellett ezt észben tartanom. A boltba menet láttam a hajléktalan nőt, aki egyszer azt mondta nekem, hogy szereti a vaníliás karikát, amikor megkérdeztem tőle, hogy kér-e valamit a boltból. Mindig vettem neki egy csomaggal, ha ott volt. A kasszánál előttem egy félhold alakban meghajlott hátú görnyedt öregember a bevásárlókocsijából pakolt a futószalagra: egy zacskó macskaeledel és három miniatűr gyümölcszselés vaníliapuding. Azon tűnődtem, hogy vajon az anyukája adott-e neki gyümölcszselés vaníliapudingot, amikor kicsi volt. Édes, bársonyos paradicsomleves, cukros, kerek vaníliás karika, pépes, mennyei vaníliapuding és gyümölcszselé. A bevásárlókocsik tartalma igazi bizonyítéka annak, hogy egyikőnk sem birkózik meg olyan jól a felnőtté válással.

Aznap este, miközben lassú tűzön dinszteltem vajon a hagymát és a paradicsomot egy lábosban, a padlón keresztül hangos zaj szűrődött át. Folyamatos, állati üvöltés hangja. Düh és harag hallatszott ki belőle, akár valami csatakiáltás vagy a csatában szerzett sebek fájdalma. Mint a vörös arcú focidrukkerek, amikor veszített a csapatuk, és a meccs után beáramlanak egy metrókocsiba. Heavy metal zene.

Angelo ajtaja előtt fülsiketítő volt a zaj, a dobok mintha tűzijáték-durranások lettek volna, ujjbegyből vért fakasztó gitárszólók, szörnyek és démonok üvöltései. Dörömböltem az ajtón, de a zene olyan hangos volt, hogy még én sem hallottam a kopogásomat. Hallottam, ahogy Angelo a nem létező dallammal együtt üvölt. Az öklöm puhábbik felét használva még hangosabban dörömböltem, de nem kaptam választ.

Felmentem az emeletre, és bekopogtam Alma ajtaján. Mosolyogva nyitott ajtót, mogyorószínű szeme csillogott, szív alakú arcát kék virágos fekete kendő keretezte.

– Helló, Alma, hogy vagy? Hogy vannak a chilik?

– Mindketten érezzük a hideg időt, de egyébként jól. És te hogy vagy?

– Jól, jól. A lenti zaj nem zavar?

– Milyen zaj?

– Angelo, a pasas a földszintről. Nagyon hangos zenét játszik, nem hallod?

Alma kihajolt az ajtókereten kívülre, fejét kíváncsian a lépcső felé fordítva.

– Ó, igen – mondta. – Most már hallom. De bent nem tűnt fel. Szerencsés vagyok, hogy van egy pluszlakás alattam, ami felfogja a zajt.

– Igen, pontosan, én fogom fel a zajt.

– Ó, szegénykém! – mondta.

– Túlságosan is sokat fogok fel Angelóból. Volt már, hogy felébresztett téged?

– Nem, sosem hallom őt. Ez a jó abban, ha valaki öreg és süket.

– Te nem vagy öreg – mondtam. – De örülök, hogy egy kicsit süket vagy, a te érdekedben. Angelo annyira zajos, és annyira nem akart együttműködő lenni, amikor megpróbáltam beszélni vele.

– Mit tehetek? – kérdezte. – Hogyan segíthetnék?

– Ó, Alma. Annyira aranyos vagy!

– Ha a zaj már túl sok lenne, akkor bármikor alhatsz a díványomon.

– Köszönöm!

– De gondolom, inkább a jóképű barátodhoz mész majd – mondta, és a szemei drágakövekként csillantak fel a lépcsőház fényében. – Hogy van? – Alma Max megszállottja lett, miután Max egyszer felcipelte neki a bevásárlását. Azóta valahányszor meglátott, elmondta, hogy milyen szerencsés vagyok vele, milyen különleges férfi Max. Úgy döntöttem, nem mutatok rá, Max milyen szerencsés, hogy velem lehet, azzal a nővel, aki többször cipelte fel Alma bevásárlását, mint hogy meg tudná számolni.

– Jól van – mondtam.

– Hamarosan a férjed lesz!

– Ó, hát azt nem tudhatom – válaszoltam.

Alma mindentudóan nevetgélt.

– Csodálatos dolog férjnél lenni.

– Tudom – mondtam. – Úgy értem, hogy nem tudom. De annak tűnik.

– Mindennap hiányzik a férjem. Ő nem olyan volt, mint az aranyos barátod, sok szempontból megrögzött volt a dolgaiban. De minden reggel ágyba hozta nekem a kávét, egészen a halála napjáig. Ötvennyolc éven át friss kávéra ébredtem. Hát nem vagyok szerencsés?

– Nagyon is – mondtam. – Nagyon, nagyon szerencsés.

– Szólj, ha nálam szeretnél lenni, ha a zaj folytatódik!

– Köszönöm!

Amikor visszamentem a lakásomba, a zene még hangosabbnak tűnt. Megpróbáltam fülhallgatóval egy podcastot hallgatni, miközben vacsoráztam, de még így is hallottam, és éreztem a padlón keresztül a vibrálást. Kinyitottam a laptopom, és megnéztem, hogy pontosan mikor hívhatom fel az önkormányzatot, hogy panaszt tegyek a zajra. A díványon ültem, a dühöm egyre csak nőtt, néztem az órát, amíg pontosan tizenegyet nem mutatott, akkor felhívtam a zajrendészetet, megadtam a címemet, és megkértem, hogy intézkedjenek Angelóval kapcsolatban. Elhúztam a függönyt, az ablakban állva figyeltem az utcát, hogy mikor érkeznek meg. Elképzeltem, hogy ilyen lehet a vénkisasszonyok élete, és igazán izgalmasnak találtam.

11:20-kor két alak érkezett a bejárati ajtóhoz. Lementem, kinyitottam nekik, megmutattam, hol van Angelo lakása, aztán visszasiettem az emeletre. Kulcsra zártam az ajtót, leültem a földre, államat a térdemen pihentetve vártam, kopogtattak, de Angelo nem hallotta meg őket. Aztán ököllel dörömböltek, de gondolom, Angelo azt hitte, hogy én vagyok az, ezért ügyet sem vetett rájuk. Végül kiabálni kezdtek, hogy az önkormányzattól jöttek, akkor végre a zene hirtelen elhallgatott, és hallottam, ahogy a nyikorgó ajtó kinyílik. Fülemet a falhoz szorítottam, hallatszott a bürokratikus, de nem fenyegető kiosztás, ami a helyi önkormányzatok szókincséhez tartozik. Angelótól csak egy kérdést hallottam, amit újra és újra feltett: „Az a nő volt az?”

Hallottam, hogy elmentek a zajrendészek, vártam, hogy becsukódjon Angelo ajtaja, de csönd volt. Hallottam, ahogy jön fel a lépcsőn. Azt kívántam, bárcsak lekapcsoltam volna a lámpákat, hogy azt higgye, már alszom. A lakásom előtt megállt az ajtónál – láttam a szőnyeg és ajtó közti résen, ahogy a lába árnyéka kitakarja a lépcsőház fényét. Csak állt ott, nem mondott semmit, míg a lépcsőház időreléje le nem kapcsolta a lámpát, és így már nem láttam a lábát. Néhány percig maradt – az árnyék hiányában a fülem kiélesedett Angelo légzésének hangjára. Azon tűnődtem, hogy még mennyi ideig fog marad, miért álldogál ott, és hogy vajon mond-e majd valamit, hogy vajon tudja-e, centikre vagyok csak tőle. Túlságosan féltem ahhoz, hogy megmozduljak, nehogy zajt csapjak, de attól is féltem, hogy egész éjszaka néma csendben maradunk ebben a patthelyzetben. Körülbelül egy perc múlva hallottam, hogy lemegy a lépcsőn, és becsukja a lakása ajtaját.

Eszembe jutott a nap, amikor beköltöztem ebbe a lakásba. Az első itt töltött hónap alatt olyan mély elégedettség töltött el annak köszönhetően, hogy ezek a négyzetméterek mind a sajátjaim. De most egy betolakodó állandó jelenlétét érzékeltem. Nem éreztem magam szívesen látottnak, nem voltam biztonságban ezek között a falak között. Olyan volt, mintha csótányok lepték volna el a lakást, és semmit sem tehetek, hogy megszabaduljak tőlük. Vagy együtt élek velük, vagy elköltözöm. Ekkor döbbentem rá, hogy van pár helyzet, amikor mindegy, mennyire boldog az ember a szingli életével, valami mégis megfosztja annak minden pompájától. Az egyik ilyen szituáció, hogy egyedül kell megbirkózni a rémálom szomszéddal.

Fel akartam hívni Maxet. Beszélni akartam vele. Szükségem volt az egyenes, kőkemény tanácsaira és a határozott, megingathatatlan szeretetére. Kezembe vettem a mobilom, hogy felhívjam, de ehelyett végigolvastam a régi egymásnak küldött üzeneteinket, és figyeltem, hogy hirtelen milyen rideg és távolságtartó lett, mielőtt eltűnt volna. Kikerestem a mobilom névjegyzékében a nevét és telefonszámát, és csak bámultam rá, az élet jelét kerestem, mintha egy kómában lévő embert figyelnék, arra várva, hogy megmozduljon.

Körbejártam a lakást bizonyíték után kutatva, hogy valóban járt itt. Kezembe vettem a könyvet, amit az éjjeliszekrényen hagyott legutóbbi ittlétekor. Végigsimítottam a hálószobámban a fiókos szekrényt, amit segített összeszerelni. A piros kötött sapkája a szekrényben volt. Kifordítottam és beletemettem az arcomat – a térdem reagált először az azonnal felismerhető illatra. Utáltam érte, hogy olyan nőt csinált belőlem, aki úgy szívja be az eltűnt férfi kötött ruhadarabjának illatát, mintha az repülősó lenne. De minden egyes nap, amióta eltűnt, szükségem volt bizonyítékra, hogy létezett. Igen, itt járt. Itt voltak a nyomai. Nem csak álmodtam őt.

A létezésének bizonyítékai azonban azt is jelentették, hogy egy ennél sokkal nehezebb kérdést kellett feltenni magamnak: ha valós volt, de elment, akkor csak álmodtam a kapcsolatunkat? Csak kitaláltam, hogy mit jelentettünk egymásnak? A varázslat, amit akkor éreztem, amikor az első esténken felemelt a táncparketten és megcsókolt, miközben a „The Edge of Heaven”, a közös dalunk szólt aláfestésnek, vajon csak egyoldalú volt? Vajon Max mindenkiből ezt az érzést váltotta ki? Max egy illuzionista? Vajon egy sziporkázó, szájat tátva tartó átverés volt ez, amelyet mindenkin végre tudott hajtani? A szerelem, amit éreztem, Max részletei, amelyeket tudós módjára tanulmányoztam, a jövőnk, amelyen óvatosan lassacskán elkezdtem gondolkozni – mindezek csak bűvészmutatványok voltak? Vajon bedőltem neki?

Azon tűnődtem, hogy meddig várom majd a választ. Eszembe jutott Nelly nagyi, hogyan várta a férjét, aki sosem tért vissza. Megpróbáltam felidézni, amikor kicsi gyerekként nála voltam, a tekintetét reggelente, amikor a postás jött. Vajon valóban ott állt az ajtóban minden egyes nap, és várta, hogy meglássa a férje kézírását egy borítékon?

Azt hittem, mindent tudok Maxről, de most megkérdőjeleztem, hogy vajon nem voltunk-e tökéletes idegenek egy tettetett együttlétben. Először úgy találkoztunk, hogy öt képet és néhány szót tudtunk egymás hobbijáról, munkájáról és lakhelyéről. A Linx-profilunk találkozása minden volt, csak nem spontán – egy algoritmusnak köszönhetően kiválasztott és cenzúrázott, az önkiválasztódás határozta meg. Elolvastuk egymás jellemzőit, a többit pedig a saját képzeletünk töltötte ki. Lehet, hogy végzetet kreáltam a véletlenből, a tényből, hogy mindketten a Beach Boys albumainak zenéjén nőttünk fel, ami valószínűleg minden létező baby boomer kedvence volt? Finomabb lelkűnek képzeltem, mint amilyen volt, csupán a falára kitett vintázs koncertplakátok miatt? Túl gyorsan bíztam meg benne és túlságosan belezúgtam, mert a személyiségének az általam kreált verzióját vetítettem rá az általam ismeretlen személyisége hiányának kitöltésére?

Ahogy ott álltam a szakadékban, amely aközött nyílt, akiről azt hittem, hogy ismerem, és a valóságos férfi között, aki már soha többé nem akart beszélni velem, rájöttem, hogy mennyire nem ismertük egymást. Azt sem tudtam, hogy milyen a kézírása, ha esetleg levelet küldene, ő sem ismerné fel az enyémet. Nem tudta a nagyszüleim neveit, én sem tudtam az övéit. Alig láttuk egymást másokkal együtt, kivéve pincéreket és idegeneket, akikkel együtt álltunk sorba. Sohasem találkoztam a barátaival – alig hallottam barátokról, ami valami oknál fogva sosem tűnt furcsának. Az első randinkon elmondta, hogy mennyire nem kötődik semmihez, én pedig nem vettem észre a figyelmeztető jeleket. Azt sem kérdőjeleztem meg, hogy miért tölti a hétvégék többségét egyedül vidéken. Nem tudtam, hogy miért költözött olyan messzire az apja, amikor még olyan fiatal volt. Nem tudtam, hogy vajon az ő anyukája is egy levelet vár-e. Nem ismerte az apámat, mielőtt még elindult volna otthonról reggel hatkor, hogy aztán idegenek konyhaszekrényében turkáljon, amiről azt hitte, hogy az övé. És most már nem is fogja.

Kitöröltem Max telefonszámát az összes üzenettel együtt, és akkor tudtam, hogy soha többé nem látom vagy hallok felőle. Elfogadtam. Vége volt. Elment.

Második rész

Naggyá, dicsővé tesz a szerelem;
Nem szeme lát, csak szíve – s ez okon
Festik Cupídót szárnnyal, de vakon.

William Shakespeare: Szentivánéji álom
(Arany János fordítása)

11

A tél utolsó hónapja jelzi a tavasz eleji legkegyetlenebb rítusok, a lánybúcsúk időszakának kezdetét.

Nem akartam elmenni Lucy lánybúcsújára. Még a saját barátnőim lánybúcsújára sem akartam volna elmenni. Harminckét évesen már épp eleget voltam – már elég Mr. és Mrs. videót ültem végig ahhoz, hogy tudjam, minden férfi kedvenc szexpozíciója a jövendőbelijével a kutyapóz vagy a lovagló póz. Épp elég pénisz formájú szívószállal szürcsölgettem koktélokat, és elég flamingó alakú lufit fújtam már fel ahhoz, hogy 150 tonna műanyaghulladékot hozzak létre. Harmincéves korom óta minden lánybúcsús meghívást visszautasítottam. De Joe könyörgött, hogy menjek el – azt mondta, hogy ettől Lucy „megnyugodna”, hogy én is az „esküvői csapat” tagja vagyok, úgy érezné, hogy mindkettőjükért ott vagyok, és nem csak Joe-ért. Az utolsó pillanatban Katherine lemondta, mert túl terhesnek érezte magát ahhoz, hogy egy egész hétvégén keresztül parancsszóra örömködjön. Hála istennek, Lucy meghívta Lolát helyette. Lola gyakran volt a lánybúcsúkon beugró, főleg azoknál, akiket csak ismerősi szinten tartott számon. Rendszeresen meghívták csak az esti rendezvényre, vagy az esküvőnek csak a vacsora utáni részére olyan párok is, akiket nem is ismert igazán. Ennek három oka volt szerintem: Lola mókás volt, mindig vett ajándékot az ajándéklistáról és szingli volt. A harmincvalahány évesek partiján a szingli nő ugyanolyan szórakoztatási kaliberrel bír, mint egy emlékzenekar. Mi nem voltunk terhesek, úgyhogy mindig ittunk, nem volt kihez hazamennünk, ezért mindig sokáig maradtunk, és volt rá esély, hogy összejövünk valakivel, ami aztán izgalmas beszédtémát ad a többiek számára. És ami a legjobb: mindezt ingyen megkapják!

Lola épp sminkelt egy kávézóban a Waterloo pályaudvar mellett, mellette a monogramjával ellátott gurulós bőröndje. Földig érő navajo indián kardigán volt rajta, egy farmer kezeslábas és egy pár fehér cowboycsizma. Selyemfonal vékonyságúra befont copfocskák futottak végig a szőke sörényében, és fél tucat gyöngyökkel kirakott csat fogta hátra a haját az arcából. Lola még mindig úgy akart kinézni, ahogy a tizenöt éves énje szeretett volna.

– Meg fogok őrülni, Nina! – mondta, ahogy közeledtem feléje, magához ölelt azzal a kezével, amiben nem a szempillaspirált fogta. – Kibaszottul meg fogok őrülni.

– Miért?

– Andreas. Az építész a Linxről.

– Menjünk ki a peronra, és közben el tudod mesélni, hogy mi történt.

– Be kell fejeznem a sminkemet.

– Majd a vonaton befejezed – mondtam türelmetlenül. Lola dühítően könnyelműen kezelte a közlekedést.

– Csak hadd fejezzem be a szememet! – mondta, és agresszívan döngölte a festéket a szempilláira.

– Esküszöm, hogy Godalmingig nem lesz senki a vonaton, akit még csak egy kicsit is ágyba vinnél – mondtam.

– Oké – felelte Lola, még egy utolsót húzott mindkét szempilláján a spirállal, mielőtt eltette volna a sminktáskáját, majd felállt a bőröndjével. – Szóval, már öt randin voltunk. Nagyon jól alakulnak a dolgok. De tudom, hogy egy csomó más nővel is lefekszik, és bár azelőtt ez egyáltalán nem zavart, most őrülten féltékeny kezdek lenni.

– Oké, először is – honnan tudod, hogy sok más nővel is lefekszik?

Előhúzta a mobilját a retiküljéből, menet közben megnyitotta a WhatsAppot, és az orrom alá dugta a képernyőt.

– Látod? Online van. Mindig elérhető.

– És? Lehet, hogy egy barátjával beszél?

– A férfiak nem beszélnek a barátaikkal, a férfiak nem így működnek, ők nem olyanok, mint mi. És ha igen, akkor olyan üzeneteket küldenek egymásnak, mint: Négykor találkozunk, cimbora. Nincsenek odaragadva a telefonjukhoz órákon át.

– Nem tudom, hogy ez igaz-e. Joe egy csomó WhatsApp-csoportban volt benne, akik csak béna gifeket és mémeket cserélgettek egymás közt egész nap.

– Milyen csoportok? – kérdezte Lola azonnal, a szeme tikkelt, láthatólag keveset vagy semmit nem aludt.

– Ó, hát tudod, például fociedzés. Vagy Ibiza 2012, ahol csak nyomta és nyomta az üziket.

– De Andreas fent van rajta minden este, egész éjjel. Az éjszakai műszak az, ami aggaszt engem. A férfiak nincsenek online hajnali kettőig, ha csak nem egy olyan nővel beszélgetnek, akit megpróbálnak megfektetni.

– Honnan tudod, hogy minden éjszaka kettőig online van?

– Mert gyakorlatilag csak ülök ott, nyitva van a chatablakunk a mobilomon, nem beszélek hozzá, csak figyelem, hogy online van. Tegnap lemondtam egy vacsorát egy barátommal, csak hogy figyelhessem Andreast.

– Lola!

– Tudom. Úgy tettem, mintha megfáztam volna. Ki kellett tennem egy Instagram-sztorit, amint Coldrexet iszom, hogy alátámasszam az alibimet.

A peront elválasztó automatába tettük a jegyünket, majd a vonathoz sétáltunk.

– Miért nem kérdezed meg Andreast?

– Mit mondanék neki?

– Azt, hogy észrevetted, hogy sokat van online a WhatsAppon, keríts egy poént hozzá.

– Nem, tudni fogja, hogy ez mit jelent. Nem akarom, hogy azt higgye, hogy megpróbálom az ellenőrzésem alatt tartani a szexuális életét, vagy birtokolni akarnám őt.

Felszálltunk a vonatra, és leültünk a két egymáshoz legközelebbi szabad ülésre.

– Oké, akkor most hagyd abba, hogy ezen agyalsz, és tartogasd a lelkizős beszélgetést akkorra, amikor már úgy érzed, hogy itt az ideje.

– Aha – sóhajtott Lola az álló vonat ablakán kinézve. – Mikor lesz már vége ennek az egésznek? Én csak egy kedves pasit szeretnék, akivel moziba mehetek.

– Tudom – mondtam.

Egy férfi rohant a peronon végig egy kenguruban lévő kisbabával a hasán. Óvón tartotta a baba fejét. A kalauz a sípjába fújt, jelezvén a vonat azonnali indulását, mire a férfi egyik lábát feltette a vagon lépcsőjére.

– Gyerünk! – mondta vigyorogva. – Meg tudod csinálni! – Egy nő rohant felé, mindkét kezében bőrönd. Az ajtóhoz közeledett. – Igen! Ez a feleségem! – kiáltotta győzedelmesen a férfi, mindkét kezét az ég felé nyújtotta, mintha a nő egy maratonon ért volna célba. Mindketten bebotladoztak a vagonba, kifújták magukat. Nevettek.

– Szép munka volt, cimbi – mondta a nő. Találtak két ülést, még mindig lihegtek és nevettek, elrendezték a csomagjaikat és a kisbaba felszerelését a körülöttük szétterülő rendetlenségben. Akkor jöttem rá, hogy bámulom őket, amikor elkapták a tekintetemet és kérdőleg néztek vissza rám. Gyorsan elfordítottam a fejem, és a mellettünk elhaladó várost néztem. Lola megszorította a kezemet. Rámosolyogtam, és visszaszorítottam. Amióta Max eltűnt, nem voltam ennél hálásabb a barátságáért.

Habár Max már nem volt az életem vagy mobilom része, de mindenütt ott volt, ahová csak mentem, és majdnem minden gondolatomban benne volt. A karácsonyt otthon töltöttem, és úgy bámultam a telefonomat, mintha 2002 lett volna. Szilveszterkor Lolával voltam, koccintottunk és értelmetlen tósztokat mondtunk arról, hogy minden férfit gyűlölünk. Januárban megírtam az új könyv első néhány fejezetét, hálás voltam az új projektnek és a határidőnek, amire koncentrálhattam. Ilyen mindent átható szerelmi bánatban tinédzserkorom óta nem szenvedtem – képtelen voltam elhessegetni a gondolataimból. Egy fában lévő csomóban az ő profilját láttam meg. Amikor egy szóban két betű az M, A és X közül egymás mellett állt, pillantásom ösztönösen azokra a szavakra tévedt először. Őt hallottam a dalok szövegében, a metrómegállókban várakozó tömegben őt láttam. A csontom velejéig lefárasztott és nyomasztóan unalmas volt az egész. A róla való álmodozás, ami korábban, amikor még együtt voltunk, akkora boldogsággal töltött el, most olyan volt az elmém számára, mint az ízfokozó az ételekben. Az elmémben mindent elöntött, ettől pillanatnyilag jóllakottnak éreztem magam, aztán gyorsan el is tűnt, amitől aztán rettenetesen üresnek éreztem magam. A bőség sem tudott jóllakatni, és semmit sem éreztem táplálónak. És mégsem tudtam abbahagyni. Lola azt mondta, hogy a szakítás ezen fázisát képtelenség elkerülni, és csak túl kell esni rajta. Attól féltem, hogy ez az érzés itt fog lebegni körülöttem, mert nem volt semmi végleges, amit meggyászolhattam volna.

– Nos akkor mire is számíthatunk itt? – kérdezte Lola, míg a monogrammal ellátott púdertartó tükrében nézegette magát, és még több mázat kent fel a már így is agyonfestett arcára. – Sztriptíztáncosok?

– Nem, határozottan nem, Lucy ahhoz túl prűd.

– De a prűdek szeretik a sztriptíztáncosokat.

– Ez igaz – feleltem. – És a csokis testfestéket. És a masszázsolajokat. Klasszikus jele annak, ha valaki nem élvezi annyira a szexet, ha vannak masszázsolajai.

– Szóval nem lesz sztriptíztáncos – mondta Lola. – Szerinted mit szerveztek még? – Elővettem a mobilomat, és kinyitottam a Lujoe csajszik! nevű WhatsApp-csoportot, amely folyamatosan pittyegett a hat héttel ezelőtti megszületése óta.

– Remélem, egy rakás pia lesz, ha azt nézzük, hogy mekkora összeggel kellett hozzájárulnunk az ételekhez és italokhoz.

– Sosincs elég – jegyezte meg Lola. – Fejenként egy üveg lesz az egész hétvégére, valamint egy szelet szétfőtt lasagna.

Mi érkeztünk utolsónak abba a hatalmas vidéki házba Surrey-ben, amit Lucy lánybúcsújára béreltek ki. A huszonöt – huszonöt – lány legtöbbje, akik a lánybúcsúra jöttek, a három éjszakás verziót választották, míg Lola és én csak szombat estére és vasárnapra jöttünk. Franny, a fő koszorúslány és tanú köszöntött minket, aki Lucy legjobb barátnője és egyben hivatásos szopránénekes volt, amit mindig is külön női műfajnak véltem. Ezek a nők egészen zsenge korukban növesztett hatalmas mellbőségüknek köszönhetően csendes uralkodói érzéssel viseltettek minden, csak nőkből álló csoport irányában. Mindenkire mérgesek voltak, ugyanakkor mindennek örültek. Ezüst kelta ékszereket, lebegő ruhákat és blúzokat hordtak, igen helyesen, mivel így lenyűgöző dekoltázsuk közszemlére kerülhetett. Frannyn rögtön láttam, hogy megfelel minden elvárásomnak.

– Helló, későn érkezők! – trillázta vidáman. – Nina és Lola?

– Igen! Itt vagyunk! Annyira örülünk, hogy itt lehetünk! – mondta Lola hatalmas mosollyal. Annyira jó volt ebben; bármilyen kellemetlen helyzetbe lelkesen vetette bele magát: improvizációs színház, stand-up-kabaré, főnökösködő szopránok által szervezett lánybúcsúk. Lenyűgöző volt.

– Helló! – mondtam hozzájuk képest halkan. – Nina vagyok. – Hűvösen kezet ráztam vele.

– És én vagyok Lola! – mondta Lola, és megölelte.

– Nos csodálatos, annyira örülök, hogy egyben megérkeztetek. Mi lenne, ha ledobnátok a cuccaitokat a szobátokban, az emeletre kell felmenni, a nevetek az ajtón van. Aztán gyertek le egy pohár pezsire, és el is kezdhetjük a mai programot!

– Nagyszerű! – válaszoltam.

Lolával felvittük a csomagjainkat az emeletre, a kanyargós folyosón végül megérkeztünk a kétágyas szobához, az ajtaján egy cédulán kacskaringós, csillámporos írással a nevünk állt.

– Még mindig online van – mondta Lola, táskáját az ágyra dobta, és csak bámulta a mobilja kijelzőjét. – Úgy értem, hogy milyen nő az, akinek van ideje, hogy egész nap vég nélkül chateljen vele WhatsAppon? Totális időpocsékolás. Egyszerűen csak találkozniuk kéne, hogy dugjanak végre.

– Milyen férfi tesz ilyet, Lola? Ne a nőt okold!

– Igaz. Az is lehet persze, hogy több nőről szól a dolog. Szerintem jó párat tart vetésforgóban, úgyhogy beosztja, hogy mindegyikre jusson néhány órája a nap folyamán.

– Azta, micsoda megtiszteltetés számukra! – mondtam, közben a hajamat kontyba csavartam a fejem búbján. – Annyira le vagyok törve, hogy hetero nő vagyok. Ez annyira lelombozó!

– Hööööööölgyeim! – Frannyt hallottuk a földszintről. – Itt az idő egy kis pezsihez!

– Pezsi – mondtam. – Ezt a szót kizárólag egy olyan nőkkel teli helyiségben használják, akik titokban gyűlölik egymást.

– Ó, Nina, ne légy már ilyen búskomor!

– Ha rettenetes a mai nap, akkor holnap korán elmehetünk? Kitalálhatok valamit, ami miatt muszáj elmennünk?

– Igen, de próbálj meg kedves lenni. Ne feledd, hogy ezt Joe-ért teszed!

Odalent a másik huszonhárom nő a konyhában téblábolt. Franny fontoskodva egy szupermarketban vásárolt proseccóból öntött mindenki poharába, Lucy az étkezőgarnitúra egyik székén ült, aranykoronával a fején, mellén egy hatalmas A menyasszony kitűzővel.

– Nina! – kiáltott, és felállt, amikor meglátott. – És Lola! Óóó, annyira örülök, hogy itt vagytok, aranyos lányok. – Mindkettőnket magához húzott egy nagy hármas ölelésbe. – Ez új frizura – mondta, a fejtetőmön a kontyra mutatva. – Imádom, nagyon praktikus.

– Boldog lánybúcsút! – mondtam. – Jól szórakozol?

– Igen! Találkoztatok már a legjobb barinőmmel, Frannyvel? – Odaintette Frannyt, aki hozott egy-egy poharat nekünk.

– Igen, igazi szupersztár, hogy mindent megszervezett – mondta Lola.

– Ő a legjobb! – mondta Lucy, közben átkarolta Frannyt. – Annyira összeszedett. Führer Franny, így hívtuk az iskolában!

Franny csak úgy ragyogott, egészen különlegesen kihúzta magát, a háta már visszafelé hajlott, amúgy balettos módra.

– Honnan ismeritek egymást? – kérdezte Franny.

– Szóval, Lola és Nina egyetemi barátai Joe-nak – felelte Lucy. – Nina Joe vőfélye lesz az esküvőn.

– Milyen vicces! – jegyezte meg Franny. – Egy lány vőfély. Miért nem koszorúslány vagy inkább?

– Ó, hát mert ő Joe legjobb barátja – felelte Lucy könnyedén. – Különben is, Nina nincs annyira oda a ruhákért és ilyesmikért, nem igaz?

– Nos azt hiszem, itt az ideje a következő programnak, Lulu – szólalt meg Franny, és összecsapta tenyerét.

Nagyot kortyoltam a proseccóba, visszatartottam a lélegzetemet, de még így sem volt jobb – mikor fog már végre eljönni az idő, hogy a rettenetes partik és rettenetes beszélgetések híg, savanyú, gyümölcsös mérgét már nem kell többé meginnom?

– Mindenki! – kiáltott hirtelen, kihúzott egy széket, felállt rá, egy kikiáltó teljesen fölösleges mozdulatával. – Csönd, mindenki! Legyetek szívesek fogjatok meg egy széket, és rendezzétek félkörbe. Meg fogjuk kérni a menyasszonyunkat, hogy üljön le középre, és mindannyian készítünk egy kollázst róla! Van mindenféle anyagunk és ceruzánk és zsírkrétánk, amivel játszhattok, úgyhogy csak érezzétek jól magatokat, és meglátjuk, hogy mit hozunk össze!

– Mindannyian egy nagy közös kollázst készítünk? – kérdezte egy nő.

– Nem, nem – válaszolt Franny enyhe pánikkal a hangjában, mintha az egész terv már most darabokra hullana. – Nem, mindenki egy kollázst csinál. Mindenki, figyelem! Egy kollázs fejenként. Mindenkinek jut rengeteg papír.

– Mihez fog Lucy kezdeni huszonnégy róla készült kollázzsal? – kérdeztem Lolát az orrom alatt pusmogva.

– Kitapétázza a vendég-WC-t? – válaszolta.

Elnevettem magam, ettől félrenyeltem némi proseccót és köhögni kezdtem.

– Jaj, istenkém, jól vagy, Nina? – kérdezte Franny a magasból.

– Igen, jól, bocsi.

Kötelességtudóan félkörbe ültünk Lucy körül, akit egy cseppet sem zavart, hogy huszonnégy nő bámulja mint alkotása tárgyát. Nincs is szebb példája a széles körben gyakorolt extrém narcizmusnak, mint egy lánybúcsú főszereplőjének lenni.

– Nagyon bocsi, de lehet még egy kérdésem? – kérdezte az egyik nő.

– Mondjad! – felelte Franny türelmetlenül.

– A kollázs csak Lucy arcát és testét ábrázolja, vagy inkább, ahogy mi… megragadjuk a személyiségét?

– Bárhogy, ahogy akarjátok. Lehet szimbolikus és absztrakt, vagy egyszerűen csak ahogy látjátok teljes valójában – mondta Franny, miközben száraz penne tésztát és ragasztót osztogatott. – Itt van – mondta, és a kezembe nyomott egy maréknyi tésztát és néhány madártollat. – A textúrához. – Lola cowboycsizmája nekiütődött az edzőcipőmnek, hogy elnyomjon egy halálosnak ígérkező nevetés kitörését.

Ha már maga a program nem lett volna eléggé megalázó, utána még fel kellett állni, és bemutatni a csoportnak a kollázsunkat, és elmagyarázni a művészi jelentését. Míg minden nő felállt, és hízelgően beszélt Lucy kedvességéről és szépségéről, amelyeket a magazinokból és rongyokból összeollózott részek alkottak, addig Lola és én szépen folyamatosan süllyedtünk bele a részegségbe, menet közben pedig egyre jobban egymásba fúródtak a cipőink.

– Nos az enyém Surrey megye térképe – mondtam, és rámutattam a nagy rózsaszín kartonra rajzolt kusza zsírkrétavonalakra. – Mert Surrey megyéből származol, és Surrey-ben mész férjhez. – Lucy mosolygott. – És ezt a Google Mapsről másoltam le. És beírtam az összes várost, látod? – magyaráztam, közben belenyomtam mindenki arcába a művet, ahogy végigsétáltam a félkörön. – És minden város mellé egy másfajta cipőt tettem, mert nagyon szereted a cipőket. Szóval nézd, itt van egy papucs Dorking mellett, és egy tűsarkú Bashotnál, és egy nagy bakancs Egham mellett, és egy vietnámi papucs Chertsey mellett és egy…

– Ó, igazán aranyos – mondta Franny, mielőtt némán jelzett volna az erősen terhes nőnek mellettem, hogy ő következik a kollázsbemutatásban. Visszaültem a székemre. A nő felkecmergett, középre állt a nagy, szív alakú kollázsával.

– Szóval, Ruthnak hívnak, aki esetleg nem ismerne, és ez egy kis belsős vicc! – mondta, majd Lucy felé fordította a kollázst, aki azonnal eltakarta az arcát tettetett ijedségében. – Véletlenül tudom, hogy mi Joe és Lucy beceneve egymás számára…

– Borz és Ló! – fejezte be a kompetitív Franny.

– Igen! – felelte Lucy. Mindenki majd megpukkadt a nevetéstől.

– Miért Borz és Ló? – kérdezte az egyik nő.

– Ez olyan kis butus dolog, mert amikor vacsorázni mentünk az első hónapfordulónkon, akkor rémes volt a melírozásom aznap, és amikor megjelentem, Joe azt mondta, hogy úgy nézek ki, mint egy borz.

– És miért ló? – kérdezte Lola.

– Ó, hát mert Joe úgy eszik, mint egy ló – felelte Lucy.

– Mi az a hónapforduló? – kérdeztem. Senki sem vett tudomást rólam.

– Szóval, ezért rajzoltam egy kis lovat és egy kis borzot vőlegénynek és menyasszonynak – mondta Ruth, és megmutatta mindenkinek a rajzát. Bűbájoskodó elégedettség és tapsvihar fogadta.

Hónapfordulós vacsora. A hét év alatt, amíg Joe-val jártunk, nem hiszem, hogy egyszer is tudta volna, hogy mikor van az évfordulónk. Hogy csinálják ezek a nők? Mi a titkuk? Milyen rendkívüli, misztikus testnyílásuk van, amin a férfiak behatolhatnak, hogy cserébe bármilyen észszerűtlen dolgot megtegyenek nekik, amit csak kívánnak tőlük? Vagy egyszerűen csak megmondják nekik, hogy mit és mikor csináljanak, és a választás kényszerű korlátozása a pasijukból biztonságosan terelgetett báránykát varázsol, nem pedig vágóhídra küldött jószágot? Lehet, hogy én a férfiakat túlságosan is felnőttként kezeltem, nem pedig eltévedt báránykaként?

Franny utasítására mindannyian a helyünkön maradtunk a következő programhoz, amely sajnos már ismerős volt számomra. A heteronormativitás ceremóniája; a szuverén ízléstelenség megkoronázása; egy éljenző, kacsingatós iróniától, illemtől és ízléstől mentes megaláztatás rituáléja: a Bugyijáték.

– Azt hiszem, ehhez kell még egy kis pezsi! – mondta Franny, ezzel eltűnt a spejzban, ahová, most jöttem csak rá, senki másnak nem volt bejárása.

– Nincs az a mennyiségű pezsi a világon, amivel ezt kibírnám – suttogtam Lolának.

– Rendben – ordított Franny. – Úgy gondoltam, hogy vicces lenne, hogy amíg a bugyijátékot játsszuk, közben felolvasunk – előkapott egy puha kötésű könyvet, és megmutatta a borítóját a csapatnak – a „Hogyan járjunk a férjünk kedvében?” című műből. – Ez volt az a cím, amelyet a generációm minden nőtagja ismert. Döntő jelentőségű hetvenes évekbeli kézikönyv a házasságról, ami lehet, hogy anyáink polcán őszinte indíttatásból állt, de azóta szatírába fordult. – A csapat felnyögött, ahogy felismerte a kötetet, míg visszaült mindenki a helyére. – Ha valaki nem ismerné a bugyijátékot – szólt Franny, miközben néhány csepp proseccót öntött a poharunkba –, Lucy kinyitja ezt a nagy dobozt, ami tele van bugyikkal, amiket ti vettetek neki, és ki kell találnia, hogy melyik darabot kitől kapta.

– Mi történik a végén a bugyikkal? – kérdezte Ruth.

– Szeméttelepre kerülnek – mondtam.

– Nem! – szólt Franny, gúnyosan megnyugtató hangon. – A kelengyéjébe kerülnek!

– Mi az a kelengye? – kérdeztem.

– Az, amit az ara magával visz a nászútra – mondta Lola.

– Huszonnégy darab bugyit?

– Igen! – felelte Franny. – Nos, valószínűleg sokra lesz majd szüksége! – Mindenki éljenzett erre a semmitmondó kétértelmű célozgatásra. A prűdek imádják a kétértelmű célozgatásokat.

– Mit vettem neki? – kérdeztem Lolát a szám sarkából.

– Egy lila csipkés francia bugyit, amit kettőt-egy-áráért akcióban vettem a leopárdmintással együtt, amit tőlem kap.

– Csodás – mondtam. – Köszönöm!

Lucy visszaült a félkör közepére, és megigazította a koronáját. Egy nagy dobozt adtak az ölébe.

– „Hogyan járjunk a férjünk kedvében? – dünnyögte Franny. – Ellenőrző lista. Egy: Ellenőrizd, hogy a ház tiszta és rendezett, mire hazaér, a vacsora legyen a sütőben, te pedig légy vidám és kellemes hangulatban.”

– „Vidám és kellemes hangulatban” – vinnyogott Lucy. – Joe örülhet, ha köszönök neki! – Beletúrt a dobozba, és kihúzott egy szaténtangát. Mindenki óó-zni kezdett, mintha a nappali beszélgetős tévéműsorok közönsége lenne. – Nos, kitől jöhetett ez? – Lucy körbenézett a szobában, résnyire húzott vizslató szemmel. – Valakitől, aki egy kicsikét huncut.

– De elegáns! – kottyantotta közbe Franny.

– Igen, határozottan elegáns. Azt hiszem, ez… – Elkapta egy nő szemérmes mosolyát, aki még bent is puha férfikalapot viselt. – Eniola!

– Igen! – kiáltott fel Eniola. – Azért választottam, mert kifejezi, hogy mennyire elegáns vagy, de azért tudjuk, hogy van egy kis sötét oldalad is. – Mind kínosan egyetértő hangot adtak ki. Hogy van Lucynak sötét oldala? Lucynak, aki mikor a lakásában voltam, egy olyan bögrét adott nekem, amin Párizs mindig jó ötlet felirat van; Lucynak, akinek van egy ragdoll macskája, akit Pamacs őrmesternek hívnak; Lucynak, akinek pont akkora sötét oldala van, mint egy Milkybar Kid csokinak?

– Csodálatos – foglalta össze Franny, majd továbbadta a könyvet Lolának. – Most te jössz.

– „Kettő:” – olvasta Lola a tőle telhető legjobb Szépkiejtési versenyző hangján. – „Ellenőrizd, hogy minden higiéniás terméket (használtat és használatlant) és fehérneműt elrejtettél a szeretted látóteréből.” – Ez a tanács megosztotta a csapatot – voltak azok, akik elszörnyedtek ezen a háztartásbeli konzervatizmuson, és azok, akiket egyszerűen elrémisztett a használt higiéniás termékek gondolata. Hirtelen eszembe jutott az a délután 2013-ban, amikor azt hittem, hogy elvesztettem a tamponomat, miközben bennem volt, és Joe kénytelen volt széttárni lábamat az ágyon, majd az iPhone-ja zseblámpájával világított belém. Az izmaim összerándultak ennek a hihetetlen intimitásnak az emlékére.

– Ez vajon kitől jöhetett? – kérdezte Lucy, egy sárga kockás pamuttangát tartva az ujjai között. – Természetes, de egy kicsit pajkos… Lola?

– Nem! – mondta Lola.

– Igyál! – kiáltotta Franny, bemutatván a profi vibratóját. Lucy finomkodva ivott egy kortyot a proseccójából.

– Hm, hadd gondolkozzam. – A bugyira nézett, majd végignézett a félkörön. – Azt hiszem, Liliantől kaphattam.

A nő büszkén elvigyorodott.

– Igen! Hogy találtad ki?

– Nem tudom! – felelte Lucy. – Azt hiszem, azért gondoltam, hogy te vagy, mert olyan napfényes, és te is olyan napfényes személyiség vagy. – Lola Liliannek adta tovább a könyvet.

– „Hogyan járjunk a férjünk kedvében, harmadik tanács – olvasta. – Ne fáraszd az érzelmeiddel. Ha valamitől bosszús vagy, akkor azt beszéld meg a barátnőiddel. A nőkkel jól át lehet beszélni a dolgokat, míg a férfiak egyenesen a problémát akarják megoldani.”

– Nos az már biztos, hogy jó néhány érdemrendet érdemeltem már ki, mint a barátnőd! – nevetett Franny. Egy nanomásodperc erejéig gyilkos pillantást véltem felfedezni Lucy szemében, mielőtt kényszeredett hahotában tört volna ki. Kihúzott egy lila bugyit, Lola pedig biccentett, hogy tudassa velem, ez az én ajándékom.

– Húúú, lila – mondta Lucy. – Csipkés, nagyon szép. Francia bugyi, ami egész véletlenül a kedvenc bugyifajtám. Úgyhogy ez olyasvalakitől jött, aki nagyon jól ismer engem. Talán… Franny?

– Nem! Igyál! – ugatta Franny robot módjára, mint azok a beszélő babák, akik csak három mondatot tudnak mondani. – Ne feledd, lehet, hogy pont az, akire a legkevésbé sem gondolnál!

Lucy azonnal felém fordult.

– Nina? – kérdezte próbaképpen.

– Igen – feleltem. Megmagyarázhatatlan módon taps tört ki.

– Látod! Mondtam! Akire a legkevésbé sem számítottál! – mondta Franny, az arca csak úgy ragyogott az önelégültségtől. – Mindig megtörténik, amikor a bugyijátékot játszom.

– Nos, azért vettem ezt neked, Lucy, mert mindig is úgy gondoltam rád, mint aki nagyon… – Lolára néztem egy kis segítségért. – Franciás, tulajdonképpen.

– Imádom Franciaországot! – mondta Lucy. – Igazi megszállottja vagyok mindennek, ami francia.

– Igen, én is így gondoltam. És arra is gondoltam, hogy eléggé… tüzes vagy.

Egy kis szünet állt be, amíg Lucy megpróbálta megemészteni a mondottakat.

– Nina, az örök író! – mondta nevetve.

Exkuzáltam magam, és kimentem a szobából, mondván, hogy WC-re kell mennem, de helyette felmentem a szobámba.

– Hova a francba tűntél el, basszus? – kérdezte Lola egy órával később az ágyam mellett állva.

– Bocsi, de teljesen magamba zuhantam. Az a könyv. Tudom, hogy viccesnek gondolták, de egyszerűen nem bírtam tovább hallgatni. Ahogy leírta, hogyan vidítsd fel a férjedet, miközben csinosítgatod magad, mint amikor a dacos gyereket veszik rá a zöldségevésre. Nem gondoltam volna, hogy bárki észreveszi, hogy eltűntem. Csak most fejeztétek be a játékot?

– Aha – sóhajtott Lola, és lerogyott a mellettem lévő ágyra. Levette a mobilját a töltőről, és a képernyőre bámult.

– Online van? – kérdeztem.

– Aha – válaszolta szomorúan. – Miért nem megy ki a szabad levegőre? Ez az első napsütéses téli nap már hetek óta, ki kellene élveznie, nem pedig a WhatsAppra recskázni meg egyebek.

Kopogtattak az ajtón. Franny dugta be a fejét a szobába.

– Minden rendben, Nina? Hiányoltunk a bugyijáték végén.

– Igen, bocsi, Franny, egy kicsit megfájdult a fejem.

– Talán tarts egy kis szünetet a pezsgőzésben ma este – mondta, és elkámpicsorodott képet vágott aggodalmat tettetve.

– Hm – feleltem.

– Szóval most mindenki szusszan egy kicsit, aztán egy óra múlva odalent találkozunk vacsorakor.

– Nagyszerű! – mondta Lola láthatólag őszinte lelkesedéssel. – El sem hiszem, hogy már hat óra van!

– Tudom – mondta Franny. – Olyan gyorsan repül így az idő, ugye? Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én mostanában úgy érzem, hogy hétfő reggel felkelek, aztán kettőt pislantok, és már péntek van.

– Velem is így van! – helyeselt Lola. Figyeltem a kifejezetten női szókincsre épített üres frázisok oda-vissza passzolgatását, amitől mindenkit jó érzés tölt el. Lola annyira ügyes volt ebben, sosem érezte butának magát tőle. Ha kínos szünet állt be a kocsmában, képes volt bedobni, hogy „Nincs is jobb egy jó hideg sörnél!”, minden irónia nélkül. Egyszer hallottam, hogy azt mondta az anyámnak egy családi bulin: „A fotók annyira jól meg tudják örökíteni az emlékeket, nem igaz?” És Anyu határozottan felragyogott, amiért valaki megerőltette magát, hogy egy ilyen banalitást mondjon, majd jelentőségteljesen rám nézett, azon tűnődve, hogy vajon én miért nem vagyok képes erre. Nem tudtam eldönteni, hogy erre a képességre kislány korunkban kellett volna-e szert tennünk, vagy benne volt a DNS-ünkben – olyan nők generációiról generációira öröklődött tovább, akik a férjük kollégáit szórakoztatták, a pasijuk barátait lenyűgözték és egyik tál nassolnivalót és mártogatóst szervírozták a másik után. A Nincs Is Jobb Egy Hideg Sörnél gén.

– Azt hiszem, mi vagyunk az egyetlen szinglik itt – mondta Lola a hasára fordulva, miután Franny elment.

– Hol, a buliban? Surrey-ben? A földön?

– Az összes felsoroltban.

– Szeretek szingli lenni – mondtam. – Nem vagyok szomorú, amiért szingli vagyok. Csak amiatt, hogy nem vagyok Maxszel.

– Próbáld ki, hogy milyen ezt egy évtizede csinálni.

– Mit gondolsz, miről beszélgetnek?

– Kik?

– Lucy és Joe. Megpróbálom felidézni, hogy mi mikről beszélgettünk Joe-val, amikor együtt voltunk, és el nem tudnám képzelni, hogy Lucyval ugyanezekről beszélgetne.

– Nem tudom, nem sokszor láttam őket beszélgetni.

– Én igen, de amikor beszélnek, az mindig gyakorlatias dolgokról szól. Mikor induljanak, hol parkoltak. Mikor induljanak reggel, amikor valamelyikük szüleihez mennek. Olyan, mintha a köztük létező kötelék a dolgok megszervezéséből állna.

– Lehet, hogy mindketten ezt akarják.

– Joe-val sosem beszéltünk a dolgok megszervezéséről. Vagy ha igen, akkor csak én mondtam meg neki, hogy mennyire hasznavehetetlen. Annyira boldogtalan lehetett velem, ha ez volt az, amire vágyott.

– Valószínűleg nem tudta, hogy mire vágyik, egészen addig, amíg meg nem mondták neki, hogy mire vágyjon. – Mindkettőnk telefonja hangosan pittyent egyet. A LUJOE CSAJSZIK! csoport volt, a délutáni programról küldözgettek fotókat, és kétségbeesetten próbáltak felépíteni egy belső vicc és frappáns szólás várat abból a néhány szegényes téglából, amelyeket a hétvége produkált.

– Miért küldözgetnek még mindig üzeneteket egymásnak? – kérdeztem. – Mindannyian ugyanabban a házban vagyunk, már nem kell üzengetnünk egymásnak. Csak át kell mennünk egy szobába, és elmondanunk, amit akarunk. – Lola nem figyelt, a mobilja képernyője teljesen meghipnotizálta. – Azt hiszem, el kéne vennem tőled a telefonodat.

– Gondolod, hogy valami történt a mobiljával, valamilyen technikai baki, ami azt mutatja, hogy egész nap online van a WhatsAppon, de tulajdonképpen nincs is fent? Szerinted ez lehetséges?

– Őszintén?

– Igen.

– Nem, nem hiszem, hogy ez lehetséges.

Előre szóltak, hogy a vacsorához ki kell öltözni, elegáns ruha és magas sarkú, amelyet meglepő módon, de nehezményeztem. A lehető legunalmasabb kis feketét vettem fel, amim csak volt, egy kis tiltakozás jeléül, és Lola volt az, aki végül vörös rúzst erőltetett rám, amitől aztán úgy néztem ki, mint egy vásári komédiás.

– Még sosem láttalak ennyire elegánsnak! – mondta Lucy, amikor beléptünk az ebédlőbe, hogy elfoglaljuk a helyünket a vacsorához. – Többször kellene rúzst hordanod, annyira jól áll! – Lucyn egy fehér miniruha volt tüllszoknyával, ha esetleg elfelejtettük volna, hogy milyen okból kifolyólag tartózkodik huszonöt, a harmincas éveiben levő nő egy bérelt házban egy egész hétvégére.

– Mindenki a helyére! – kiáltotta Franny. Kötényt viselt a ruhája fölött, hogy megkülönböztesse magát mint séfet és fő koszorúslányt. – Placement-t készítettem – mondta francia akcentussal.

– Egy mit? – kérdezte Lola.

– Azt jelenti, hogy ülésrendet csinált – mondtam.

– Olyan vagy, mintha a Google-fordító lennél közép-angliai nyelvjárásban. – Megtaláltam a helyemet egy terhes nő mellett, akit Claire-nek hívtak. Lola szemben ült velem a terhes Ruth mellett.

– Örülök, hogy megismerhetlek – mondta Claire. – Honnan ismered Lucyt?

– Joe-t ismerem – feleltem. – Az egyetemről. Te honnan ismered Lucyt?

– Ugyanannál a PR ügynökségnél dolgoztunk – mondta.

– Értem – mondtam. Nem jutott eszembe semmi, amit még megkérdezhettem volna. Lolára pillantottam, aki már boldogan fecsegett Ruthszal arról, hogy Firenzében mi mindent érdemes megnézni. Megkínáltam Claire-t egy pohár borral, de visszautasította, miközben a hasát simogatta. Öntöttem magamnak egy extra nagy pohárral mindkettőnk helyett is.

– Nos, kezdésnek közel-keleti előételek jönnek közös tálakon – jelentette be Franny, és beterelt néhány lánybúcsú-résztvevőből-átváltozott-szolgálólányt, akik nagy tálakat hoztak. Semmi sem szomorít el jobban, mint amikor valaki azt mondja nekem, hogy közel-keleti előételt készített, mert ez nem jelent mást, mint hogy felmelegítette a szupermarketban vásárolt falafelt, és egy konzervdoboz csicseriborsót összeturmixolt valami ócska olajjal, amit aztán házi készítésű humuszként tálal. – Szóval, minden nagyon laza. Csak lássatok neki bátran!

Az asztalnál ülők udvariasan felosztották a tálat, mindenkinek jutott két darab falafel, egy evőkanál tabulé és egy teáskanál tzatziki.

– Van gyereked? – kérdezte Claire.

– Nincs – válaszoltam.

Claire bólintott.

– Szeretnél?

– Igen – feleltem. – De nem tudom, hogy az odáig vezető út elég csábító-e jelen pillanatban.

– A partnered szeretne gyerekeket?

Partner. Észrevettem, hogy az emberek gyakran feltételezték, amikor velem beszéltek, hogy ez az a szó, amit én használnék. Gondolom, a smink hiánya azt sejtette, hogy nincs humorérzékem.

– Nincs partnerem.

– Ó, értem – mondta.

– Volt partnerem. Pontosabban pasim, körülbelül hat héttel ezelőttig. Aztán eltűnt. – Lola borospoharára pillantottam. Ugyanolyan gyorsan ürült, mint az enyém.

– Hová tűnt? – kérdezte.

– Nem tudom. Egyszerűen csak nem beszélt velem többet.

Szeme elkerekedett a rémülettől.

– Lehet, hogy történt vele valami?

– Nem, nem, határozottan életben van – feleltem. – Lolával van elég hírünk ahhoz, ami alátámasztja, hogy életben van.

Lola a neve hallatán felém fordult.

– Miről van szó?

– Csak azt mondtam, hogy van okunk feltételezni, hogy Max életben van – szóltam át az asztal fölött.

– Ó, még jó, hogy életben van, ja.

– Ki az a Max? – kérdezte Ruth.

– A férfi, aki Ninát ghostolta.

– Ó, én is hallottam erről a ghostingolásról – jegyezte meg Ruth izgatottan. – Nemrég megtörtént a húgommal.

– Aha – mondta Lola. – London jelen pillanatban gyakorlatilag egy nagy szellemvasút számomra.

– Mindketten szinglik vagytok? – kérdezte Ruth.

– Igen – válaszoltuk egyszerre.

– És mindketten kiteszitek magatokat a húspiacra?

Lola újratöltötte a poharát.

– Igen. Mást sem teszek. Utálom ezt a kifejezést, mintha egy árucikk lennék.

– A helyedben – szólt közbe Claire – én csak kiélvezném, hogy szingli vagyok, és lazulnék. Semmi sem sürget, hogy családot alapíts. – Azt hiszem, nincs semmi, amit felháborítóbbnak találok, mint amikor egy terhes háromgyerekes anyuka, aki hosszú távú kapcsolatban él, azt javasolja a harmincas szingli nőknek, hogy csak ne kapkodják el a családalapítást. – Úgy értem, hogy te jó ég, csak élvezd ki a szabadságodat!

– Hogy hívják a gyerekeidet? – kérdeztem.

– Arlo és Alfie – válaszolta.

– Nekem két keresztfiam is van, akiket Arlónak hívnak – mondta Lola. – Hát nem elképesztő? Két különböző anyától. – Még sosem szerettem Lolát ennyire.

– Igen, eléggé népszerű most, amikor mi választottuk, akkor alig ismerték – válaszolta Claire. – Ez és Otto között vacilláltunk.

– Otto a listámon van! – mondta Lola, ezzel előhúzta a mobilját a zsebéből. Fejből tudtam a babanévlistáját. – Hadd olvassam fel nektek, légyszi! – Beütötte a kódot, és a képernyőre kattintott. – Nina!

– Igen?

– Még mindig online van.

– Ki? Max? – kérdezte Ruth.

– Nem, a pasi, akivel randizgatok, és aki mindig online van a WhatsAppon.

– És?

– Ez azt jelenti, hogy más nőkkel beszélget egész nap – mondtam.

– Elárulhatom a titkomat? – kérdezte Claire.

– Igen! – válaszolta Lola lelkesen.

– Mutasd meg neki, hogy mit veszít. – Drámai szünetet tartott. – Ez a kulcsa – mindig tudnia kell a pasinak, hogy mit veszít, miről marad le.

– Ezt hogyan csináljam? – kérdezte Lola áthajolva az asztalon.

– Több módja van. A férfiakat folyamatosan emlékeztetni kell rá, hogy mennyire szerencsések.

– Mi, még most is ezt csinálod? – kérdezte Lola tisztelettel. Egyszerre rádöbbentem, hogy készen áll rá, hogy csatlakozzon a szektához.

– Minden egyes nap – válaszolta Claire.

– Rémes – mondtam az orrom alatt, és töltöttem egy kis bort magamnak.

A vacsora ebben a két mederben folyt – emészthetetlen fogások Frannynek köszönhetően kis adagokban, és emészthetetlen tanácsok férjezett nőktől nagy adagokban. Lucy egy egyórás beszédet tartott, amelyben felsorolta, hogy mit szeret minden egyes lánybúcsú résztvevőben – igen gálánsan, amikor hozzám ért, akkor sikerült egy „nagyszerű humora van” jelzőt kipréselni magából. Franny úgy tett, mintha kifogytunk volna az aznapra kiadagolt borból, és javasolta, hogy vegyünk inkább a gin ízesítésű csokoládébonbonból. Egymás után énekeltünk egyet a tévéhez csatolt karaokegépen, majd mire tizenegyet ütött az óra, már mindenki a szobájában volt.

– Azt hiszem, Claire-nek igaza van abban, hogy meg kell mutatni neki, hogy mit veszít – mondta Lola, miközben pizsamába bújtunk. – Lehet, hogy megkérlek, hogy csinálj rólam holnap reggel egy nagyon előnyös fotót, amikor jók a fények, hogy kirakjam az Instagramra. Andreas mindig fent van az Instagramon.

– Nem – mondtam. – Nem kérek ebből. A nőknek nem kellene praktikákhoz folyamodni, hogy fenntartsák a férfiak érdeklődését.

– Tudom, hogy igazad van. – Bemászott az ágyba, kikódolta a telefonját, üres tekintete felragyogott a képernyő fehér fényében. A szájába tömött egy újabb gin ízű bonbont.

– És ha emlékeztetni kell rá, hogy mit „veszít”, akkor nem ő a megfelelő férfi számodra. Most pedig, légy szíves tedd le a telefonodat, vagy kénytelen leszek elvenni tőled.

Lola a legyőzöttek mosolyát dobta felém, és letette a mobilt a földre maga mellé. Lekapcsoltam az ágy melletti olvasólámpát, és csöndben feküdtünk a sötétben.

– A baj csak az, hogy ez működik – szólalt meg Lola. – Feltenni egy dögös fotót az Instagramra. Már máskor is csináltam, és mindig felkelti a pasik érdeklődését.

– Tényleg ezt akarod ezektől a férfiaktól? Az érdeklődésüket?

– Nem – válaszolta.

– Mit akarsz tőlük?

– A szerelmüket.

Lolával másnap reggel elmentünk a főtlen virsliből álló reggeli után, azt hazudtuk, hogy aznap délután mindkettőnknek családi programja van. Lucy kegyesen vette ezt tudomásul – bár egy kicsit megkönnyebbültnek látszott –, és Franny sem bánta nagyon, leszámítva azt a néhány passzív-agresszív megjegyzést, ami arra utalt, hogyan lesz páros számú a csapat a későbbi „rapcsata a karámban” játékhoz.

– Amikor férjhez megyek, semmi ilyesmit nem szeretnék – mondta Lola, amikor egymással szemben ültünk a vonaton, és a London körüli jellegtelen tájat bámultuk a vonatablakból. – Te fogod az egészet megszervezni, úgyhogy csak tudatni szeretném veled, hogy semmi ilyesmit nem akarok.

– Rendben – válaszoltam. – Örülök, hogy ezt tisztáztuk.

– Valami nagyon kötetlent, nagyon rám jellemzőt akarok – folytatta. – Nem egy hétvégét valahol vidéken, hanem csak egy hétvégét Londonban.

– Hétvégét Londonban?

– Aha, például péntek este csak a koszorúslányaimmal, talán egy vacsora, amit vagy te adsz a lakásodban vagy az enyémben, és feltálalod az összes kedvenc ételemet. Aztán adhatsz nekem valami régit, valami újat, valamit kölcsönbe, valami kéket és egy hatpennyst a cipőmbe. – Még csak nem is vettem a fáradságot, hogy megkérdezzem ennek a jelentését. – Aztán szombaton villásreggeli valahol. Aztán délutáni programok a többi lánybúcsúba jövő csajszival, aztán vacsora, aztán bulizás, végül vasárnap mindenkivel együtt wellnessbe megyünk. És vasárnapra elhívjuk a családtagokat is – az anyukámat, az anyósomat, a nővéreimet és a sógornőimet, ha lesznek egyáltalán.

Mindig elfelejtettem, hogy Lola alkalmankénti kiruccanásai ellenére a cinizmus páholyába – ahonnan fél szemmel néztük a műsort és csípős megjegyzéseket tettünk –, igazából részt akar venni az egészben. Az egész műsort akarta, úgy ahogy van, tokkal-vonóval. A figyelmet, az ajándéklistát, az egyházi himnuszokat, a lánybúcsút, az esküvői vacsorához a sátrat, a gyümölcskenyérből, kávés, citromos és csokoládés piskótából álló emeletes tortát. Azt akarta, hogy legyen egy férfi, aki engedélyt kér az apjától, hogy elvehesse Lolát tőle. El akarta dobni a vezetéknevét egy másikért, ami bizonyítja, hogy valaki kiválasztotta őt. Amikor először elkezdtek férjhez menni és megnősülni a barátaim, akkor Apu azt mondogatta nekem, hogy „Az ember sosem tudja valaki igazi nézeteit, amíg el nem megy az esküvőjére”. Mennyire igaza volt, milyen bölcs volt! Lola – egy lány, aki látszólag el volt foglalva a társadalmi igazságtalanságokkal; aki csakis túllihegett, felkapott memoárokat olvasott harminc alatti nők tollából, akiknek volt valami gyengécske megvilágosodásuk magukkal kapcsolatban; aki minden közösségi médiás biójába beírta, hogy nő, noha világos, hogy sohasem állt fenn annak a veszélye, hogy a másik nembe sorolták volna –, nos ő valójában semmi másra nem vágyott, mint hogy végigvonuljon a templomhajón egy 2000 fontos ruhában és egy hatpennyssel a cipőjében.

– Van valamim a Kárörvendő Kredenc számára – mondta.

– Mondjad csak – biztattam. – Most pont erre van szükségem.

– Szóval az unokatesóm legjobb barátnője, Anne, mindig arra vágyott, hogy szerelmes legyen, és férjhez menjen. Egy kicsit olyan volt, mint én, sosem volt pasija, azt hittem, hogy örökre egyedül marad.

– Értem.

– Egészen addig, amíg a harmincas évei végén találkozik egy randiappon ezzel a pasassal, és lesz egy fantasztikus első randijuk. A pasi ügyvéd, nagyon kedves, igazán szeretni való. Körülbelül hat hónap múlva összeköltöznek – egy kicsit gyorsan peregnek az események, de olyan, mint amit mindig is mondogattunk: ahogy az ember öregszik, úgy gyorsulnak fel a dolgok, mert ha az ember tudja, akkor tudja.

– Persze.

– Két évvel azután, hogy összejöttek, összeházasodnak.

– Igen.

– És most a nő halott.

– Mi?

– Teljesen halott.

– Te jó ég! Hogy halt meg?

– Hasnyálmirigyrákban.

– Oké – mondtam. – Szóval a sztorinak ez a két része egyáltalán nem függ össze egymással.

– Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem.

– Ez egy kissé hamis csúcspontja az anekdotának, szerintem.

– Csak azt akarom mondani, hogy a nő azt gondolta, hogy semmi másra nem vágyik, csak hogy férjhez menjen, aztán férjhez ment, megbetegedett és meghalt.

– Egy kicsit dolgoznunk kellene azon, hogy milyen sztorik kerülhetnek be a Kárörvendő Kredencbe – jegyeztem meg. – Át kell értékeljük a mérlegelési folyamatot. Ettől egyáltalán nem érzem jobban magam.

– Tényleg? Pedig én igen – mondta, és kibámult Guildford közeledő barna téglás házaira. – Szegény Anne, gyakran gondolok rá.

Aznap éjjel, épp hálát adva, hogy otthon tölthetem az estét, nem pedig „beltéri krikettet” játszom felfújható ütőkkel és labdákkal, ahogy a lánybúcsú programjában szerepelt, a hangzavar újraindult. Pontban este hétkor kezdődött – ugyanaz a bömbölés ugyanazon a hangerőn, ami lehetetlenné tette, hogy bármi mást csináljon az ember, mint hogy a padlón keresztül hallgassa. Ez volt az első alkalom azóta, hogy karácsony előtt kihívtam a zajrendészetet és Angelo fenyegetően motozott az ajtóm előtt. Kinyitottam a laptopomat, kikerestem az önkormányzat számát, és vártam a tizenegy órás tilalmi időt. Megpróbáltam elterelni a figyelmemet, de a szemem nem mozdult az óra lassan mozduló mutatójáról.

Aztán pontban 22:59-kor a zene elhallgatott. Először azt hittem, hogy a hangszórók bedöglöttek, vagy hogy zenét cserélt. De eltelt egy perc, és semmi – egy hang sem, még a lépéseit sem lehetett hallani.

És aztán rájöttem: 22:59 nem egy véletlenszerű időpont volt, hogy Angelo abbahagyta a zajongást, amit annyira gyűlöltem. Bizonyára elolvasta az antiszociális szomszéd viselkedésének szabályait az interneten, ahogy én is tettem. Amennyiben csendben van este tizenegykor, úgy nem lehet semmilyen megrovásban részesíteni. Semmit sem mondhattam, senkit sem hívhattam fel. Az egók kínzó játékává, nem verbális hadviselésre való felhívássá vált.

23:01-kor rájöttem, hogy egy olyan zajban üldögélek, amit nehezebb elviselni, mint bármit, amit addig aznap este hallottam. A csendet.

12

– Perverz – jelentette be Apu. – De egy rohadtul tehetséges perverz.

Egy Picasso-kiállítás közepén álltunk, az 1932-ben készült Meztelen nő piros karosszékben című portré előtt. Apu már egyetemista kora óta imádta Picassót, és arra gondoltam, ha látja néhány művét élőben, az stimulálni fogja az agyának azt a részét, amitől okosnak és magabiztosnak érzi magát. A megérzésem beigazolódott – a művészet, úgy tűnt, át tud hatolni az agyában keletkezett egyre sűrűbb ködön. Ugyanakkor Apu és a művek egy olyan beszélgetésben voltak, amelyet én nem értettem, és apám tudta ezt elmagyarázni nekem, nem pedig fordítva. Míg Apu egy kubista gondolkodásmódját követte – ahol a valóságnak nem voltak szabályai; ahol a struktúra átalakulása, összeolvadása és mindennek visszafordítása gyönyörű és ünnepélyes alakot öltött –, addig otthonosan érezte magát.

– Egy galériában találkoztak – mondta. – Ő és Marie-Thérèse. A lány tizenhét volt, Picasso pedig nős.

– Hány portrét festett róla?

– Több mint egy tucatot. A legjobb Picasso-képek közül valók.

– Elhagyta a feleségét?

– Nem. De beköltöztette Marie-Thérèse-t ugyanabba az utcába, mint ahol a család is lakott. Ő sokkal többet nyert ebből a kapcsolatból, mint a lány. Vitathatóan élesztette újra a karrierjét.

– Rémes!

– Igen. Disznó. Egy briliáns disznó.

Nem tudtam eldönteni, hogy amit Apu mesél, az történelmi tény, vagy csak szerinte evidens, de nagyon élveztem, hogy visszatérünk ahhoz a szülői dinamikához, amikor ő rendelkezik több információval és rálátással a dolgokról, nem pedig én.

– Vajon a művész vétkei aláássák a művészetéből fakadó élvezetet? Ha erre tudsz válaszolni, talán az internetet is megfejthetnéd, Apu.

Mindketten a nő lilásszürke testének íveit és az őt tartó szék barna, kanyargós karfáját bámultuk.

– Lehet, hogy találkozom egy kedves hölggyel itt, és beköltöztetem a házunkba – mondta. – Mit szólna hozzá az anyád? – Nevettem. – Egy kicsit körbesétálok. – Kezét összekulcsolta a háta mögött, és lassan sétálni kezdett a galériában, fel-felbámult a festményekre, ahogy elhaladt mellettük.

– Rendben – mondtam, feszülten figyeltem, mint egy gyereket, akit nem akartam elveszíteni. – Hamarosan találkozunk!

Én maradtam Marie-Thérèse és a piros karosszék előtt, és végigtanulmányoztam a tökéletesen összekevert alak minden egyes részét. A képtelenül egymásra tornyozott melleket, az össze nem illő vállak szürreális helyzetét. Ha elég hosszan nézte az ember, az arc éppúgy volt két részre vágva, mintha az egyik fele profilból megcsókolná a másikat. Vajon Picasso a második arccal Marie-Thérèse rejtett képességeit szimbolizálta? Vagy az Picasso profilja volt – azt képzelte, hogy egybeforrt a lánnyal, ajka a lány arcán, bármerre is ment? Azon tűnődtem, vajon milyen érzés, amikor rajongó szemmel néz rád valaki, és nemcsak azt festi le, amit lát, hanem szét is szed, és újra összerak, hogy még többet mutasson. Végigsimítottam a testem jobb oldalán, ott, ahol a nyakam és a vállam találkozik, mintha egy szerető keze lenne, és arra gondoltam, ilyen lehet a tekintet bűvkörébe kerülni. Nem tudtam elképzelni, hogy valaha is így tanulmányozzanak engem.

Amint kiléptünk a kiállítóteremből a belvárosi forgatagba, láttam, hogy Apu élénksége és önbizalma megsemmisül, és zavarodottság és félelem lesz úrrá rajta. Nehéz volt megállapítani, hogy vajon a betegség vagy csak az öregkor miatt van mindez. Apu, aki soha nem élt máshol, mint Londonban; aki úgy ismerte az utcákat, mint a tenyerét, hiszen gyerekként keresztül-kasul biciklizett, majd felnőttként járt-kelt rajtuk, most idegesnek tűnt.

Egy magyar cukrászdába mentünk, ami csak egy rövid sétára volt a kiállítástól. Gyerekkoromban párszor elvitt oda – szerette a lambériázott falakat, a süteményeket, a zsémbes pincérnőket, akiket könnyen levett a lábáról, és a tényt, hogy az intézmény legalább olyan öreg, mint ő maga. Egy ablak melletti asztalhoz ültünk le, és láttam, mennyire elbűvöli az arra járó idegenek látványa, ahogy csendben bámult ki az ablakon.

– Mihez lenne kedved? – kérdeztem. Lepillantott az étlapra, de nem válaszolt. – Egy szelet tortát? – Tudtam, hogy nem szabad túl sok opciót felkínálni, nehogy még jobban összezavarodjon.

– Nem tudom – felelte.

– Én egy szelet tortát kérek. Mi lenne, ha mindkettőnknek kérnék? És Earl Grey teát. – Elnézett a vállam fölött, a szeme elkerekedett.

– Te jóságos ég!

– Mi az?

– Ne nézz oda, de a Mitford nővérek közül három épp most érkezett meg. – Szíven ütött a csalódottság, és utáltam magam ezért. Tudtam, mit kell tennem ebben a helyzetben, már többször is beszéltünk erről Gwennel. De ma nem volt kedvem a képzelgéseit végigjátszani. Nem akartam az apámmal töltött értékes időt fordított szülő-gyerek dinamikában tölteni, amelyben én tudtam, hogy mi a valóság, ő pedig nem. Az életteli, szigorú Aput akartam, aki mesél nekem Picasso francia kastélyáról, és pontosan tudja, hogy milyen süteményt rendeljen a kedvenc cukrászdájában. Az elbűvölő, bolondos Aput, aki amikor bekapott egy gombát, rögtön bolondozni kezdett, mintha bolondgombát evett volna – olcsó vicc az elgyötört pincérek megnevettetésére. Aput, aki térképeket rajzolt a papírszalvétára. Aput, aki az étkezés végén elkapta a pincér tekintetét, és az ujjával írást imitált a levegőben, hogy a számlát kéri. Már nem is emlékszem, mikor volt utoljára, hogy láttam volna ezt csinálni.

– Tényleg?

– Igen! – mondta pajkos vigyorral. – Figyelj, most odanézhetsz! – Szófogadón hátrafordultam, ott volt három nő, akik az ősz hajukat leszámítva egy kicsit sem hasonlítottak a nővérekhez, a pultnál álltak és az üvegen keresztül a süteményeket vizsgálták.

– Á, tényleg – mondtam meghunyászkodva.

– Nancy, Diana és Unity. Ott vannak.

– Ott vannak – ismételtem. – Nos, kérsz teát?

– Nancy biztosan Franciaországból jött. Annyira szeretnék beszélni vele. Kíváncsi vagyok, hogy mit kezdene egy olyan nem-arisztokratával, mint én.

– Mr. Dean? – Mindketten megfordultunk. Egy férfi állt az asztalunknál – negyven-valamennyi, arca puha vonalú, dús barna haja volt és kerek teknőckeretes szemüvege. – Arthur Lunn. Évekkel ezelőtt a tanítványa voltam. A St. Michael’sben. – Apu üres tekintettel bámult rá. – Nem hiszem, hogy emlékszik rám. Ön segített, amikor Oxfordba felvételiztem. Egészen biztos vagyok benne, hogy kizárólag ennek köszönhetem, hogy felvettek.

– Annyira örülök, hogy megismerhetem – mondtam. – A lánya vagyok, Nina. – Apu figyelmét láthatólag lekötötték a pultnál álldogáló nők. – Melyik oxfordi college-ba ment?

– A Magdalenba. Az idő többségében szenvedtem, de azért az volt anyukám legboldogabb napja, amikor megkaptam a levelet a felvételemről, úgyhogy sokat köszönhetek önnek, Mr. Dean.

– Hívja csak Billnek – mondtam. Apu egy pillanatra visszakapta a tekintetét ránk.

– Igen, a Bill jó lesz – mondta.

– Bill. Még negyvennégy évesen is nagyon furcsa egy régi tanáromat a keresztnevén szólítani.

– Igen, ez fura – mondtam, belekapaszkodtam a közhelyekbe.

– Egyébként már próbáltam keresni önt, hogy elmeséljem, van egy Facebook-csoport az ön tiszteletére, ahol sok régi diákja oszt meg történeteket és emlékeket önről abból az időből, amikor még tanár volt. Van néhány igazán kedves fotó a bizonyítványosztásokról. Meg fogom mondani nekik, hogy találkoztunk.

Apu továbbra is a három nőt tanulmányozta.

– Apu – szóltam kedvesen, megpróbáltam magunkra vonni a figyelmét. Ránk összpontosított.

– Olvasta valaha Nancy Mitford regényét, a Love in a Cold Climate-et? – kérdezte.

Arthur udvariasan próbálta palástolni megütközését.

– Nem, nem hiszem, hogy olvastam volna.

– Muszáj elolvasnia!

– Most mivel foglalkozik? – kérdeztem, a bájcsevegésemmel próbálva elfedni az apám beszélgetésének logikája nyomán megjelenő repedéseket.

– Ügyvéd vagyok – mondta. – Ami valószínűleg azt jelenti, hogy elpocsékoltam az angol irodalom diplomámat. De azt hiszem, ez bármelyik munkára igaz lehet az irodalom szakos diploma szempontjából.

– Igen – értettem egyet. – Azt hiszem, igaza van. – Minden vágyam az volt, hogy megmagyarázhassam neki, hogy Apu beteg, és közben arra is vágytam, hogy az oly régóta dédelgetett emlékeit az inspiráló és bátorító Mr. Deanről ne cserélje le erre a szétesett férfira, aki köszönni is alig bír.

– Nos jobb, ha most már megyek, a családommal vagyok itt. – Egy asztal felé mutatott, ahol egy nő és két kiskamasz fiú tengerészkék pufikabátban volt, láthatólag örökölték apjuk dús barna haját. Már induláshoz készülődtek. – Annyira örülök, hogy újra találkoztunk! Valahányszor egy új könyvbe kezdek bele, önre gondolok. Mindig azt mondta, hogy az irodalom mindenkié, és nem szabad megijednünk tőle. Ezt mondom a két fiamnak is, akik épp csak kezdik megszeretni az olvasást.

Apu rámosolygott, de semmit sem szólt.

– Igazán köszönjük, hogy idejött hozzánk – mondtam.

Ahogy figyeltem Arthur és családja távozását, beugrott, hogy ő lehet azon a fotón, amit az Apu iratait tartalmazó dobozban találtam otthon – azon, amin egy mosolygó fiú áll a szüleivel diplomaosztáskor a Magdalen College előtt. Utána akartam szaladni, hogy elmagyarázzam, mi történik. De Apu túlságosan el volt veszve ahhoz, hogy egyedül hagyjam a cukrászdában, és attól féltem, hogy esetleg megpróbálna beszédbe elegyedni a három Mitford nővér utánzattal, akik annyira elbűvölték. Ehelyett végignéztem, ahogy Arthur és a családja kisétál a cukrászdából, végig az úton, míg el nem tűnnek. És Apuval egész úton hazafelé arról beszélgettünk, hogy láttuk a Mitford nővéreket.

Anyu egy újabb melegítőszettben nyitott ajtót, ezúttal lila virágos leggings és egy szürke trikó volt rajta, hozzáillő cipzáras kapucnis felsőben. A hátán fémszegecsekből egy Buddha körvonala volt látható.

– Helló, édesem! – mondta Apunak, és egy puszit nyomott az arcára. – Milyen volt a kiállítás?

– Csodálatos – mondta Apu.

Anyu egy pontosan kiszámított szájfényes puszit adott az arcomra.

– Mindketten most láttuk először Az álom című képét, ami azt hiszem, a kedvencem az összes közül – mondtam. – A színei hihetetlenek voltak élőben.

– Igen, és csak hármat láttunk a Mitford nővérek közül! Dianát, Nancyt és Unityt – mondta Apu, miközben leült a lépcsőre, hogy levegye a cipőjét. – Hallgatózni szerettem volna, hogy vajon politikáról beszélgetnek-e.

– Ők nem, már mind… – kezdett bele Anyu. Rápillantottam, és emlékeztettem rá, hogy miben egyeztünk meg. – Nos hát ez nagyon izgalmas.

– És bementünk abba a magyar cukrászdába, amit Apu szeret – mondtam, hogy finoman témát váltsak. – Ettünk süteményt.

– Úgy tűnik, hogy éltetek, mint hal Hevesen – mondta Anyu.

– Vízben – felelte Apu, megkapaszkodott a korlátban, ahogy felállt.

– Hogy mi?

– Éltünk, mint hal a vízben – mondta. – Vagy Marci Hevesen. Nem élhet a hal Hevesen.

Anyu utálta, ha kijavítják, ezt én is örököltem.

– Jól van, rendben, Bill – mondta.

– Kérsz egy csésze teát, Apu?

– Igen, légy szíves, Bean – mondta, és besétált a nappaliba.

– Itt van Gwen – mondta Anyu, miután Apu becsukta az ajtót.

A konyhába mentünk. Gwen az asztalnál ült, a jegyzeteit olvasgatta, egyik kezében toll, a másikban egy bögre tea. Felnézett, és biztató mosolyt küldött felém.

– Nina, hogy van?

– Jól, köszönöm, és ön?

– Nagyon jól. Épp most hallgattam meg az anyukájától, hogy mi minden történt.

– Azt meséltem Gwennek, hogy apád még mindig felkel az éjszaka közepén.

– Ami teljesen természetes ebben az állapotban – mondta Gwen. – A belső órája változóban van és az időérzéke teljesen össze van kavarodva, ami bizonyára nagyon zavaró. Nem fogja érteni, hogy miért van sötét, amikor az éjszaka közepe van, mert ő úgy érzi, hogy reggel van, és épp most kelt fel.

– Pontosan, és ezért csörömpöl hajnali háromkor odalent – mondta Anyu.

– Az a lényeg, hogy bent marad a házban – mondtam. – Bár megértem, hogy ez nagyon idegesítő lehet számodra, Anyu.

Hálásan bólintott. Apu betegségén keresztül megtanultam, hogy anyunak gyakran pusztán csak arra van szüksége, hogy elismerjem, milyen nehézségekkel kell szembenéznie.

– Vannak új szokásai, amikről beszélni szeretnének velem? – kérdezte Gwen. – Hogy áll a képzelgéseivel?

– Körülbelül ugyanolyanok – mondta Anyu. – Az esetek többségében csak más korba képzeli magát, azt hiszi, hogy még mindig dolgozik, vagy hogy az anyja még él. Alkalmanként még jobban elrugaszkodik a valóságtól.

– Azt hiszem, ez a sok olvasmánya miatt van – mondtam. – Az egész életét azzal töltötte, hogy más világokban merült el. Képeket idéz fel, amiket a könyvekben olvasott. Biztos vagyok benne, hogy ez igen gazdag táptalaj, amiből az elméje táplálkozhat.

– Abszolút – mondta Gwen. – És ahogy már korábban is megbeszéltük, ha megnyugtatólag hat rá, hogy belemegyünk a játékba, akkor abszolút ezt kell tenniük.

– Az egyetlen gond az – mondta Anyu, aki közben odament a kisasztalhoz a konyhában, ahol a telefon és egy füzetkupac volt –, hogy elkezdett javítani. – Kinyitott egy szürke határidőnaplót, tele volt Apu kézírásával, áthúzásokkal és pipákkal.

– Van egy ötletem – mondtam, letettem a táskám az asztalra, és előhúztam néhány régi munkafüzetet. – Találtam pár dolgozatot a volt tanítványaimtól, akiknek irodalmat tanítottam. Szerintem sok van még. Úgyhogy odaadhatjuk neki, hogy javítsa ki őket. – Anyura néztem, akin egyértelműen látszott, kényelmetlenül érzi magát, hogy kellékeket használjunk Apu képzelgéseinek megnyugtatására, de nyugodtnak akart tűnni Gwen előtt.

– Nagyszerű ötlet! – mondta Gwen, és kiitta a teáját. – Abból még nem lehet baj, ha kipróbáljuk.

– És egyébként mi újság? – kérdeztem Anyut, miután Gwen elment.

– Ó, semmi különös, minden a régi. Gloriával Pilatuson voltunk ma reggel – mondta.

– Pilates – javítottam ki. Miért is javítottam ki? Vajon ugyanezt tettem volna Katherine-nel és Lolával is? Mitől van az, hogy az anyák ezerrel lejjebb viszik az ingerküszöböt, hogy már az kiveri a biztosítékot, ha csak megszólalnak?

– Igen, én is ezt mondtam, Pilatus.

– És milyen volt?

– Jó – úgy értem, hogy csak azon tűnődöm, hogy vajon mi jó van abban, hogy a hátunkon fekszünk, és egy gumikötéllel ide-oda mozgatjuk a lábunkat. És te hogy vagy, édesem? – kérdezte. – Sokat gondoltam rád.

– Jól vagyok – mondtam.

– Nem jelentkezett, ha jól sejtem?

– Nem, semmi jelet nem adott magáról, de hát ez van – mondtam agresszív-sztoikusan. – Hogy van Gloria?

– Jól van, ő is aggódik érted. Ez annyira fura a mi generációnknak. Az én időmben ha azt mondtad, hogy ott leszel valahol, akkor ott voltál. Ha azt mondtuk, hogy „Hétkor a Woolworths előtt leszek”, és nem voltál ott, akkor a másik ott ácsorgott a hidegben. És elképzelhetetlen volt, hogy ezt tedd a másikkal, amit veled tettek. Az állandó kommunikáció a hibás, mert minden túl laza lett. Amikor fiatalok voltunk, akkor nem voltak mobilok, nem volt közösségi média, sem MyFace – mondta. Még annyi fáradságot sem bírtam venni, hogy kijavítsam. – Úgyhogy csak tartanod kellett magad a megbeszéltekhez és állni a szavadat. Hová tűnt a becsület?

– Miért mentél randira a Woolworthsbe?

– Rendben. Nem akarsz meghallgatni.

– De, de igen.

– Csak annyit akarok mondani, hogy azt hiszem, mostanában hiányzik az egymás iránti kötelességtudat.

– De a szeretetnek nem a kötelességről kellene szólnia, Anyu – mondtam, miközben tejet löttyintettem a bögre teába, hogy pont a megfelelő árnyalatú sárgásbarna színt kapja.

Színpadias, mindentudó kacajt hallatott.

– Sok szeretet a kötelességről szól, Nina. – Apu kiáltott a nappaliból, megkérdezte, hogy tudnék-e vinni neki egy pohár vizet, és persze teát is. Anyu elmosolyodott, hogy Apu tudtán kívül is mennyire jól időzítette a kérését. – Köszönöm a mai napot.

– Szívesen – feleltem. – Jól éreztük magunkat.

– Itt maradsz vacsorára? Megtanultam, hogyan kell szénhidrátszegény tagliatellét készíteni zellerből egy krumplihámozó segítségével, fantasztikus, el sem hinnéd!

– Szeretnék, de programom van ma estére.

– Randi? – kérdezte izgatottan.

– Nem, Anyu, nem randi.

– Csak ugratlak. Szinglipartit tartunk a templomban, el kéne jönnöd. Kell még néhány résztvevő. Per pillanat úgy hullanak, mint a legyek.

– Mostanában sok mindent csinálsz a templomban – mondtam, egyik kezemben a vizet, a másikban a teát vittem.

– Jelentkeztem rendezvényszervező titkárnak.

– Hiszel egyáltalán Istenben?

– Nem kell ahhoz hinned Istenben, hogy jól érezd magad – mondta, miközben átmentünk a nappaliba. Apu felnézett a könyvéből.

– Az már egyszer biztos! – mondta dörgedelmes hangon. Odaadtam neki a bögréjét, ő pedig a könyökével feltolta magát a fotelban.

– Akkor jobb is, ha most indulok – mondtam, kezemet Apu vállára tettem, és megszorítottam. – Van egy kérdésem mindkettőtökhöz.

– Halljuk! – mondta Anyu.

– Mi a legidegesítőbb dal, amit valaha is hallottatok?

Mindketten a távolba meredtek, és a fejükben pörgették a láthatatlan feljegyzéseiket.

– Bármi a Steve Miller Bandtől – mondta Anyu.

– Nem, nem elég durva, valami átfogóbban idegesítőre van szükségem. Valami olyanra, ami miatt inkább egy életlen késsel levágnád a füledet, mint hogy tovább hallgasd.

– A kis árva fickó – mondta Apu, és kortyolt egyet a teájából.

– Oliver? – kérdeztem. Letette a teáját, és tekintetét újra a könyvére fordította. – Az Oliver! musicalre gondolsz?

– A te kis barátod. Vörös hajú, nagyon visítozik. Be kellett volna dobnunk egy jeges vizű tóba, hogy őszinte legyek, sohasem jöhet ide többet.

– Az én barátom?

– Annie! – kiáltott fel hirtelen Anyu. – Az Annie-re gondol. Emlékszel? Elvittünk egy karácsonyi előadásra, amikor még kicsi voltál, és apa annyira utálta a dalokat, hogy az első fél óra után kiment, és az előtérben várt ránk az újságját olvasva. – Anyu elnevette magát, ahogy eszébe jutott ez az emlék, Apu már boldogan másra figyelt.

– Zseniális! – mondtam. – Köszönöm!

Alma az ajtóban várt, amikor felmentem érte este nyolckor. Már az előző héten megszerveztük. Mondtam neki, hogy elviszem vacsorázni, ahová csak akarja, csak az a fontos, hogy épp tizenegyre hazaérjünk. Ajkán halvány rózsaszín rúzs, és ámbraillatú parfüm lengte körül.

– Nagyon csinos vagy – mondtam.

– Szerintem már húsz éve nem vittek vacsorázni, Nina – mondta, ahogy a korlátba kapaszkodva lejött a lépcsőn a lakásomhoz.

– Rendben, várj egy percet! – Bementem a nappaliba, ahová Joe felállította a hatalmas, ormótlan hangfalakat előző nap. Betettem az Annie-CD-t, és beállítottam, hogy folyamatosan ismételje, pont ahogy Joe mutatta. A „Tomorrow” bombasztikus nyitánya végigrezgett a szobán, aztán elkezdődött az ének. Mint egy vízözön, úgy ömlött a hangszórókból az orrhangú nyivákolás és a reszkető vibrato. A lakás falai megremegtek a hangerőtől. Behúztam a nyakamat, ahogy a bejárati ajtó felé indultam, majd kulcsra zártam magam mögött.

– Mi ez a zaj? – kérdezte Alma, miközben lementünk a lépcsőn a ház kijáratához.

– Ez az Annie CD-je. Egy musical a nyolcvanas évekből.

– Mintha nem is énekelnének!

– Tudom, hát nem tökéletes?

– Tökéletes! – felelte huncut mosollyal az ajkán.

Egy libanoni éttermet választott a Green Lanesen. Egy hosszú és kényelmes lakoma, sumac fűszerrel ízesített saláta, gazdagon fűszerezett mártogatósok, lencse és bárány, puha párnákra emlékeztető pitakenyerek, citromos lóbab és pikáns rózsavízzel ízesített puding mellett családról, szerelemről, az unokáiról, a szüleimről, Libanonról, Londonról, a főzésről és evésről beszélgettünk. Kifizettem a számlát, majd taxival hazamentünk épp tizenegy óra előtt. Amikor kinyitottam a ház kapuját, meghallottam a zenekar dübörgését, és a mindent átütő, vinnyogó refrént, az „It’s the Hard Knock Life”-ot. Angelo bejárati ajtaja résnyire nyitva volt, és amikor meghallotta, hogy jövünk, kirobbant a lakásából fehér atlétatrikóban és szürke melegítőnadrágban. A haja még inkább az égnek meredt, karamellszínű szeme pedig jobban kidülledt, mint általában.

– Ez micsoda? – kérdezte, és a lakásom felé mutatott.

– Helló, Angelo!

– Egész este nem voltál itthon? – kérdezte.

– De igen – válaszoltam.

– De nem, most látom, hogy megjöttél.

– Nem, csak kiugrottunk. Ő itt Alma, a másik szomszédod.

– Amikor kopogtam, nem volt válasz.

– Azért, mert te sem válaszolsz, akármikor kopogok, úgyhogy azt gondoltam, hogy most már ez a szabály kettőnk közt.

– Jó éjt, drágám! – mondta Alma, miközben felfelé mászott a lépcsőn.

– Jó éjt, Alma! Köszönöm a csodás estét! A zene el fog hallgatni – az órámra pillantottam, 22:56 – négy percen belül.

– Rendben, drágám – mondta Alma.

– Nem csinálhatsz ilyen lármát.

– Miért is ne? Pont ugyanolyan hangos, mint amekkora zajt te szoktál csapni.

– Nem is akarod hallgatni – mondta Angelo. – Csak azért csinálod, hogy engem bosszants.

– Dehogynem akarom hallgatni, a kedvenc CD-m. – A „Dumb Dog” infantilis kiáltásai dübörögtek le a lépcsőn. – Nézd, Angelo. Én mindig is udvarias akartam veled lenni, azt akartam, hogy kijöjjünk egymással. Nem akartam, hogy haverok legyünk, vagy ilyesmi, de azt hiszem, fontos, hogy civilizáltak legyünk a szomszédainkkal. Megpróbáltam észszerűen viselkedni, nagyon türelmes voltam. Te cseszted el, haver. Teljes mértékben és totálisan elcseszted.

– Én azért játszom a zenémet, mert senki sincs alattam. Tealattad viszont van valaki.

– Viszont van valaki fölötted. És egy másik ember afölött. És akár tetszik, akár nem, mind a három külön háztartás iszonyúan hatalmas összeget fizetett azért, hogy egy olyan leválasztott otthonban lakjon, amit valaha egy család számára terveztek.

– Ez mit jelent?

– Ez azt jelenti, hogy mindannyian egy házon osztozunk, úgyhogy figyelnünk kell a másikra, amennyire csak lehetséges. És ha ezt nem tudjuk megtenni, akkor el kell költöznünk Londonból.

Angelo tagadólag a fejét rázta.

– Ha még egyszer ezt a zenét játszod, hívom a rendőrséget.

– Nagyszerű! Tizenegy előtt ki fogom kapcsolni.

– Ne játszd megint! – mondta, és hátat fordítva visszament a lakásába.

– Nem fogom játszani, ha te sem fogod a death metal zsivajodat. Úgy gondolom, hogy ez így fair.

– Nevetséges! – mondta, és becsapta az ajtót.

– TE VAGY nevetséges! – üvöltöttem utána.

Felmentem az emeletre, és kikapcsoltam a zenét. Mindennél jobban vágytam egy szövetségesre. Valakire, akivel nyugodtan kielemezhetném a vitát. Egy összeesküvésre vágytam, amibe beleborzonghat az ember. Én akartam az a pár lenni a Waterloo pályaudvar peronján, akik egymást biztatták. Az egyetlen, ami miatt Joe romantikus módon hiányozni tudott, az volt, amikor belegondoltam, milyen jól működtünk csapatként, míg együtt voltunk. Minden szituációban ugyanazokat a dolgokat vettük észre. Ha például egy kocsmában ülve meghallottunk egy különösen idióta beszélgetést, csak egymásra mosolyogtunk az asztal fölött, ami azt jelentette: Te meg én, tali az ágyban hajnali egykor – részletes elemzés.

A magányom olyan volt, mint egy drágakő. Az esetek többségében csillogó és ragyogó – olyasvalami, amit büszkén viseltem. Az első alkalommal, amikor egy jelzálog-tanácsadóval találkoztam, elmondtam neki a pénzügyi helyzetemet: nincs szülői segítség, nincs társtól származó második jövedelem, nincs nyugdíj, nincs cég, amelynél állandó alkalmazásban lennék, nincs vagyonom és nem számítok családi örökségre a jövőben. „Szóval, Nina a világ ellen” vetette oda mellékesen, miközben végignyálazta a bankkimutatásokat. Nina a világ ellen, ismételgettem folyamatosan a fejemben, amikor bátorításra volt szükségem.

De a magány gyémántja alatt volt valami szúrós, amit néha puszta kézzel fogtam meg, és ettől inkább volt veszélyes, mint értékes. Lehet, hogy ez a durva alsó rész szükséges volt – ettől volt olyan fényesen csillogó a magányom felszíne. De a magány, amely valaha csak szomorúvá tett, mostanában ijesztővé kezdett válni.

Képtelen voltam aludni, bekapcsoltam az éjjeliszekrényen lévő rádiót, és egy komolyzenei adóra állítottam. „Jó estét, éjszakai baglyok! – szólalt meg egy hang, amely olyan cukros és lassan folyó volt, mint a karamell. – Néhányan épp most bújtok ágyba, néhányan mindjárt alszotok. Vannak köztetek olyanok, akikről tudom, hogy épp most kezdik a műszakjukat.” Azonnal felismertem a bemondónő hangját, bár mélyebbnek és lassabbnak tűnt a beszéde, mint amire emlékeztem. „Bárhol is legyetek, bármit is csináljatok, ezt a szuper ellazító Brahmsot küldöm… egyenesen nektek.” Amikor gyerek voltam, ő volt a legnépszerűbb rádiós DJ a legnépszerűbb popcsatornán – a hatalmas bulizásairól pont ugyanannyira volt közismert, mint az őrült betelefonálóiról. Az apámmal együtt hallgattuk őt, miközben minden reggel a kék Nissan Micrával iskolába vitt. Tinédzseréveim közepén abbahagytam a műsor hallgatását, amikor a reggeli poprádió már nem volt menő. De évekkel később, egyetemista koromban visszatértem hozzá, naponta bekapcsoltam a délutáni adást egy küszködő alternatív csatornán, ahol újonnan leszerződtetett, alig ismert együttesek zenéit játszották. És most újra megtaláltam, egy késő éjszakai műsorban egy komolyzenei adón. Milyen furcsa, hogy velem együtt öregszik, hogy megjelöli az életem évtizedeit, ahogy átvált a különböző zenei stílusokra. Mindenki megöregszik. Senki sem marad örökké fiatal, még akkor sem, amikor a fiatalság látszólag elemi része az illetőnek. Ez olyan egyszerű szabálya az emberi létnek, mégis rendszeresen azon kapom magam, hogy képtelen vagyok megérteni. Mindenki megöregszik.

Azon tűnődtem, hogy vajon Max gondol-e rám, mielőtt elalszik. A sodró, lebegő másodpercek alatt, közvetlenül a tudatvesztés előtt – amikor a gondolatok kifordulnak önmagukból és a szinapszisok pszichedelikussá válnak –, ilyenkor éreztem a leginkább Max jelenlétét. Úgy éreztem, mintha kinyúltam volna utána, arra várván, hogy a keze megérintse a kezemet. Azon az éjszakán abban reménykedtem, hogy találkozom vele valahol, míg mindketten alszunk, hogy beszélhetek vele anélkül, hogy találkoznánk, valahol London éjszakai égboltján.

Amint felébredtem másnap reggel, az első dolgom volt, hogy felfordítottam a telefonomat. Nem volt új üzenet.

13

Bekopogtam a hosszú, sötét folyosón lévő szobám melletti mahagóniajtón.

– Gyere be! – válaszolt rekedtes hangon. Joe zokniban, bokszeralsóban, ingben és tengerészkék háromrészes öltönye két darabjában állt. A nyakkendőjével babrált a tükörben.

– Nem akarok veled kegyetlenkedni az esküvőd napján – mondtam. – De nem tudom, hogy elég jó-e a lábad ehhez.

Joe felsóhajtott.

– A nadrágot épp vasalom. Tiszta ránc, és Lucy totál ki fog akadni, ha ráncokat lát rajta, amikor végigmegyek a templomon.

– Miért gyűrött? Mondtam neked, hogy akaszd fel, amikor tegnap ideértünk.

– Azért – mondta durcásan –, mert amikor tegnap este lezuhanyoztam, akkor összekevertem a dolgokat, és a nadrágot használtam törülközőnek, aztán a földre hajítottam.

– Még akkor sem kellene egy törülközőt a földre dobnod, ha tényleg törülköző lenne.

– Nina. Kérlek!

– Annyira hálás vagyok, hogy megnősülsz, és valaki másnak kell majd a gavalléros törülköződobálásaidat kezelnie.

Arca sápadt volt és törékenynek tűnt, mint a héjától megszabadított rákhús, a szeme pedig gyöngyszerű és kicsi, amitől még inkább egy páncélos állatra hasonlított. Mindketten nagyon másnaposak voltunk. A kisegítők vacsorájára előző este a lenti sörözőben került sor, és hajnali fél négykor ért véget azzal, hogy közösen egy szurkolótornyot csináltunk a parkolóban.

– Hogy érzed magad?

– Rettenetesen – válaszolta Joe.

– Oké, én szakértő vagyok abban, hogy hihetetlenül nézz ki és szuperül érezd magad, mivel már négyszer voltam koszorúslány. Mit hozhatok neked? Egy arcpakolást? Zöldturmixot?

– Egy sajtos McRoyalt.

– Nem, azt nem hozok neked, most ettél egy hatalmas reggelit.

– Csak egy felet, titokban?

– Oké, azt hiszem, az megengedett. Kutyaharapást szőrével – mondtam. Felvettem a nadrágját, és szakértőn felakasztottam. – Mikor van a kisegítők fotózása?

– Nemtom – felelte. – Mondjuk, fél óra múlva, azt hiszem.

– És van még valami, amit meg kell csinálnunk, hogy időben elkészülj?

– Mit kéne még csinálnom az öltözésen kívül?

– El sem hiszem, hogy tényleg ez történik a másik oldalon – jegyeztem meg. – Az utóbbi időben mindig ezen tűnődtem. Miért van az, hogy a menyasszonyok, akiket ismertem, dzsúszdiétán és szoláriumban voltak az esküvőt megelőző időszakban, aztán az esküvő napján hajnali hatkor keltek, hogy megcsinálják a hajukat és a sminkjüket, a férfiak pedig a sarki kocsmában vedeltek, olajos sült ételeket ettek és fantasztikusan jól mulattak.

– Kérlek, ne adj le egy fellengzős feminista dumát az esküvőm reggelén!

– Nem teszem, csak azt mondom, hogy klassz dolog végre tudni, hogy milyen fiúnak lenni. Hogy egy napig benézhetek a kulisszák mögé.

– Mindig is fiú akartál lenni, a lelked mélyén – mondta, és kivette a nadrágot. – Pán Péter.

– Nem hiszem, hogy lesz olyan férfi, aki valaha is annyira jól fog ismerni és meg fog érteni engem, mint te, Joe.

– De, lesz olyan – felelte. – És örülök neki, hogy nem az az ötméteres barom az.

– Joe!

– Sajnálom, de így van.

– Tudom, hogy nem kedvelted meg azon az estén, amikor találkoztatok. Eléggé vacakul próbáltad palástolni.

– Kérdezhetek valamit, most, hogy már vége?

– Igen.

– Mekkora volt a farka?

– Nem válaszolok erre.

– Nem vagyok féltékeny, vagy ilyesmi, csak kíváncsi vagyok, mert néha ezeknek a nagy fasziknak valójában kis töpszlijük van. De lehet, hogy csak töpszlinek néz ki a testük többi részéhez képest, és valójában normális méretűek?

Előtte álltam, és a nyakkendőjét igazgattam, mint egy anya, aki elsőáldozásra viszi a fiát.

– A farka pont olyan nagy volt, mint a te szíved, drága Joe.

– Ó, fogd már be! – mondta nagy hahotázás közepette.

– Különben sem izgatnak annyira a nagy farkak. Csak a prűdek állítják, hogy szeretik a nagy farkakat.

– Annyira igaz – mondta Joe. – És a masszázsolajokat.

Rendszeresen eszembe jutott, amikor Joe-val beszélgettem, hogy mennyire együtt alakítottuk ki magunkat. A sörözőkben, a díványainkon, a hosszú autóutakon a kapcsolatunk hét éve alatt létrehoztunk egy nyelvezetet, amely oly mélyen volt az elménkbe ágyazva, hogy már nem is tudtam megmondani, melyik vicc volt az övé és melyik az enyém.

– Szóval – mondtam, és megfogtam a vállát – az az érzésem, hogy Lucy nem akarja, hogy az emberek megtudják, hogy mi jártunk, úgyhogy ha ma megkérdezik, honnan ismerjük egymást, mit mondjak?

– Mondd meg nekik az igazat – felelte, és karját a derekamra tette. – Mondd meg nekik, hogy együtt nőttünk fel.

Szorosan megöleltük egymást. Ritka, őszinte érzelmekkel teli pillanat volt.

– Pontosan így kellett történnie.

– Pontosan – felelte, ajkát az arcomra nyomta, néhány pillanatig ott tartotta, mielőtt búcsúpuszit adott volna. – És semmit sem változtatnék rajta.

Mire a templomba értünk, Franny már ott volt, és teljesen fölösleges nyoszolyólányi feladatokat végzett. Állítólag Lucy azon aggódott, hogy a kisegítők „rosszul fogják kiosztani a ceremónia menetrendjét”, úgyhogy utasította Frannyt, hogy menjen előre és ellenőrizzen minket. Franny eljátszotta a négy másnapos kisegítőnek, hogyan kell kiosztani a brosúrákat a vendégeknek. Amikor a vendégek szállingózni kezdtek a templomba, mellém állt, és figyelte az első néhány alkalmat, hogy biztosan jól csinálom-e.

– Ez nagyon vicces – mondta, és leporolta a hajtókát a tengerészkék öltönyömön, amit egy halványkék selyemblúzzal párosítottam.

– Köszönöm.

– Én sajnos nem tudok szabottat viselni, túl melles vagyok. – A melleit még egy kicsit előrébb tolta. Hosszú, libegő, szürke viszkózba volt bugyolálva. – Nos jobb, ha most megyek.

– Mikor érkezik meg a menyasszony autója?

– Autói – javított ki. – Öt autó.

– Miért öt?

– Mert tizennégyen vagyunk koszorúslányok.

– Tizennégyen?

– Igen. Lulunak sok legjobb barátnője van. Olyanok vagyunk, mintha nővérek lennénk.

– Olyannak tűnik.

– Viszlát a templomhajó végén! – mondta.

Katherine és Mark az elsők között érkeztek meg. Katherine kifogástalanul nézett ki a magasan záródó halványsárga selyemben, amely úgy omlott alá gömbölyödő pocakján, mint hollandi mártás a tökéletes buggyantott tojáson. Olive Katherine szüleinél volt a hétvégére, de Katherine kihangsúlyozta, hogy csakis azért, mert „zajt csapna a szertartás alatt”, és nem pedig azért, mert nem akarta, hogy itt legyen. Mark elmondta nekem, hogy ő viszont határozottan nem akarta, hogy Olive eljöjjön, sőt már be is tolt két dobozos sört az úton idefelé az anyósülésen. Dan és Gethin érkezett nem sokkal utánuk, a kislányuk Dan mellkasára volt kötve egy kenguruban. Mindkettejük arcán jól látható volt a kimerültség és a boldogság, bágyadtság és pánik, amit már jól ismertem mint az újdonsült szülők arckifejezését.

Az egyetemi barátaink lassanként szállingóztak, a legtöbbjükkel már csak esküvőn találkoztam, és mint mindig, most is elámultam a férfihajhullás kegyetlen lottószerencséjén. A fiúknak, akik valaha dús, gyönyörű arany sörénnyel jöttek az egyetemre, most szalmasárga kis pihék ékeskedtek a fejükön. Férfiak, akiknek teljes takarójuk volt még a legutóbbi esküvőn, most egyszeriben egy tökéletes kör kopasz folttal érkeztek, ami olyan volt, mint egy bőrből készült sábeszdekli. Ez már majdnem elegendő volt ahhoz, hogy azt gondoljam, a nőknek könnyebb dolguk van.

Lola az utolsók között érkezett, neon mandarinszínű maxiruhában és egy hozzá passzoló, földig érő köpenyben, amitől úgy nézett ki, mint egy roxforti diák egy 2006-os rave-partin. A hajában hatalmas műgardéniák voltak. Előző este egy rapidrandin volt, ami kapás nélkül ért véget, viszont az összes női résztvevő egy közeli bárban kötött ki hajnali négyig. Andreas, miközben a WhatsApp-közösség legaktívabb tagja maradt, elkezdte olvasatlanul hagyni Lola üzeneteit – a rapidrandi arra szolgált, hogy újra megnyíljanak Lola lehetőségei.

A kisegítők elfoglalták a helyüket a padokban, Joe a templomhajó elején egyik lábáról a másikra állt, idegesen igazgatta a nyakkendőjét. Tátogva rászóltam, hogy hagyja abba az izgést-mozgást. És akkor felcsendült az esküvői induló. Hét sorban két-két koszorúslány, ugyanaz a szürke viszkóz különböző elrendezésben jött végig a templomhajón rózsaszín bazsarózsával a kezében, mindegyik hihetetlenül meg volt elégedve magával, hogy a kiválasztottak között van. Mi olyan vagyunk, mintha nővérek lennénk – sosem tudtam beleélni magam az effajta lánybandás feminizmusba. A barátnők csoportja, akik magukat „boszorkánykörnek” nevezték a közösségi médiában, és felsőbbrendűnek tettették magukat pusztán attól, hogy hetente egyszer együtt reggeliztek. Attól, hogy vannak barátaid, még nem leszel feminista; attól, hogy a nők közti barátságokról beszélsz, még nem leszel feminista. Megpróbáltam összeszámolni a So Solid Crew eredeti felállását, akik a kétezres években egy sulidiszkókban játszó garázsrockbanda voltak, és azt hiszem, Lucy koszorúslányai pont ugyanannyian voltak, mint ők.

Lucy maga volt a tökéletes klasszikus menyasszony – angyali, nőies, szerelmes és drága. Krémszínű pánt nélküli ruhája volt, egy akkora A vonalú szoknyarésszel, amely alá mind a tizennégy koszorúslány beköltözhetett volna. Felül krémszínű csipkebolerót viselt a visszafogottság jegyében, haja pedig precíz hullámokba volt beszárítva. Az apja – egy cserzett bőrű, marbellai napon égett, szögletes arcú férfi – Lucy kezét fogta. Felemelte Lucy fátylát az arca elől, amikor az oltárhoz értek, és megpuszilta, látható volt, hogy alig tudja visszatartani a könnyeit. Egy kicsit tovább tartotta a kezét a kezében, majd Joe-hoz fordult mosolyogva.

Nem tudtam eldönteni, hogy vajon férjhez akarnék-e valaha is menni. Az viszont biztos volt, hogy ha igen, nem lesz ott az apám. Vagy ha még velünk is lenne, addigra már valószínűleg nem tudná feldolgozni, mi történik. Az öregedés egyre zavarba ejtőbb állapot, de mind közül ezekben a pillanatokban – amikor megértjük, hogy lehetséges jövőbeli emlékeket veszít az ember évről évre – a legrosszabb.

A mutatóujjam begyével megtöröltem a szemem alatt, és Joe is ugyanígy tett. Ő könnyezett, Lucy pedig ragyogott. Megfogta Joe kezét, hogy megnyugtassa. Az esküvő hátralevő része ugyanolyan hosszadalmas és lapos volt, mint minden más angol templomi esküvő, amelyen valaha is részt vettem. Egy öreg pap, aki semmit sem tudott a menyasszonyról azon túl, hogy harminc évvel ezelőtt megkeresztelte ebben a templomban, furcsa vicceket mondott. Senki sem foglalkozott az isteni paranccsal, hogy valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva az ifjú párnak jobban kellene szeretnie Istent, mint egymást. Mindenki kuncogott annál a fura résznél a fogadalomban, amit még nem hallottam paptól másképp kiejteni, mint „szek-szuális egyesülés”. Volt néhány felejthető felolvasás néhány szeplős unokatestvértől. Volt egy rettenetes zenei előadás, amitől mindenkinek egyszeriben összerándult a feneke a hideg fából készült padokon (Franny a cappella előadásában az „Ave Maria”). A zsoltárokat túl magasan kezdték, ezért mindenki gyenge és rekedtes hangon énekelt. Hozzávágtunk a templomból kilépő ifjú párhoz némi rózsaszín és lila, leginkább hörcsögalom textúrájú konfettit.

Lola már két poharat tartott a kezében, amikor megláttam végre Lucyék házának gyepén a fogadáson.

– Ez igazi pezsgő – mondta. – Milyen csodálatos, nem? Itt van, ez a tiéd!

– Szép kis kégli – mondtam, végignézve az előttünk álló hatalmas, huszas évekbeli fehér házon.

– Lucy apja vette húsz évvel ezelőtt, készpénzért, állítólag. Gengszter.

– Nem, nem az.

– De igen, az.

– Sznob vagy, csak azért mondod, mert a pasas arany ékszert visel.

– Nina, komolyan mondom, kérdezz meg bárkit, aki ismeri Lucyt. A földszinti WC-ben fotók vannak az apjáról és a Kray ikrekről. És a nyolcvanas években eltűnt hat évre, miután megölt egy embert.

– A gengszterek nem Surrey megyében élnek.

– Most viccelsz? Mind Surrey-ben él. Ezért csinálják azt, amit csinálnak. Hogy aztán a gyerekeiket olyan iskolába küldhessék, aminek saját teniszpályája van, és a murvával felszórt kocsifelhajtón ott állhasson a Jag XK8. – Lucy elhaladt mellettünk, és királynőhöz méltón integetett nekünk. Lola odaintette hozzánk. Lucy mindkettőnk arcára adott egy könnyed kis puszit, nehogy elkenődjön a makulátlan sminkje.

– Hogy vagy? – kérdeztem.

– Nagyszerűen, köszi – felelte. – Nagyon élvezem a mai napot.

– Honnan van a ruhád?

– Igazából egy itteni kis butikból. Sosem gondoltam volna, hogy pánt nélkülit választok, de hát mit tegyünk.

Világosan látszott, hogy már tovább akarna állni, de nagy kegyesen megadta a nekünk kijáró három percet. Észrevettem, hogy a beszélgetésünk hangneme nem nagyon különbözött két show-bizniszben dolgozó újságíróétól, akik egy filmsztárt interjúvolnak meg a vörös szőnyegen egy premieren.

– Még köszönnöm kell másoknak is, de később találkozunk. – Tovalebegett, a szoknyájának uszálya a csuklójára volt kötve, mint Hamupipőkének.

– Milyen volt ma reggel? – kérdezte Lola.

– Nagyszerű – feleltem. – Igazán jól mulattam. Látnod kellene a másik oldalt, Lola. El sem hinnéd!

– Mondj el mindent!

– Tegnap este jó sokáig fent maradtunk, és istenesen berúgtunk – tengerésznótákat énekeltünk meg minden. Tizenegykor ébredtünk fel. Ettünk egy hatalmas reggelit. Lezuhanyoztam, átöltöztem, tíz perc fotózkodás, és aztán irány a templom.

– Uramisten!

– Már értem, miért mondja annyi férfi, jól szórakozott az esküvője napján, és hogy mennyi nőnek volt idegösszeomlása.

– Ez nem fair.

– És nem hiszem, hogy a férfiak tudnák, hogy mi történik a másik oldalon. Nem hiszem, hogy tudnak egyáltalán a sok egyforma koszorúslányruháról, amiknek a hátuljába bele van hímezve a lányok neve.

Lola felsóhajtott.

– Hozok még inni. Néha csak beugró a pezsgő, az első fél órában, mielőtt átváltanak a keményebb utcai cuccra.

– Cavára?

– Aha.

Odamentem Katherine-hez, aki Meerával álldogált, és az egyéves fiát, Finlay-t tartotta. Lehajoltam, és belenéztem a hatalmas csokoládészínű szemébe, ami még az előző hisztiből maradt könnyektől csillogott.

– Hol van Eddie? – kérdeztem Meerát.

– Ó, hát Markkal füvet szív a parkolóban – mondta Katherine nagy sóhajjal.

– Alig vagyunk itt egy órája.

– Tudom – mondta Katherine. – Könnyű kiszúrni az új apukákat, azonnal belecsapnak a lecsóba.

Meera észrevette az arcomra kiülő ítélkezést.

– Biztosan én is jól fogok majd később szórakozni – jegyezte meg.

– Oda akarsz menni egy kicsit Nina nénihez? – kérdezte Katherine Finlay-től édeskés magas hangon, mielőtt átadta volna nekem. Elhelyezkedett a karomban, és meleg, megnyugtató súlyától a lábam gyökeret eresztett.

– Milyen a mostani? – kérdezte Meera Katherine-t.

Katherine megsimogatta a hasát.

– Csodás, de tényleg. Imádom a terhességet.

– Istenem, mázlista vagy. Én utáltam. Fel kellett adnom az összes kedvenc dolgomat – bor, cigi, koffein, finom sajtok.

– Én egyáltalán nem bánom – mondta Katherine, megigazította a napszemüvegét. – Imádom, hogy a testem teljes méregtelenítésen megy át. Egyik sem hiányzik.

Lola jött oda hozzánk három pohár pezsgővel. Egyet nekem adott.

– Uramisten, Andreas szülei is itt vannak.

– Micsoda? – szóltam. – Honnan tudod?

– Ki az az Andreas? – kérdezte Katherine.

– Egy srác, akivel randizgattam.

– Most is randiztok? – kérdezte Meera.

– Nem, nem igazán.

– Várjunk csak! – szóltam közbe. – Honnan tudod, hogy ők a szülei?

– Mert nyilván végignéztem minden egyes Facebook-albumot, amit Andreas valaha is feltöltött, és felismerem őket, onnan.

– Biztos vagy benne?

– Abszolút. Uramisten, mekkora esélye volt ennek? Biztos Lucy szüleinek a barátai. – Hátravetette a fejét és szomjasan kortyolt egyet.

– Oké, ne stresszelj miatta, nem fognak felismerni, úgyhogy egész nap elkerülheted őket – mondta Meera.

– Nem akarom elkerülni őket. Össze akarok barátkozni velük.

– Miért? – kérdeztem kétségbeesetten.

– Mert ha összebarátkozom velük, akkor legközelebb, amikor Andreasszal találkoznak, lehet, hogy azt mondják neki „Találkoztunk ezzel az elbűvölő lánnyal egy esküvőn, Lolának hívják, pont neked való lenne”, és majd AKKOR rájön, hogy miről maradt le.

– Lehetne, hogy letiltjuk a „miről maradt le” kifejezést? – kérdeztem. – Szeretnék kiadni egy kisokost, hogy hogyan beszéljünk a szingliségünkről, és a „miről maradt le” szigorúan meg van tiltva.

Katherine átkarolta Lola vállát.

– Drágám, biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? – kérdezte.

– Igen, vagy – VAGY – összebarátkozhatnék velük, aztán feltehetnék egy fotót magunkról az Instragramra. Ettől tényleg összecsinálná magát!

– Olyan vagy, mint egy zaklató – jegyezte meg Meera.

– Nem, de ő nem tudja, hogy én tudom, hogy ők a szülei. Annyit tudok, hogy ők egy aranyos, hatvanas éveikben járó házaspár, akikkel egy esküvőn találkoztam, és meghívtak magukhoz egy hétvégére a nyáron. Akkor nem tudna ghostolni engem, ugye?!

– Szerintem inkább tartsd te a kisbabát – mondtam, és átadtam Lolának Finlay-t. – Nagyon megnyugtató.

Lola a csípőjére ültette Finlay-t, és ide-oda ringatta. Finlay gurgulázva kacarászni kezdett.

– Született tehetség vagy – mondta Katherine.

Szánalmas, de észrevettem, hogy amikor én tartottam Finlay-t, akkor nem mondott ilyet. Az elmúlt öt évben a gyermektelen nők versenysportjává vált a rendezvényeken közönség előtt tartott, bemutató jellegű dolog arról, hogyan fogjunk helyesen egy kisbabát. Mindannyian abban reménykedtünk, hogy azt a három szót kimondja ránk egy Katherine-hez hasonló Anyaságból diplomázott zsűritag. Született tehetség vagy.

– Hölgyeim! – mondta Franny, ahogy odanyomakodott hozzánk, és kezével magához intett minket. – Csoportképet készítünk minden férjezett és eljegyzett lánnyal. Úgyhogy Lola, Nina, ti maradjatok itt, de ti ketten, gyertek velem!

– Viccelsz, baszki? – kérdezte Lola.

– Megértem – mondta Meera. – De úgy érzem, hogy nem a mai nap lesz az, amikor tiltakozni fogok.

– Majd mi vigyázunk a babára – mondtam. Meera és Katherine a ház bejárata felé sétált, ahol már egy csoport nő gyülekezett.

– Az özvegyek számítanak? – kiáltotta egy törékeny külsejű nagy-nagynéni, akinek csinos, elegáns ősz bubifrizurája és sétabotja volt.

– Igen, amennyiben van gyűrű az ujján! – kiáltott át a gyepen Franny, mire a nagy-nagynéni sietve felé bicegett. – Csak ha nincs gyűrű, vagy csak elméleti lánykérés volt, akkor nem kell csatlakozni hozzánk.

A pázsiton, ahol voltunk, most csak pár öltönyös és egy maréknyi nő álldogált, ez utóbbiak együttérzően mosolyogtak egymásra – meg lettünk jelölve. A fotós, aki ide-oda szaladgált a felsorakozott nők előtt, megkérte őket, hogy nyújtsák előre azt a kezüket, amin a gyűrű van.

– Ez az! – kiáltotta. – Most pedig legyenek boldogok, mindannyian szerelmesek!

– Azok vagyunk?! – kiáltotta Franny, mielőtt odaintegetett volna a férjének, a tömeg olcsó nevetéssel jutalmazta.

– Ezért harcoltak – jegyeztem meg. – Azok a nők előttünk, akiket kiházasítottak, és bezártak egy házba, hogy ne lehessen hallani a hangjukat, szavazati jog, pénz és szabadság nélkül. Ez az, amit akartak. Hogy egy csapat dolgozó nő úgy villogtassa az eljegyzési gyűrűjét, mintha a Nobel-díj lenne.

– Azt hiszem, Franny egy igazi picsa – mondta Lola.

Meerával és Eddie-vel, Markkal és Katherine-nel, Frannyvel és a férjével, Hugóval, valamint Lolával kerültem egy asztalhoz. Amióta szakítottunk Joe-val, Lolát és engem rendszeresen összeültettek mint egy mondvacsinált párt. Mint minden esküvőn, a pázsiton-való-iddogálás rész egy órával tovább tartott, mint kellett volna, és ezért mindenki egy kicsit túl részeg volt ahhoz, hogy leüljön a vacsorához. Mark a vendégeknek kitett miniatűr ajándék szilvaginüveget szorongatta, megpróbálta kinyitni, hogy aztán egy hajtásra kiigya. Eddie arca kivörösödött a piától és az izgalomtól, miközben elmagyarázta az asztaltársaságnak, hogy szerinte miért szingli annyi partiképes harmincas nő.

– Ez a Blair Bagázs – állította, közben áthajolt az asztalon, hogy fehérbort töltsön a poharamba. – Meg vagyok győződve róla.

– Mi az a Blair Bagázs?

– Diplomás nők, akik ritkán mennek hozzá nem diplomás férfiakhoz, de a férfiak kevésbé finnyásak – magyarázta. – Mert Tony Blair több embert juttatott be az egyetemre, ezért egy csomó egyetemet végzett nő van, akik nehezen találnak hosszú távú partnert. Ők alkotják a Blair Bagázst.

– Szóval, gyakorlatilag túl okosak lettünk a házassághoz.

– Pontosan! – mondta Eddie.

– Szerintem ez valahol még bíztató is.

– Hol van Lola? – kérdezte Katherine. A mellettem álló szék üres volt.

– Nem is tudom – mondtam. Körbenéztem a partisátorban, és megláttam az ülésrendtábla mellett, úgy nézett ki, mint egy óriási narancsízű jégkrém, amint egy hatvanas éveiben járó párral nevetgélt és beszélgetett. – Ó, Istenkém! Azt hiszem, Andreas szüleivel beszélget.

– Van egy kérdésem hozzátok, hozzánk hasonlóan régi házasokhoz! – szólt közbe Franny. – Bocsi, Nina!

Megráztam a fejem.

– Tényleg, semmi gond – mondtam.

– Kíváncsi vagyok, hogy mi a szeretetnyelvetek.

– Mi az a szeretetnyelv? – kérdezte Mark.

– Ó, Mark, biztos tudod, mi az! Katherine, te ismered?

– Igen, én megcsináltam az online kérdőívet.

– Én is – mondta Meera.

– Nos szóval, figyeljetek alaposan, fiúk – szólt Franny. – Öt különböző módja van a szeretet kifejezésének, és mindenkié más. Annyira hasznos volt, hogy megtudtuk, hogy mi a miénk, nem igaz, drágám?

– Ja – vakkantott Hugo, és egy zsömlét tömött a szájába.

– Szóval, az enyém „szívességek”, ami azt jelenti, hogy valaki kedveskedő dolgot készít nekem, mint egy fürdő, vagy egy vacsora. Hugóé az „elismerő szavak”, szóval neki dicséretekre és pozitív megerősítésre van szüksége.

– Az enyém „elismerő szavak” volt! – mondta Meera.

– Az enyém „minőségi idő” – szólt Katherine.

Körbenéztem az asztaltársaságon; a három férj a telefonját nézte vagy részegen a semmibe meredt. Csak a nők azok, akikben megvan az a képesség, hogy ennyire lenyűgözőnek találják a kapcsolatukat? Hogy a férfiból, akit szeretnek, egy projektet és személyiséget csináljanak? Lola leült mellém, és levette a neonszínű köpenyt.

– Lola, neked mi a szeretetnyelved? – kérdezte Franny, állát pajkosan a tenyerébe támasztotta.

Lola megvonta a vállát.

– Nem tudom. Anális, talán. – Franny hátradőlt a székén, igyekezett leplezni megrökönyödését. – Nos végeztem egy kis alapozómunkát Andreas szüleinél. Annyira kedves pár. Lucy szüleit már azóta ismerik, amióta a gyerekeik együtt voltak általános iskolások, és azóta barátok maradtak. Mire megkérdeztem „Ó, és hány gyerekük van?”, ők pedig azt mondták, hogy „Két fiunk, Andreas és Tim”. Én pedig csak mosolyogtam.

– Jobban érzed magad ettől?

– Persze hogy nem.

A háromfogásos vacsora alatt volt egy körbejáró sanzonénekes egy mikrofonnal, aki asztaltól asztalig járt és a Nagy Amerikai Daloskönyvet búgta el, egy zsonglőr és egy tenyérjós. Sosem értettem, hogy miért van szükség az esküvői fogadásokon ilyen szintű multiszenzoros szórakoztatásra egész idő alatt. Lola, amint lehetősége adódott rá, odaintette magához a tenyérjóst, ami azt jelentette, hogy nekem Franny férjével, Hugóval kellett társalognom, aki a konzervatív párt sajtófelelőseként dolgozott.

– Én pénzügyi szempontból konzervatív, de társadalmilag liberális vagyok – mondta két percen belül, amikor megkérdeztem, mi a foglalkozása. Nem lennék meglepve, ha a jobbra hajló harmincasok postán egy forgatókönyvet kaptak volna, ami felkészíti őket a társasági szituációkra.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ez tényleg létezik – feleltem. – Tudom, hogy mit akarsz mondani. De a „szeretem a melegeket, de nem érdekelnek a szegények”, nem igazán mondható semmilyen értelemben liberálisnak.

– Én törődöm a szegényekkel. – Katherine ránk nézett az asztal túloldaláról. Utálta, ha valaki politikáról beszél. – Csak azt gondolom, hogy a politikát nem irányíthatják az érzelmek, a fejlődés akkor történik meg, ha hathatós gazdasági rendszerek vannak.

– Szerencsés vagy – mondtam.

– Miért?

– Hogy nincsenek érzelmeid a politikával kapcsolatban. – A tekintetem elkalandozott, amikor megláttam, hogy Katherine az asztal alá tartja a poharát, és biccent Marknak, aki megtölti fehér borral. – Ez luxus.

– Ez nem luxus, ez választás kérdése. A racionalitásé.

– Miről beszélgettek ti ketten? – kérdezte Franny, és közénk hajolt.

– Hugo munkájáról beszélgetünk.

– Ó, hát nem lenyűgöző? Nem tudok betelni vele. Elgondolkodtat, hogy mit is csinálok az életemmel, haszontalan áriákat énekelve. Meséltél neki az új környezetvédelmi programodról, amit most dolgoztál ki?

– Nem fogom azzal untatni Ninát – felelte.

Hálásan elmosolyodtam, és Lolához fordultam, aki ráktempurát lapátolt a szájába, miközben Eddie-vel beszélgetett.

– Bárcsak lenne egy kisbaba-folyószámlahitel, tudod? Bárcsak vehetnék még tíz évet, amihez hozzányúlhatok, ha a szükség úgy hozza. Nem értem, hogy az élet bankja miért nem tudja ezt megadni nekem. Boldogan fizetnék havi kamatot, amíg ötvenéves nem leszek, csak hogy biztosítsam, hogy még ott lesz. – Eddie lassan bólogatott, a nyakkendője már félárbócon lógott. – Hogy őszinte legyek, egy kicsit becsapva érzem magam. Azt mondták nekem, hogy bármit megvehetek. Vagy dolgozhatok érte. Vagy irányíthatom egy applikáción keresztül. De szerelmet nem vehetek. Nem lehet applikáción keresztül szerezni.

– Azt hittem, hogy szerezhetsz appon keresztül – mondta Eddie kásás hangon.

Lola fejét rázva villájára szúrta az Eddie tányérján lévő előételt. Mintha összeesküvésről lenne szó, Lola közel hajolt hozzá, a garnélarákot egy kissé túl közel tartotta Eddie arcához.

– Hazugságok! – sziszegte. Megpróbáltam visszaemlékezni, hogy miről beszélgettünk az első esküvőkön a húszas éveink közepén.

Először a menyasszony apjának a beszéde jött, amely tartalmazta Lucy különböző iskolai sportteljesítményeink hosszú felsorolását, és a kisérettségijének lenyűgözően teljes körű ismertetését. A nagy finálé az volt, amikor elárulta, hogy a pár ajándéka a kocsifelhajtón várakozik. A vendégek kötelességtudóan kivonultak, ahol egy lila masnival átkötött tengerészkék Audi állt. Joe és Lucy úgy ugrált fel-alá, mintha egy kvízműsor győztesei lennének, míg mi, többiek tapsoltunk.

– Most jöttem rá, hogy nem is vettem nekik ajándékot – mondta Lola, miközben visszamentünk a partisátorba.

– Nem számít – mondtam.

– De igen, még senkinek sem felejtettem el venni ezelőtt.

– Menj fel az ajándéklistára, biztos vagyok benne, hogy maradt még valami, amit megvehetsz. – Lola előhúzta a mobilját a narancssárga retikülből, és az e-mailjeit kezdte böngészni, hogy megtalálja a lista linkjét. – Ne most, nyilvánvalóan.

– Nem, most kell megcsinálnom, milyen ciki.

A vőfély beszédét Joe gyerekkori barátja mondta, aki sajnálatos módon szabadidejét egy improvizációs színjátszó csoporttal töltötte, és ez megmagyarázta a számos parókát és kelléket, amit a félórás antianekdotákból álló mesefolyam során felhasznált. Amikor a beszédeknél Joe-ra került a sor, felállt, büszkén kihúzta magát, mint egy Steiff plüssmackó egy gyűjtői kiállításon. Láttam rajta, hogy odafigyelt, mennyit iszik, mert formálisan és tisztelettudóan beszélt, kötelességtudóan megköszönte minden egyes családtagnak, minden egyes koszorúslánynak, minden kisegítőnek és esküvői beszállítónak a részvételt. Szeretettel tisztelgett a szüleinek, akiknek a házassága igazi inspiráció volt számára. Majd Lucyhoz fordult, aki imádattal nézett fel rá.

– Az első randinkon – mondta Joe – megkérdeztem tőled, hogy hol szeretnél lenni két év múlva. – Mindentudóan kinézett a közönségre. – Egy kicsit állásinterjús kérdés, az igaz. – Megvárta az udvarias nevetés végét. – És te azt mondtad nekem, hogy „szerelemben”.

Oldalra pillantottam, Lola az online ajándéklistát pörgette a mobilján.

– Semmi sem maradt, csak a salátacentrifuga – suttogta.

– Pszt! – szóltam rá.

– Még sosem találkoztam senkivel az életem során, aki nemcsak azt tudta biztosan, hogy mit akar, hanem azt is, hogy mit érdemel meg. Tudtam már akkor, ott az első randinkon, hogy te vagy az egyetlen személy, akivel együtt akarok lenni. Te inspirálsz engem, megszervezed az életem – egy újabb pajkos pillantás a közönség felé –, segítesz, hogy a lehető legjobb ember váljon belőlem, aki csak lehetek. Egyszer azt olvastam, hogy a szerelem azt jelenti, hogy „a másik ember magányának őrzője vagy”. Lucy, ígérem, hogy életem végéig szeretni foglak és sohasem leszel egyedül. – Mindenki tapsolt, miközben Lucy a szalvétáját használva törölgette a könnyeit. Joe lehajolt hozzá, két kezébe vette az arcát és megcsókolta.

Elképzeltem ezt a pillanatot azelőtt, évekkel korábban, a végső szakítós beszélgetésünk alatt. Ahogy Joe-t néztem a nappalink padlóján, arcunk csak centikre volt egymástól, végérvényes tisztánlátást tapasztaltam meg. Néhány másodpercre hirtelen eszembe jutott, hogy mit láttam meg, amikor először szerelmes lettem belé. Tudtam, hogy valaki szeretni fogja majd őt, és hogy ő is újra szeretni fog.

– Most pedig táncra, ribik! – kiáltotta el magát hirtelen, mielőtt a mikrofont az asztalra ejtette volna, akkora csattanással, hogy a vendégek összerezzentek. A DJ beizzította Fleetwood Mactől az „Everywhere” intróját. Joe és Lucy a táncparkettre lépett, és belekezdett egy forgásokkal, ejtésekkel és emelésekkel teli jól kidolgozott koreográfiába, amelyet nyilvánvalóan már hetek óta gyakoroltak a nappalijukban, de elbűvölő volt így is. Mindenki köréjük állt, és a zene ütemére tapsolt. A refrénnél Joe intett, hogy álljunk be mi is. Elözönlöttük a táncparkettet, és Lola a zene ütemére boldogan odaügetett Lucyhoz és Joe-hoz.

– Megvettem nektek a salátacentrifugát! – kiabálta a fülükbe, előhúzta a mobilját, és megmutatta a vásárlás bizonyítékát, majd egy csoportos ölelésbe húzta őket. – Remélem nagyon boldogok vagytok!

– Hölgyeim és uraim! – szólt a DJ a mikrofonba. – Úgy hallottam, hogy van ezen az esküvőn valaki, akit Mr. George Michaelről neveztek el, szóval George, ez neked szól. – Megszólalt a „The Edge of Heaven” intrója. Joe a táncparkett másik felén volt, egyik kezével rám mutatott, a másikkal színpadiasan csettintgetett. Eljátszottam, hogy meglengetek egy horgászbotot, és felé dobom a horgot, ő pedig azonnal beakasztotta az ujját a szájába – és meghúzta a láthatatlan horgászzsinórt maga felé, majd a zene ütemére felém lépkedett. Középen találkoztunk, Joe felemelt, a vállára vett, és forogni kezdett. Kinyújtottam oldalra a karomat, mint a gyerekek, amikor úgy tesznek, mintha repülőgépek volnának. Lucy odatáncolt hozzánk.

– A te dalod! – kiabálta. Joe letett.

– Aha! – feleltem. Előrehajoltam, hogy Lucy fülébe beszéljek. A hajának Elnett hajlakk és jázminparfümillata volt. – Tényleg nagyon szép vagy, Lucy. – Elmosolyodott, és megölelt, ami tovább tartott, mint ameddig józan állapotban tartott volna, és a zenére ide-oda billegtünk. Joe megfogta mindkettőnk kezét, és megforgatott minket – ő volt a májusfa, mi voltunk a libegő szalagok. Gyorsítottunk a tempón – Joe mindkettőnket kipörgetett, aztán vissza, középen összeütköztünk és visszapattantunk egymásról, majd a padlóra estünk. Joe lehajolt, hogy felsegítsen minket, de Lucy úgy megrántotta Joe karját, hogy ő ránk esett. Váratlan és nevetséges volt, hogy egy ilyen összegabalyodott helyzetbe kerültünk. Egyikünk sem tudta abbahagyni a nevetést.

14

Katherine kisfia április elején született meg. Olive születésének éjszakáján azt álmodtam, hogy Katherine vajúdik. A halk fájdalomsikolyok pontban 04:12-kor ébresztettek fel, és tudtam, hogy megérkezett a kisbaba – felkapcsoltam az éjjeli lámpámat, és egy darab papírra felírtam az időpontot. Másnap Mark sms-t küldött az újszülött Olive fotójával, fekete szemű, rózsás ajkú, pufók arcú kisbaba, és tudtomra adta, hogy hajnali 4-kor született meg. Odaadtam Katherine-nek a papírdarabot – ő pedig betette egy Olive-ról készült bekeretezett fénykép hátuljába. Ez alkalommal, amikor megkaptam az sms-t Marktól, miszerint a háromkilós fiuk, Frederick Thomas nem sokkal dél után megszületett, nem volt semmi előérzetem a születésével kapcsolatban. Mintha elvágták volna a köztem és Katherine között lévő láthatatlan lelki köteléket.

Londonból vonattal mentem ki az új házukhoz egy héttel a fiuk születése után, előre elkészített házi lasagnával Marknak és Katherine-nek, valamint brownie-val Olive-nak. Amikor megérkeztem a hatalmas házhoz, ami pont olyan funkcionálisra volt építve, mint az a fotókon látszódott, meghallottam az ismerős kisgyerekes zajokat az ajtón át. Mark nyitott ajtót, Olive a földön ült mögötte.

– Nina! – szólt, és megölelt. Az arca beesett volt, szeme kicsi, mint azoknak, akik csak pár órát aludtak. – Egy kicsit őrültekháza van itt ma reggel.

– Én szeretem az őrültekházát – mondtam, és beléptem az előszobába, leguggoltam Olive-hoz, hogy megöleljem.

– Nézd csak Olly, Nínó néni van itt. Eljött meglátogatni minket. Igazán kedves tőle, nem? Adsz te is neki egy nagy ölelést?

– Nem szeretlek, Nínó néni! – kiabálta, miközben rám mutatott, és bosszúvágyó, morcos képet vágott.

– Ó, istenkém – mondtam, és megsimogattam a fejét. – Hát, egyszerűen nem hiszem el, hogy ez igaz lenne.

– De igaz, Nínó, igaz, nem szeretlek téged.

Elnevettem magam, Mark pedig elvette a kabátomat.

– Sajnálom, ez egy új dolog, mindenkinek ezt mondja. Nem szabad magadra venned.

– Ugyan már. Csak egy totyogós.

– Tudom, tudom, de annyira kellemetlen. Körülbelül egy hete kezdődött, amikor… – lepillantott Olive-ra, aki abbahagyta a sírást, és feszülten figyelt – amikor az új barátunk megérkezett.

– Értem – mondtam, a nappali felé indultam. – Nos, ez várható volt. Ma viszont Olive jó sok figyelmet fog kapni tőlem.

– Köszi, Nínó néni – mondta, egy röpke pillanatra megérintette a hátamat. Mindig is jobban kedveltem Mark gyöngéd oldalát, elfelejtettem, hogy az újszülött fia és az alváshiány tette ezt vele.

Katherine a dívány sarkában ült, lábait pedáns macska módjára maga alá hajtogatta, és egy kis pamutba bugyolált batyut tartott a karjában.

– Ó, helló! – mondtam halkan, leültem mellé. Egy puszit adtam az arcára, és lenéztem az apró alvó kisbabára, akinek melegtej- és melegruha-illata volt.

– Helló! – köszönt Katherine mosolyogva. Nem volt smink rajta, a szeme álmos volt. Éteri szépségnek tűnt. – Ez itt Freddie. Freddie, ez itt Nina néni.

– Nem szeretem őt, menj el, Nínó néni! – kiabálta Olive az előszobából.

– Olive-nak nehéz hete van – mondta Katherine.

– Ne aggódj, hoztam brownie-t, és megfontoltan fogom bevetni.

– Okos Nínó néni.

– Nézd, ezt a tökéletes kis fiúcskát – mondtam, óvatosan megsimogattam mutatóujjammal az arcát. – Teljesen új.

– Tudod, mennyi a várható élethossza? Markkal alig tudtuk elhinni, amikor az orvos megmondta.

– Mennyi?

– Százhúsz év.

Elakadt a lélegzetem, arcomat közel dugtam Freddie-hez, megvizsgáltam minden egyes mikropórust.

– Varázslatos dinoszauruszbébi.

– Ugye?

– Remélem, tartalékolni fogod az energiádat, kis Freddie. Szükséged lesz rá.

Mindannyiunknak teát főztem, és meghallgattam a születés történetét, jól ütemezett, tömör előadás, miután már nem ez volt az első, Mark és Katherine felváltva mondta a sorokat. Volt két napig tartó vajúdás, fogó és zúzódások – igen, zúzódások – a szeméremajkakon. Ahhoz képest, hogy Katherine mennyire tartózkodó, a szülés egyetlen részletét sem hagyta ki. Szerettem hallani a történetet – furcsa, hogy milyen gyorsan a szülések tudójává válik az ember a körülötte levőknek köszönhetően. Öt évvel ezelőtt alig tudtam megkülönböztetni egy egyévest egy egynapostól. Most pedig tudtam már a jóslófájásokról, az emlőgyulladásról és a szülés előtti gátmasszázsról. Tudtam, mi fán terem az alvásra szoktatás, a növekedési fájdalmak, a fogzás és a bilire szoktatás. A kortársaim szókincse minden évtizedben megváltozott. Hamarosan tudni fogok a körzeti iskolákról, az egyetemi felvételikről és a nyugdíj-megtakarításokról. Aztán az öregek otthonáról, aztán pedig az összes temetkezési vállalkozó nevéről a kerületben.

Délután elvittem sétálni Olive-ot. Elmentünk a parkba, aztán a játszóházba – Olive nyugodt volt, és a figyelme másra terelődött, kis, vékonyka hangján mindent komolyan túlmagyarázott. „Ezek az autók, Nínó néni, és autózni lehet velük” – mondta, miközben kézen fogva sétáltunk az utcán. „Ez itt a fű, ami zöld” – mondta a parkban, leguggolt, letépett egy fűszálat, és közelről megvizsgálta. „És néha meg lehet enni, mint a bocik és a kígyók, de nem mindennap.” Vacsorára értünk haza, ami halrudacskákból, zöldborsóból, és sütőben sült hasábburgonyából állt.

– Az egészséges táplálkozást erre a hétre elfelejthetjük sajnos – mondta Katherine, miközben egy kis kupac ketchupot nyomott Olive tányérjára. – De csak egy hétig.

– Nyugi, Kat – mondtam. – Semmi gond.

– Nyugodt vagyok! – felelte. – Csak azt mondom, hogy ne ítélj el minket, amiért a mélyhűtőből került elő a vacsora.

– Semmiért sem ítélnélek el, bármit is adnál vacsorára.

– Hány óra van, Mark?

– Hat.

– Rendben, akkor etetés van neked is – mondta, ezzel a megduzzadt mellét előhalászta a melltartójából, és rácsatlakoztatta Freddie száját.

– Annyira fura, hogy az újszülöttek gyakorlatilag egész nap esznek – mondtam. – Olyan, mintha állandóan egy piálós ebéden lennének, mint egy PR-os csaj a kilencvenes évekből.

Katherine elnevette magát.

– Egész jó életnek hangzik. Ha már itt tartunk, hogy van Lola? – Ez egy vicc volt, amit bárki másnak a szájából viccesnek találtam volna, de Katherine-éből nem, mivel úgy gondolta, hogy minden gyerektelen nő folyton hosszan elhúzódó ebédeken vesz részt.

– Jól, azt hiszem. Fura, de nem nagyon hallottam felőle az elmúlt hónapban. Remélem, hogy jól van, azt hiszem, csak elfoglalt.

– Normális körülmények között milyen gyakran beszéltek?

– Mindennap – feleltem. – És hetente legalább egyszer találkozunk, úgyhogy tulajdonképpen fura is egy kicsit.

– Húha, ez jó sok. Csodálom, hogy nem unjátok meg egymást! – Korábban is tett már ilyen megjegyzéseket – arra utalva, hogy Lolával való kapcsolatom intenzív és fenntarthatatlan, miközben csak épphogy tizenöt éve vagyunk barátnők. Szkeptikusnak kellett lennie Lola állandó jelenlétével szemben, hogy normalizálja a maga egyre növekvő távollétének tényét. Hangos csattanás hallatszott, megfordultunk, és láthattuk, hogy Olive véletlenül beverte az arcát az asztalba, miközben lelkesen megpróbálta felporszívózni a szájával a zöldborsókat. Szeme vészjóslóan tágra nyílt, mint a fájdalmat átélő kisgyerekeknek.

– Olive – szólt Katherine nyugodt hangon –, drágám, nagyon bátor kislá… – de mielőtt befejezhette volna a mondatát, Olive már a padlón volt, öklével a konyhakövet verte, és szirénázó hangokat hallatott. Mark odament hozzá, hogy megvigasztalja.

– Ne vedd fel – mondta Katherine. – Nem fog tetszeni neki. Amikor ilyen, akkor csak ülj le közel hozzá. – Mark lefeküdt mellé a földre, miközben Olive tovább jajveszékelt, alig kapott levegőt, arca kivörösödött az erőlködéstől. Mark lassan mélyeket lélegzett, hogy lenyugtassa a lányát, és ugyanazt a mondatot ismételgette:

– Minden rendben, itt vagyok. Minden rendben, itt vagyok. Minden rendben, Olive, itt vagyok.

Végül Olive magához tért. Lassan felállt, megkapaszkodott a székben, kicsi lábai meginogtak.

– Jó kislány – mondtuk mindannyian, gratulálva neki, hogy megint felállt. – Jó kislány, micsoda jó kislány! – Hogyan tanuljuk meg egyedül kezelni az érzelmeinket, amikor ezek az instrukciók járnak a világunkhoz? Mikor tanuljuk meg, hogyan kell csinálni? Hogyan tanuljuk meg, hogy csendben sírdogáljunk egyedül a tus alatt, a WC-kben és a párnákon, hogy aztán felálljunk segítség és bíztató szavak nélkül?

– Tegyük fel Az oroszlánkirály zenéjét, jó? – mondta Katherine, lefejtette a kisbabát a melléről, amit aztán visszagyömöszölt a melltartójába.

– Hallgassunk Oroszlánkirályt! – kiabálta Olive a hangfalak felé, még szipogott párat a viharos hiszti után. „Az élet az úr” nyitó akkordjai felcsendültek.

– Hangosan! – kiabálta Olive megint, és a dal dübörögve verődött vissza a konyhakőről. Mark odament, hogy lehalkítsa.

– Hagyd csak! – szólt rá Katherine.

– Táncolj, Nínó! – követelte Olive, ahogy a dobok mennydörögtek a szobában. Lehajoltam, megfogtam a kezét, és előre-hátra pörgettem Olive-ot. Fülig ért a szája.

– Táncolj, anyu, táncolj apu! – Mark az ég felé fordította tekintetét, felállt, lelkesen ringatta testét a zene ütemére. – Még! – kiabálta Olive, mire Mark ide-oda lengette karját, minden koordináció nélkül. Elnevettem magam, karomba kaptam Olive-ot, a csípőmre ültettem, és körbesasszéztam vele a konyhát. A refrén következett, és Katherine a feje fölé emelte Freddie-t, ahogy Rafiki tette Simbával. Olive-ból kibuggyant a nevetés. Freddie büfögött egyet, és fehér nyál csorgott végig az állán.

– Dobj ide egy pelust, drágám! – szólt Katherine, Freddie-t pedig a mellkasára húzta.

– Ne hagyd abba a táncot, Apu! – kiabálta Olive. Mark tánclépéssel a szekrényhez ment, kivett egy pelust, és keresztüldobta a konyhán Katherine-nek, aki elkapta a szabad kezével. A jól összehangolt szülők koreográfiája – sosem gondolnák, hogy milyen ezeket a röpke pillanatokat kívülállóként végignézni. Megérte egy fiatal családdal tölteni egy hisztikkel és büdös pelenkákkal tarkított kimerítő napot, csak azért, hogy megpillanthassam az összetartozás rövid életű hullócsillagát.

Elmentem „A trón úgy csábít” után, olyan óvatosan slisszoltam ki, amennyire csak lehetséges, nehogy Olive dühbe guruljon. Ahogy becsuktam a bejárati ajtót, megvilágított az ablakokból kiáradó szombati vacsoraidő aranyló fénye. A nevetés, kiabálás, tányérok csörömpölése és a „Hakuna Matata” kakofóniája elhalkult, ahogy az utcán végigmentem. Tudtam, hogy mi következik – nem sokkal azután, hogy elmentem, következik a küzdelem, hogy Olive-ot a fürdőkádba csábítsák, aztán megnyugtatni lefekvés előtt, majd esti mese a takaró alatt, miközben igazából csak egy pohár borra vágynak. Aztán mosogatás, fejés és cumisüvegek sterilizálása következik. Mark és Katherine már tíz előtt ágyban lesz, és valamelyikük, vagy mindketten, fel fogja emlegetni a múltbéli szombat estéket, amikor még teljesen szabadok voltak. Nem romantizáltam a gyereknevelést – nem is tehettem volna, miután annyi időt töltöttem az elmúlt néhány évben azzal, hogy közelről megfigyelhessem a barátaimat. De nem is volt rá szükség. Katherine annyira kétségbeesetten próbálta elrejteni előlem otthoni életének zűrzavarát, nem is tudta, hogy pont ez a zűrzavar volt az, amire én úgy vágytam. Nem az otthonos, ölelgetős nyugalmat irigyeltem – a babakocsiban alvó kisbabát vagy a tökéletesen elrendezett családi portrékat a közösségi médián. A gyereknevelés káoszára vágytam – a földön heverő játékokra, a konyhát betöltő Disney-dalokra, a könnyek áradatára, amelyet a nevetés szárít fel, a ficánkoló, pacsáló kisgyerek fürdetése utáni vizes pulóverre. A lakásomat kezdtem túl csöndesnek találni – a polcaim túl rendesek voltak, a felületeken sehol egy morzsa, a naplómban az oldalak túl üresek.

Hazafelé a vonaton megpróbáltam felhívni Lolát, hogy megtudjam, ráér-e találkozni, de azonnal hangpostára kapcsolt. Végigpörgettem a telefonkönyvemet, hogy lássam, akad-e valaki, aki eljönne velem inni egyet, de mindenkit egy kapcsolat vagy család íratlan szerződése tartott fogva, ami azt jelentette számomra, hogy legalább két héttel hamarabb kell szólnom nekik, ha este találkozni szeretnék.

Hazaértem, észrevettem, hogy Angelo a fekete szemeteszsákját már megint a szelektívbe dobta, tudomást sem vettem róla, és felmentem az emeletre. Nem volt energiám a szomszédokkal való háborúzáshoz ma este. Kinyitottam a laptopomat, és az új könyvön dolgoztam. Szinte azonnal otthagytam a kéziratot, és beírtam a Google-ba Max nevét, amit körülbelül hetente egyszer megtettem. Mint mindig, csak bámultam az egyetlen kis fotóra, amely létezett róla online – egy LinkedIn-profilkép, fehér ingben és zöld nyakkendőben, ami túlságosan szétesett pixelekre, ha ránagyítottam. Nemrég felhagytam a másik bizarr szokásommal, hogy a kollégái LinkedIn profilját nézegessem, hátha találok valamit arról, hogy hová ment. Nem találtam, csak egy csomó információt az ügyféltapasztalataikról és az adóhivatallal való kapcsolatukról. Azon tűnődtem, hogy vajon milyen sokáig fogok még kéjelegni ebben a rituáléban – Maxszel már ugyanannyi ideje voltunk külön, mint amennyit együtt töltöttünk.

Beírtam a Google-ba Freddie teljes nevét. Természetesen semmi sem jött fel. Csak hétnapos volt. Ha tudná, mennyire szerencsés, hogy egy szűz hópaplanon létezik, amelyen egyetlen lábnyom sem látszódik. Bárcsak tudatosan ki tudná élvezni ezt az időszakot! Mi jelenne meg, ha begépelné a nevét a becsült 120 éves élete végén? Milyen kavalkádot hagyna maga után?

Begépeltem a Google-ba, hogy „Bill Dean gimnáziumi tanár”. A már ismerős eredmény jött fel a képernyőn, lilával jelezve a megszámlálhatatlan korábbi rákattintásaimat. Ott volt az interjú Apuval egy helyi újságban, hogy milyen iskolaigazgatónak lenni, amit nyugdíjba menetelekor adott. Ott volt egy fotó róla egy másik újságcikkből a kétezres évek elejéről, hogy hogyan támogatott egy országos műveltségi kampányt. De akárcsak Max online építménye, elnagyoltan megépítve és csupaszon, kevés anyag volt, amit feltárhattam volna. Apu életének a nagyobbik része egy olyan világban zajlott le, ami még nem volt online. Most, hogy az apám megfakul és elenyészik, annyi múltbéli verziójával szerettem volna kapcsolatba lépni, amennyivel csak lehetséges. De az internet cserben hagyott – a Jóbarátok egész szereplőgárdája szüleinek teljes nevét megtalálhattam, de nem találtam egyetlenegy fotót sem az apámról diákként. Találhattam egy fotót a világ túloldalán lévő utcáról, ahová sosem akarok elmenni, de nem találtam egyetlen videót sem az apámról. Eszembe jutott, amikor a Picasso-kiállítás után a cukrászdában összefutottunk Apu egyik volt diákjával, és hogy azt mondta, létezik egy Facebook-csoport Apu tiszteletére. Begépeltem „Bill Dean tanár” a Facebook keresőjébe, de semmi sem jött fel. Megpróbáltam a „Mr. Dean tanár a St. Michael’sban”-t, és ott volt – „Mr. Dean egy igazi legenda”, egy fotóval a mosolygós apámról, úgy ahogy emlékeztem rá a gyerekkoromból, dús, mákos hajú, akár egy border collie, a bőre ráncos, de a hajszálerek nem pattantak még meg. A szeme olyan sötét, mint a melasz, éber és csillogó. A leíráshoz mentem: „Mindenki számára, aki a St. Michael’sbe járt, és a legendás Mr. Bill Dean tanította.”

Legörgettem a csoport oldalán, ahol bejegyzéseket találtam az órák alatt eszegetett szokatlan nasijairól (füstöltosztriga-koktél pálcikákra szúrva, egyenesen a konzervdobozból, savanyított dió alufóliába csomagolva) és a szokatlan óráiról (a londoni cockney szleng származékai, Leonard Cohen-szövegek mint költészet). Voltak fotók róla, Huckleberry Finn-nek öltözve a könyv világnapján. Számos posztot találtam volt diákoktól, akik leírták, hogy Apu irodalom iránti lelkesedése lobbantotta fel bennük az olvasás szeretetét. A legfrissebb poszt Arthurtól származott, leírta, hogy nemrég összefutott Bill Deannel, és noha egy kicsit idősebbnek tűnt, pont ugyanúgy nézett ki, mint régen. Önironikusan viccelődött azon, hogy Apu nem ismerte meg őt, és azt írta, hogy ez érthető is, hiszen bármelyik gyereknek, akit ő tanított, a kedvenc tanára volt, és nem várható el tőle, hogy minden egyes diákjára ugyanúgy emlékezzen. Beléptem a Facebookra, és írtam egy üzenetet közvetlenül Arthurnak.

Kedves Arthur!

Ninának hívnak, Bill lánya vagyok. Nemrég találkoztunk röviden egy cukrászdában. Csak küldeni akartam egy üzenetet, mert érthető módon azt gondolhattad, hogy az apám furcsán viselkedett azon a napon. Szerettem volna elmondani neked, hogy Apu…

Hátradőltem a széken. Az apám mindig nyitott volt a diákjaival – fontosnak tartotta, hogy ismerjék az érdeklődési körét és szenvedélyeit. Ugyanakkor nem adta ki magát. Azt mondta, hogy nagyon keskeny a határ aközött, hogy megmutassuk a gyerekeknek az emberi mivoltunkat és hogy megmondjuk, kik vagyunk. Szigorúan kerülte az utóbbit. Úgy érezte, hogy sem a diákjainak, sem neki nincs arra szüksége, hogy túlságosan kiismerjék őt. Bizonyára ez volt az oka annak, hogy ez a Facebook-oldal egyáltalán létezett – találgatva, hogy vajon milyen volt Bill Dean azon túl, hogy teljes mértékben az oktatásukra koncentrált. Mennyiben szolgálná az Arthurnak szánt üzenet az apám büszkeségének megőrzését, és mennyiben őrizné meg a maga után hagyott örökségét? Kiléptem a Facebookból anélkül, hogy elküldtem volna az üzenetet, és becsuktam a laptopom.

Bekapcsoltam a telefonomat, és letöltöttem a Linxet, amit már néhányszor megtettem karácsony óta. Tudtam, hogy „ki kell tennem magam oda”, mint a horog végén lévő kukacot, ahogy Lola mondta, de még mindig nagyon kötődtem ahhoz, bármi is történt, amit Maxszel hoztunk létre. Minden férfi pont ugyanúgy nézett ki: „Tom, 34, ateista, London, szeret: olvasni, aludni, enni, utazni” – a biológia kisérettségi tananyaga jutott az eszembe, ahogyan megtanultuk, hogy mire van szüksége minden élőlénynek: „mozgás, légzés, szaporodás, táplálkozás, kiválasztás”. Minden egyes unalmas profil eszembe juttatott egy bizonyos emléket Maxszel. A playlist, amelyet nekem készített „Boldog és szomorú férfiak gitárral”. A vodka-tonik, amit az esti fürdéskor hozott nekem, majd leült a fürdőkád szélére, és beszélgetett velem, miközben a hajamat mostam. Amikor átfésülte a hajbalzsammal, és úgy érezte magát, mintha az anyám lenne, én pedig, mintha ötéves lettem volna, és valami oknál fogva ettől majdnem elsírtam magam, ahogy tőle elfordulva ültem és a zuhanyfüggönyt bámultam. Ahogy ügyetlenkedve szeretkeztünk, úgy hogy még rajtunk volt a pulóver egy kanális mentén tett hosszú, hideg séta után – ahogyan az utolsó, gyors tempóban lenyomott egy kilométer alatt halkan felsoroltuk egymásnak, hogy pontosan mit is fogunk a másikkal csinálni, amikor visszaérünk Max lakásának melegébe. A gondolat, hogy ezt a meghittséget megpróbáljam helyettesíteni az egyik névtelen élőlénnyel, lehetetlennek tűnt.

Furcsa volt, hogy végül az összes képernyő cserben hagyott. Nem tudtam, hogy honnan gyűjtsem be azt a finom kémiai hatást, amitől a pszichológusok folyvást óvják az embert – úgy tűnt, hogy nem érzek semmit, bármennyiszer is kattintottam. A Google nem adta meg azt a tartalmat, amire vágytam, és a Linx sem. Talán ez volt az oka, hogy Lola mindig online vásárolt, aztán mindent visszaküldött, mint egy vásárlási bulimiás – hogy érezzen valamit, még ha csak egy másodpercre is. Elaludtam egy 180 centi magas pasas profilján, Jake-nek hívták, Earlsfieldben lakott és szerette a japán szintizenét.

Hétfő reggel a konyhában recepteket teszteltem, amikor csöngettek. Egy férfi volt, aki egy nemzetközi csomagküldő szolgálatnak dolgozott, és egy kocka alakú csomag volt a kezében.

– Helló, van egy csomagom Angelo Ferretti részére a földszinten. Nem lenne gond, ha átvenné neki és aláírná helyette?

A szelektív kukákra pillantottam, amelyeket ma reggel nem ürített ki a kukás, mert Angelo újfent megtöltötte fekete szemeteszsákokkal.

– Valójában nem a földszinten lakik, hanem az elsőn – mondtam. – Velem.

– Ó, tényleg?

– Igen – mondtam, és magamat is megleptem, hogy milyen könnyedén jött az improvizálás. – Valami oknál fogva az emberek láthatólag összekeverik a földszintet és az első emeletet. Angelo velem él. A férjem.

– Ó, rendben, oké – mondta, és átadta a csomagot. – Akkor nem is kell aláírni.

– Nagyszerű! Szóval, ha újabb csomagot hoz neki, akkor csak csöngessen az első emeletre. Ne zavarjuk a szegény pasast, aki az alattunk lévő lakásban él.

– Úgy lesz, kösz! – mondta, és elment. A fülemet Angelo ajtajára tapasztottam, de nem hallottam semmit – nem volt itthon, dolgozott.

Felmentem a lakásomba, bementem a konyhába. Egy széket húztam a hasznavehetetlen tűzhely fölötti szekrényhez – túl nehéz elérni, hogy bármit is ott tartson az ember a főzéshez –, és kinyitottam. Egyenesen becsúsztattam a csomagot, és úgy döntöttem, hogy mostantól kezdve ez lesz Angelo csomagjainak a raktára. Senki sem fogja megtudni. Nem éreztem bűntudatot vagy félelmet, vagy akár izgalmat – az igazság nyugalma szállt meg. Most én voltam a házunk jogi rendszere – én voltam az ügyész, az esküdtszék és a bíró. Valakinek lennie kellett. Nem akartam kárt vagy aggodalmat okozni neki, csak azt akartam, hogy legalább annyira legyen frusztrált és összezavarodott, mint amennyire én voltam, neki köszönhetően. Ezt érdemelte.

Lola végre visszahívott Az apró konyha könyvbemutatója előtti nap, és megkérdezte, hogy meghívhat-e egy italra a parti előtt. Kivágott hátú, krémszínű selyemblúz és fekete nadrág volt rajtam. Rajta egy ciklámenszínű szaténból készült, testhez álló, trapéznadrágos kezeslábas volt, magasan záródó nyakát fodros gallér díszítette, és a hatalmas puffos ujjak felvehették volna a versenyt VIII. Henrik ruháival. Egy ugyanolyan rózsaszín, magas, kipárnázott hajráf volt a fején, amely úgy nézett ki, mintha Boleyn Anna fejéről lopta volna le. Hatalmas gyöngyfüggők a fülében. Felálltam, amikor belépett a bárba.

– Ne is mondd! – szóltam. – „Tudorok randija. Egy vadonatúj történelmi valóságshow azok számára, akik a szerelmet keresik, ma este tízkor az E4 csatornán.”

– Én jobban kiöltöztem a könyvbemutatódra, mint te – mondta, miközben magához húzott egy ölelésre. – Szeretnéd, hogy átöltözzek? Elmenjek venni gyorsan egy egyszerű fekete ruhát?

– Lola, te mindig jobban ki vagy öltözve, mint bárki más bárhol – mondtam, és belélegeztem bódító parfümjét, miközben megöleltük egymást. – És pont ezért szeretünk téged. – Leültünk, odajött a pincér.

– Száraz vodka martinit egy olajbogyóval neki – mondta Lola. – És egy Moscow Mule-t nekem, legyen szíves.

– Máris hozom – felelte a pincér.

– Ki lesz ott ma este? Anyu? Apu? Katherine? Joe?

– Egyikőjük sem – feleltem. – Visszafogott esemény lesz.

– Jaj, ne! Miért? – kérdezte, láthatólag elszomorodva. Lola olyan nő volt, aki minden évben „a születése hónapjáról” beszélt, és az azzal járó számos ünnepségről, mindezt minden irónia nélkül.

– Katherine nem tudja otthagyni a kisbabát, Joe munkaügyben elutazott, és… – hezitáltam. – És azt mondtam Anyunak és Apunak, hogy nem lesz könyvbemutató.

– Miért?

– Mert Apu mostanában elég gyakran összekever dolgokat, és nem akartam, hogy fura dolgokat mondjon, és hogy sajnálkozzanak rajta. Ezért csak simán úgy tettem, mintha ez alkalommal nem lenne buli. Szerinted rettenetes ember vagyok?

– Nem, épp az ellenkezője – felelte Lola. – Ma este én leszek az anyukád. És az apukád. És a férjed. És a volt pasid.

– Négy probléma egy csapásra megoldva. Igazi multitalentum vagy, édesem. – Lola elnevette magát. – Most pedig. Merre jártál eddig?

– Hogy érted?

– Mi történt veled? Joe esküvője óta nem találkoztunk.

– Ó, semmi különös, csak valami új dolog jött elő, ami elvonta a figyelmemet.

– Milyen új dolog?

– Majd egy másik alkalommal elmondom.

– Mondd el most!

– Nem, ez a te estéd!

– Lola.

– Mi az?

– Mondd el!

– Találkoztam valakivel.

– Micsoda! Mikor?

– Néhány nappal Joe és Lucy esküvője után.

– Hol?

– Egy rendezvényen, amit a cégem szervezett. Előadott rajta.

– Zenész?

– Bűvész.

– Hogy hívják?

– Jethro.

– Hány éves?

– Harminchat.

Nehezen tudtam összerakni a mondatokat – végre eljött a nap. Tudtam, hogy el fog jönni. Valaki rájött, hogy mennyire szerethető Lola.

– Van róla fotód? – Lola előhúzta a táskájából a mobilját, és megmutatta a képernyőfotóját. A szorosan egymás melletti arcuk volt az, a hajuk esőáztatta, az orcájuk kipirult az imádattól és életenergiától, a szemük csillogott a hidegtől és a reggeli orgazmustól. A srác arca éles vonalú volt, egy hollywoodi szépség, amelyet a szeplők takarója lágyított meg és tett angolosabbá. Az orra keskeny és hüllőszerű. Vörös frizurájának stílusa egy kelet-londoni borbélyra utalt hatalmas Instagram-követőtáborral.

– Lola, ez a pasi gyönyörű. Hol vagytok a képen?

– A szüleimnél. Múlt hétvégén ott voltunk.

– Uramisten!

– Tudom.

– Tetszett nekik Jethro?

– Imádták.

A pincér kihozta az asztalunkhoz az italt, és én megragadtam a martinit, mielőtt még esélye lett volna letenni.

– Így. Bocsi, csak megpróbálom felfogni a dolgokat.

– Tudom.

– Meséld el, hogy mi történt!

– Ezen a rendezvényen dolgoztam – egy nagy márka szmokingos vacsorája –, számolgattam az órákat, hogy mikor lesz már vége, amikor odajött hozzám, és megkérdezte, hogy mutathat-e egy trükköt rajtam. És mint azt te is tudod…

– Imádod a bűvészkedést, igen.

– Pontosan.

Éreztem, hogy ez most nem az a pillanat, amikor megjegyezhetném, hogy szerintem a bűvészkedést csak a prűdek szeretik.

– Szóval, teljesen lenyűgözött ezzel a kártyatrükkel – nem fogod elhinni, Nina, a kártya, amit kiválasztottam a retikülömben volt, ami a karomon lógott. Egy méterre állt tőlem! Hogy került a kártya oda?

– Nem tudom.

– Utána pedig megkérdezte, hogy meghívhat-e egy italra, amikor vége van a rendezvénynek. És én mondtam neki, hogy csak hajnali egykor fogok végezni, ő pedig azt mondta, hogy megvár. Úgyhogy megvárt – három órán át várt –, el tudod te ezt képzelni? Csak üldögélt a zöldszobában és olvasott. Aztán egykor elmentünk ebbe a huszonnégy órán át nyitva tartó étterembe, és egy csomó Sancerre bort ittunk és Benedict-tojást ettünk. Találd ki, hogy mikor fejeztük be!

– Nem tudom.

– Reggel hétkor. Egyszerűen nem tudtuk abbahagyni a beszélgetést. Komolyan, Nina, olyan volt, mintha egy Fellini-filmben lettünk volna. – Mióta néz Lola Fellini-filmeket? Vagy iszik Sancerre-t? – Aztán odakint a padon csókolóztunk, és utána egyenesen bementem az irodába.

– Biztos nagyon kimerült voltál – bírtam kinyögni.

– Annyira friss és éber voltam. Tele voltam élettel! Aztán ebédidőben felhívott az irodában, és elkérte az otthoni címemet.

– Ez eléggé… mély víz.

– És amikor aznap este hazamentem, ott várt mindennel, ami egy lasagnához kell és egy csokor gyöngyvirággal, mert a lasagna…

– A kedvenc ételed.

– És a gyöngyvirág…

– A kedvenc virágod.

– Nincs is szezonja – mondta olyan büszkeséggel, hogy akár versenyre kelhetett volna egy frissen diplomázott görög orvos anyjával. – Különdíjat fizetett, hogy még aznap meghozzák Hollandiából.

– És aztán mi történt?

– Feljött hozzám, és lasagnát készített. És ez egy hónapja volt, és gyakorlatilag azóta el sem ment.

– Együtt éltek?

– Nos. Nem hivatalosan. Van saját lakása. És a munkája miatt elég sokat utazik. Ő a hivatalos bűvész egy világszerte megtalálható magánklubláncnál. Ó, Nina, annyira tehetséges! Tudom, hogy nem nagyon szereted a bűvészkedést – már előre figyelmeztettem őt, mondtam neki: a legjobb barátnőm nem nagyon szereti a bűvészkedést! –, de mindennél jobban szeretném, hogy elgyere az egyik műsorára. – Letette a mobilját az asztalra, és felhozta Jethro Instagram-oldalát. Jethrothemagicman volt a neve, Modell/Varázslatkészítő/Álomszövő volt a tag sora, 33 000 követője volt. – Néhány dolga szerintem tetszene neked, amik inkább kaszkadőrös dolgok, mint például a hihetetlen fizikai erőt igénylő munkái. – Rákattintott egy videóra, amin Jethro töltött fegyverekkel zsonglőrködött egy fekete stúdióban, miközben őrült hangerőn drámai hegedűjáték kísérte. – Ezt nézd, ezt a részt nézd meg! – mondta Lola izgatottan, az ujjával a képernyőre bökött. Jethro meghúzta a ravaszokat, ahogy elkapta a fegyvereket egy-egy kezével. – Hát nem elképesztő?

– Elképesztő.

– Egy szó, mint száz. Ez van. Ezért tűntem el.

– Ez rengeteg nagyon izgalmas információ – mondtam. – Bűvész. Jethro. Egy hónapja együtt éltek.

– Tudom, és ha fordított helyzetben lennénk, akkor szkeptikus lennék. De bíznod kell bennem, amikor azt mondom, hogy ő az igazi. Tudom, hogy az ösztöneim nem csapnak be.

– Ebben egy percig sem kételkednék. Annyira boldognak tűnsz.

– Az is vagyok – mondta. – Minden megérte. Az összes randi. Az összes óra, amikor csak a WhatsAppot bámultam. Az a férfi, aki azt állította, hogy allergiás a hüvelyváladékom savasságára. Mindet végigcsinálnám akár százszor is, ha tudnám, hogy mindez Jethróval végződik. Olyan, mintha felébredtem volna, és minden színesben játszódna.

– Azta!

– Tudom. Bocsi. Abbahagyom.

– Ne, ne hagyd abba! – mondtam. – Ezt mind megérdemled. Alig várom, hogy találkozhassak vele!

– Köszönöm, Nina! – mondta. – És tudom, hogy számodra is el fog érkezni. Ígérem – már úton van.

– Nem is tudom – mondtam, és belekortyoltam a martiniba. – Nem tudom, hogy akarok-e egy Hollandiából-virágot-küldő-színesben-felébredő szerelmet még egyszer. Azt hiszem, egyszer elég volt. Nem tudom, hogy képes lennék-e rá újra.

– Persze hogy képes lennél – mondta. – Csak még nem most.

A könyvbemutató egy könyvesboltban volt a Sohóban. Szigorú kétórás időkeret, mérsékelt mennyiségű vörösbor, fehérbor és sör volt, amelyeket a kiadóm biztosított. Kevesebb, mint harminc vendég jött el – olyanok, akik az ügynökségemnél és kiadómnál dolgoztak, valamint néhány újságíró. Dedikáltam könyveket, Vivien szigorú utasítására körbejártam, beszélgettem – elmeséltem az újságíróknak Az apró konyha háttértörténetét, és a könyvesbolt vezetőjének a tudomására hoztam, hogy mennyire kétségbeesetten szabad vagyok jövendőbeli rendezvényekre. Vivien mondott egy rövid, de jellegzetesen bájos beszédet arról, hogy miért annyira időszerű Az apró konyha témája. Én felálltam, hogy elmondjak két mondatot: köszönöm Viviennek, hogy megszülethetett ez a könyv; és köszönöm mindenkinek, hogy eljött.

A Kóstoló könyvbemutatója teljesen más este volt. Egy menő bárba szerveztem, ingyen megkaptam az egész emeletet, cserébe egy sor előadásért. Lola felhasználta a rendezvényszervezésben szerzett tapasztalatait, hogy kis büdzséből partit kreáljunk. Az összes barátom és az egész családom ott volt, akárcsak a kollégáim és főnökeim a tanítással eltöltött évekből. Hosszú beszédet tartottam, mindenkit név szerint megemlítettem, akikkel együtt dolgoztam a kiadónál, megköszöntem a barátaimnak, a családomnak, a régi kollégáimnak, akik mindig is támogattak, hogy a tanítás mellett másodállásban gasztroíró lehessek. Ott volt Anyu, a hűséges Gloriával a sarkában, mindketten gyöngyökkel kivarrt „serapes”-t viseltek – egy olyan szó, amely azt a fajta fölösleges estélyeken viselt kendőt volt hivatott leírni, amelyről senki sem hallott, aki nem Pinnerben élt. Apu is ott volt, kezében egy borospohárral egész este körbe-körbe járt, és a zsebéből bármikor elő tudott húzni egy kéznél lévő frappáns kérdést vagy anekdotát.

Odakint álltam, cigarettáztam, miközben a könyvesbolt bezárt, hogy el tudjak köszönni mindenkitől, amikor elmennek. Vivien egy különösen hosszú búcsúölelést adott, lehet, hogy azért, mert észrevette, hogy a szüleim már nem voltak ott, és azt mondta, hogy nagyon élvezte az új fejezeteket, amiket átküldtem neki. Tíz perc alatt mindenki elszállingózott. Fél kilenc volt, és az ég még elég világos volt ahhoz, hogy a Soho tetőinek és kéményeinek keretet adjon. A tavasz szélesre tárta kapuit. Hamarosan itt a nyár. Hosszú nappalok, hosszú éjszakák, minden órában világos lesz, mindent be fog világítani az ég. Sehová sem lehet majd elbújni.

– Nos, mi a következő állomás? – kérdezte Lola, utolsónak jött ki a boltból, egy szatyornyi dedikált Az apró konyhával, és két önsegítő könyvvel, A talán hatalma és Jöttem, láttam, rendeltem egy sütit cíművel.

– Haza – mondtam.

– Veled jövök.

– Nem kell, de tényleg.

– Épp most jelent meg a második könyved! – mondta. – Pezsgőt veszek a sarki boltban.

– Tényleg te vagy a legjobb férj. – Belekaroltam, ahogy a metró felé sétáltunk.

– És nálad maradok ma éjjel. Tudom, hogy nem szeretsz osztozkodni az ágyadon, és azt is tudom, hogy nincs szükséged rá, hogy maradjak. De én szeretnék. – Nem tiltakoztam – tudtam, hogy ez Lola módszere, hogy félig rejtett módon tudomásomra hozzon egy világos üzenetet: Lehet, hogy elhagytalak mint az utolsó általunk ismert szingli nő, de nem vagy egyedül. Én még itt vagyok.

Egy üveg sarki bolti pezsgővel és fél üveg, a mélyhűtő mélyéről előhalászott karamellás vodkával később megtudtam Jethro összes kedvenc szakácskönyvét. Lola igen súlyos említésiteszben szenvedett – amikor a szerelme annyira átitatja minden gondolatát, hogy az minden egyes témába valahogy utat talál magának (Jethrónak ugyanolyan kádkilépője van, csak szürkében, mint neked! – mondta Lola egy ponton, mintha azt fedezte volna fel, hogy közös nagymamánk van). A krónikus említésitesz diagnózisa – egy másik emberi lény vett egy állandó ingatlant azon az úton, ami egyenesen a szíved mélyére hat – azt jelenti, hogy igazán, visszafordíthatatlanul, borzalmasan szerelmes vagy.

Mindketten a nappalim ablakából kilógva cigarettáztunk, amikor kinyílt a bejárati ajtó. Angelo csoszogott ki pongyolában és papucsban. Hosszú haja lazán össze volt fonva egy olyan vékonyka copfba, mint egy elnyűtt barátságkarkötő egy tinilány csuklóján. Mindkét kezében egy-egy tömött fekete szemeteszsák. Kinyitotta a zöld szelektívkukát, és mindkét zsákot belegyömöszölte.

– Te faszkalap! – üvöltöttem. – Nem fogják elvinni a szemetünket, ha ezt csinálod! Vedd ki! – Még csak a középső ujját sem mutatta fel – egy új szokás, amit nem régóta használt. Semmilyen reakciót nem kaptam, ahogy mélyen beleszívott a cigijébe, és szomorkásan visszacsoszogott a házba.

– Alma látott egy patkányt kimászni a szemetesünkből a múlt héten, mert Angelo szemete olyan sokáig volt a félig nyitott fedelű kukában.

– Szerinted egyre rosszabb lesz? – kérdezte Lola.

– Egyre kevésbé törődik vele – mondtam. – Olyan, mintha semmilyen következményt nem tudnék felmutatni neki. Semmi sem zavarja. Nem érdekli, hogy kit bánt meg, vagy hogy hogyan hozza magát kellemetlen helyzetbe. Annyira nehéz bánni vele – még a tinifiúk sem voltak ilyen rosszak, akiket tanítottam anno.

– Nem tudom, hogy bírsz nem megbolondulni ettől.

– Nem vagyok benne biztos, hogy sikerül.

– Szerintem pedig, de.

– Nem hiszem, hogy sikerül, Lola – mondtam. Elnyomtam a cigarettámat, és meghúztam a karamellás vodkásüveget, ami olyan volt, mintha forró szirup égette volna végig a torkomat. Felálltam, a konyhába mentem, és fejemmel intettem, hogy kövessen. Lola utánam jött.

Felmásztam egy székre, és kinyitottam a tűzhely feletti szekrényt.

– Nézd! – mondtam. Lola lábujjhegyre állt. – Elkezdtem átvenni a csomagjait. Úgy teszek a kézbesítő előtt, mintha Angelo itt élne.

– Miért?

– Hogy megőrjítsem úgy, ahogy ő is megőrjít engem.

– Te zseni vagy. Egy tébolyodott, démoni zseni.

– Úgy gondolod?

– Igen. Hány csomagod van már?

– Három.

– Nem félsz, hogy rá fog jönni?

– Nem hiszem, hogy megtudja. A kézbesítő azt fogja mondani, hogy kihozta. Nem kellett egyet sem aláírnom. Bele fog bolondulni, hogy rábizonyítsa a csomagküldő cégre, hogy a csomagjai nincsenek a lakásában.

– Órákat fog a telefonon lógni az ügyfélszolgálattal – jegyezte meg Lola mosolyogva.

– Órákon és órákon és órákon át. És csak képzeld el azt a párbeszédet!

– Kézbesítettük, uram.

– Nem, nem hozták ki.

– De igen.

– Nos, akkor miért nincs itt?

– Ott van, uram, bizonyítékunk van, hogy kézbesítettük – mondta Lola, az izgalomtól egyre hangosabban.

– Pszt! – szóltam rá nevetve. – Lehet, hogy hallgatózik. Egyszer némán ácsorgott az ajtóm előtt, a görény.

– Nyissuk ki őket! – mondta Lola hirtelen lelkesedéssel.

– Nem, nem tehetjük.

– Gyerünk már! Nem akarod megtudni, hogy mi van bennük?

– Nem, biztos valami unalmas lesz. Nincs is élete. Csak azért hagyja el a lakását, hogy dolgozni menjen, és csak egyszer láttam egy barátjával. Biztosan csak új porszívózsákok lesznek benne.

– Én kinyitom – mondta. – Add ide őket!

Törökülésben ültünk a földön egy-egy ollóval a kezünkben, és felvágtuk a leragasztott dobozokat. Az elsőben, a legnehezebb dobozban két nagy fémkampó volt.

– Mire valók ezek? – kérdezte Lola. – Szado-mazo kellékek?

– Nem, nincs az a hatalom, hogy ilyen színes egyéniség lenne – mondtam, kezembe vettem az egyiket, vizsgálgattam. – Fogalmam sincs. – Kicsomagoltam egy másik dobozt, amiben egy nagy, nehéz műanyag flakon volt, benne fehér porral. Az arcomhoz közel emeltem a feliratot. – Kálium-nitrát – olvastam, a veszélyre figyelmeztető jelet vizsgáltam. – Vigyázat, erősen oxidáló szer. Nyílt lángtól távol tartani.

– Ez nagyon bizarr – mondta Lola, és kinyitotta a harmadik csomagot. – Ez micsoda? – Kicsomagolt egy buborékfóliába tekert hosszú tárgyat. Megcsillant valami ezüst, ahogy a konyha plafonjáról világító lámpa fénye rávetült. Lola egy körülbelül harminc centis vékony pengéjű kést tartott a kezében, a hegye egy kissé ívelt volt, a fából készült markolata pedig egy pisztolyéhoz hasonlított.

– Uramisten!

– Mi a francot akar csinálni egy machetével? – kérdezte Lola. Megfogtam a markolatnál, közel húztam a szememhez, hogy megvizsgáljam. – Nina?

– Nem tudom – feleltem.

Lola kicsomagolt még egy kést, ez hosszabb volt, a pengéje szélesebb. A padlóra helyezte. A nyelén kis vésés volt.

– Szerintem ez japán. Ez azt jelenti, hogy a jakuza tagja – mondta. – Évekkel ezelőtt láttam egy dokumentumfilmet erről. Japán szervezett bűnözés – hátrazselézett fekete hajuk van, és levágják a saját ujjukat. Fel kell jelentened.

– Nem tehetem – mondtam. – Elloptam a holmijait.

– Nem vásárolhat machetéket.

– Szerintem megteheti, az hiszem, lehet legálisan venni. Azt hiszem, csak nem lehet nálad az utcán.

– Hol vehette online?

– Nem tudom. Egy olyan online fekete piacos helyen.

– Világos, hogy azt tervezi, hogy megöl valakit. Vagy legalábbis komoly sérülést akar okozni valakinek.

– Ezt nem tudhatjuk.

– De igen – a zavart, fura viselkedése. A méreg, a kések, a tény, hogy sohasem hagyja el az épületet. Készülődik rá. Gyakorlatilag a Taxisofőr története.

– Tedd vissza a dobozokba! – mondtam, és odaadtam Lolának a késeket. – Rájuk sem akarok nézni. Ki fogom dobni őket.

– Nem teheted, lehet, hogy később bizonyítékok lesznek.

– Ne légy nevetséges!

De nem tudhattam, hogy Lola nevetséges-e. Nem tudtam, hogy vajon megmondjam-e Almának, hogy mit találtam, vagy a rendőrségnek. Nem tudtam, hogy mi a kötelességem.

Azt viszont tudtam, hogy valószínűleg nagyobb biztonságban érezném magam e fölött a férfi fölött élve, ha elrejtenék két kést a lakásomban. Hálás voltam, amiért aznap este nem egyedül alszom. Tudtam, hogy ezentúl nem fogok kiabálni vele a szelektív szemét miatt. És azt is tudtam, hogy nemcsak egy rémálom szomszéd az alsó lakó. Egy pszichopata szomszéddal éltem egy házban.

15

– Sartre ügyei – jelentette be Anyu. – Hát nem klassz? A következő irodalmi szalonunkra.

– Szóval, a téma mi lesz? – kérdeztem.

– Egzisztencializmus! – felelte Gloria. – Én Nietzschének fogok öltözni.

– Találtál elég nagy bajuszt?

– Végül igen – mondta Gloria, és feltöltötte fehérborral a poharát. – Briannek volt egy hatalmas, még a Freddie Mercury-jelmezéből.

– Mikor öltöztél te be Freddie Mercurynak? – kérdezte Anyu, miközben egy tál baconba göngyölt és megsütött aszalt szilvát adott körbe.

– Néhány évvel ezelőtt egy szilveszteri bulin – felelte Brian.

A szüleim kertjében mind az öten egy asztal körül műanyag székeken üldögéltünk, hogy megünnepeljük Apu hetvenhetedik születésnapját. Anyu nagy nehezen beleegyezett, hogy én állítsam össze a menüt a könyvemhez tartozó kutatás részeként – kiválasztottam Apu összes kedvencét, különös hangsúlyt fektetve azokra az ételekre, amelyekről mint gyerekkori kedvencekről mesélt. De Apu figyelmét elterelte valami – alig válaszolt, amikor valamelyikünk megpróbált beszélgetni vele, és amikor válaszolt, akkor is zaklatottnak tűnt.

– A többiek minek öltöznek? – kérdezte Gloria.

– Annie Simone de Beauvoirként, Cathy Dosztojevszkijként, ha talál szakállat addig, és Martin „létezésként”, ami szerintem elég vicces.

Apura néztem, hogy elkapjam a pillantását, és együtt nevessünk, de ő csak némán bámult előre a semmibe. A szája vízszintes vonal, nem pislogott. Az arca olyan volt, mintha kihúzták volna a konnektorból a dugót, ami összeköti őt a világgal.

– Nos, Mandy – szólt Brian, miközben vett még egy baconbe göngyölt aszalt szilvát –, mi újság a templomban, amióta te lettél a programfelelős?

– Ó, hát minden csak politika, politika, politika, ahogy az mindig is lenni szokott ilyenkor.

– Mik vannak kilátásban a következő negyedévben? – kérdezte Gloria.

– Lesz egy Özvegyek és Özvegyasszonyok ismerkedős estünk jövő héten, ami szerintem jó mulatság lesz. Amikor pedig egy kicsit melegebb lesz, akkor lesz egy csomó szabadtéri programunk – Pétanque és Piteverseny, Röplabda és Rétes, ilyesmik. Sok program.

– És még több alliteráció – jegyeztem meg.

– Hol van az anyám? – kérdezte egyszer csak Apu. – Hol van? Nem kezdhetjük el az ebédet nélküle.

– Nem hiszem, hogy eljön ma, Apu – feleltem. Anyu idegesen Brianre és Gloriára pillantott.

– Persze hogy eljön! A fia vagyok, ez az én születésnapom.

– Én pedig szeretnék róla beszélgetni – mondtam. – Megnézzünk néhány fotót Nellyről?

– Minek néznék fotókat róla, nemsokára itt lesz.

Anyu csöndben maradt, kortyolt egyet a borából. Brian tekintetét az asztalra szögezte, Gloria pedig a nyakláncát babrálta.

– Felhívom. – Apu felállt az asztaltól, és bement a házba. Utánamentem.

A konyhában állt, felvette a vezetékes telefont.

– Nos – a telefont eltartotta magától, hogy jobban lássa a számokat, aztán elkezdte nyomogatni a gombokat. – Nulla-hét-egy…

– Apu…

– Ssss – mondta, és idegesen elhessegetett. Folytatta a számok beütögetését, majd a füléhez emelte a telefont az egyik kezével, a másikkal pedig az asztalra támaszkodott. – Ó, a rohadt életbe!

– Nem működik?

– Nem.

– Biztos nincs otthon, Apu. Már elindult ide. Félrerakhatunk neki egy kis ételt. – Megszakította a hívást, aztán visszatette a helyére a telefont. – Mesélj nekem az utolsó születésnapodról, amit vele töltöttél. – Visszamentem a kertbe, Apu pedig lassan követett.

Anyuval feltálaltuk az ebédet – sertéskaraj zöldbabbal és krumplipürével. Apu az arcához közel emelte a sertéskarajos tálat, és óvatosan megvizsgálta.

– Ez micsoda? – kérdezte.

– Sertéskaraj – mondtam. – Olyan, amilyet gyerekkorodban ettél.

– Én sosem ettem ilyet.

– De igen, Bill – mondta Anyu. – Mindig is ez volt a kedvenced.

– Ez nem a kedvencem, ki nem állhatom a sertéskaraj ízét. Sosem szerettem.

– Én mindig szerettem – mondta Brian, és boldogan nyúlt egy darabért a csontjánál fogva. – Mustárral szeretem enni a legjobban.

– Nos, jó neked, de én ki nem állhatom a sertést.

– Mit szeretnél inkább helyette, Apu? Születésnapod van, te választasz.

– Bármit, csak ne sertéskarajt.

– Van tojásod, Anyu? Összeüthetek neki egy gyors omlettet.

– Nem, nem, nem akarok gondot okozni – mondta. – Majd eszem a többit.

Mindenki vett magának, és alig lehetett mást hallani, mint az evőeszközök összekoccanását, az elismerő szavakat és néhány megjegyzést az enyhe tavaszról, olyan semmilyen, mint amilyen egy sertéskaraj, amit azért Apu megevett hosszas rágás és remegő orrcimpák kíséretében.

– Hol születtél, Bill? Melyik kórházban? – kérdezte Gloria.

– Homertonban – válaszolt Anyu.

– Homertonban volt?

– Igen, Nelly nagyi megmutatta egyszer a születési anyakönyvi kivonatodat. Homerton Kórház, 1942. május 3. William Percy Dean.

– Percy! – kiáltott fel Gloria. – Milyen imádni való második név. Az enyém az unalmas régi Judith. A tied mi, Nina? Elfelejtettem.

– George.

– Ó, tényleg.

– Mert a Wham! volt az első a toplistán aznap, amikor megszülettem.

– A Wham! nem volt az első aznap, amikor megszülettél – mondta Apu, és letette az evőeszközét.

– De igen, az volt – szólt Anyu.

– Aznap, amikor megszülettél, Chris de Burgh dala, a „Lady in Red” volt az első.

Anyu felnevetett.

– Nagyon vicces, Bill. Nos, ki hogy áll az italokkal?

– Az volt! – mondta Apu.

– Nem az volt, a „The Edge of Heaven” volt a Wham!-től, ezért adtuk második névként neki a George-ot. Nos – italok.

– Ó, az Isten szerelmére! – dörrent fel, és rá nem jellemzően indulatosan az asztalra csapott. – Miért nem figyel rám már rohadtul senki?

– Én figyelek, Apu – mondtam.

Behunyta a szemét, és halkan kezdett beszélni, hogy lenyugodjon.

– Aznap, amikor megszülettél, Chris de Burgh dala, a „Lady in Red” volt az első a kislemezek listáján, és tisztán emlékszem rá, mert a Nissan Micrában hallgattam, amikor hazavittünk a kórházból.

– Ó, annyira szerettem azt a Nissan Micrát! – mondta Gloria krumplipürével teli szájjal. – Olyan kis pindurka volt. Röhejesen néztél ki, Bill, amikor vezetted. Mint egy rajzfilmfigura a kis kocsijában.

– Már megint kezdesz összezavarodni – mondta Anyu, és még több zöldbabot halmozott Apu tányérjára.

– Nem. És nem akarok még több rohadt babot, hagyd abba a nyüzsgést!

– Bill – könyörgött Anyu.

– Oké, Apu, megnézem, ne aggódj! – Elővettem a mobilom a táskámból. – Itt is van, egy honlap, amin felsorolják 1950 óta az összes brit első toplistás dalt.

– Ó, nézd meg a miénket, ha már végeztél! – csipogott közbe Gloria, egy kicsit sem jókor.

Legörgettem a nyolcvanas évekhez, amíg meg nem találtam 1986. augusztus 3-át.

– Anyu, igaza van Apunak.

– Köszönöm! – szólt Apu diadalmasan.

– Az nem lehet.

– De igen. Augusztus másodikától huszonharmadikáig, 1986-ban, a brit első helyezett a „Lady in Red” volt.

– „I’ve never seen you lookin’ so lovely as you did tonight” – búgta Brian, behunyta a szemét, és a székén imbolygott jobbra-balra. – „I’ve never seen you shine so bright, mmm hmmm mmm” – Rádöbbentem, mindig is utáltam Briant.

– Mikor volt a „The Edge of Heaven” első? Egy héttel a születésed előtt? – kérdezte Anyu.

– Nem, nagyon messze nem. Június huszonnyolctól július tizenkettedikéig volt első.

– Ez nincs olyan messze, ugyanaz a nyár.

– De miért mondogattad mindig azt, hogy az első volt aznap, amikor megszülettem?

– Nem tudom, bizonyára rosszul emlékeztem.

– Miért nem kereszteltetek el Chris de Burghről?

– A „Lady in Red” egy rettenetes, rettenetes dal. Utáltad volna, ha arról a dalról neveztünk volna el. Imádom George Michaelt, imádom a Wham!-et és imádom a „The Edge of Heaven”-t.

– Látnod kellett volna, hogyan táncolt rá Mandy az esküvőnkön – mondta Brian. – Majdnem kirúgta a sógorom szemét, olyan magasra dobálta a lábát!

– Ki az a Mandy? – kérdezte Apu.

– Én vagyok – mondta Anyu.

– Ő nem Mandy, Apu, ő Nancy.

– Már megint ez – mondta Anyu, és Gloriára nézett egy kis támogatást várva.

– Nem változtathatod meg a történelem menetét, hogy jobban passzoljon a saját sztoridba – mondtam.

– Történelem menetét! – mondta hahotázva. – Csak figyeld, hogy mit mondasz, Nina, mennyire túldramatizálod.

– Tudod, hogy miről szól a „The Edge of Heaven”, Anyu? Meghallgattad egyszer is a szövegét?

– Persze hogy meghallgattam.

– Nem hiszem, hogy megtetted, mert akkor rájöttél volna, hogy ez egy abszolút nem helyénvaló dal ahhoz, hogy az újszülött kislányodat elnevezd róla.

– Nem, nem az! Ez egy nagyszerű, vidám, táncolható dal. – Anyu elkezdte összeszedni a tányérokat, hogy ezzel megpróbálja befejezni a beszélgetést.

– I would lock you up but I could not bear to hear you screaming to be set free, I would chain you up if I’d thought you’d swear the only one that mattered was me. (Bezárnálak, de nem bírtam hallani, ahogy kiabálsz, hogy engedjelek szabadon, Leláncolnálak, ha azt gondolnám, hogy megesküszöl, csak én számítok.)

– Ez a dalszöveg? – kérdezte Gloria. – Mindig is úgy hallottam, hogy letáncolnálak. De most, hogy belegondolok, annak mi értelme lett volna?

– I would strap you up (Szíjjal kötnélek le) – folytattam. – But don’t worry baby, you know I wouldn’t hurt you ’less you wanted me to. (De ne aggódj, bébi, tudod, hogy nem bántanálak, hacsak nem akarnád, hogy bántsalak.)

– Mire akarsz kilyukadni?

– Ez BDSM, Anyu. Ez totálisan kibaszottul bizarr, hogy minden születésnapom reggelén együtt hallgatta az egész család.

– Az autósiskola? – kérdezte Gloria, az orra ide-oda rángatózott.

– Nem, nem az autósiskola. Szadomazochizmus.

– Ne beszélj így az apád előtt!

– Én nagyon élvezem! – mondta Apu.

– Bill – maradj csöndben!

– Ne mondd neki, hogy maradjon csöndben, ő az egyetlen, aki értelmesen beszél.

– Gloria, Brian, most én őrültem meg? Egyszerűen csak azt nem értem, hogy mi itt a probléma?

– Gloria, Brian, minden tiszteletem a tiétek, de ehhez semmi közötök.

– Hihetetlenül udvariatlan vagy, Nina.

– Harminckét éven keresztül hazudtál nekem arról, hogy ki vagyok.

– Nem arról van szó, hogy ki vagy, hanem hogy kiről neveztünk el.

– Az ugyanaz.

– Ne légy nevetséges! Túl sok randiapp-profilt töltesz ki.

– Már nem vagyok fent a randiappokon.

– Rendben, MyFace. Az összes olyan honlap, amiktől másra sem tudsz gondolni, mint hogy „ki vagy”, és hogyan magyarázd ezt el mindenkinek. Nem kell mindig elmagyaráznod mindenkinek! A mi időnkben a „ki vagy” csak az volt, ami történt veled, amikor reggel felkeltél és aztán élted az életed.

Gloria egyetértése jeléül bölcsen bólogatott.

– Sétálok egyet – jelentettem be, és felkeltem a székemről. – Amikor visszajöttem, majd segítek rendet tenni.

– Oké, drágám! – mondta Anyu könnyedén. – Érj vissza időben a tortára!

Fél óra múlva értem vissza – ez elegendő idő volt ahhoz, hogy elsétáljak a sarki boltba, vegyek egy csomag cigit és rágót, elszívjak két cigit, és hogy elrágjam a fél doboz rágót, hogy palástoljam a cigi szagát. Amikor visszaértem, lenyugodva és azzal a szilárd elhatározással, hogy Apu kedvéért élvezetes és nyugis szülinapi bulit tartok, egyedül találtam őt a foteljában olvasva.

– Jól vagy? – kérdeztem. – Hol vannak a többiek?

– Odakint vannak, ööö… – mondta, letette a könyvét, levette az olvasószemüvegét. – Hm. – Összeszorította a szemét. – Bocsáss meg, de mi is a neved?

– Nina, Apu – mondtam, és rosszullét szorongatta a torkomat.

– És találkoztunk már?

– Ninabean. A lányod vagyok.

– Persze hogy az vagy! – mondta. – Persze. Hogy vagy?

– Úgy általában?

– Igen.

– Jól. Most épp sok munkám van, de élvezem.

– Annyira örülök, hogy élvezed – mondta. – Annyira jó kislány vagy ott fent a szobádban, csak magolsz és magolsz. Minden ki fog fizetődni a vizsganapon, ígérem.

– Nem a kisérettségim. A munkám. Már van munkám. Irodalomtanárként dolgoztam, mint te, most pedig újságíró és író vagyok. Ételekről írok. – Apu összeráncolt homlokkal bámult rám. Nem tudtam, hogy mi mást mondhatnék még. A kandallópárkányon álló óra ritmusos ketyegése olyan hangosnak tűnt, hogy visszhangzott. Apu újra felvette az olvasószemüvegét, és a figyelmét a könyvre irányította.

– A többiek odakint vannak – mondta végül.

Kimentem a kertbe, ahol Anyu és Gloria éppen arról beszélgettek, hogy érdemes megtartani a karácsonyi ajándékok névcéduláit, és újrahasznosítani a következő évben házilag készített üdvözlőlapokhoz.

– Miért van Apu egyedül odabent?

– Csak egy kis időt szeretett volna, hogy olvasson, mostanában egyre nehezebben tud koncentrálni egy egész könyvre – mondta Anyu. – Nem szabad anyáskodnunk felette, Nina, azt tényleg nagyon utálja.

– Igazad van, bocsi – mondtam, és leültem az asztalhoz. – Ma nagyon izgatott. Mit gondolsz, mi váltotta ki?

– Lesznek napok, amikor jól lesz, és lesznek napok, amikor nem, pont, ahogy Gwen mondta.

– A memóriatorna-az-ételeken-keresztül nem működött, ugye?

– Nem, de az étvágya úgy tűnik, hogy változóban van, én nem aggódnék miatta. Korral jár.

– Mi az a memóriatorna-az-ételeken-keresztül dolog? – kérdezte Gloria.

– Az ételekről és a memóriáról írok. A következő könyvem arról fog szólni, hogy az ízek hogyan kapcsolódnak a nosztalgiához.

– Ó, ez egy aranyos ötlet – mondta Gloria. – Tudod, mindig, amikor a Tunnock-féle teasüteményt eszem, akkor a cserkészlányokra gondolok.

– Azt etted, amikor cserkész voltál?

– Nem, sosem voltam cserkész – felelte Gloria. – Egyszerűen csak rájuk gondolok, valami okból kifolyólag.

Zajt hallottunk a házból – hirtelen, éles, magas hangot. Mindannyian felpattantunk az asztaltól és berohantunk a házba.

Apu a mosogató felett állt, vér csöpögött a kezéből. Zavarodott arckifejezéssel nézett ránk, amitől nyugtalanítóan gyerekesnek tűnt.

– Mi történt? – kérdezte Anyu, és odaszaladt hozzá.

– Megpróbáltam kinyitni egy babkonzervet – mondta, és összerezzent, ahogy Anyu hozzáért a kezéhez. A konyhapultra pillantottam – ott volt egy konzerv, rajta egy kis bevágott rés, egy konyhakés mellette, valamint hatalmas vércseppek, amelyek a mosogatóhoz vezettek.

– Miért egy késsel próbáltad meg kinyitni?!

– Mindig is pengével nyitottam ki a konzerveket – felelte.

– Használj konzervnyitót, Apu, itt van.

– Nem tudom, hogy mit tegyek – mondta Anyu. – Nem látom, hogy milyen mély.

– Hadd nézzem! – Gloria lehajolt, hogy megvizsgálja Aput. – Van elsősegélyes papírom – büszkélkedett.

– Bevigyük a kórházba? – kérdeztem.

– Nem, nem hinném, hogy kell.

– Nagyon fáj! – jajgatott komolyan Apu, mint egy kisfiú, aki meg akarja győzni az anyukáját, hogy jár neki egy ölelés. Egyszeriben hétéves volt. Kis gombóccá húzódott össze magában. Anyuba kapaszkodott. Az apám, aki olyan kíváncsi és magabiztos, az apám, az igazgató – még sosem láttam ennyire aprónak.

– Azt hiszem, csak ki kell tisztítani, és némi felszívódó kapocs kell rá – mondta Gloria. – Csak hazaugrom értük, és már jövök is vissza. Addig pedig nyomjatok rá egy konyharuhát.

Apu a délután további részében nem szólalt meg. Semmit sem szólt, miközben megpróbáltuk teával és beszélgetéssel elterelni a figyelmét, amíg Gloria az elsősegélycsomagjáért ment. Némán rándult össze az arca, ahogy Gloria bekötözte a vágást. Semmit sem szólt, amikor elénekeltük neki a „Boldog szülinapot!”. Nem evett a sűrített tejes cukormázas banántortából. Amikor elköszöntem, néma és merev volt, miközben én karomat köré fonva átöleltem.

Azt kívántam, hogy bárcsak lenne rá mód, hogy hozzáférjek az elme irattárához, és számontarthatnám, hogy melyik emléket veszítette el és mikor. Tudtam, hogy nincs olyan módszer, amivel visszatarthatnám őket, de mindennél jobban szerettem volna megérteni, hogy egy adott pillanatban a világ melyik verzióját látja. Ha azt hitte, hogy tizenöt éves vagyok, aki a nyári vizsgákra készül, akkor az azóta eltelt tizenhét évnyi kapcsolatunkból mi más törlődött még? Egy másik ember iránt érzett szeretet nagyban függ a közös emlékek hatalmas archívumától, amelyhez hozzáférhetsz, ha csak megpillantod a másik arcát vagy meghallod a hangját. Amikor Apura nézek, akkor nemcsak egy hetvenhét éves, mákos hajú férfit látok, hanem látom Spanyolországban a medencében, ahogy gyorsúszni tanít, látom, ahogy a tömegben integet nekem az érettségi napján. Látom, ahogy az általános iskola első napján elvisz az iskolába, és ahogy vezeti a vonatozást a nappalinkban egy karácsonyi koktélpartin még az Albyn Square-i lakásunkban. De mi fog történni most, hogy csak nekem van hozzáférésem a közös történetünk archívumához? Mit fog érezni irántam, és mi leszek számára most, hogy ezek az emlékfájlok eltűntek az ő emlékezetéből? Csak egy barna hajú, harminckét éves nő lettem, akinek egy kicsit ismerős az arca, aki ott áll a házában és olyan ételekkel kínálja, amiket nem is kért?

Elsétáltam a Pinner állomásra. A következő vonat csak tizenöt perc múlva jött, ahogy az már lenni szokott a londoni ötödik zónás metróállomásokon. A peronon egy padon üldögéltem, elővettem a táskámból a mobilomat, és újra letöltöttem a Linxet, kétségbeesetten kellett valami, ami eltereli a figyelmemet. Átlapoztam a kétdimenziós embereket, mint egy katalógus oldalait, értelmetlen identitásnyilatkozatokat olvasva: „szeretem a szocializmust, utálom a koriandert”; „Szarkazmus a vallásom”; „mindig nagykanállal;)”; „manchesteri vízöntő”; „gyenge pontom az intelligens nő”; „bizarr, hogy mindig a zuhany alatt mosom a fogam?!”; „a következő a bakancslistámon: a Grand Canyon”; „a kutyák jobbak, mint az emberek!!”; „megőrülök a hátrafogott hajú lányokért”; „érdekesség rólam: még sosem voltam villamoson”; „Hajrá Tottenham Hotspurs! Coys!!!!!”; „imádom a vasárnapi kocsmázást”; „inkább meghalok, mint hogy gombát egyek”; „tíz országban és tizenhárom városban éltem már”; „ha megkérdezik, hogy a lábakat vagy a didkókat szeretem inkább, akkor a válaszom: a puncit szeretem!!!”; „a sürgősségin dolgozom, de egy sitcomot is írok éppen”; „Carpay Deium a mantrám x”; „Detoxból Retoxba”; „koreai filmek, esős napok, erős tea”; üzizz ha nagy a segged és ha nagy bimbós kis didkód van”; „az ananász NEM pizzára való!”; „poli-, pánszexuális szex+”; „Nem kérek a futottak mégből”.

Mindezek a hobbik, preferenciák, politikai nézetek és múltak – ezek alkották meg az ember alapvető összetevőit? Ezek voltak az ego és az id oszlopai? Ha ezekből a kijelentésekből épül fel valakinek az énje, akkor Apu a sajátja szétrombolásának hosszú és lassú folyamatában volt. Nem emlékezett rá, hogy hol született, sem a kedvenc ételére, a lánya nevére vagy a diákokéra, akiket tanított. Mi fog megmaradni belőle, ha az egy életen át felhalmozott tudás, meggyőződések és emlékek eltűnnek? Eszembe jutott, amit Anyu mondott – hogy aki vagy, az csak az, amire mindennap felébredsz és amit egész nap csinálsz. Reméltem, hogy igaza van.

A külvárosi vonattal mentem be London központjába, ahol Katherine-nel találkoztam, hogy vacsorázni menjünk. Ez volt az első alkalom, hogy találkoztam vele azóta, hogy kimentem hozzájuk a kisfiuk születése után. Azóta nem válaszolt az sms-eimre, és nem reagált a hívásaimra. Minden tíz napban kaptam tőle egy üzenetet, amelynek a hangneme kapkodó volt, tele volt elütésekkel, amiről cinikusan azt gyanítottam, csak taktikázik, hogy még inkább hangsúlyozza, mekkora rohanásban és stresszben van. Azt állította, hogy egy üzenet elküldése „lehetetlenné” vált most, hogy mindkét keze tele volt egy totyogóssal és egy újszülöttel. Az Instagramja viszont napról napra gyarapodott.

Az asztalnál ült, amikor megérkeztem, a telefonján pörgette a lapokat, az arca feszült és ideges volt. Felnézett, és egy halovány félmosolyt küldött felém.

– Szia, bocsi, hogy késtem – mondtam, lehajoltam, hogy puszit adjak az arcára.

– Fél órát késtél.

– Tudom, sajnálom. Küldtem egy sms-t, amiben megírtam. Anyuéktól jöttem, és tudod, hogy milyenek a vonatok.

– Én Surrey-ből jöttem.

– Rendben van, sajnálom, már mondtam. Ismersz, általában sosem kések.

– Én sem kések soha, de soha, amikor veled találkozom.

– Ez azért van, mert nem is tudsz késni, mert általában nálad találkozunk, úgyhogy sosem kell sehová menned. – Felkapta a fejét, mintha hideg szél fuvallata csapta volna meg – nem volt hozzászokva az ilyenfajta őszinteséghez tőlem. – Ami érthető, természetesen, mert kisgyerekeid vannak, de csak… legalább most az egyszer elengednéd ezt nekem? Nem fog többet előfordulni. Rettenetes napom volt.

– Mi történt?

– Majd később untatlak vele, először is kell egy pohár bor. Kérjünk rögtön egy üveggel?

– Én nem iszom.

– Oké.

– De te csak rendelj.

– Fogok is. – Elkaptam a pincér tekintetét, és rendeltem egy nagy pohár Chenin Blanc-t. – Biztos, hogy nem kérsz egyet?

– Igen, Nina, biztos.

– Csak biztosra akartam menni.

– Nem igazán ajánlatos inni szoptatás alatt. És igazán élveztem, hogy olyan tiszta és friss a testem a terhesség alatt, úgyhogy eldöntöttem, hogy így folytatom tovább.

– Mark iszik?

– Persze hogy iszik – felelte.

Egy kissé túl hosszú csönd állt be. Törtem a fejemet, egy kérdés után kutatva, amit feltehetnék, de szerencsére Katherine megelőzött.

– Milyen volt a könyvbemutató?

– Kellemes – feleltem. – Hiányoztál, kár, hogy nem voltál ott.

– Igen, sajnálom, hogy nem tudtam elmenni, nem tudtam kimenteni magam Anna születésnapjáról.

– Ki az az Anna?

– Találkoztál Annával – Mark gimis barátjának, Nednek a felesége. A szomszédunkban laknak.

– Úgy emlékszem, azt mondtad, hogy nem tudsz elmenni otthonról, amíg Freddie olyan kicsi.

– Néhány órára el tudtam menni, Mark anyukája bébiszitterkedett. Csak a városba nem tudtam bejönni.

A pincér letette elém a pohár bort.

– Mit csinálsz július hatodikán? – kérdezte Katherine.

– Nem tudom – feleltem, nagyot kortyoltam, és hagytam, hogy a hideg, mézes folyadék lezsibbasszon a megbízható, csendes passzív-agresszív módba.

– Oké, akkor megnéznéd, ha majd a határidőnaplód közelében vagy? Csak mert szeretnénk Freddie és Olive névadó ünnepségét akkor tartani.

– Lesz Teszlek Süveg is?

– Hogy érted?

– Sehogy, csak vicceltem. Olyan, mintha a Harry Potterből lenne.

Katherine arca kifejezéstelen volt.

– Ez csak egy világi keresztelő.

– Oké.

– Meg tudnád mondani, amint hazaérsz ma este? Mert szeretném tudni, hogy az összes keresztszülő el tud-e jönni, mielőtt lefoglalom a helyszínt.

– Úgy lesz.

– Szóval, mi van veled, különben? – kérdezte, és kinyitotta az étlapot. – Miért volt rettenetes napod?

– Apu születésnapi ebédje volt, neki viszont nem volt jó napja. Volt egy pont, amikor nem ismert meg. Folyton kérdezte, hogy hol van az anyukája, pedig ő már húsz éve meghalt. Aztán megpróbált kinyitni egy konzervet egy konyhakéssel, és persze megvágta magát. Minden tiszta vér volt. Szerencsére nem kellett kórházba vinni.

– Ó, istenkém, minden olyan tragikus most veled, nem igaz?

– Hogy érted?

– Valahányszor találkozunk, olyan, mintha egy újabb dráma történt volna. – Felnézett az étlapból.

– Katherine. – Mély levegőt vettem. Nem is hittem, hogy végre el fogom mondani azt a beszédet, amit már hónapok óta gyakoroltam dühösen, amiről úgy gondoltam, hogy soha sehol máshol nem fogom elmondani, mint önmagamnak a zuhany alatt. – Lehet, hogy nincs kisbabám. De van életem.

– Természetesen tudom, hogy van életed.

– Nem, nem tudod.

– De igen, tudom.

– Nem tudod. Nem kérdezel róla, nem veszed komolyan, nem jössz el hozzám, semmi érdeklődést nem mutatsz a munkám iránt, még a könyvbemutatómra sem bírtál eljönni, pedig senki sem volt ott a családomból. Te vagy a legjobb és legrégebbi barátnőm, és nemcsak hogy nem akartál ott lenni, de még csak nem is érezted, hogy kötelességed lenne legalább úgy tenni, mintha ott akartál volna lenni.

– Mondtam már neked, hogy azért, mert nem tudok bejönni a belvárosba egy egész estére.

– Ezért úgy gondoltad, hogy elmész egy buliba, ahol tudsz kisbabákról, meg esküvőkről, meg házakról fecserészni egész este. Mert nem mindenki akar kisbabákról, esküvőkről és házakról beszélgetni egy könyvbemutatón.

– Ez nem igaz.

– De igaz. Nem tudtál volna csak egy estére a barátnőm lenni, hogy megünnepeld a munkámat. Nekem meg kell ünnepelnem, amikor felújítod a konyhádat, de bármi, amit én csinálok, az túl triviális és értelmetlen, mert én nem élek kapcsolatban senkivel és nincsenek gyerekeim. Nem tudom, hogy mi történt, hogy ilyen könyörtelenül elutasítasz mindenkit, akinek az élete nem pontosan olyan, mint a tiéd, de rendbe kell hoznod ezt a szart a fejedben! – Egy kicsit túl drámaian csaptam le a borospoharamat az asztalra, és kiömlött a bor.

– Nem kell hogy bármit is megünnepelj az életemben!

A pincér széles vigyorral az arcán jelent meg az asztalunknál.

– Szeretnék hallani a ma esti specialitásokat?

– Tudna még néhány percet adni nekünk? – kérdezte Katherine. A pincér vonakodva bólintott, és elment.

– És tulajdonképpen – igen, a dolgok mostanában drámaiak. És sajnálom, hogy most nincs ehhez kedved. Sajnálom, hogy van egy halálosan beteg apám és egy anyám, aki nyilvánvalóan nincs a helyzet magaslatán. És hogy összetörte a szívem egy férfi, akivel soha többé nem fogok találkozni vagy beszélni. Sajnálom, hogy ez nem kasmír-zokni-és-pasztellszínű-kerámia-étkészlet neked. De nem építhetsz le az életedből, mert túl zűrös vagyok az éppen aktuális esztétikai hangulattérképedhez, amiben éppen élsz. A barátság nem így működik.

– Nem gondolom, hogy zűrös vagy, csak azt gondolom, hogy most sok minden történik körülötted.

– Igen, így van. Te pedig nem bírnád venni a fáradságot, hogy támogass benne?

– Nem érted, Nina! – emelte fel a hangját és a szemöldökét is idegesítő gyorsasággal. – Nincs elég hely hozzá a fejemben! Már nem tudok többé ez lenni számodra, erre jó Lola. Majd megérted, ha gyerekeid lesznek.

Ránéztem, teljes képtelenségnek tűnt, hogy előhívjam a Katherine-emlékarchívumomat – képtelen voltam felidézni, hogyan és miért voltunk húsz éve barátnők. Intettem a pincérnek a számláért.

– Nem akarok veled vacsorázni. És te meg pláne nem akarsz velem vacsorázni. Nem tudom, hogy miért tesszük még ki magunkat ennek.

– Egészen Surrey-ből jöttem ide.

– IGEN, TUDOM – ugattam vissza. – Senki sem kért meg, hogy ott élj, baszki, Katherine! Nem vagy hetvenéves. Nem vagy télikertügynök. Nem vagy nyugdíjazott hírbemondóból-lett-kertészeti rovatvezető sem.

– Sokaknak kell kiköltözniük Londonból, nem kell úgy tenned, mintha ez valami hatalmas árulás lenne.

– Majd csak akkor fogsz barátkozni velem, amikor férjhez megyek, gyerekem lesz és egy nagy házban fogok élni? Akkor döntesz majd úgy, hogy újra szeretsz engem? Amikor megteszem azokat a dolgokat, amiket te is, hogy úgy érezd, neked volt igazad?

Katherine levette a kabátját a széke támlájáról, és felvette a táskáját. Elvörösödött, és a felső ajkát rágta idegesen.

– Elmegyek. Ne hívj, ne írj üzenetet! – mondta, belebújt a kabátjába, és kihúzta a haját a gallér alól. – Nem akarok beszélni veled.

– Már évek óta nem akarsz beszélni velem – feleltem, miközben ő felállt az asztaltól és elment.

Kifizettem a boromat, és én is eljöttem az étteremből. Szombat kora este volt, és nem akartam visszamenni a lakásomba, hogy ott üljek egyedül a saját dühömmel és a félelmetes szomszédom dühével, aki az alattam lévő lakásban ólálkodott. Elkezdtem sétálni kelet felé, azt sem tudtam, hol fogok kikötni. Keresztülsétáltam Holborn megmagyarázhatatlanul forgalmas utcáin, elhaladtam a megszámlálhatatlan szendvicsező mellett. Elsétáltam a Szent Pál-katedrális mellett, amelynek ezüstkupolája olyan, akár egy acél harci sisak, majd a Bank of England grandiózus görög oszlopai mellett. Huszonéves lányok csapatai mellett mentem el, akik Aldgate szuterénbárjai előtt cigarettáztak, choker nyaklánc és túl sok tus mindegyiken, aztán ott voltak az idősebb dohányzók a Stepney Green kocsmái előtt, akik azon tűnődtek, miért költenek olyan sok pénzt a huszonéves lányok a choker nyakláncukkal arra, hogy ott legyenek. Végül, majdnem két órával később, megláttam a Mile End metróállomás krémszínű csempével kirakott homlokzatát. Emlékezetből követtem az utat az Albyn Square-ig, átmásztam a kerítésen a közösségi kertbe, mint ahogy akkor tettem, amikor utoljára láttam Maxet. Törökülésben ültem a padon, tornacipős lábamat a combom alá húztam. Innen jól láttam a szuterénlakásunk ajtaját, és az utcát, ahol Apu kék Nissan Micrája parkolt.

„A szerelem honvágy”, olvastam egyszer valahol egy könyvben. A szerző terapeutája azt állította, hogy a szerelem hajszolása felnőttkorban csak a szüleink hiányának kifejezése – hogy azért keressük folyamatosan az intimitást és romantikát, mert sosem szűnik meg a szülői biztonságérzet és figyelem utáni vágy. Egyszerűen csak behelyettesítjük. Az apám majdnem nyolcvanéves volt, és még mindig hiányzott neki az anyukája. Megtalálta a módját, hogy egész felnőtt életében hogyan palástolja, de most, hogy az összeszedettség homlokzata a tudtán kívül lassan omladozni kezdett, az igazság felszínre került. Semmi másra nem vágyott, csak az anyukájára. Erősen tudnék érvelni amellett, hogy a világon minden felnőtt egy padon üldögél, és arra vár, hogy a szülei érte jöjjenek, akár tudatában vannak ennek, akár nem. Érzésem szerint halálunk napjáig várakozunk.

Még egy darabig ott maradtam a téren, arra vártam, hogy értem jöjjön valaki. Vártam, hogy az anyukám kiszól a lakásból, és vacsorázni hív. Vártam a Nissan Micrára, amely már nem létezett, hogy értem jöjjön. Azon tűnődtem, hogy ki lakhat most a lakásunkban. Azon tűnődtem, hogy hol lehet most a Nissan Micra – gyerekkorom biztonsága. Egy roncstelepen valahol.

Benéztem az Albyn Square-i lakások ablakán, némelyik az otthon fényeivel volt kivilágítva, bábszínház emberekkel. Egy nő az íróasztalánál dolgozott, egy férfi vizet töltött a vízforralóba a konyhában. Éjfél előtt járt az idő. Hideg volt. Felnőtt nő voltam jelzáloghitellel, karrierrel és egy felelősségteli élettel. Kislány voltam, akinek haldoklott az apukája. És nem tudtam, hogy merre induljak tovább.

– Hiányzik az otthonom.

Hiányzik az otthonom.

Hiányzik az otthonom.

Az utolsó metróval mentem haza Archwaybe. Az utcákon ember-varjak csoportjai itt-ott elszórva, részegen csapkodták egymást – károgtak, ahogy a szürke gíroszszalagokat és a majonézzel összebetonozódott sült krumplit csipegették a polisztirol dobozokból. Hazafelé vettem az irányt. Az utcát nemrég nyurga kis fácskákkal ültettek végig, törzsüket fekete védőkerítés vette körbe, és már látni lehetett a friss levélhajtásokat. Volt egy közvetlenül a konyhaablak előtt. Reggelente, miközben a kávémat ittam, elképzeltem, mekkorára nő majd életem végére.

Ahogy az épülethez közeledtem, láttam, hogy valaki ül a ház előtt a földön, háta egy kissé görnyedt, hosszú lába széttárva. Nem láttam világosan az arcát, csak annyit, hogy egy magas férfi csizmában. Ösztönösen tudtam, hogy Angelo az, és már felkészültem egy kellemetlen beszélgetésre.

Amikor azonban a bejárati ajtóhoz értem, valaki mást találtam ott. Lemerevedtem, csak néztem, megpróbáltam felfogni a látványt, alig akartam elhinni, hogy ez a valóság. Ott volt ő.

Max. Sodort cigarettát szívott. A küszöbömön üldögélt.

16

– Helló! – köszönt. Öt hónapon keresztül ábrándoztam erről a pillanatról. Annyiszor megtörtént, hogy csöngettek, az ajtóhoz mentem, vagy befordultam a sarkon az utcámba, és elképzeltem, hogy ott lesz. Az álmaimban a „Helló!” volt pontosan az első dolog, amit mondott. Egy romantikus vígjáték párbeszédének klasszikus nyitánya volt – egyszerű, mégis rejtett üzenetekkel teli. Egy szó, ami egyszerre volt menő, stílusosan laza, feltételezte, hogy minden meg lesz bocsátva és el lesz felejtve. Egy köszöntés, amely egy új és egyszerű kezdetet jelölt meg. Nem emlékeztem rá, mit válaszoltam erre a képzeletbeli párbeszédekben. Ha egy romkomban lettem volna, rohanok felé, a nyakába ugrom, megcsókolom és semmi mást nem mondok, mint a megkönnyebbült hála egysoros mondatát, például: „Tudtam, hogy visszajössz!” Nem fárasztom a kérdéseimmel, nem követelek magyarázatot, nem terhelem az árulása tényeivel, nem ijesztem el a dühömmel.

– Hol a faszban voltál?

– Tudom – mondta, eldobta a cigijét, és felállt. – Meg akarok magyarázni mindent. – Elindult felém.

– Nem, nem – mondtam, karomat előrenyújtottam, hogy megállítsam, ne jöjjön túl közel hozzám. – Azt akarom, hogy elmondd, hol voltál! – Némán állt. Úgy tűnt, fél provokálni engem. – Hol voltál, Max? Hol a faszban voltál?

– Itt voltam.

– Azt hittem, meghaltál.

– Tudom, el sem tudom képzelni, milyen stresszes lehetett neked.

– Mit csináltál itt?

Zavarodottan nézett, mint egy iskolás fiú, akit becitáltak az igazgatónő irodájába, és inkább bármit bevall, csak ne kerüljön bajba. – Rád vártam.

– Nem, ITT, ebben a városban, ahol mindketten éltünk ez alatt az idő alatt. Mit csináltál, ami miatt nem tudtál felhívni, hogy a tudomásomra hozd, hogy még élsz?

– Annyira akartam. Csak azért, mert nem hívtalak, még nem jelenti azt, hogy nem akartalak felhívni minden egyes nap.

– Akkor miért nem tetted?

– Megijedtem, Nina. Annyira, de annyira megijedtem, és annyira összezavarodtam.

– Megijedtél? – kérdeztem gúnyosan. – És összezavarodtál?

– Igen.

– Mégis mit gondoltál, én mit érzek? A férfi, akivel megosztottam az életem, majdnem egy hónapon keresztül, akiben megbíztam, akinek feltártam a gyöngeségeimet, azt mondja nekem, hogy szeret, aztán sose látom többé. Mégis, mit gondoltál, ettől hogyan fogom érezni magam?

Max bűnbánóan megvonta a vállát. Még sosem láttam ennyire szótlannak.

– El sem tudom képzelni.

– Egy kicsit kurvára megijedtél? – kérdeztem. – Kibaszottul összezavarodottál?

Bólintott, és még egyet lépet felém.

– Átölelhetlek? – kérdezte. – Nagyon szeretném.

– Nem – feleltem. – Nem érdekel, hogy mit akarsz.

– Bejöhetek? Beszélhetünk? – kérdezte. Tudtam, hogy be fogom engedni, és tudtam, hogy beszélni fogunk, kérlelhetetlenül és mélyenszántóan, bele az éjszakába. De ugyanakkor láttam magam előtt minden frivol önsegítő könyv szlogenjét is, amelyeket másodkézből hallottam egész életem során: legyél nehezen megkapható, várakoztasd meg, mutasd meg neki, hogy mit hagy ki. Úgy tettem, mintha konfliktusba kerülnék a saját elhatározásommal, és még folytattam a néma holtponton való lebegést, csak még egy percig. Aztán odamentem a bejárati kapuhoz, elfordítottam a kulcsot és beléptem, éreztem, hogy szorosan mögöttem van.

Amikor bementünk a lakásba, meglepődtem, milyen veszélyesnek érzem, hogy újra az otthonomban van. Ez a férfi volt az, aki közvetlenül felelős volt oly sok fájdalmamért. Én meg beinvitáltam, ott álltunk a nappalimban az étkezőasztal két végénél, mindketten kínban, egy-egy székre támaszkodva.

– Gyűlölöm, hogy ilyen helyzetbe hoztalak – mondta végül.

– Nem hiszem, hogy tudod, milyen érzés volt ez valójában.

– De tudom.

– Nem tudod. Mert ha tudnád, akkor nem tettél volna ki ilyen kegyetlenségnek. Nem hiszem, hogy tényleg, igazából végiggondoltad, hogy milyen érzés lehet ez, vagy hogy te hogyan érezted volna magad, ha én tettem volna meg ugyanezt veled.

– Folyton erre gondolok. Teljesen kétségbeestem volna, nyilvánvalóan.

– Arra kényszerítettél, hogy könyörögjek neked, hogy beszélj velem, hogy ismerd el, hogy létezem. Kétségbeesettnek és becsapottnak éreztem magam. Úgy tettél, mintha nem is léteznél, mintha csak én találtalak volna ki. – Max kezébe temette az arcát. – És nem mondhattam semmit, mert amikor megkérdőjeleztem a ridegséged, akkor azt az érzést keltetted bennem, hogy őrült vagyok. Megpróbáltál meggyőzni, hogy abnormális, ha beszélni akarok a férfival, aki épp szerelmet vallott nekem. Nem hiszem el, hogy azt éreztetted velem, hogy őrült vagyok, hogy mi a fasz bajom van.

– Olyan gyorsan haladtunk előre, és annyira intenzív lett hirtelen minden – mondta. – Amikor valójában még nem is ismertük egymást olyan jól. Kisiklottam kicsit.

– Te voltál az, aki intenzívvé tette. Te voltál az, aki azt mondta nekem, hogy el akar venni feleségül. Vagy hogy nem tudsz másra gondolni, csak rám. Naponta kétszer felhívtál. Ragaszkodtál hozzá, hogy minden második éjszakát együtt töltsük. Te határoztad meg ennek a kapcsolatnak a sebességét, aztán behúztad a kéziféket, amikor neked úgy tetszett. Olyan volt, mintha csak egy szerencsés utas lettem volna, aki csatlakozhatott hozzád az útra.

– Nagyon gyorsan beléd szerettem, nem tehettem róla. Minden időmet veled akartam tölteni, amint meg is tettem. Lassabban kellett volna haladnom.

– Nem voltál szerelmes belém.

– Totál szerelmes voltam beléd.

– Szerelmesnek lenni az nem egy fogalom. Az nem egy elmélet. Ez egy kapcsolat, amit egy másik ember iránt érzel. Ha szerelmes lettél volna belém, akkor képtelen lettél volna külön lenni tőlem. A kurva életbe, hát nem hiányoztam neked? Mi a baj veled, Max? Annyiszor együtt voltunk, mindennap beszéltünk, aztán egyszer csak semmi. Miért nem hiányoztam neked? – Tudatában voltam, hogy mennyire hisztérikusan hangzik minden, amit mondok, de nem érdekelt.

– Túl fájdalmas volt a hiányod, találtam rá módot, hogy eltereljem róla a figyelmem.

– Mivel? Más nőkkel?

Tekintetét elfordította.

– Tudod, hogy milyen vagyok, félelmetesen jó a dolgok dobozokba csomagolásában. Fel tudom tenni a szemellenzőt, hogy ne is lássam azokat a nehéz dolgokat, amikkel foglalkoznom kéne.

– Ez alatt azt érted, hogy: Csak magamra tudok gondolni. Ami elég egyszerű dolog a számomra.

– Nem, ez nem így van. Ezért van olyan karrierem, amit utálok, ezért nem beszélek a családomról. Nagyon kényelmesen el tudok éldegélni tagadásban.

Nem hagytam, hogy a beszélgetés átforduljon az együttérző pszichoanalízisbe.

– Mit akarsz?

– Szeretlek, és boldogtalan vagyok nélküled. Hónapokon át mindent csináltam, csak hogy letagadjam magam előtt, hogy mi összetartozunk.

– Nem hiszek neked – mondtam, leültem egy székre. – Egyáltalán nem. Nem hiszem, hogy tényleg törődsz velem. Szerintem csak azzal törődsz, hogy egy olyan élmény, ami jó lehetett volna neked, véget ért.

– Tudom, hogy sok minden kellene, hogy újra bízni tudjál bennem, de én tényleg, tényleg bármit megtennék azért, hogy fontolóra vedd. Én nem bánom, hogy mennyire lassan haladunk, vagy hogy milyen sokáig tart. – Tekintetem az asztalra szegeztem. – Boldog voltál nélkülem?

– Persze hogy nem. Rettenetesen éreztem magam.

Vonásait fájdalmas arckifejezésbe rendezte.

– Utálom ezt.

– Tudtam, hogy majd jól leszek. A harmincas éveidben már könnyebb átvészelni, ha összetörik a szívedet, mert tudod, hogy mindegy, mennyire fájdalmas, el fog múlni. Már nem hiszek benne, hogy egy másik embernek van elég hatalma, hogy tönkretegye az életemet.

Odajött, és leült a mellettem álló székre.

– Milyen romantikus – mondta.

– Annyira fölöslegesen volt drámai, Max. Nem értem, hogy miért kellett ilyen extrém módon véget vetned a kapcsolatunknak. Csak simán megmondhattad volna, hogy kétségeid vannak, vagy csak egyszerűen szakíthattál volna velem.

– Nem tudtam szembenézni vele. Túl gyáva voltam ahhoz, hogy elismerjem, mi is történik valójában, úgyhogy egyszerűen csak kitöröltelek.

Ennek a beismerésnek a brutalitása megdöbbentett, annak ellenére, hogy már egy ideje tisztában voltam vele, ez volt az oka az eltűnésének.

– Nem „törölhetsz” egy embert, akit szeretsz. Én nem egy fotó vagyok a telefonodban – mondtam, hátradőltem a széken, megdörzsöltem a szemem a tenyeremmel. Annyira fáradt voltam. – Vagy lehet, hogy pontosan ez vagyok számodra, lehet, hogy ez történik, amikor valakivel egy randiappon keresztül találkozol.

– Ennek semmi köze nem volt hozzád. Tudom, hogy elég okos vagy ahhoz, hogy ezt ne kelljen elmondanom.

Gyűlöltem, ahogy a testem reagált ezekre a ragyogó atyáskodó szólamokra az intellektusomat illetően, amelyeket Max időnként kinyilvánított.

– Akkor mihez volt köze? Tényleg muszáj megértenem.

Az asztalra hajolt, fejét a kezére támasztotta.

– Annyira boldogtalan voltam, amikor találkoztam veled, most már tudom. Kész káosz voltam. Abszolút utálom a munkám, de nem tudom, hogy mi mást akarnék csinálni. Utálok Londonban élni, de nem tudom, hogy hová akarnék menni. A családommal gyakorlatilag nulla a kapcsolatom. Minden barátomnak megvan a saját felnőtt élete, ami leköti őket. Nincsen semmilyen megállapodott életem. Aztán beleszeretek ebbe a nőbe, aki teljesen összeszedett és céltudatos. Aki sikeres, boldog, és aki tele van jelentős, értékes kapcsolatokkal. Még a volt pasijával is. És tudtam, hogy ha komolyan elkötelezem magam melletted, akkor olyan emberré kell válnom, mint amit már olyan régóta halogatok, hogy legyek. És még nem álltam készen. Még nem álltam készen, hogy felnőjek.

– Nem kértem, hogy változz meg.

– Tudom.

– Én nem vagyok „összeszedett”. Minden szétesőben van. Az apám nagyon rosszul van – egyre több balesete van, és elfelejti, hogy ki vagyok. Anyuval folyton veszekszünk. Fel kellett fogadnunk egy ápolónőt, hogy segítsen nekünk. Nem tudom, hogy mikor és hogyan lesz majd szükségünk további segítségre. Úgy érzem, hogy semmi másról nem tudok írni, csak róla. Katherine-nel iszonyatosan összevesztünk. Félek a saját lakásomban lenni, mert eléggé bizonyos vagyok benne, hogy a szomszédom nagyon veszélyes. És egyedül vagyok. – A hangom megremegett. Max megfogta a kezemet az asztalon, és csak fogta. – Kibaszottul egyedül vagyok.

Letérdelt elém a földre, államat kezébe vette, és óvatosan megcsókolt. Dohányillata volt – fa és mazsola. Hüvelykujjával végigsimította az arcomat, tenyerébe fogta a tarkómat. Lecsúsztam a székről a földre úgy, hogy mindketten térdeltünk. Levetkőztettük egymást, rám feküdt, nehéz melegét a testemhez szorította, határozottan és lassan megnyitott. Aztán felgyorsult minden – mintha most mindketten attól tartanánk, hogy a másik eltűnik. Csak egy részem maradt a bőrömben, míg a többi Nina elszakadt tőlem, és a szobában körözött. Volt egy, aki az egymásba kapaszkodást és karmolást nézte; aki nem tudta elhinni, hogy Max a lakásomban és bennem van – hogy fel sem tudtam nézni az arcára, hanem csak éreztem a teste melegét, ahogy átjár engem. Volt egy Nina, aki örömködött, egy másik pedig megijedt. Megint egy másik Maxet vizsgálta – minden mozdulatát és hangját –, hogy bizonyítékot találjon, vajon hol járt, amióta nem láttam. Hiányoztál, mondta Max, ahogy levegő után kapkodtunk. Annyira kibaszottul hiányoztál.

Meztelenül feküdtünk a hátunkon a nappali szőnyegén, csak az ujjbegyünk ért össze. A plafon vakolatán végighúzódó vékony hosszú vonalat bámultam, amely úgy nézett ki, mint repedés a száraz talajon.

– Teát akarok – mondtam. Fel akartam kelni, de Max visszarántotta a kezemet.

– Maradj még egy kicsit itt velem. – Az oldalamra fordított, és átkarolta a testem. Éreztem a bőrén levő izzadságát a hátamon. – Egy perc múlva csinálok nekünk egyet.

– Hány nővel voltál, mióta nem voltunk együtt?

Arcát a hajamba fúrta, és nagyot sóhajtott.

– Tényleg tudni akarod?

– Igen.

– Miért?

– Mert ha megint együtt leszünk, akkor tudnom kell a teljes igazságot arról, amikor külön voltunk.

– És nem fogod kínozni magad vele?

– Nem, persze hogy nem, ez nem féltékenységi kérdés. Feltételeztem, hogy voltál együtt más nőkkel.

– Oké – felelte Max. – Eggyel.

– Eggyel? Nem hiszek neked.

– Csak eggyel.

– Egy éjszakát töltöttél együtt egy nővel, amióta külön voltunk?

– Nem egy éjszakát.

– Hány éjszakát?

– Nem tudom, nem számoltam.

Felé fordultam.

– Jártatok?

– Nem – úgy értem… – a plafon felé fordította a tekintetét, hogy elkerülje a szememet – találkozgattunk, de nem jártunk.

– Mikor kezdtetek el találkozgatni?

– Nem tudom pontosan.

– Max.

– Talán egy hónappal azután, hogy mi befejeztük?

A befejeztük, mondjuk, őszintétlennek tűnt annak leírására, hogy hogyan fejeződött be, mert beleegyezést és kommunikációt feltételezett, de nem most volt itt az ideje a fogalmazással kapcsolatos vitának.

– Hogy találkoztatok?

– A Linxen.

– Kitöröltél engem, mint párt? Mert amikor újra letöltöttem, nem voltál ott.

– Nem tudom. Lehet. Azt hiszem, valószínűleg nem akartam látni, hogy mikor voltál utoljára online, mert nem akartam arra gondolni, hogy újra járjunk.

– Ki volt ez a nő?

– Amynek hívják.

– Mit csinál?

– Csak beugrós munkákat végez per pillanat.

– Hány éves?

Max szünetet tartott.

– Huszonhárom.

Némán számolgattam a fejemben, készen arra, hogy fegyverként használjam fel, ha úgy hozza a szükség. Tizennégy év.

– És szakított veled, ezért úgy döntöttél, hogy visszajössz a megbízható, jó öreg Ninához? A benzinkúthoz, ahová begurulhatsz, amikor egy kis szünetre vágysz.

– Nina – mondta, és megpuszilta a homlokomat. – Nem. Nem is tévedhetnél ennél nagyobbat.

– Nem értem, hogy miért kezdtél el találkozgatni valakivel rögtön utánam, amikor az elkötelezettségtől ijedtél meg. Az eltűnésednek lett volna értelme, ha utána egy szexmaratonba veted bele magad.

– Csak arra volt szükségem, hogy eltereljem a figyelmemet, és ne gondoljak rád. És nem tudok szexmaratonokon részt venni, úgyhogy véletlenül belefolytam egy rendszeres dologba valakivel.

– Hogyan lett vége?

– Szakítottam vele.

– Ez alatt azt érted, hogy „törölted”?

– Nem – mondta, némileg ingerülten. – Barátságban váltunk el. Azt mondtam neki, hogy egy nagyon zavaros helyen vagyok most lelkileg, és ő megértette.

– Ez a sok nő, akik a te zavarodottságod járulékos kárai, Max. Mitől vagy annyira összezavarodva?

– Már nem vagyok összezavarodva – mondta, még szorosabban megölelt.

Akkor mentünk aludni, amikor az ég kora hajnali liláskék színbe fordult.

– Mondd el még egyszer, miért nem beszéltél velem többet – kértem, a fejünk a párnán nyugodott, egymást néztük. Halkan beszéltünk, mintha igyekeztünk volna senkit sem felébreszteni. – És ne átvitt értelmű vagy filozófiai választ adjál! Mondd el világosan, hogy miért.

– Tudtam, hogy szeretnék elköteleződni veled, de megijedtem. Az elkötelezettség azt jelentette, hogy azt az életet kapom, amit igazán akartam. És még nem álltam készen rá. Gyáva voltam.

– És honnan tudjam, hogy nem fog ugyanez megint megtörténni?

– Mert tudom, hogy nem akarok nélküled lenni.

– Meg kell ígérd, hogy soha többé nem fogsz eltűnni!

– Ígérem! – mondta, öklével simogatta az arcomat. – Egyszer már elcsesztem, és megtanultam a leckét. Nem érdekel, meddig tart, hogy újra elnyerjem a bizalmadat.

Behunytam a szemem, nem sikerült alvásra kényszeríteni magam.

– Néha megpróbáltam beszélni veled. Éjszakánként, amikor lefeküdtem. Ez igazán nagyon kétségbeesett viselkedés. Ilyet csak az csinál, aki elvesztette a fejét. Nagyon erősen koncentráltam, és megpróbáltam üzeneteket küldeni neked. De nem hiszem, hogy valaha is megkaptad őket.

– Most itt vagyok – mondta. – Nina, most itt vagyok.

A légzésünk párhuzamosan lassult. Hallottam a feketerigók reggeli csilingelő énekét az ablakom alatt.

– Tényleg hiányoztam neked? Vagy az hiányzott neked, ahogy tőlem érezted magad? – A testem hideg volt, a fejem könnyű, az öntudatlanság előjátéka. Hallottam Max letargikus mormogását.

– A kettő ugyanaz.

Max egy hétig minden este nálam maradt. Beszélgettünk – arról, hogy milyenek voltunk együtt, és milyenek, amikor külön voltunk. A beszélgetés nem érzelmekkel volt tele, hanem logikával – a beszélgetések biztonsági intézkedések érzetét keltették. Két államfő találkozója egy világkatasztrófa után, kielemzik a káoszt és az utóhatásokat, megvitatják a megelőző intézkedéseket. Beszélgetéseinket újdonsült komolyság járta át, amit kimerítőnek, de nélkülözhetetlennek találtam, ha valaha is újra bízni akartam benne. Megígértük, hogy olyan őszinték leszünk egymással, amennyire csak lehetséges – függetlenül attól, hogy mennyire érezzük kényelmetlennek. Figyelmeztettem, hogy a tettei rám nem jellemző módon aggódóvá tettek – hogy számomra ő a fájdalmat és bizonytalanságot jelenti, hogy időre van szükségem ahhoz, hogy újra belelazuljak a kapcsolatunkba. Megmondtam neki, úgy kell megnyugtatnia, hogy én azt nem is kérem, annyi időre van szükségem, amennyit jónak érzek, és hagyja a dühömet kitombolni, valamint amikor szükségét érzem, akkor kikérdezhetem. Azt mondta, hogy megérti, hogy ő is ugyanígy érezne, és hogy bármihez jogom van, amit csak akarok. Mindaddig, amíg megpróbálok újra bízni benne.

Mesélt még Amyről. Elmondta, milyen felszínes és erőtlen volt a kapcsolatuk, és utáltam magam, amiért olyan megnyugtatónak találtam a kettőnk összehasonlítását, mintha egy randizós műsor versenyzői lennénk, ahol a nők az értékes agglegény elnyerésének győzelmére hajtanak. Még jobban utáltam magam azért, hogy nevettünk a koszos frissdiplomás albérletén, amiben a hozzá hasonlókkal élt, és hogy mennyire szerette a kifogyhatatlan narancsleves pezsgős villásreggeliket, és utáltam, hogy kinevettük, amiért sosem hallott John Majorról. Közöltem Maxszel, hogy nem az a kellemetlen, hogy Amy sosem hallott valakiről, aki a hetvenes évek végén parlamenti képviselő lett, hanem az, hogy ő romantikus kapcsolatba került egy lánnyal, aki a Spice Girls első toplistás dalának évében született.

Elmeséltem neki Angelo késgyűjteményét, Joe esküvőjét, Lola első szerelmét és összeveszésemet Katherine-nel. Elolvasta a könyvem új fejezeteit. Beszámoltam Apu romló egészségi állapotáról, de csak röviden és nagy vonalakban, megkíméltem a részletektől, csak a legfontosabbakat mondtam el. Még mindig nem tudtam senkivel sem igazán mélyen vagy érzelmekkel beszélni Apuról, inkább csak a tényeket ismertettem. Gwen volt az, akit leginkább bizalmasomnak nevezhettem, de amikor a számos telefonbeszélgetésünk során megkérdezte, hogy vagyok, még neki is csak annyit bírtam kinyögni, hogy „egy kicsit szomorúan”. Meg akartam nyílni Maxnek, vágytam a vigasztalására és tanácsaira, de egyre nyomasztóbbnak éreztem az otthon tett látogatásaimat, és külön akartam kezelni ezeket az életem többi részétől. Az egyetlen módja, hogy elérjem, ne gondoljak egész nap az apámra és az agyára – a gyönyörű, hatalmas agyára, amit szétszedtek, és úgy feküdt előtte, mint a lapra szerelt bútor –, az volt, hogy senki sem tudott a részletekről. Így senkinek sem jutott eszébe, hogy kérdezzen róluk.

Az első éjszakát követő hetekben, miután Maxet a küszöbömön ülve találtam, olyan dolgokról beszélgettünk, amikről korábban soha. Volt egyfajta szelíd figyelmesség bennünk – kevésbé hajtottunk arra, hogy megnevettessük egymást, az ő bátorsága elcsendesedett, a pimaszsága ellágyult. Sokkal inkább önmagam voltam, mint azelőtt, nem érdekelt a figyelmének fenntartására irányuló igyekezet. Azt mondta, hogy szeret, óvatosan és el-elejtve, igyekezett bebizonyítani, hogy megfontolt; hogy nem ijeszti meg újra magát a saját vehemensségével. Számontartottam minden vallomását. Egyszer a fülembe suttogva, a metrón, a reggeli csúcsforgalomban, amikor ágyékok és hónaljak vettek körül minket, és belefulladtunk a vakító neonfénybe. Egy másik alkalommal egy különösen rossz másnaposság során, amikor éppen csirkefalatkákat ettünk az ágyban. Azután akkor, amikor sorban álltunk a kocsmában, én meg megkérdeztem tőle, hogy kér-e töpörtyűt. Gyakran mondtam én is vissza neki, hogy szeretem, de soha nem léptem elsőnek. Megnyomtam a telefonja home gombját, amikor nem volt a szobában, hogy lássam, kap-e Linx értesítéseket vagy üzeneteket lányoktól – egy titkos élet jelei, amiről még mindig gyanítottam, hogy élő. Soha nem volt ott semmi más, csak az autója háttérképe.

Nem voltam hozzászokva a jelenlétéhez, amelyet továbbra is felemásnak éreztem, egyszerre volt számomra betolakodó és biztonságot adó. Minden reggel ébredés után első dolgom az volt, hogy megnézzem a mobilomat, remélve, hogy üzenetet kapok tőle, ahogy ezt hónapokon keresztül tettem, és félálomban csalódást éreztem. Aztán megfordultam, és láttam, hogy ott fekszik mellettem – egy halom inas, szikár végtag és aranyló göndör fürtök. Max hús-vér változata volt mellettem, de még mindig úgy éreztem, hogy kísért a virtuális változat.

Lolával alig találkoztam, amióta a szerelem országába emigrált és állandó tartózkodási vízumot szerzett, de azért nagyon örült nekem. Most ő lett a monogámia legnagyobb szószólója, a kapcsolatok nagykövete. Ha tehette volna, otthagyta volna az állását, és házról házra járó misszionáriusnak állt volna, irodalmat osztogatva arról, hogy a megfelelő társsal hogyan mentheti meg a lelkét mindenki. Kitartóan kérdezte, hogy mikor mehetnénk együtt egy dupla randira, de minden egyes alkalommal sikerült elkerülnöm a programot valamilyen homályos kifogással. Amit Max és én újraélesztettünk, törékenynek tűnt, és egyelőre meg akartam védeni a külvilágtól. Tudtam, hogy Joe azt gondolja, szörnyű ötlet volt újra összejönni Maxszel, de diplomatikusan csak annyit mondott, hogy bízzak az ösztöneimben és legyek óvatos. Anyu odavolt meg vissza, és már alig várta, hogy találkozhasson vele – volt egy új répaspagetti-receptje, amit ki akart próbálni rajtunk. Nem mondhattam el Katherine-nek, mert vele még mindig nem beszéltem.

Végül az újrakezdésünket megelőző sötétség is kezdett eltűnni, és ami megmaradt, az volt, amit szerettem benne és bennünk azelőtt. Nyíltan és szenvedélyesen beszélgettünk, nevettünk, meghallgattuk egymást, berúgtunk, spontánok, mocskosak, háziasak és békések voltunk. Emlékeztem a maximális figyelemre és az energiára, amit a Maxszel való együttlét adott – minden olyan dolgot akartam tenni, látni, tanulni és elérni, amit aztán otthon megoszthatok vele. És legtöbb este tényleg ezt is tettem. Az ő lakásában vagy az enyémben – mivel kulcsot is adtam neki.

Egy hónappal azután, hogy újra járni kezdtünk, először utaztunk el együtt. Egy forró júniusi hétvégére kibéreltünk egy szinte betegesen giccses vidéki házat három éjszakára, ahol pónik kószáltak és egy patak csordogált a hátsó kertben. Az, hogy városon kívül látjuk egymást, megerősített minket abban, hogy egy pár vagyunk, és továbbléphetünk az átmeneti „újra járunk” állapotból.

Max kocsijával mentünk, péntek délután érkeztünk meg. Egy új helyen aludni, ami nem az övé vagy az enyém, hanem a miénk – még ha csak pár éjszakára is –, olyan érzés volt, mintha játszóházban lennénk. Kipakoltuk a táskákat és betettük az élelmiszereket a hűtőbe, mintha két gyerek felnőttesdit játszana. Az első közös estémre emlékeztetett Katherine-nel az első közös albérletünkben mint diplomások. „Most már felnőttek vagyunk” – mondta mosolyogva, miközben paradicsomosbab-konzervet ettünk pirítóssal a bútor nélküli nappalink foltos szőnyegén ülve.

Szombaton késő délután Max elment futni. Amikor kipirult arccal és izzadságtól vizes hajjal visszatért, én épp süteményt készítettem a vacsorához. Ott állt, a konyhaajtó keretének támaszkodva, lihegve.

– Bassza meg!

– Mi az?

– Ez az, amit akarok.

– Mit?

– Hogy belépek egy helyiségbe, ahol te éppen csinálsz valamit lisztből és vajból.

Elnevettem magam.

– Tényleg?

– Aha. – Kéjes nyögést adott ki. – Pontosan ezt akarom. De azt is akarom, hogy legyen egy kis liszt az arcodon, csak egy csík az arcodon, az tényleg tökéletessé tenné.

– Csak a filmekben sütnek a nők egy tökéletesen elhelyezett lisztcsíkkal az arcukon. Minden fantázia a háztartási feladatok körül hazugság a filmekben – reggel nem tekerünk lepedőt magunk köré. És barkácsoláshoz nem vesszük fel csak és kizárólag a pasink ingét, és semmi mást.

– Csak egy kis lisztet kenj az arcodra, gyerünk! – könyörgött Max. Vonakodva kentem egy keveset az arcomra. – Tökéletes. És azt akarom, hogy egy nagyon nagy konyhában, talán egy hatalmas vidéki ház konyhájában legyél.

– Erre igent mondok.

Felém lépett, és hátulról átölelt. A hajamba beszélt.

– És teljesen meztelen vagy a kötényt leszámítva. – Megcsókolta a nyakamat. – És egyértelmű, hogy bele kell csípjek a fenekedbe. – Megfordultam, hogy szemben legyek vele. – És erre te azt mondanád: „Ne a gyerekek előtt!”

A szívem bukfencet vetett. Elárult a biológiám, amely egy Bandersnatch, egy alattomos, gyorsan mozgó nyűg volt, ami közömbös volt a logikával szemben. Szörnyű ötlet lett volna gyereket vállalni Maxszel a közeljövőben – nem volt helyénvaló még csak beszélni is róla. És mégis, a testem reagált a gondolatra, mintha ez lett volna az egyetlen megoldás. A viccelődő szavai csillapíthatatlan vágyat ébresztettek – mélyen beágyazott vágyakat, amelyeket a beleegyezésem nélkül helyeztek belém. Ki helyezte őket oda? Örököltem őket? Az anyám volt az? Vagy a nagyanyám? Nem én hoztam ezt a döntést. Eldönthettem, hogy milyen erős eszpresszót igyak, a villanykapcsolók színét, a navigációs alkalmazásom hangjának kiejtését és nemét. Fáradhatatlanul én irányítottam minden egyes döntésemet minden egyes nap. Szóval, ki döntött úgy az én nevemben, hogy mindennél jobban akarok egy kisbabát?

– Miért főznék meztelenül, ha ott vannak a gyerekek?

– Pszt! – szólt rám Max.

– Összemosol két fantáziát, amiket pedig totál külön kéne tárolni.

– Rendben.

Milyen könnyű volt neki ezt a játékot játszani. Mennyire élvezetes lehet, hogy ezeket a hipotetikus forgatókönyveket bedobja a beszélgetésbe, tudván, hogy ez ösztönös pánikot kelthet egy harminc év feletti nőben. Milyen hatalmasnak érezhette magát. Nem ez volt az első alkalom, hogy ilyen mélységű szerepjátékot játszottunk, és minden alkalommal egy kicsit messzebb ment, hogy lássa, milyen mélyre merülünk a fantáziában. Ennek az évtizednek ez volt a mocskos szexbeszélgetése – valaha a párok azt sugdosták egymás fülébe, hogy felszednek egy lányt, hazaviszik és hármasban csinálják, most meg már a babanevekről beszélgetnek, és arról, hogy fiaik vagy lányaik lesznek-e. Kit érdekelt, hogy tényleg végig is csináljuk? Nem ez volt a játék lényege. Már az is elég izgalmas volt, hogy hangosan kimondjuk a szavakat.

– És Max – mondtam dorgáló hangon –, vigyázz magadra! Ne feledd, hogy nem én mondom mindezt, hanem te. Nem akarjuk, hogy megint összezavarodj és megijedj! – Végre eljutottunk arra a pontra, hogy nevetni tudtunk a történteken, mivel már nem fenyegetett az a veszély, hogy megismétlődik.

– Tudom, tudom – mondta, majd játékosan a fenekemre ütött, és kiment a konyhából. Többé nem beszéltünk róla.

A következő délutánt egy helyi kocsmában töltöttük. Amikor visszajött a pulttól a harmadik körünkkel, egy csomag sós-ecetes chips volt a foga között, az aznapi újság a magazinmellékletekkel a kezében. Mindkettőt az asztalra ejtette.

– A mai lapban vagy, ugye? – kérdezte.

– Igen – válaszoltam. – A rebarbaráról szól a rovatom. És van egy interjúm is egy séffel.

Max kinyitotta a magazint, és lapozgatva kereste az oldalaimat. A rovat szerzőjét ábrázoló komoly fotómra bökött.

– Nézd! – mondta.

– Ja.

– El sem hiszem.

– Tényleg? Nem olyan nagy dolog. Már olvastad a szöveget.

– Aha, de sokkal jelenlevőbbnek, valósabbnak tűnik, hogy itt ülsz velem, pláne hogy ezek a szavak ezrekhez jutnak el, miközben isszák a korsó sörüket vagy a reggelijüket eszik.

– Elképzelhető…

– Pszt! – mondta, és a számra tette a kezét, miközben a szemét a lapra szegezte. – Olvasok.

Még sosem néztem, ahogy Max olvassa a szavaimat. Időnként bólintott, néha nevetett. Tudtam, hogy nem csak pozitív gondolatai voltak – mindig figyelt és elemzett. De éreztem, hogy a kapcsolatunk egyik mérföldkövéhez értünk – amikor az ember a szerelmét először látja idegenek szemén keresztül. Ahogy olvasott engem, el tudta képzelni, ahogy mások olvasnak engem, és visszaemlékezett, hogy milyen volt az első találkozásunk estéjén meglátni és beszélni velem.

Letette a magazint.

– Van fogalmad róla, hogy mennyire irigyellek téged, Nina? – kérdezte, miközben felhajtotta az utolsó korty sörét. – Ebből fizeted a jelzáloghiteledet. Az érdeklődők fizetik a jelzálogodat. Ez elképesztő!

– Nos – mondtam –, egy hőssel interjút készíteni különleges élmény, és nem történik meg túl gyakran. Nem mindig ilyen minden. A múlt héten több ezer ember akart megölni a Twitteren, mert rosszul számoltam ki egy recept hozzávalóit, és azt mondtam, hogy tíz kiló cheddar sajt kell hozzá, nem pedig száz gramm.

Max belenevetett a korsójába.

– És a napjaim nagy részét azzal töltöm, hogy telefonon beszélek a könyvelési osztályokkal, a hónapokkal ezelőtt elvégzett munkákért járó fizetésemet követelve. És volt egy vitám egy nagyon nehézkes ételstylisttal egy fotózáson a múlt héten.

– De te szereted a munkádat.

– Nagyon szerencsés vagyok. Legtöbbször szeretem a munkámat.

– Nem csak szerencsés vagy, tudom, hogy keményen meg is dolgoztál érte.

– Sokan nagyon keményen dolgoznak, és mégis utálják a munkájukat.

– Mint én – mondta, és megpörgette a kör alakú söralátétet az asztalon.

– Tényleg ennyire utálod?

– Utálom.

– Biztos van valami más, amit csinálhatnál, ahol használhatod a képességeidet, elég jól keresel, és amitől nem rettegsz minden reggel. – Max bólintott. – Az emberek egyre tovább élnek, szóval az életünk jelentős részében dolgozni fogunk. Nem utálhatjuk az életünk nagyobb részét.

– Tudom – sóhajtott fel. – Hidd el, sokat gondolkodom ezen.

– Van egy ötletem! – Mondtam részeg lelkesedéssel. – Csináljunk egy listát azokról a dolgokról, amiket szeretsz csinálni. Van nálad toll? – Egy pincér sétált el mellettünk. – Elnézést, kölcsönkérhetném a tollát? – A pincér előhúzott egy golyóstollat a zsebéből, és átnyújtotta nekem. – Köszönöm!

– Nina! – tiltakozott Max.

Elővettem a táskámból egy jegyzettömböt.

– Rendben, írjunk egy listát mindenről, amit szeretsz és mindenről, amit utálsz. Lehet nagy vagy kicsi, szakmai vagy teljesen véletlenszerű. Még ha nem is érezzük relevánsnak, akkor is írjuk le egyelőre. Szóval. Mitől érzed magad a legboldogabbnak?

– Nem tudom.

– Én tudom. Ha a természetben vagy. Semmi sem tesz ennél boldogabbá.

– Nem lehetne, hogy ne csináljuk ezt?

– Ugyan már, csak mi ketten tudunk róla.

– Abbahagynád, hogy úgy viselkedsz, mint egy iskolai pályaválasztási tanácsadó? – kérte Max. – Ne haragudj. Tudom, hogy segíteni akarsz. De ettől úgy érzem magam, mintha gyerek lennék.

– Oké – mondtam. – Ne aggódj! – Megittam a boromat, és elmentünk.

Max többnyire csendben volt a házig tartó úton, csak én beszéltem kényszeredett, részeges jókedvvel, kétségbeesetten, hogy fenntartsam a délután könnyed hangulatát. Soha nem láttam még ennyire elmerülni a saját gondolataiban, és hogy ennyire nem reagált rám. Végül abbahagytam a kísérletezést, hogy beszélgessünk.

– Miért csináltad azt a dolgot a sűrített tejet gyártó céggel? – kérdezte.

– Tudod, hogy miért – feleltem. – Már meséltem neked róla azelőtt. Azok a munkák fizetik ki a számláimat.

– Nem kellene többé csinálnod őket. Teljesen világos, hogy az írásod akkor a legjobb, ha el is hiszed, amit mondasz.

– Mindig elhiszem, amit mondok, különben nem mondanám. Annyira azért nem lehet megvásárolni engem.

– Mint engem?

– Max – mondtam, és megálltam az üres, kanyargós, gyűszűvirággal szegélyezett úton. Ő is megállt. – Akarsz beszélni erről vagy sem? Szívesen beszélek a munkádról, de kérlek, ne mondd azt, hogy nem akarsz róla beszélni, aztán passzív-agresszív piszkálódást hajtasz végre rajtam.

– Nem vagyok passzív-agresszív. Konstruktív visszajelzést adok neked.

Ez volt az első alkalom, hogy a bizonytalanság aprócska jelét láttam rajta. Egy pillanatra repedezni látszott a menő férfiasság páncélja. Láttam a kellékei nélkül. A nagy fizetése és a sportkocsija nélkül, a bakelitlemezeken lévő amerikai zenéje és a kesztyűtartóban lévő Bob Dylan-CD-i nélkül, az időjárás tépázta kötött pulóverei és a rászáradt sárral díszített sivatagi bakancsa nélkül. Az ego építőkockái leomlottak néhány percre, és én csak egy ideges kisfiút láttam, aki alatta rejtőzködött. Most az egyszer meg tudtam bocsátani a harcias viselkedését.

– Ez az orr – mondtam, amikor aznap este az ágyban feküdtünk. Végighúztam az ujjamat az éles íven. – Ez a legmagabiztosabb orr, amit valaha is láttam. Ez az orr még soha semmiben sem tévedett.

– Olyan orrom van, mint az apámnak.

– Úgy nézel ki, mint az apád? Soha nem láttam még rendes fényképet róla, csak azt az egyet a lakásodban.

– Nem hiszem, hogy van róla fotóm – mondta. – De igen, hasonlítok rá. Nagyon is hasonlítok rá. – Végigfésülte ujjaival a haját. – Egyszer olvastam, hogy Freud szerint, ha két ember szeretkezik, legalább hat ember van a szobában. A pár és mindkettejük szülei.

– Mennyire élvezhetetlen orgia.

– Na igen.

– Gondolod, hogy ez igaz?

– Azt hiszem, az apám mindig is egy hiányzó darab lesz számomra, minden helyzetben. Nem számít, mennyit beszélek vagy gondolkozom róla, nem számít, mennyit elemzem. Mindig gyötörni fog a maga nagyon csendes módján.

– A fiúk és az apjuk – mondtam. – Nem hiszem, hogy van olyan szülő-gyerek dinamika, ami erősebb lenne.

– Aha – mondta, és megdörzsölte a fejét, mintha ki akarná vasalni a gondolatok kellemetlen ráncait.

– Miért hagyta el az anyádat? – kérdeztem. – Nem kell beszélnünk róla.

– Találkozott valaki mással.

– Hány éves voltál?

– Kettő.

– Sajnálom.

– Semmi baj.

– Hogy dolgozta fel az anyukád?

– Érzelmileg sosem adta ki magát. Csak csinált mindent tovább. Anyagilag viszont nehéz volt. Emlékszem, amikor nyolcéves voltam, adott egy ötfontost, hogy hozzak tejet a falu boltjából. Vettem neki egy doboz csokoládét ajándékba, mert tisztában voltam vele, hogy nem volt férje, mint a többi anyukának, és amikor hazaértem és odaadtam neki, sírva fakadt. Csak nemrég mondta el nekem, hogy azért fakadt sírva akkor, mert az volt az utolsó ötfontosunk, amiből egész héten etetnie kellett volna minket.

– Istenem, Max! Ez egy rettenetes emlék, sajnálom.

– Azt hiszem, ezért vagyok lecövekelve egy munkánál, amit utálok. Mert soha többet nem akarok a pénz miatt aggódni, mint akkor.

– Hány éves voltál, amikor újból találkoztál az apáddal?

– Kilenc. Amikor hazaértem, Anyu mondta, hogy az apám a nappaliban vár. Nem volt mit mondanunk egymás számára, nem tudta, hogyan beszélgessen velem.

– És milyen most a kapcsolatotok?

– Nincsen kapcsolatunk. Még mindig nem tudja, hogy hogyan beszélgessen velem. Küldött egy e-mailt tavaly a születésnapomra, két hónap késéssel, és boldog harmincadikat kívánt.

– Jesszusom!

– Már régen rájöttem arra, hogy a legjobb módszer, hogy ne okozzon csalódást, ha nem adom meg neki a lehetőséget, hogy csalódást okozhasson.

– Azzal a nővel van, aki miatt elhagyta az anyukádat?

– Nem. Őt akkor hagyta el, amikor terhes lett.

– Azóta volt mással?

– Aha.

– Hánnyal?

– Már nem is számolom – mondta Max.

– Lett még több gyereke utánad?

– Ja.

– Mennyi?

– Már nem is számolom – mondta Max a legyőzöttek nevetésével.

– Aggódsz, hogy olyan vagy, mint az apád? – Azonnal megbántam a kérdést, mert eléggé ingerlő volt, és úgy tűnt, hogy a tapasztalatai visszavezetnek hozzám.

– Mindannyian olyanok vagyunk, mint az apánk – mondta. – Gyerünk már, milyen szellemeket hozol az orgiára?

– Nem tudom, tényleg. A szüleim kapcsolata nagyon unalmas. Nem hiszem, hogy lelki társak lennének, olyan sok területen nem kapcsolódnak egymáshoz, de kiegészítik egymást. És a legjobb barátok, tényleg jól érzik magukat együtt. Nos, régen legalábbis. Nehéz visszaemlékezni, milyen volt a kapcsolatuk azelőtt, hogy Apu beteg lett. A viselkedése most nyilván más, de Anyué is másmilyen lett. Nem emlékszem rá, hogy ennyire csak magára gondolt volna. És kell hogy legyen valami oka, de nem tudom kitalálni, mi az. Azt hiszem, Anyu csak úgy tesz, mintha nem történne meg, ami történik. Vagy talán nem akar többé törődni Apuval, tudom, hogy ez milyen megrázó lehet. Talán csak túl nehéznek találja. – Max teljesen elcsendesedett, miközben beszéltem. Soha nem beszéltünk még így a családunkról. – Apu és én mindig is közelebb álltunk egymáshoz – ő volt az, akivel a legtöbbet beszéltem, amikor tinédzser voltam. Ő tanított meg vezetni. Ő tanított meg mindenre. Anyu és én, mi sosem voltunk olyanok, mint azok az anyák és lányaik, akik a legjobb barátnők. De soha nem éreztem magam tőle olyan távol, mint most. És ez megrémít, mert Apu nemsokára már nem lesz itt. Nem tudom, hogy milyen hamar, lehet, hogy még évekig, de hamarabb, mint régebben gondoltam. És akkor már csak Anyu és én leszünk egyedül. Az lesz az egész családom. Nem tudom, hogyan lesz vele bármilyen kapcsolatom, ha Apu már nem lesz itt. Azt hiszem, Apu az egyetlen dolog, ami közös bennünk. – A szavaim ott lebegtek az ágy fölött. Újabb csend. Nem tudtam pontosan, mikor aludt el.

Hétfőn reggel elégedett csöndben autóztunk vissza Londonba. Kapcsolatunknak abba a szakaszába léptünk, amikor már nem kellett minden utat beszélgetésekkel kitölteni, amikor már nem próbáltuk meg mohón felfalni egymást, mintha attól féltünk volna, hogy lejár a szavatossági időnk. Tudtuk, hogy most már van időnk. A végtelenségig nyúlt előttünk, mint az autópálya aszfaltja. Tenyerem a combján pihent, miközben vezetett. Forró napsütés ömlött ránk, felmelegítve a bőr autósüléseket.

A lakásom előtt tett ki. Az autó motorja oroszlánbőgést hallatott, ahogy elhajtott az utcán. Ott álltam a küszöbön, integettem neki – romantikus és elcsépelt, de az a fajta gesztus volt, amit ő értékelt. Csókot dobtam utána. Ő a magasba tartotta a kezét, integetett, anélkül hogy hátranézett volna. Az autó balra fordult, és Max eltűnt.

17

Amikor beleegyeztem, hogy találkozom Jethróval és Lolával a sörözőben, tudtam, hogy nem egy szokványos délután elé nézek. A közösségi médiában megjelenő folyamatos hírfolyamuk hosszú szerelmi vallomásokkal és belső viccekkel tarkítva már előre jelezte, hogy milyen is lesz ez az ebéd. De arra nem számítottam, hogy az oxitocintól ennyire bódultak lesznek. Amikor Jethro meglátott, széttárta a karját, és hosszabb ideig ölelt, mint ami számomra kellemes lett volna. „Nina – mondta mély hangon, sóhajtással kísérve. – Nina, Nina. Végre találkozunk. Milyen régóta vártam erre.” Az egész dolog szükségtelenül szertartásosnak tűnt, mintha egy törzs bölcs, idős vezetője lennék, Lola pedig hosszú útról tért volna vissza egy partnerrel, akihez a jóváhagyásomat kéri. Lola sem volt jobb – minden alkalommal, amikor Jethro mondott valamit, akár olyan semmiséget, mint hogy „Clerkenwellben lakom”, Lola várakozó mosollyal nézett rám, mintha azt akarná mondani: Hát nem csodálatos Jethro?!, és addig nézett farkasszemet velem, amíg én egy vigyorral vagy biccentéssel meg nem erősítettem, hogy igen, tényleg csodálatos. Olyan simán fejezték be egymás mondatait, mintha előre meglett volna a koreográfia, és azon ritka alkalmakkor, amikor félbeszakították egymást, megérintették egymás kezét, és azt mondták: „Nem, mondd csak te, drágám, igazán annyira sajnálom, hogy közbevágtam. Nem, ragaszkodom hozzá, szerelmem, mondjad csak!”

Imádtak egymásról magyarázni nekem dolgokat: „Jethrónak nincs szüksége sok alvásra, míg nekem, mint tudod, kilenc órát kell aludnom”; „Lola olyasvalaki, aki mások érzelmeit is hordozza”; „Egyre komolyabban fontolgatjuk, hogy elköltözünk Mexikóvárosba”. Lola folyton megtalálta a módját, hogy összekapcsoljon engem és Jethrót, akár arról volt szó, hogy milyen ételt rendeltünk, akár arról, hogy valamin mindketten nevettünk. Ilyenkor Jethróhoz fordult, és azt mondta: „Látod? Mit mondtam? Mintha ikrek lennétek, ti ketten”, mire Jethro bölcsen bólogatott.

Szerettek olyan történeteket is mesélni, amelyek vagy erősen utaltak rá, vagy pontosan leírták, hogy mennyit szexelnek. Jethro egyértelműen az a férfi volt, aki úgy gondolta, hogy bármelyik nőnél jobban ismeri a női testet; és nemcsak a munkája volt, hanem az ajándéka is a világ számára, hogy felvilágosítson minket arról, hogyan működik ez az egész.

– Bármilyen nő képes a hüvelyi orgazmusra, ha megfelelő módon stimulálják a G-pontját – mondta nekem, miközben nekilátott a pásztorpitéjének.

– Képesek rá, Nina, tényleg képesek rá – mondta Lola izgatottan. Nemcsak az esze ment el Lolának, de minden társadalmi megfelelőképessége is.

– Nagyon érdekes – jegyeztem meg. Amikor Lola nem utalt a szexuális ébredésre, amelyen éppen keresztülment, akkor élvezettel mesélte együttélésük hétköznapi részleteit. Mesélt nekem a meglepő mennyiségű piperéről, amelyet Jethro a fürdőszobában hagyott; arról, hogy mennyire idegesítő, hogy megtöltötte a hűtőszekrényt zöldturmixokkal. Ez olyasmi volt, amit Lola azelőtt még sosem tapasztalt meg – még soha nem került annyira közel egy férfihoz, hogy végigcsinálja a „férfi az otthonunkban” részt. Nemcsak abba volt szerelmes, hogy szerelmes volt, hanem abba is, hogy végre panaszkodhat valakire. Igazán gorombaság lett volna a részemről, ha nem hagyom, hogy ezt kiélvezze.

– Milyen volt a kiruccanós hétvégéd Maxszel? – kérdezte Lola.

– Ó, igen, a nagyszerű, macsós Max! – mondta Jethro. – Már mindent hallottam róla.

– Csodálatos volt – mondtam. – Azt hiszem, minél több időt töltünk együtt, annál inkább rájövök, hogy milyen sok szempontból elégedetlen. És én tényleg segíteni akarok neki, de túl sok sem akarok lenni. Szóval jelenleg ezt az egyensúlyt próbálom megtalálni.

– Aha, illetve, nem is tudom. Drágám, mit gondolsz erről férfiszemszögből? – kérdezte Lola Jethróhoz fordulva, aki azonnal belekezdett egy előadásba a férfipsziché körüli tévhitekről. Figyelmesnek tűnő arckifejezést öltöttem fel, ami lehetővé tette, hogy ne halljak meg egy szót sem abból, amit Jethro mondott – ezt az arckifejezést használtam a legtöbb születésnapi partin –, és helyette arra a tényre gondoltam, hogy nem hallottam Max felől, mióta visszatértünk Londonba. Négy nap telt el. Másnap, hogy megérkeztünk, küldtem neki egy sms-t, hogy hogy van, de nem kaptam választ. Felhívtam ma reggel, de nem vette fel. Visszatért a rettegés érzése, mint egy ismétlődő fájdalom.

– Hogy tetszik Jethro? – kérdezte Lola, amíg a srác kiment a WC-re.

– Nagyon szimpi – mondtam, miközben az agyamban kutattam a konkrétumok után, mert tudtam, hogy Lola addig nem nyugszik, amíg nem kap konkrétumokat. – Nagyon nyitott, ami szerintem nagyszerű. Nagyon jó a haja. Szeretem a vörös hajú férfiakat. Nagyon magabiztos. Nagyon melegszívű.

– És még milyen? – kérdezte vidáman.

– Egyértelmű, hogy imád téged.

– Gondolod?

– Igen.

– Összeköltözünk.

– Azt hittem, hogy már együtt éltek.

– Ja, hát, tulajdonképpen igen, de veszünk közösen egy lakást.

– Vesztek egy lakást, miért?

– Mert egy új helyet akarunk kettőnknek.

– Határozottan javaslom, hogy először csak béreljetek közösen, ne vásároljatok!

– A bérlés csak pénzkidobás.

– Nem, nem az, ezt a szüleink mondogatják csak. A bérlés a legjobb módja a pénzköltésnek, cserébe kapsz egy otthont.

– Jethro nem akar bérelni.

– Megengedheted magadnak, hogy vásárolj?

Ez a kérdés bosszantotta Lolát.

– Ő fog venni, aztán felezzük a jelzálogkölcsönt.

– De akkor nem együtt veszitek a lakást.

– Nem akarok több időt elvesztegetni – mondta Lola. – Egész életemben arra vártam, hogy egy férfival éljek együtt, akit szeretek, egyszerűen csak bele akarok vágni.

– Oké – mondtam. – Értem. – Nem értettem.

Egy elegáns gesztussal, ami számomra azt bizonyította, hogy Jethro tényleg kétségbeesetten vágyott az elismerésemre, anélkül hogy szólt volna, a WC-ről visszafelé jövet kifizette a számlát. Megköszöntem neki, búcsúzásnál megöleltük egymást, azt mondta, hogy „most már egy család vagyunk”, ami inkább tűnt fenyegetésnek, én pedig mondtam neki, hogy alig várom, hogy több időt tölthessek vele. Lola is megölelt, mondta, hogy majd hív, hogy megbeszéljük, mikor vacsorázunk együtt a héten. Tudtam, hogy nem fog – miután láttam őt Jethróval, bizonyossá vált számomra, hogy tényleg határozatlan idejű szabadságra ment, és tapasztalatból tudtam, hogy nehéz kapcsolatba lépni valakivel, aki ott tartózkodik, ahová Lola most bejelentkezett. Nem bántam. Örültem neki, hogy végre megkapta, amit akart.

Hazáig sétálva a három és fél kilométeres úton, közben felhívtam Maxet. Nem vette fel. Újra megpróbáltam – nem vette fel. Elsétáltam egy sportközpont mellett, ahol kinti pályák is voltak. Egy csapat tizenéves lány netballt játszott. A netball Katherine-re emlékeztetett – együtt voltunk az iskolai csapatban. Annyira jó volt benne – a teste gyárilag a netballhoz volt tervezve – magas, gyors, könnyű lábú. Ő védő volt, én pedig szélső támadó. Még felnőttkorunkban is használtuk azt a sértést, hogy „olyan energiája van, mint egy centernek”, mint a legrosszabb dolgot, amit egy nőre lehetett mondani. Megálltam a pálya mellett, benéztem a fémkerítésen, eszembe jutottak a meccsek, amelyekre az apám is eljött – hogy milyen meglepően vérszomjas lett a pályaszélen egy ennyire szelíd ember. Azon tűnődtem, vajon Katherine is emlékszik-e erre. Ő volt az egyetlen közeli barátom a gyerekkoromból – egy nap én leszek a triumvirátus családom egyetlen élő tagja, és Katherine lesz az egyetlen ember, aki elutazhat velem az emlékeimbe. Azon kaptam magam, hogy Katherine jobban hiányzik, mint valaha.

Néztem, ahogy az egyik lány siklik a levegőben, elkapja a labdát, és két szép lépéssel elgaloppozik. Milyen szemérmes sport ez. Semmi érintés, egy láb mindig a földhöz ragasztva, semmi akadály, nem lehet a labdát néhány másodpercnél tovább kézben tartani. Néztem, ahogy a lányok balettos piruetteket végeznek, karjuk a magasban, tökéletes arabeszkpózban, és eszembe jutott a nap, amikor felcseréltük a testnevelésóránkat a helyi fiúiskolával. Rettenetesen érezték magukat netballt játszva – képtelenek voltak az érzelem- és érintésmentes játékra, amit a szabályok megköveteltek, és amiben mi olyan jó kiképzést kaptunk. Míg mi mindannyian életünk legjobb napját éltük át a foci- és rögbipályán – dolgokat rugdostunk, közben egymást a földre gyűrtük, fű- és sárfoltosak lettünk. Csak most, ahogy elnéztem a tinédzser lányokat a tiszta kis mezükben precíz és tökéletes labdajáték közben, rájöttem, hogy legszívesebben kiáltanék helyettük is. Kiáltani akartam mindannyiunkért.

Küldtem egy sms-t Maxnek.

„Azt hiszem, már megint azt csinálod.”

Tíz perccel később küldtem neki még egyet.

„Megígérted, hogy nem fogod többé ezt csinálni.”

Amikor hazaértem, kiabálást hallottam, ahogy a házhoz közeledtem. Megálltam a lépcsőházban, és a fülemet Angelo bejárati ajtajához szorítottam. Veszekedés hallatszott olaszul, először tőle, aztán egy női hangot is hallottam. Túlkiabálták egymást – mindketten felemelték a hangjukat, hogy legyőzzék a másikat egy fáradhatatlan csatában. Hallottam, ahogy a női hang sikoltott, és valami összetört. Rövid szünet állt be, majd a kiabálás újra elkezdődött, Angelo részéről, lassan és fenyegetően indult, majd crescendóvá fokozódott, olyan hangosra, hogy a hangja megtört a megerőltetéstől. Dörömbölni kezdtem az ajtón.

– Helló! – kiáltottam. Nem tudtam, mi mást mondhatnék. Csak annyit kellett tudnom, hogy a nő biztonságban van. – Helló! – kiabáltam, miközben dörömböltem az ajtón. – Jól van? – A nő újra kiabálni kezdett, úgyhogy én még erősebben dörömböltem. – Hívom a rendőrséget, Angelo! – kiabáltam. – Ha nem nyitod ki az ajtót, akkor Hívom a rendőrséget! – Kivágódott az ajtó. Egy nő állt előttem – alacsony, arca kemény vonású, fekete szemű. Túlságosan kiszedett, piheszerű szemöldök. Vékony, szinte láthatatlan, a dühtől remegő ajkak. Vállig érő haja az a burgundi vörös volt, amit a kétezres évek közepén annyit látott az ember, sűrű és merev a hajvasalótól.

– MI AZ? – kiabálta, nyálával beterítve engem. Orrában ezüstkarika fityegett.

– Jól vagy? Csak mondd meg, hogy jól vagy-e, és magadra hagylak. Ha szükséged van rá, feljöhetsz hozzám a lakásomba. – A háta mögé néztem, láttam Angelót a fürdőköpenyében álldogálni, arca kifejezéstelen, karja hasznavehetetlenül lógott. A nő megfordult, és kérdezett valamit Angelótól olaszul. Ő csak megvonta a vállát, és valamit visszamotyogott. A nő horkantva felnevetett, majd becsapta az ajtót. Amikor felmentem, leírtam az időpontot és dátumot egy cetlire, valamint hogy mi történt, arra az esetre, ha fontos információ lenne később.

Egy héttel később, még mindig nem hallottam semmit Max felől, úgy döntöttem, hogy ezentúl otthon hagyom a telefonomat, amikor elmegyek hazulról. Már elég időt pazaroltam el a múlt évben arra, hogy a mobilom képernyőjét bámuljam, várva, hogy Max megjelenjen rajta. Ha valóban újra ghostol engem, akkor ez alkalommal azt akartam, a szelleműzés olyan gyorsan és fájdalommentesen történjen, amennyire csak lehet. Amikor egyik délután hazamentem, megnéztem a mobilom, és láttam, hogy öt nem fogadott hívásom volt Anyutól, tudtam, hogy két dolog történhetett csak – válás a királyi családban, vagy Apu bajba került.

– Nina? – sikkantott a készülékbe fél csörgés után.

– Igen. Szia. Minden rendben?

– Egész nap próbáltalak utolérni – mondta.

– Sajnálom, megpróbálom otthon hagyni a mobilomat, amikor el kell mennem.

– Mi a pokolért csinálsz ilyet?

– Mert – képtelen voltam bevallani neki, hogy Max újra ügyet sem vet rám –, a mentális egészségem miatt – fejeztem be erőtlenül. Azonnal tudta, hogy sosem használnék ilyen kifejezést. Az én mentális egészségem. Mintha egy kis kedvenc lenne, mondjuk, egy tacskó.

– Ó, az isten szerelmére!

– Mi történt?

– Az apádnak volt egy esése – mondta Anyu.

Egy esése. Valami történik, amikor az emberek egészsége megromlik, legyengülnek, akkor már nem „elesnek”, hanem lesz „egy esésük”. „Apu elesett” – milyen ártalmatlannak hangzott volna tíz évvel ezelőtt. Néhány zúzódás, igazi vicces anekdota, ahogy elmeséli a történteket. Az „apádnak volt egy esése” pánikot vált ki bennem, mint egy vibráló neon fénycső.

Hosszú metrózással eljutottam a kertvárosi kórházba, ahová bevitték Aput a sürgősségire. Életemben csak kétszer voltam kórházban: egyszer, amikor leestem az Albyn Square-i eperfáról, és össze kellett varrni a térdemet; másodszor akkor, amikor elbúcsúztam Nelly nagyitól. Elfelejtettem már, milyen hatalmasak a kórházak – hogy mennyire lehetetlen eligazodni bennük, a kiírt információ egyszerre túl sok és túl kevés. Fél órát töltöttem azzal, hogy megpróbáljam elérni Anyut, de hiába. Különböző színű, megjegyezhetetlen nevű zónákon sétáltam keresztül-kasul, próbáltam találni valakit, aki segíthetne. De nem járt ott senki, aki segíthetett volna nekem, mert ilyen a kórház természete – ez nem egy szálloda.

Miután végre megtaláltam az egész épületben lévő két lift egyikét, megtaláltam a sürgősségi osztály recepcióját, végre átvezettek oda, ahol Apu feküdt. Anyu állt mellette. Azon kaptam magam, hogy ingerülten elhárítom az ölelését, és nem voltam benne biztos, hogy ennek mi az oka.

– Látta már valaki?

– Nem – mondta Anyu. – Azt hiszem, még egy darabig várni fogunk.

– Mit akarnak leellenőrizni?

– Nem tudom.

– Tudnak az állapotáról?

– Igen – felelte Anyu türelmetlenül. – Hozok egy kávét. Bill, hozok egy kávét, kérsz te is egyet? – Apu nem válaszolt. Anyu adott egy puszit a homlokára, de Apu nem reagált, aztán Anyu elment. Odamentem az ágyhoz – a háttérben beszélgetések és parancsok zaja hallatszott, amiről tudtam, hogy nyugtalanítja Aput. A levegő émelyítő volt – cukor, antibakteriális folyadék és menzai ázott krumpli szagának keveréke. Egyszerre volt intézményszag és elhagyatottságszag.

– Tudja az anyám, hogy itt vagyok? – kérdezte Apu.

– Igen – feleltem, leültem egy székre az ágya mellé, és megfogtam a kezét. Közömbösen fogadta.

– Mikor jön be meglátogatni?

– Nem tudom pontosan, Apu – mondtam. – Azt viszont tudom, hogy nagyon szeretné tudni, hogy hogy vagy.

– Menj, keresd meg az anyámat, ő majd megtudja, hogy hogy vagyok.

Sírni szerettem volna.

– Meséld el, hogy mostanában mi tesz boldoggá, Apu. Milyen zenét hallgatsz? Olvastál valami érdekeset az újságban?

– Beszélni akarok az anyámmal! – Szinte köpködte a szavakat most már. Feszült volt. És miért is ne lett volna. Elhessegettem a kérdéseit, és megpróbáltam elterelni a figyelmét. – Az anyámat akarom! – kiáltotta váratlanul, és ellökte a kezemet. Eszembe jutott Olive, és a legutóbbi találkozásunk – mennyire nyugtalan és dühös volt, és Mark hogyan nyugtatta őt távolról.

– Semmi baj, Apu – mondtam. Tétován megérintettem a karját és gyengéden rátettem a kezem az ingére. – Semmi baj. Itt vagyok, minden rendben van.

– Már senki sem hallgat rám.

– Én mindig hallgatni fogok rád. Mindig hallgatni fogok rád, és én mindig komolyan fogom venni, amit mondasz. Ígérem.

– Csak Anyával akarok beszélni, ennyi az egész – mondta halkan. – Az anyukámat akarom. – Tovább simogattam a karját, amíg a légzése le nem lassult. Lehunyta a szemét, és végül elaludt.

Anyu két kávéval jött vissza, én pedig halkan kitereltem a helyiségből, hogy Apu pihenni tudjon. Kimentünk a folyosóra, a recepción túlra.

– Fel kell fogadjunk egy gondozót – mondtam.

– Ne légy olyan drámai! Az ő korában sokan esnek el.

– Ez nem a kor miatt volt, és nem is egy baleset volt. Ez egy progresszív betegség, ami csak rosszabbodni fog.

– Majd jobban rajta tartom a szemem.

– Ez már nem lesz elég. Már nem tudod megadni neki azt a fajta támogatást és figyelmet, amire szüksége van.

– Szóval, nem végzek elég jó munkát? Gyakorlatilag ezt akarod mondani? Minden lehetőséget megragadsz, csak hogy belém rúgj! Nos akkor miért nem költözöl haza, és próbálod meg magad, parancsolj csak, majd meglátod, milyen!

– Csak azért aggódom, hogy te nem veszed eléggé komolyan.

– De komolyan veszem!

– Nem veszed, és nem tudom, hogy miért nem. Megpróbáltam rájönni, hogy mi az oka, megpróbáltam olyan megértő lenni, amennyire csak lehetséges. De még mindig nem fogom fel, hogy látszólag egy kicsit sem zavar a tény, hogy a férjed össze van zavarodva és dühös és sebezhető…

– Hogy merészelsz ilyet mondani nekem! – mondta Anyu, megragadta az egyik falhoz tolt fémszéket, és a fogát csikorgatta. – De igenis. Zavar.

– Akkor miért nem kérsz pluszsegítséget? Segítek kitölteni a nyomtatványokat. Beszélek Gwennel. Ha szükség van pénzre, akkor kiadom a lakásomat, és hazaköltözöm hozzátok, ha kell.

– Nem erről van szó – mondta halkan.

– Ez nem azt jelenti, hogy le vagyunk győzve. Ez nem a világ vége.

– De igen! – visította Anyu, kezével nagyot ütött a szék támlájára. A szék első lábai felemelkedtek, majd hangos csattanással estek vissza a padlóra. Összerándultam.

– Miért?

– Mert azt jelenti, hogy öregek vagyunk. És én nem akarok még öreg lenni, még nem állok rá készen.

– Nem akarsz öreg lenni?

– Neked nem probléma, te még csak a harmincas éveidben vagy, neked még nem kell ilyesmikre gondolni. Nem is tudod, milyen morbid, hogy amikor a barátaiddal találkozol, akkor csak a rossz térdekről és a rákos anyajegyekről beszélgettek. Apáddal már több temetésre megyünk, mint születésnapra, és nem akarom, hogy ez legyen az életem. – Fogalmam sem volt, mit mondjak, vagy hogyan vigasztaljam meg. – Tudom, hogy szerencsés vagyok, és van ennél rosszabb, de én azt sem akarom. Nem akarok meghalni, és nem akarok közelebb kerülni a halálhoz. Ez az egész szar, ez az egész szar! – kiabálta, és újra a linóleummal borított padlóhoz csapta a szék lábát.

– De Anyu…

– Nem kellene ilyesmit mondanom. Nem is szabad. És határozottan nem szabadna ezt a gyerekemnek mondanom. De… – A hangja elcsuklott. Összepréselte az ajkait. – Annyi mindent szeretnék még megtenni és megnézni az apáddal együtt. Nem akarom, hogy már az utolsó kanyarban legyünk vele. Nem akarok egy haldokló férjet, nem akarom, hogy meghaljon. – Kezével eltakarta a szemét, mintha el akart volna bújni előlem. Zihált, ahogy próbálta visszatartani a könnyeit, de nem sikerült. – Nem akarom, hogy a férjem meghaljon. – Odamentem hozzá, és leültettem a székre. Lehajtotta a fejét, teljesen összekuporodott, és a térdébe zokogott. Törökülésben ültem mellette a földön, és a hátát simogattam. Néhány perc múlva felegyenesedett, és szájával szabályos O betűt formálva kifújta a levegőt. Az arca maszatos volt a túl sok szempillaspiráltól szürkés könnytől.

– Meg fog halni, Anyu. – Anyu lehunyta a szemét, és dühösen bólintott. – De nem tudjuk, mikor, hosszú évek is eltelhetnek addig. Ezért mindent meg kell tennünk, hogy a lehető legkönnyebbé tegyük számára.

– Nem tudom, hogy ki leszek nélküle – mondta olyan vékonyka hangon, hogy szinte nyikorgásnak hangzott.

Önző módon azt kívántam, bárcsak újra kicsi lennék. Hogy ne kelljen látnom, ahogy az egyébként acélos anyámból gejzír módjára kirobban minden emberi gyengesége. Azt kívántam, bárcsak ez a kórházi látogatás olyan lett volna, mint amikor utoljára láttam Nelly nagyit, amikor bejöttem, felolvastam neki egy verset, megcsókoltam a bársonyos arcát, aminek púderszaga volt, és megkíméltek a betegség traumájától és annak lefolyásától.

– Tudom, Anyu. Nagyon félelmetes lehet neked.

– Fiatal lány korom óta vele vagyok, Nina. Ő volt az egyetlen udvarlóm. – Az egyetlen udvarlóm. Ezek a szavak egy zsáknyi gondolatot eresztettek szabadon, amikről eddig nem engedtem meg magamnak, hogy elgondolkodjak. – Nem tudom, hogy ki leszek nélküle.

– Te leszel a templomi társasági élet titkára, és te fogod szervezni az összes irodalmi szalont, és szóvicceket találsz ki nekik.

– Csak azért csinálom mindezt, mert próbálok nem gondolni arra, hogy mi lesz Apuval – mondta. – Lehet, hogy nem is akarom mindezt csinálni, amikor ő már nem lesz.

– Mindenkinek nagyszerű barátja leszel. A bulik sava-borsa. Mindenki matriarchája, mindent elrendezel, ahogy mindig is szoktad. – Anyu egy vállrándítással vette tudomásul ezt az igazságot. – És az anyám.

– Igen – mondta, megölelt, és ajkát erősen a homlokomhoz szorítva megcsókolt. Sohasem volt erős a gyengédség kimutatásában. Teljesen mozdulatlan maradtam, és kiélveztem a fizikai közelség e néhány másodpercét. – Jobban fogom ezt csinálni.

– Tényleg?

– Ígérem.

– Együtt fogjuk csinálni. Megrázó és stresszes lesz, és néha kibaszottul furcsa és vicces. – Nevetett, és letörölte az elkenődött szempillaspirálfestéket az arcáról. – De senki sem fogja megérteni, milyen ez, rajtunk kívül. Szóval nekünk egy csapatban kell játszanunk.

– Tudom – mondta Anyu, dacos mosolyt csalva az arcára.

Gwen száma jelent meg a telefonomon – korábban próbáltuk elérni őt.

– Helló! – mondtam, ahogy felvettem, és intettem Anyunak, hogy el tudom intézni ezt a hívást.

– Helló! Bocsánat, hogy csak most hívom vissza. Egy pácienssel voltam délután.

– Semmi gond. Apunak volt egy esése, és be kellett hoznunk a sürgősségire.

– Ó – mondta, mintha csak megtalálta volna a szemüvegét, amit már keresett a dívány párnája alatt. Annyira nehéz volt őt meglepni vagy sokkolni, és ez igazán mélyen megnyugtató volt. – Már látta orvos?

– Nem, azt mondták, hogy valami vizsgálatokat akarnak megcsinálni. De nem tudjuk, hogy milyen vizsgálatokat.

– Fizikai vizsgálat és vérnyomásmérés lesz. Megpróbálják kideríteni, hogy elesett-e és beütötte a fejét, vagy volt egy miniagyvérzése, és ez volt az oka az esésnek.

– Oké.

– Ma estére már kiengedik. És holnap reggel önöknél kezdek, és átbeszéljük az egészet.

– Köszönöm, Gwen. Úgy döntöttünk, hogy több segítségre van szükségünk. Szeretnénk tudni, milyen lehetőségeink vannak egy gondozó felfogadására.

– Természetesen – mondta Gwen. – Megnézhetjük az összes gondozói ügynökséget a környéken, és kitaláljuk, hogy melyik lenne a legmegfelelőbb a maguk szükségleteihez.

– Nagyszerű!

– Minden rendben van ön és az édesanyja között? – kérdezte.

– Nem volt – mondtam, és felnéztem Anyura, aki szorgosan kenegette a korrektort a szeme alá. – De most már igen.

– Oké, ez jó – mondta. – Tudja, Nina, már régóta vagyok a szakmában, és ha van valami, amit megtanultam, az az, hogy amikor valaki huszonhét évesen ott áll az oltár előtt, és azt mondja, hogy „egészségben és betegségben”, és még ha a teljes szívéből is így gondolja, akkor sem képzeli ezt el senki konkrétan.

– Igaza van – mondtam.

– Ne legyen szigorú az anyjával.

– Nem leszek. – Anyu intett, hogy beszélni akar Gwennel. – Átadom most Anyunak a telefont. Holnap reggel találkozunk.

Amikor visszamentem a vizsgálóba, Apu már felült az ágyban. A tekintete már jobban csillogott.

– Hogy vagy? – kérdeztem, leültem az ágy szélére, és adtam neki egy papírpohárban vizet. – Jobban érzed magad, hogy aludtál egy kicsit?

– Igen – felelte. – De te hogy vagy?

– Én jól vagyok – mondtam, levettem a tetejét a hideg, keserű kávét tartalmazó pohárnak, és belekortyoltam.

– Na, most komolyan, mondj el mindent, hallani akarok mindenről! – folytatta. – Mert amikor utoljára láttalak, akkor Pán Péter voltál. – Elnevettem magam. Apu meglepődött képet vágott. Aztán ő is nevetni kezdett – nagy, öblös hahotázás, ami aztán zihálásba fulladt. Valahányszor kezdtük abbahagyni a nevetést, elkaptuk egymás pillantását, és újrakezdtük. Annyit nevetett, hogy a levegő már a fogai között szökött ki, úgy nevetett, mint Mardel a rajzfilmből. Én tudtam, hogy miért nevetek – az abszurd zűrzavaros helyzet miatt, amibe mindannyian belekerültünk; egy káosz, amiről álmodni sem mertünk volna soha. És bár nem mondta ki, tudtam, hogy Apu is ezen nevet.

Elnéztem, ahogy átadja magát a buta, fékezhetetlen örömnek, a hisztérikus kacagásnak, és rájöttem, hogy bár a jövő lehet, hogy megfosztja őt önmagától, marad valami, ami ennél hatalmasabb. A lelke mindig is létezni fog valahol eldugva, biztonságban. Senki és semmi – sem betegség, sem az öregedés évei nem vehetik el tőle. A lelke elpusztíthatatlan volt.

– Jaj, drágám – szólt, miután a nevetésünk végre elcsendesedett. – Olyan bosszúsnak tűnsz. Miért vagy ilyen bosszús?

– Lehetek őszinte?

– Igen, kérlek, légy őszinte.

– Mostanában mindent nagyon nehéznek találok. És nem tudom, hogy ez csak egy nehéz időszak, vagy ilyen mostanában a felnőttkor – csalódás és aggodalom.

– Miért aggódsz?

– Azon aggódom, hogy nem fogom azt az életet élni, amit mindig is elképzeltem. Aggódom, hogy egy új tervvel kell előállnom.

– Nincs értelme terveket kieszelni – mondta, és szigorúan megrázta a fejét. – Az élet az, ami történik…

– Tudom, tudom – mondtam, felismerve a kedvenc Lennon-idézetünket – ami éppoly frappáns, mint amilyen mélyenszántó volt. – Tudom, hogy az okos nőknek nem kell aggódniuk azon, hogy lesz-e családjuk. És tudom, hogy még van időm. De félek, hogy ha nem tervezem meg, akkor soha nem fog megtörténni.

Megvonta a vállát.

– Lehet, hogy soha nem fog megtörténni.

Furcsán megnyugtatónak találtam ennek a ténynek a ridegségét. Még soha senki nem mondta ezt nekem. Mindenki mindig így vagy úgy azt mondta, hogy bármit megkaphatok, amit csak akarok.

– Nézd! – szólt Apu. – Dicséretet kaptál a hetedikes hegedűvizsgádon.

– Így van – mondtam, nem voltam biztos benne, hogy hová fog ez a tény vezetni.

– Tudod, hogy nem kaphatsz meg mindent a hetedikes osztályzataidban – mondta, feladva nekem egy újabb találós kérdést, amikkel már kezdtem megbarátkozni. Tudtam, hogy ha elég sokáig gondolkodom, megtalálom a logikát benne – mindig megtaláltam. – Figyelj rám: nem leszel képes arra, hogy mindenből dicséretet szerezz – mondta lassan. – És ez a tapasztalat fele. Ez azt jelenti, hogy minden jól megy. Érted?

– Igen, Apu – mondtam. – Megértettem.

18

Péntek este tíz órakor csöngettek. Már három hét eltelt, hogy utoljára láttam Maxet vagy hallottam felőle, csakúgy mint legutóbb, amikor eltűnt, minden alkalommal, amikor valaki csöngetett a háznál, néma imát mondogattam, miközben az ajtóhoz mentem: Kérlek, légy ő! Kérlek, légy ő! Valami szörnyűség történt, és nem tudott elérni. De most itt van. Kérlek, légy ő!

Kinyitottam az ajtót, és ott találtam Katherine-t. A falnak támaszkodott, és körülötte minden egy kicsit zűrösen nézett ki – kissé véreres szemek, kócos haj, aminek már régen esedékes volt a hajmosás. A sarki boltban kapható kék nejlonzacskót tartotta a kezében.

– Nina! – kiáltotta vidáman.

– Szia! – köszöntem, nem tudtam biztosan, hogy azért van itt, hogy nekem essen, vagy hogy kibéküljünk. – Miért vagy Londonban?

– Hogy meglátogassalak téged! Már hiányoztál! – mondta, karját széttárva felém vetődött, hogy megöleljen. Beengedte magát, és felsétált a lépcsőn, a műanyag zacskó himbálózott a kezében. – Lett egy szabad estém a gyerekek nélkül, és azon tűnődtem: hová menjek, kit látogassak meg? Be akarok rúgni a legjobb és legrégebbi barátommal, ezt akarom csinálni! – Magához beszélt, hangosan fecsegett, ahogy Olive tette, amikor a játékaival játszott. Vagy egy idegösszeomlás közepén volt, vagy irgalmatlanul be volt rúgva. – Mert mióta nem voltam már részeg? Háááát: száz éve, azt hiszem! És milyen régen volt, hogy nem láttam a legjobb barátnőmet?

– Körülbelül két hónapja – mondtam kicsit sem viccelve, miközben bevezettem a lakásba.

– Istenkém, rohadtul imádom ezt a helyet! – mondta, a nejlonzacskót a díványra dobta, magával együtt. Évek óta nem láttam ilyennek Katherine-t: slamposan és mindenért lelkendezve. Ritkán rúgott be – mindig szerette, ha ura volt önmagának –, az pedig még ritkábban fordult elő, hogy ennyire részeg legyen.

– Hol van a táskád? – kérdeztem.

– Nincs rá szükségem, baszd meg a táskákat! Mintha nekünk egész életünkben… cipelnünk kéne a dolgokat? Nekünk, nőknek? Tudod, hogy van ez… nem kell.

– Hol vannak a gyerekek?

– Húh – mondta, és hátradöntötte a fejét a díványon. – Markkal.

– Ő… jól elvan velük? – Már abban a pillanatban, hogy feltettem, rájöttem, hogy ez mennyire nevetséges kérdés.

– Persze hogy jól elvan velük, ő a kibaszott apjuk, nem a tinédzser bátyjuk. Bár ezt nem mondanád meg elsőre. – Kivett két dobozos gin-tonikot a zörgő nejlonzacskóból, és az egyiket odadobta nekem. Kinyitotta a másikat, és ivott egy kortyot. – Tudod, amikor Olive egyéves volt – egy –, akkor volt az első éjszakám, amit nem töltöttem otthon, elmentem egy barátnőm lánybúcsújára. Mark annyira ideges volt, hogy egyedül kell Olive-val lennie, hogy írnom kellett neki egy rohadt hosszú kézikönyvet, hogy hogyan kezelje a saját lányát, mintha egy új iPhone lenne. Mindegy, nem hallottam felőle semmit egész éjjel, annyira örültem, hogy minden jól ment. Másnap kiderült, hogy felbérelt egy bébiszittert.

– És elment bulizni?

– Nem. Csak ült a szomszéd szobában, és nézte az Egy sportkérdést a tévében. – Hátrahajtotta a fejét, hogy még többet igyon a dobozból, és annak tartalma lecsurgott az állára. Letörölte a blúza ujjával, anélkül hogy észrevette volna. Még jobban belesüppedt a díványba, és szétterpesztette a lábait, amennyire az extra szűk farmerja engedte. – Van füved?

– Dehogy van.

– Vegyünk egy kicsit! Szívjunk egy kis füvet!

– Katherine, legutóbb, amikor te és én füvet szívtunk, mindketten hánytunk. Nem vagyunk bulikirálynők, és soha nem is leszünk azok.

– A magad nevében beszélj, maestro! – kiáltotta. Maestro? – Rendben, elmegyünk táncolni! – Céltudatosan felállt, és kiment a szobából. Nem tudtam, hogyan reagáljak erre az egészre. Nyilvánvalóan túl részeg volt ahhoz, hogy érdemben beszéljünk a barátságunkról, de engem túlságosan elbizonytalanított a vitánk, és nem tehettem úgy, mintha minden rendben volna, és gond nélkül együtt tölthetnénk az estét.

Követtem őt a hálószobába, ahol ő a teljes alakos tükör előtt állt.

– Utálom az összes kibaszott ruhámat – mondta. – Állandóan úgy nézek ki, mint egy hamarosan nyugdíjba vonuló iskolaszéki tag. Kölcsönkérhetek valamit a tiédből?

– Persze – mondtam, leültem az ágyra, és figyeltem őt. Levette a barackszínű blúzát, és a feje fölött pörgette. Az ágyra akarta dobni, de fennakadt a lámpaernyőn, amit aztán hihetetlenül viccesnek talált. Együtt nevettem vele a megfelelő ideig, de ő tovább és hangosabban folytatta, mint ahogyan az szükséges lett volna. Hirtelen megdermedt az arca, amikor meglátta az enyémet.

– Gyerünk, Nina, nevess már! – kiáltotta fáradtan. Volt-e annál idegesítőbb dolog, mint amikor valaki annyira részeg, hogy alig tud felállni, és megmondja, mi a vicces és mi nem?

– Éppen nevetek – mondtam nem túl meggyőzően.

– Igyál még egyet! – mondta, és kitárta a szekrényem ajtaját, aztán úgy lapozgatta a ruháimat, mint egy magazin lapjait. Úgy döntöttem, hogy igaza van, és kimentem a konyhába, hogy töltsek magamnak egy whiskyt. Ki kellett simítanom ennek a viharos találkozásnak a hullámait.

Visszajöttem, és a fekete, kivágott fürdőruhámban találtam, amiből oldalt kilátszott a bőre.

– Imádom ezt a felsőt – mondta, és fel-le ugrált, miközben felrángatta a combjára a farmerját.

– Ez egy fürdőruha.

– Tökéletes.

– Tényleg fürdőruhában akarsz bulizni menni?

– Aha, gyere! Újrahasznosítás. Nem hallottad? A fast fashion vége! Mértékletes Nagy-Britannia! – Felkacagott a saját értelmetlen viccén. – Látod? Azt hiszed, hogy valami vidéki bunkó vagyok, aki nem is olvas, de én olvasom a kibaszott Guardiant.

Kortyoltam megint egy nagyot a whiskyből, amely finoman égetett, ahogy végigcsúszott a torkomon.

Elvittem Katherine-t Az Intézménybe. Utoljára akkor jártam itt, amikor Maxszel az első randinkon voltunk, tavaly nyár végén. Itt voltam megint. egy nyár elején. Elképzeltem, hogy ellátogatok magamhoz mint a jövő nyár szelleme, aki elmondja annak a magas sarkús, farmeros lánynak, hogy hová fog vezetni ez az első online randi egy férfival. Azon tűnődtem, vajon meddig maradt volna az akkori énem. Hezitáltam, hogy ezt a megfigyelést Katherine-nel is megosszam-e, aztán úgy döntöttem, mégsem teszem. A részegség olyan fokán állt, hogy fel kellett mérnem, vajon megérti-e, amit mondani akarok, vagy a magyarázat több gondot okozna, mint amennyit az egész megér. Sorban álltunk a zsúfolt bárpultnál, miközben Katherine meztelen válla a zene ütemére ugrált le-fel előttem.

– Max és én ide jöttünk az első randinkon – mondtam a fülébe.

– Ó, tényleg?

– Aha. Egyébként újra összejöttünk.

Katherine felém fordult.

– Mi? Mikor?

– Azon az estén, amikor utoljára láttalak. – Vártam, hogy az arcán megjelenik valamilyen érzelem a vitánk említésére – de semmi.

– És? – kérdezte. – És hogy alakul?

– Remekül ment, de megint ghostolt.

– Nem igaz! – kiáltotta. – Mikor?

– Pár hete. Teljesen az én hibám. Egy idióta vagyok, hogy visszafogadtam.

– Hé – mondta, miközben megragadta mindkét karomat. – Nem vagy idióta. – Már felkészültem rá, hogy egy sor értelmetlen kinyilatkoztatást fogok hallani, hogy milyen csodálatos vagyok. Ezeken a részeg kedveskedéseken alapulnak az egykor-szilárd-ma-már-legyengült női barátságok. Ez volt az a kötél, ami összekötött minket, és amely már csak olyan vékony volt, mint a fogselyem. – Te egy csodálatos nő vagy, Nina. Nem, komolyan mondom. Nagyszerű karriered van, rengeteg barátod, saját lakásod, és gyönyörű vagy. Nagyon, nagyon szerencsés volt Max, hogy megismerhetett téged, pláne hogy járhatott is veled!

– Köszönöm.

– Rendben, mit iszol? Rövidet? Rövidet. – Áthajolt a bárpult fölött, és a pincérnő fülébe kiabált. – Két vodka-tonikot kérek. Duplát, és két feles tequilát! – Megfordult, hogy rám nézzen, és kacsintott, aztán visszafordult a pultosnőhöz. – Négy, négy feles tequilát! Ötöt! Egyet neked is, szívem! – Az italok ott sorakoztak a bárpulton, egy tálkában citromszeletek és egy asztali sószóró. – Arra, hogy a férfiak faszfejek! – kiáltotta Katherine, miniatűr poharát az enyémhez koccintotta, majd a kimerültnek tűnő pincérnőéhez.

Megpróbáltam gyorsan felzárkózni Katherine részegségéhez, miközben a bárpult melletti bokszban ültünk, és döntöttük magunkba az italokat.

– Szóval mi történt valójában közted és Mark között? – kérdeztem. – Úgy tűnik, dühös vagy rá.

– Dühös vagyok rá – felelte. – Hatalmasat veszekedtünk.

– Mikor?

– Ma este.

– És aztán mi történt?

– És aztán eljöttem hozzád.

– Tudja, hogy hol vagy?

– Nem! – felelte, izgatottan megnyomva az „m” hangot.

– Közöljem én vele?

– Isten őrizz! Én sosem vagyok rossz. Mindig azt csinálom, amit ő akar. Felvettem a hülye nevét, kiköltöztem a hülye Surrey-be, all-inclusive nyaralásokra megyek a hülye barátaival és azoknak a hülye feleségével és gyerekeivel. Most az egyszer csinálja azt, amit én akarok! És én azt akarom, hogy aggódjon, és féljen, hogy meghaltam! Ezt akarom! Ez az új kedvenc hobbim! – mániákusan felvihogott. – Azelőtt spinningóra volt, most pedig az, hogy aggódjon a férjem, hogy meghaltam.

– Katherine – érveltem, nem tudtam pontosan, mit is mondjak. Lehetetlen volt részegnek érezni magam mellette. Mindentől, amit mondott, csak józannak és aggódónak éreztem magam.

– Istenem, Nina, figyelj! Figyelj! – A „The Edge of Heaven” basszusgitárja visszhangzott alattunk. – Ez a te dalod! – Mielőtt tiltakozhattam volna, megragadta a kezemet, és lerángatott a lépcsőn a táncparkettre.

Már el is felejtettem, milyen szörnyen táncol Katherine. Ezt mindig is különösen kedvesnek találtam az egyébként nagyon szép és elegáns nőkben. Talán ez volt a legszexibb tulajdonsága, az egyetlen furcsa hiba, amit találni lehetett benne. Egyáltalán nem volt ritmusérzéke, és vad, rángatózó önfeledtséggel mozgott. A testének hosszanti része mozdulatlan maradt, miközben hosszú, nyúlánk végtagjai úgy mozogtak, mint a főtt spagetti a szűrő karimáján. Beleharapott az alsó ajkába, és csak azért nyitotta ki a száját, hogy rossz szöveggel énekelje a dalt.

– Igazából ez nem az én dalom – kiabáltam túl a zenét, miközben táncoltunk.

– Mi? – kiáltott vissza.

– Ez nem az én dalom.

– De igen, az. Ez volt az első a toplistán, amikor megszülettél.

– Nem, nem ez volt – mondtam, a torkom kapart az erőlködéstől. – Az anyám hazudott. Chris de Burgh száma, a „Lady in red” volt az első, amikor megszülettem.

Katherine abbahagyta a táncot, és döbbenten nézett.

– Ó, bassza meg! – mondta, kezét a szájára téve.

– Tudom – mondtam, és táncoltam tovább. – Képtelen voltam elhinni.

– Azt hiszem, hányni fogok.

Megfogtam a kezét, és lehúztam a táncparkettről, amilyen gyorsan csak tudtam. Felsiettünk az emeletre, miközben ő kezét a szájára szorítva öklendezett. Amint kint voltunk és körbeölelt minket a hűvös éjszakai levegő, kétrét görnyedt és hányt. Hátrafogtam a haját, ő pedig belekapaszkodott a karomba. Kígyózó sor állt mellettünk, akik mind azt várták, hogy bejussanak Az Intézménybe. Mindegyikük nevetett vagy grimaszolt.

– Hé! – szólt ránk a kidobó. Felnéztem rá.

– Sajnálom – mondtam. – Új anyuka. Ez az első bulizós estéje a baba születése óta. – Óvatosan az épület oldalához tereltem Katherine-t, egy üres utcába.

– Szeretlek, Nina – mondta elmosódott hangon két öklendezés között.

– Tudom, hogy szeretsz.

– Tényleg szeretlek.

Mindketten csendben ültünk a járdán, és vártuk, hogy elmúljon a rosszullét. Csuklás jött helyette. Rendeltem magunknak egy taxit, és hazamentünk hozzám.

Amikor megérkeztünk a házhoz, segítenem kellett neki felmenni az emeletre. A lépcsőház falának támaszkodott, hogy ne dőljön el.

– Mit szeretnél? – kérdeztem.

– Vizet.

– Oké, hozok neked egy pohár vizet.

– Nem, a testemre! – tiltakozott. – Vizet az egész testemre!

Már el is felejtettem, hogy mennyire melodramatikusak tudnak lenni a csontrészeg emberek.

Lefeküdt a fürdőszoba padlójára, én pedig levetkőztettem. A plafonról világító lámpák fényei megfosztották minden méltóságától, miközben öntudatlanul forgolódott. Benavigáltam a kádba, ahol félálomban elterült. Fogtam a zuhanyrózsát, majd leteszteltem a kezemen a vizet. Amikor már elég meleg volt, a teste fölé tartottam, és a fejétől a lábujjáig letusoltam. Katherine lehunyta a szemét, és édesen elégedett mosolyra húzta a száját – a sötét hajával, ami a víztől a fejére tapadt, úgy nézett ki, mint egy vidrabébi. Ez volt az első alkalom, hogy meztelenül láttam Katherine-t, mióta gyereket szült. Olyan változásokat vettem észre, amiket ruhán keresztül sosem láttam volna meg. A csípője varázslatos módon megnőtt, mint egy szivacs, ami kivirágzik a vízben. A hasa, ami korábban olyan feszes és kemény volt, most megpuhult, és egy részen kissé meg is gyűrődött. A mellbimbói rózsaszínűbbek és duzzadtak voltak; a mellei elég nagyok voltak ahhoz, hogy a bordáin feküdjenek, míg azelőtt soha nem értek hozzá. Két életet hordott ki ebben a testben. Ez emlékeztetett arra, hogy milyen változáson ment keresztül, amit talán soha nem fogok megérteni. Bűntudatot éreztem.

Adtam neki egy pamut pizsamanadrágot és egy bögre feketekávét. Beült az ágyamba, egyenes derékkal a fejtámlának dőlt. A zuhany és a koffein rendbe hozta. Melléültem a paplan tetejére.

– Jól vagy? – kérdeztem.

– Nem tudom – válaszolta. – Nem hiszem.

– Mondd el az egészet. Mindent elmondhatsz nekem.

Letette a bögrét az éjjeliszekrényre.

– Most annyira fáradt vagyok– mondta. – Annyira fáradt vagyok, hogy úgy érzem, elveszítem az eszemet. Nem emlékszem, mi történik, amikor ébren vagyok, és mi álom, nem emlékszem teljes, másokkal folytatott beszélgetéseimre. Úgy tűnik, nem tudom Olive-ot boldoggá tenni és ellátni Freddie-t. Olive annyira rosszul viseli. Aggódom, hogy nem érzi magát biztonságban, és nem biztos benne, hogy szeretjük.

– Persze hogy rosszul viseli, hiszen még totyogós. Minden totyogós megőrül, amikor egy új kisbaba érkezik.

– Rossz anya vagyok, Nina – mondta, és a szeme megtelt könnyel. – Nem végzek elég jó munkát. – Könnyek potyogtak az arcán, amelyek rózsaszínűek lettek, mint mindig, amikor sírt.

– Nem, nem vagy. Én tudom, hogy milyen anya vagy. Magadnak hazudhatsz, de nekem nem.

– Valamelyik nap már majdnem megőrültem, végül kimentem az utcára, bezártam Olive-ot a házba, és csak ültem a járda szélén, és nem mentem vissza tizenöt percig. Amikor bementem, Olive-ot a fürdőben találtam, épp a WC-kefe tartójából itta ki az összegyűlt szmötyit, mintha egy korsó lenne. – Megjelent ez a kép a lelki szemeim előtt, és nagyon szerettem volna nevetni, de szerencsére sikerült elfojtanom. – Szerencsés voltam. Bármi megtörténhetett volna.

– Minden rendben, nem esett baja.

– Múlt héten épp Olive vacsoráját készítettem, amíg Freddie a mózeskosarában aludt. Amikor nem figyeltem rá, odament, és megütötte az öccsét.

– És te mit csináltál?

– Amire megesküdtem, hogy sosem fogom tenni, megragadtam, és megráztam Olive-ot. Annyira dühös voltam.

– Ez érthető.

– Nem, nem az, én vagyok a felnőtt, nekem kellene jobban tudnom. Nem lenne szabad kijönnöm a sodromból, mint egy totyogósnak. – Felnézett a plafonra, és újabb könnyek gurultak le az arcán. – Semmi egyéb nem vagyok jelen pillanatban, csak egy anya. Nem vagyok érdekes, semmi kapcsolatom a világgal. Az egész életem nem egyéb, mint etetés, pelenkázás és esti mese. Ha még ezt sem csinálom jól, akkor igazán kibaszottul hasznavehetetlen vagyok.

– Katherine, figyelj rám! Imádom a lányodat – bármit megtennék érte. De Olive most egyszerűen szólva egy picsa. – Katherine-ből sikkantva tört ki a nevetés. – Ő maga nem picsa, ő egy tündér. De ebben a pillanatban úgy viselkedik. És ez bárkinek próbára tenné a türelmét.

– Ez így van – értett egyet Katherine, és letörölte az arcát. – A lányom egy picsa.

– Ügyes vagy!

– A lányom teljes mértékben egy picsa.

– Csak így tovább!

Felvette a bögre kávét, és belehajolt a meleg gőzbe.

– Képesnek kell lenned beszélni velem ilyenekről, Katherine. Hagyd abba a stepfordi feleségek színjátékot, senkinek sem tesz jót. Engem idegesít, téged pedig elszigetel.

– Tudom.

– Ha megjátsszuk magunkat egymás előtt, úgy ahogy a világ előtt tesszük, akkor jobb, ha nem is fáradunk a barátságunkkal.

– Tudom – mondta. – Sajnálom. Egy ész nélküli ribanc voltam.

– Igen, az voltál.

– Egyáltalán nem voltam itt neked.

– Nem, nem voltál.

– Jól vagy? – kérdezte.

A paplan alá bújtam, még mindig vele szemben, hogy láthassuk egymást, ahogy az éjszakába nyúlóan beszélgetünk majd, újra felvéve a gyerekkori pizsamaparti-pozíciónkat.

– Azt hiszem, rendben leszek – mondtam. – Anyuval talán sikerül egyet lapoznunk, ami remélem, mindent megkönnyít. Azt hiszem, most, hogy Max végleg eltűnt az életemből, rájöttem, hogy szerelmesnek lenni olyasvalakibe, aki nyilvánvalóan veszélyes, csak eltereli a figyelmemet a valódi tragédiáról az életemben.

– Ami micsoda?

– Elbúcsúzni Aputól.

Kinyújtotta a kezét, hogy megfogja az enyémet.

– Gondolod, hogy tényleg szeretted Maxet?

– Igen, tényleg szerettem – mondtam. – Nem tudom, hogy ő szeretett-e engem. Szerintem azt hitte, hogy igen. De mintha csak elképzelt volna engem – biztosítottam neki egy olyan érzést, amit élvezett. De nem igazán látta a tényleges körvonalamat. Nem tudom, hogy szerelemnek számít-e, ha az én részemről valóban szerelem volt, de az ő részéről csak egy elképzelt érzés.

– De… – Katherine félbeharapta a mondatot.

– Folytasd! – kértem.

– Nos akárhányszor leírtad nekem, úgy hangzott, mintha egy kicsit te is csak elképzelted volna. Szexinek és érdekesnek hangzik. De ezenkívül elég érzéketlennek és önimádónak tűnik.

– Igen – mondtam. – Azt hiszem, vállalnom kell némi felelősséget a történtekért. Kíváncsi vagyok, mennyire akartam valójában megismerni az igazi énjét, és mennyire akartam egy mesehőst.

– Ami történt, nem a te hibád volt.

– Valószínűleg igazad van, azt hiszem, létrehoztam egy verziót róla. Vagy talán csak ennyi a szerelem. Annyira sok minden múlik azon, hogy hogyan látunk valakit, és milyen emlékeink vannak róla, nem pedig a tényeken, hogy kik is ők valójában. Talán ahelyett hogy azt mondanánk, hogy szeretlek, azt kellene mondanunk, hogy elképzellek.

Katherine fekvő helyzetbe csúszott ültéből, és nyakig húzta a paplant.

– Gondolod, hogy barátok lennénk, ha most találkoznánk?

– Nem, nem hiszem.

– Én sem.

– Valami varázslatos dolog ez, nem igaz? Tudni, hogy találkozhatnánk a világ legizgalmasabb emberével, de azzal az illetővel soha nem lennénk képesek újraalkotni a mi kettőnk történetét. Micsoda egyedülálló szupererőnk van egymás felett.

– Az – mondta Katherine, miközben lekapcsolta az éjjeli lámpát.

– Te is így érzel Mark iránt? – kérdeztem.

– Nem tudom – felelte, és a párnán felém fordította a fejét. – Nem tudom, mit érzek jelenleg Mark iránt. Olyan, mintha csak egy házban laknánk és egy napirenden osztoznánk. Talán ez a gyerekvállalás. De ez sosem volt egy nagy romantikus szerelmi történet. Mi nem ilyenek vagyunk.

– Hogy érted ezt?

– Nem hiszem, hogy nekem szükségem van arra a fajta szenvedélyre, amire másoknak szükségük van. Emlékszel, hogyan kért meg, hogy költözzek hozzá?

– Igen, küldött egy e-mailt a munkahelyi e-mail-címedre, a tárgyban az állt, hogy „Következő lépés”. Hetente legalább egyszer eszembe jut. – Mindketten belenevettünk a párnánkba.

– Tudom, hogy néha egy kicsit esetlen, de azért jó apa – mondta. – És mindig támogat engem.

– Ti ketten annyira szilárd csapatot alkottok.

– Így igaz – felelte, és lehunyta a szemét.

Lekapcsoltam az éjjeli lámpámat.

– Ez eléggé romantikusnak hangzik nekem.

– Így is van – mondta halkan, majd egy pillanat múlva elaludt.

Küldtem Marknak egy sms-t.

„Kat nálam van. Jól van, és minden rendben. Hívj, ha beszélgetni akarsz. Puszi”

Másnap reggel sokáig aludtunk. Száraz szájjal és émelyegve ébredtem a szeszes italoktól, amelyek ragacsos nyomot hagytak a fejemben. Mark sms-e keltett fel, amelyet felolvastam hangosan Katherine-nek: „Köszönöm, hogy tudattad velem. Kérlek, mondd meg neki, hogy nem kell sietnie haza. Megoldom – és jövő héten kivehetek egy szabadnapot és vigyázhatok a gyerekekre. Megérdemli a pihenést. Puszi, Mark”

Azzal ünnepeltük meg Katherine első másnaposságát közel négy év után, hogy úgy viselkedtünk, mint minden hétvégi délután a kora húszas éveink elejétől a közepéig. Tréningruhát húztunk, sütöttem „virslit pongyolában”, főztem mellé zöldborsót és krumplipürét, átvittük a paplant a kanapémra, és megnéztünk három musicalt egymás után. Miután lefutott a West Side Story stáblistája, három adag krumplipüré, két pohár vörösbor és egy fürdő után, Katherine este tízkor elment, hogy elérje a Surrey-be tartó vonatot. Búcsúzóul megölelt, mindent megköszönt, azt mondta, hogy szeret, és hogy felhív a következő héten.

Kimentem a konyhába és megtöltöttem a mosogatót vízzel, szappannal és mosogatószerrel. Lófarokba kötöttem a hajam, bekapcsoltam a rádiót, és beállítottam a megnyugtató szombat esti komolyzenei műsort a kedvenc műsorvezetőnőmmel. Egy finálé ment, vonósokkal és egy szárnyaló tenorral. Rövid csend követte. „Ez a kevéssé ismert, »A kísértetmenyasszony« című oratóriumból volt – mondta a hang, amelyet a hetedikes iskolai futóverseny óta hallgattam. – És ez emlékeztessen bennünket, hölgyeim, hogy néha, amikor a volt barátunk újra jelentkezik, akkor valójában csak megpróbál magával vinni minket a sírba. Azt hiszem, mindannyian jártunk már így, nem igaz?” Kuncogott magában a műsorvezetőnő. „Egy kis vicc a keményvonalas Dvořák-rajongóknak. És most – egy kicsit lágyabbra váltunk. Az évszaknak megfelelően Vivalditól… a Négy évszak.” Felpattintottam a gumikesztyűt a kezemre, és belemártottam a kezem a forró vízbe, azon gondolkodva, vajon a műsorvezetőnő melyik állomásnál fog legközelebb kikötni. Hová megy az ember egy késő esti komolyzenei műsor után? A hajózási előrejelzéshez? És én hol hallgatnám? Ebben a lakásban? Egy családi házban? Egy nyugdíjasoknak épült földszintes házikóban?

Kopogást hallottam az ajtón, és tudtam, hogy Katherine a lépcsőházban rájött, hogy itt hagyott valamit.

– Gyere be! – kiáltottam ki az előszobába. – Nyitva van az ajtó, Kat, bocsi. Csak mosogatok. – Lépéseket hallottam közeledni.

– Hol vannak a csomagjaim?

Megfordultam, és Angelót láttam magam előtt, szokatlan módon teljesen fel volt öltözve, pólóban és farmerban volt. Hátamat a mosogatónak vetve álltam.

– Nem ronthatsz be a lakásomba!

– Hol vannak a csomagjaim? – Az ajtóban állt; az arca és a hangja nyugodt és csendes volt.

– Nincsenek nálam a csomagjaid.

– De igen, nálad vannak – mondta, és felém sétált, majd megállt körülbelül egy méterre a tűzhelytől. – Láttam a futárt ma az ablakból, és leszaladok az utcára, hogy kérdezzem, hova teszi a csomagokat Angelo Ferrettinek, mire ő azt mondja: „A csomagokat a feleségénél hagyom az első emeleten.”

Gyorsan végigpörgettem a kifogásválasztékomat, de nem találtam semmit. Nem álltam készen egyetlen alibivel sem.

– Nem tudom, miről beszélsz – mondtam könnyedén, és a könyökömmel kisöpörtem a frufrumat az arcomból, mivel a kezemen még mindig rajta volt a gumikesztyű.

– Hol vannak a csomagjaim? – kiabálta.

– Angelo, menj ki a lakásomból, és ott hagyom neked mindet az ajtód előtt. Rögtön leviszem őket.

– Nem! Mutasd meg, hogy hol vannak!

A tűzhely fölötti szekrényre mutattam. Olyan magas volt, hogy lábujjhegyre állva is elérte. Benyúlt, és kihúzta a három csomagot egyenként, majd a padlóra tette őket. Zavartan motyogott valamit olaszul.

– Én csak hármat vettem át – mondtam, mint egy mogorva tinédzser, aki valami cáfolhatatlan dolgot próbál megcáfolni.

– Kinyitottad őket?!

– Igen – feleltem.

– Átnézted a dolgaimat?

Felbosszantottam egy pszichopatát, aki most közvetlen hozzáféréssel rendelkezett egy kapóra jött macheteválasztékhoz. Hagytam, hogy a tekintetem a konyhapulton lévő késtartóra rebbenjen, hogy felmérjem, vajon egy gyors mozdulattal oda tudok-e nyúlni.

– Nem volt más választásom. Mindent annyira megnehezítettél, hogy én is meg akartam nehezíteni valamit a te számodra.

– Mi bajod van?

– Mi bajod van neked?

– Nem lophatsz el dolgokat!

– Te akartad, hogy ezt tegyem.

– Hah?! – zavartan vicsorgott.

– Igen, te akartad, te akartad, hogy elveszítsem a türelmem. És így is lett. Elveszítettem a fejem. Te nyertél.

– Nem én tettem ezt.

– Ez mind miattad van! – mondtam, és az égbe emeltem a kesztyűs kezemet, és véletlenül telefröcsköltem őt vízcseppekkel. – Ez mind a te hibád. Miért nem volt soha, de soha, semmilyen problémám a szomszédaimmal, mielőtt ideköltöztél? Szerettem itt élni, most pedig rettegek hazajönni!

– Te – mondta, rám mutatva összehúzott szemmel – őrült vagy!

– Nem, nem vagyok az.

– De igen, az vagy.

– Számomra semmit sem jelent, ha egy férfi ezt mondja nekem, mert tudom az igazságot. Annyiszor mondhatod, ahányszor csak akarod, rám nem lesz hatással.

– Te megőrültél!

– Semmit sem jelent, Angelo. Tudom az igazságot. Tudom, hogy mi történt. Tudom, hogyan viselkedtél. Minél többet mondasz, annál normálisabbnak érzem magam. – Lehúztam magamról a gumikesztyűt.

– Kibaszott őrült.

– Nem hiszek neked – mondtam egyre közeledve hozzá. Hátralépett egyet, mint egy rémült állat.

– Te kibaszott őrült vagy!

– Tudom, hogy mi történt. Tudom az igazságot. Már nem félek ettől a szótól.

– Te kibaszott őrült kurva! – kiabálta Angelo.

Meglöktem, és ő hátrafelé botorkálva nekiment a hűtőmnek. Hallottam, ahogy a savanyúságos üvegek csörömpölnek, ahogy nekicsapódott a hűtő ajtajának. Felegyenesedett – centiméterekre voltam csak tőle, és a döbbenettől kiguvadó szemébe néztem. Éreztem rajta a friss zuhany és a piperecikkek illatát, olyanokét, amiket a tinédzser fiúk találnak ajándékcsomagként a karácsonyfa alatt. Kerestem a gonosz jelét az arcán – az erőszak jeleit, a szenvtelen hidegvérűséget. A lökés jólesett, de többre volt szükségem. Több dühöt akartam kitölteni rajta, a testemből többet akartam az ő testén – meg akartam mutatni neki, hogy nem tud megijeszteni. Meg akartam mutatni neki, hogy ez ugyanannyira az én házam, mint az övé, hogy nem kényszeríthet ki innen. Meg akartam ütni – tisztán végigsöpörni a kezemmel az arcán, hogy hagyjak rajta valamit, és hogy el is vegyek tőle valamit. De én még soha nem ütöttem meg senkit.

A számat az övéhez szorítottam, olyan erősen, hogy átszakítottam a dús ajkak párnáját, és éreztem az ínye csontkeménységét. Visszahúztam a fejem, elborzadtam, és úgy vizsgáltam az arcát, mint egy szúrt sebet.

Visszalökött a mosogatóhoz, miközben megcsókolt. Kétoldalról kezébe fogta az arcomat, majd ujjai végigfutottak a hajamon, és kihúzta a gumit a lófarkamból. Éhesen csókolta végig az állkapcsomat, az államat, majd rátért a nyakamra. Lerángatta a trikómat, és az edényszárítóra dobta, és magához szorított, folyamatosan simogatta a csupasz vállam és gerincem minden kiszögellését és ívét. Megcsókolt, lassabban, jóllakottan, a hangok a számtól a fülemig zúgtak végig. A teste meleg volt, elevenen lüktetett. Hús és vér volt. Lélegzett. Állhatatos volt – alattam élt. Ő soha nem hagyott el. Ő itt volt és nem tűnt el. Nem tudott eltűnni.

Többet akartam érezni belőle. Sietve lehúztam a pólóját – a mellkasa kemény volt, a bőre mandulaszínű. Beborította a válla és a karja meglepően izmos íveit és mélyedéseit, amelyek karcsúak voltak, ellentétben az arca fakó fáradtságával. Térdre ereszkedett, ahogy lehúzta a tréningalsómat, hogy az aztán a meztelen lábamhoz csússzon egy kupacba, ami nevetségesen kamaszosnak tűnt. Megfordított a csípőmnél fogva, hogy háttal legyek neki. Foga közé vette a combom egy darabját, miközben hallottam, ahogy ügyetlenül kigombolja a farmerját. A konyhapultba kapaszkodott, miközben felállt, és belém hatolt. Előrehajoltam – teljesen mozdulatlanok voltunk és lassan lélegeztünk, ahogy a testem hozzászokott a testéhez. A gőz felszállt a mosogatóból az arcomra, ahogy éreztem, hogy mozog. A kezem megcsúszott és belemerült a vízbe, a hab a puszta bőrömre fröccsent. Éreztem, ahogy a nevetése visszhangzik bennem, amitől én is nevetni kezdtem. Lehajolt, hasa a hátamnak nyomódott, és a vékony ezüstlánc, amit a nyakában viselt, a gerincemet csiklandozta. Felemelte a hajamat, hogy az arcomra boruljon, a hajam vége a vízbe merült.

A kezemmel, amire a szappan csipkekesztyűt vont, hátranyúltam és megragadtam az alkarját, mintha azt ellenőrizném, hogy ott van-e még. Belemélyesztettem az ujjaimat, és a megkönnyebbülés gurgulázó hangját adtam ki. Nem töredeztem szét, és nem utaztam be a szobát, minden egyes részecském a testemben maradt. Tágra nyitott szemmel bámultam a víz alatt úszkáló vörösboros üledékes poharakat és koszos villákat, ahogy egymásnak ütköztek. Éreztem, ahogy lelassul, megáll és megremeg. Zihálva kapkodta a levegőt. Megint mozdulatlanok voltunk. Rövid és egyszerű volt. Tervezetlen és esetlen. És valódi. Szappanos, piszkos, csörömpölős, kínos. Igazi.

Egymással szemben ültünk, félig felöltözve a konyhapadlón, ő nekidőlt a sütőnek, én pedig a mosogató alatti szekrénynek.

– Azt hittem, hogy gyűlöljük egymást – mondtam.

– Mi? – a mássalhangzói megnyúltak a felháborodástól. – Nem!

– Miért voltál olyan udvariatlan velem?

– Az nem te vagy, bassza meg! – A padlóra szegezte tekintetét. – Van vized?

Bólintottam és felálltam, tudatában voltam annak, hogy nincs rajtam felül semmi, alul is csak egy tréningnadrág, mint egy kőművesen egy meleg napon. Levettem egy poharat a szekrényből, a vízcsap alá tartottam, stratégiailag használva a karomat, hogy eltakarjam magam, mert egyszeriben szégyenlős lettem.

– Küszködöm. Ebben az évben – mondta lassan, miközben gondolatdarabokat mutatott meg, mintha Scrabble-kockák lennének.

– Mivel?

– Az élettel.

– Sajnálom – mondtam, átnyújtottam a poharat, és csatlakoztam hozzá a padlón. A fürdőköpenyére gondoltam. A trikóira. Hogy hogyan nem vett rólam tudomást. Hogy látszólag mindent figyelmen kívül hagyott – a szabályokat, a fényt, az időt, a szemétgyűjtést, a jó modort, a lakásán kívüli világot. – Megkérdezhetem, hogy miért?

– A barátnőm, itt lakott.

– Ő az a nő, akivel vitatkoztál?

– Igen – mondta, és bólintott. – Tavaly megcsalt. Én megbocsátottam neki, egy darabig maradt, de aztán mégis elment.

– Sajnálom – mondtam újra.

Megvonta a vállát, miközben kortyolt egyet a vízből.

– Idén egész évben próbáltam jobb lenni, de nincs… – Letette a poharát, hogy elkerülje a tekintetemet.

– Megértem – mondtam. – Nincs célja. Nincs szórakozás benne. Nincs értelme.

– Te is így vagy?

– Aha, az enyém eltűnt. Egyszer csak nem beszélt velem többet.

Megértően bólintott, mintha idegenek lennénk egy anonim támogató csoportban. Ami valahol igaz is volt. Elgondolkoztam a három egymás fölötti lakáson, mindegyik egy összetört szívnek adott otthont. Árulás, eltűnés, gyász. Felszarvazott a földszinten, elhagyott az első emeleten, özvegy a másodikon.

– Tudod, Angelo, majd jól leszel – mondtam. – Jól voltunk azelőtt, és megint jól leszünk.

Módszeresen végigsimította a keze oldalával a padlót, mintha morzsákat takarítana. A konyhai lámpák megvilágították a tarkóján lévő bőrt, ahol a haja átlátszóvá vált.

– Sajnálom – mondta, és bűnbánó mosollyal nézett fel rám, ami fájdalmasnak tűnt számára.

– Köszönöm – mondtam. – Sajnálom, hogy elvettem a csomagjaidat. Ez egy teljesen elfogadhatatlan dolog. Nem tudtam, hogy ilyen fájdalomban élsz, azt hittem, hogy csak szörnyű vagy.

– Semmi baj – enyhült meg Angelo. A véglegesség gesztusával kiitta a pohár vizet. – Azt hiszem, talán nem jó ötlet, hogy… – kettőnk közé mutatott.

– Jól van, jól van – mondtam. – Nem hiszem, hogy ezt meg kellene ismételnünk.

– Miért mondtad, hogy a feleségem vagy?

– Csak azért, hogy lopjak tőled, ne aggódj.

– Ó.

– De nem hiszem, hogy barátokká kellene válnunk – mondtam. – Azt hiszem, megérdemlünk egy kis nyugalmat.

– Sì, nyugalmat – mondta egy sóhajtással. – Nyugalom. Nyugati nyugalom.

– Jó szólás.

– Szólás?

– Amikor egy mondat jelent valamit egy nyelven, de önmagában nem jelent semmit.

– Értem.

– Taníts meg egy olaszra!

Fejét hátrahajtotta a hűtőnek, és a gondolataiban kutakodott.

– Hai voluto la bicicletta, e mo’ pedala.

– Ezt hogyan fordítanád le?

– Te akartad a biciklit, most pedálozz!

– És mit jelent?

– Ez azt jelenti, hogy számolnod kell a vágyaid következményeivel.

– Értem. Erre mi azt mondjuk, hogy „Ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát.”

– Igen – mondta Angelo. – Nektek ott vannak az ágyaitok, nekünk a biciklijeink.

– Hová valósi vagy? Tudom, hogy a „Baldracca” az nem egy hely, te kis rohadék.

– Tetszett neked a viccem!

Összeráncoltam a homlokomat.

– Parmába.

– Jártam ott. Néhány éve munka miatt mentem oda.

– Tényleg? – El volt bűvölve.

– Igen, ételekről írok. Emilia-Romagna tartomány levédett ételeiről írtam. Az ecetről Modenában, a parmezánról és a pármai sonkáról.

– Nem igaz! – kiáltott fel. Izgatottan magához húzta az egyik dobozt, és kivette az egyik hosszú kést. – Az anyámtól.

– Miért?

– Hogy prosciuttót készítsek.

– Ó!

– Mi az?

– Az hittem… – a fejemet a térdemre hajtottam, és a tréningnadrágom bolyhos puhaságába lélegeztem.

Angelo a nyakát nyújtogatta, hogy lásson.

– Mi az?

– Azt hittem, hogy meg fogsz ölni valakit – mondtam, a fejemet felvetettem, tekintetem találkozott világos borostyánbarna szemével, amely a döbbenettől tágra nyílt. – Sajnálom.

– Micsoda? – Kissé hátrahúzódott, mintha most én lennék a veszélyes alak.

– Azt hittem, hogy pszichopata vagy. Azt hittem, hogy bántani akarsz valakit – mondtam, és a csomagokra pillantottam.

– Nem! Az anyám küldte ezeket, hogy tudjak prosciuttót készíteni. A kertünkben akasztja fel. Én is itt a kertben akasztom fel – mondta, kinyitotta a dobozt és megmutatta a kampókat.

– És mi van a méreggel?

Az ég felé fordította a tekintetét.

– Méreg. Ez azért van, hogy segítse a húst. Hogy megszínezze?

– Érlelje – mondtam. – Hát persze!

– Méreg?

– Eredj a francba! – mondtam, ahogy mindketten nevetni kezdtünk. – Nekem azt mondták, hogy a parmai levegő az, amitől olyan jó ízű lesz. Lehet, hogy nem lesz ugyanolyan itt Archwayben.

– Igen – megvonta a vállát. – Lehet.

– Van egy jó hentesem, akihez elmehetsz, ha szükséged lenne rá. Sertéscombért.

– Igen?

– Igen. Milyen hosszan kell lógatni?

– Egy évig, talán? – felelte. – Az anyám két évig lógatja. Hiányzik nekem.

– A sonka?

– Az otthonom.

Nem sokkal utána elment. Megcsókolt, hivatalosan, az arcomon kétfelől, és telefonszámot cseréltünk. Hallottam, ahogy kinyitja az ajtaját odalent, aztán ahogy fütyörészve a konyhájába ment. Hallottam, hogy készített magának valamit enni, amíg én lezuhanyoztam egy méterre a feje fölött. Elmosogatott, és rádiót hallgatott, amíg én fogat mostam. Elaludtam, ő még tévét nézett. Átaludtam az éjszakát.

19

Lolával volt egy kódunk vészhelyzet esetére – pingvin. A tizenöt éves barátságunk alatt csak kétszer használtuk. Először: amikor véletlenül feltöltött egy meztelen fotót magáról egy közös albumba, ahová egy Bertram nevű kisbaba keresztszüleinek kellett volna fotókat feltölteni. Másodszor: amikor azt hittem, hogy láttam Bruce Willist egy mobilszolgáltató boltjában, de aztán kiderült, hogy csak egy rá nagyon hasonlító kopasz férfi volt. Amikor kaptam egy pingvinemojit egy söröző címével, dátummal és időponttal, azonnal tudtam, hogy csak egy dologról akarhat beszélni velem: eljegyezték.

Rendeltem előre egy üveg pezsgőt, és az asztalnál vártam Lolára. Megérkezett – sárga pöttyös pántos felsőben és fekete-fehér csíkos sortban, ezüstszínű magas sarkú papucsban és egy puha karimájú, hatalmas szalmakalapban, egy határozottan nem napsütéses napon. Leült a kerek asztalhoz anélkül, hogy üdvözlésül megölelt volna, majd levette Jackie O napszemüvegét és kalapját.

– Jethro – mondta.

– Megkérte a kezed!

– Eltűnt.

Odajött a pincér, és ünnepélyesen egy pukkantással kinyitotta a pezsgőt. Lola összerezdült.

– Önnek?! – mondta, teljesen oda volt meg vissza az izgalomtól, hogy egy vendég végre pezsgőt rendelt.

– Igen – feleltem.

– Mesés. És valamelyikük, drága hölgyeim ünnepel valami különlegeset?

Lola tenyerét a homlokára tapasztotta.

– Nem, hagyja csak – mondtam, és óvatosan kivettem az üveget a kezéből. – Azt hiszem, innen már… nekünk is menni fog. Nagyon szépen köszönjük! – Betettem az üveget a jegesvödörbe, a pincér pedig elment.

– Mi történt?

– Minden teljesen normális volt pár héttel ezelőttig. Nagyon jól éreztük magunkat, erre a hétre beterveztünk néhány lakásnézést, nagyon izgatottak voltunk, hogy komolyan összeköltözünk. Jethro házasságról kezdett el beszélni. – Lola észrevette, ahogy a véleményem kiült az arcomra. – Tudom, tudom. Most már nekem is őrültségnek tűnik. Aztán vasárnap este azt mondta, hogy haza kell ugrania pár cuccért, és utána jön vissza hozzám. Néhány óra elteltével küldtem neki egy sms-t, hogy minden rendben van-e – azt írta vissza, hogy ott marad. Azt mondta, hogy rájött, hogy minden túl gyorsan történt, és hogy „be kell húzni a kéziféket”. Megkérdeztem tőle, hogy tudta-e, hogy ezt fogja mondani, amikor elment a lakásomból, és úgy fog tenni, mintha minden rendben lenne, de azt mondta, hogy nem. De természetesen tudta. Csak el akart kerülni egy kemény beszélgetést.

– És utána mi történt? – kérdeztem, miközben a pezsgőt töltöttem, most már gúnyolódva a helyzeten.

– Úgy döntöttünk, hogy néhány napig nem beszélünk egymással, hogy legyen egy kis időnk magunkra, átgondoljuk, mit akarunk, aztán találkozunk, hogy megbeszéljük.

– Hallottál azóta felőle?

– Nem. Már több mint egy hete nem. Először azt hittem, hogy csak szüksége van egy kis szabadságra, ami rendben is van, de még csak nem is reagált az üzeneteimre. – Lola huskykék szeme megtelt könnyel, és végigfolyt az arcán. Annyira kétségbeesetten vágyott arra, hogy szeressen valakit. Olyan egyszerű dolognak tűnt, amit ettől az élettől kért.

Feltámadt bennem egy régóta elfojtott érzés. Valami, amit ki kellett volna fejeznem, teljesen és szabadon, amikor Max először eltűnt, de ehelyett elrejtőztem mindenhová máshová, hogy jó kislány legyek. Magamba fordultam, hogy megvizsgáljam minden lehetséges tökéletlenségemet. Hagytam, hogy felszálljon az agyamba, mint a forró levegő, hogy feleslegesen elemezzek és kórképet készítsek. Beengedtem a szívembe, és hagytam, hogy valami türelmes és megbocsátó dologgá olvadjon. Ezt az érzést aztán szétszórtam a testem minden részébe, hogy nehogy a számon keresztül távozzon; hogy ne tudjon kiszabadulni a szabad levegőre. Így senki sem vádolhatott azzal, hogy heves vagy becsapott vagy őrült vagyok. De itt volt az ideje, hogy kifújjam, mint a tüzet. Nem érdekelt a megtorlás, csak jóvátételt akartam.

– Hol lakik? – kérdeztem.

– Clerkenwellben.

– Rendben – mondtam, és egy hajtásra lehúztam a maradék pezsgőt a poharamból. – Azt hozd magaddal! – A félig üres pezsgősüvegre mutattam, és felálltam.

– Ne menjünk a lakására!

– Te nem, de én megyek.

– Ne, Nina!

– De igen! – mondtam. – Valós embereket nem lehet kitörölni. Nem egy disztópikus sci-fiben élünk.

– Mit fogsz mondani neki?

– Mindent, amit hallania kell.

– Oké – mondta Lola, felkapta a pezsgőt, és meghúzta az üveget, miközben a kijárat felé mentünk. – Most már semmit sem veszíthetek.

Jethro lakása egy raktárépületben volt, ami még kívülről is nagyon elégedettnek tűnt a saját átalakításával. Az acél Crittall ablakok úgy néztek ki, mintha nagy, foghíjas vigyorok önelégülten gratulálnának egymásnak. Becsöngettem.

– Ki az? – kérdezte Jethro.

– Nina vagyok – mondtam unottan. – Nina Dean, Lola barátnője.

– Ó! – A fehér zaj sercegése jelezte, hogy még mindig vonalban van. – Segíthetek valamiben?

– Csak tíz percet kérek, hogy beszélhessek veled. – Szünet következett, aztán az egyhangú sípolás, amiből tudtam, hogy beengedett. Tudtam, hogy be fog engedni – ő is azok közé tartozott, akik olyan keveset törődtek azzal, hogy mit követtek el a megbántott nőkkel szemben, de annyira érdekelte őket, hogy azok, akik tudtak a tetteikről, mit gondolhatnak róluk. Felfelé fordított hüvelykujjamat mutattam Lolának, aki pár házzal lejjebb ült egy ajtó küszöbén az üveg pezsgővel.

Jethro kinyitotta a bejárati ajtót.

– Nina, szia, gyere be! – köszöntött nyeglén, jól láthatólag nem zavartatta magát, felfedve ezzel idegességét. Végigpásztáztam a lakását, amely tele volt egy magát reneszánsz embernek feltüntető személy alapvető kellékeivel. A téglafal és az eredeti csempék egy olyan emberé, akit érdekel a múlt, de csak annak az épületnek a múltja, amiben élt. Bekeretezett Pink Floyd-albumok, egy tésztakészítő gép, vászon párnahuzatok, egy sor narancssárga borítójú Penguin Kiadó klasszikusai, gyógynövényes folyékony szappan egy gyógyszertári stílusú tégelyben, amelynek üvege 38 fontba került. Volt egy olajfestmény egy meztelen nőről, aki kissé húsos volt és enyhén lógott a melle, emiatt Jethro valószínűleg már feministának képzelte magát. Az egész személyiségét Shoreditch macskaköves butikokkal teli mellékutcájában vásárolta meg.

– Hogy vagy?

– Jól vagyok – mondtam. – Szóval, akkor élsz?

– Nyilvánvalóan.

– Nos, ez a lényeg, hogy élsz és jól vagy.

A konyhaszekrénynek támaszkodott, és ezt a párbeszédet valami barátságos és laza dologgá akarta alakítani.

– Nézd, Nina, én megértem, mert ő a barátnőd, és azért csinálod ezt, mert szereted. De ami velem és Lolával történik, az csak rám és Lolára tartozik.

– De mégsem, mert te nem beszélsz vele, szóval ez Jethro és Jethro között történik. A két legfontosabb ember között ebben a kapcsolatban.

A szája kissé kinyílt, aztán becsukódott. Jó érzés volt rajtakapni őt. Olyan ritkán fordul elő, hogy a Jethróhoz hasonló férfiak úgy érzik, egy nő fölényben van egy beszélgetésben.

– Szükségem volt egy kis térre, nem tettem semmi rosszat. Te nem érted, hogy milyen intenzív volt. Egy napot sem töltöttünk külön, egy percem sem volt magamra, hogy gondolkozzak.

– Ki ment ki után a kapcsolatotokban?

Jethro felnyögött.

– Én.

– És ki mondta először, hogy „szeretlek”?

– Én.

– Ki javasolta, hogy vegyetek egy közös lakást?

– Tudom, mit gondolsz rólam.

– Ez csak egy kihívás volt?

– Hogy érted ezt?

– Egy játék volt, amit be akartál fejezni? Találkoztál egy nővel, akinek rendben volt az élete, és látni akartad, hogy képes vagy-e tönkretenni? Tudni akartad, hogy el tudod-e érni, hogy beléd szeressen, hogy kimondja mindazt, amit akartál, hogy megtegyen mindent, amit akartál, aztán a játéknak vége, és kikapcsolhatod?

– Természetesen nem ezt tettem. Csak meggondoltam magam – az emberek meggondolhatják magukat a dolgokkal kapcsolatban.

– Tudod, minden alkalommal, amikor „meggondolod magad” ilyen szélsőséges módon, az elvesz valamit egy nőtől. Ez lopás. Nemcsak a bizalmát lopod el, hanem az idejét is. Elvettél tőle dolgokat, hogy jól érezd magad pár hónapig. Nem látod, hogy ez mennyire önző dolog?

– De igen – felelte.

– Van fogalmad róla, milyen keményen meg kell dolgoznia azért, hogy bízzon valakiben? És most még nehezebb lesz neki. Ez még több munka, amit a nőknek bele kell fektetniük egy kapcsolatba, amire a férfiaknak általában nem is kell gondolniuk.

– Oké – próbált érvelni –, ezt nagyon rosszul kezeltem.

– Azt mondtad, hogy feleségül akarod venni. Tudod, hogy ez mennyire elmebeteg dolog, Jethro? Hogy milyen hihetetlenül helytelen ezt mondani egy kapcsolatnak ennyire az elején, még akkor is, ha komolyan gondoltad, nem is beszélve arról, ha nem is így gondoltad?!

– Akkor komolyan gondoltam.

– Ugye tudod, hogyan működik a házasság és a gyerekek? Tudod, hogy előbb randizni kell valakivel, hogy eljuss ehhez a részhez?

– Tudom. Nagyon szerelmes vagyok belé. Csak még nem állok készen arra, hogy rendesen elkötelezzem magam.

– Harminchat éves vagy.

– A kor nem számít.

– És a szerelem amúgy sem így működik. Nem hiszem el, hogy ezt egy harmincas évei végén járó férfinak kell elmagyarázzam.

– A harmincas évei közepén.

– Meg kell ragadnod a lehetőséget, ez nem olyan, mintha minden héten szerelembe esnél. Milyen nagyképűség, hogy azt hiszed, bármikor újra így fogsz érezni valaki iránt, amikor úgy döntesz, hogy készen állsz rá a saját feltételeid szerint?

– Nem róla van szó, hanem az időzítésről.

– Szóval, hogy gondolod, mikor állsz rá készen, hogy elkötelezd magad?

Megvonta a vállát, és zavart hangot adott ki, miközben a gondolataiban kutakodott.

– Nem tudom. Nem tudom megmondani. Talán négy év? Öt év? Nem tudom.

– Lola akkor már majdnem negyvenéves lesz. Elvárod tőle, hogy várjon rád, amíg egy igazi kapcsolatot akarsz majd kezdeni vele, amikor ő már negyvenéves lesz? – Elképzeltem Jethrót mint egy negyvenes szingli pasit, akinek ezüst hajszálak szövik át a vörös haját, nevetőráncok a szeme sarkában, egy kétszer ekkora lakásban, kétszer ennyi szeméttel megtöltve, ami illik egy bizonytalan férfihoz, akinek túl sok pénze van. Ő nem tűnne kétségbeesettnek vagy szomorúnak. Az olyan férfiak, mint Jethro, végigutazhatják az életet, és oroszlánszívű, rettenthetetlen felfedezőknek tűnhetnek.

Aztán rájöttem, hogy előre el akarja dönteni, mikor akar szerelmes lenni és családot alapítani, és ez így is fog történni. Mindig lesz egy nő, aki majd szeretni akarja őt. Neki nem kell megragadni ezt a lehetőséget – várhat egy következőre. Aztán egy még újabbra. A női populáció végtelen lehetőséget nyújt számára, és addig várhat, ameddig csak akar. Olyan kevés kockázatot jelent neki, amikor arról van szó, hogy kit és hogyan szeret. Semmi sem jelent neki semmit.

– Nem fogsz elvenni egy korodbeli nőt – mondtam, és ahogy hangosan kimondtam, meg is értettem. – Egy nálad tíz évvel fiatalabb nőt fogsz elvenni. Így fog ez működni. Igazad van, a kor nem számít. Neked. – Csak bámult rám, a száját dacosan összeszorította, és nem szólt egy szót sem. – Hagyott itt valamit Lola?

– Nem – felelte. – Nem hiszem.

– Ne randizz, amíg nem rendezed a szaros dolgaidat! – Felálltam, és az ajtóhoz mentem. – És ne hívd többé Lolát!

Tudtam, hogy újra randizni fog. Valószínűleg heteken belül, mint ahogy Max is tette. Elképzeltem az összes nőt, akivel Jethro és Max randizni fog, miközben ők „össze vannak zavarodva” és „még nem állnak készen”, a nők álltak egymás mögött hosszú sorban. Mindegyikük adna ezeknek a férfiaknak valamit – egy történetet, egy hétvégét, a figyelmüket, a tanácsaikat, az idejüket, egy szexuális kalandot, egy igazi kalandot –, aztán kénytelenek lennének továbbadni őket a következő kapcsolatnak. Ezek a férfiak egy bizonyos ponton előbukkannának, tele azzal a sok szeretettel, törődéssel és bizalommal, amit az évek során kaptak, és talán elköteleznék magukat valaki mellett. Aztán minden bizonnyal egy másik mellett. Aztán egy másik mellett, amikor az már unalmassá vált. A kapzsiságukat nem tudná egyetlen nő kielégíteni, ahogy egyetlen élet sem. Számos életet élhetnek le. Életet élet után, és azután még egy életet, és azután még egy életet.

Mert ezek a férfiak inkább csak vágynak valamire, nem pedig kapni akarnak valamit. Max kínlódni akart, vágyakozni akart, és álmokat kergetni. Egy átmeneti állapotban akart létezni, mintha minden csak most kezdődne. Szeretett azon elmélkedni, milyen lehetne a kapcsolatunk, anélkül hogy időt vagy elkötelezettséget fektetett volna bele. Jethro szeretett az otthonról beszélni, amelyet majd Lolával vesznek, de nem akart egy lakást sem megnézni. Max és Jethro olyanok voltak, mint a kamasz fiúk a szobájukban, akik dalszövegeket irkálnak a füzetükbe. Még nem álltak készen arra, hogy felnőttek legyenek, hogy döntéseket hozzanak, pláne hogy betartsák az ígéreteiket. Jobban kedvelték, ha a kapcsolataik virtuálisak és elméletiek, mert ilyenkor tökéletesek lehettek. A barátnőjük nem kellett hogy valós személy legyen. Nem kellett terveken vagy gyakorlatias dolgokon gondolkodniuk, nem terhelte őket egy másik ember boldogságának a gondja. És hősök lehettek. Istenek lehettek.

Szánalmas volt.

– Kik ezek a kibaszott férfiak? – tette fel a kérdést kissé kásás hangon Lola, miközben kinyitott egy poros üveg Tia Mariát. Már elmúlt éjfél, és elfogyott a borunk – ezért kénytelenek voltunk a lakásomban a szekrény mélyén meghúzódó likőrökhöz nyúlni. – Hogyan érik el, hogy szexeljenek velünk? Tudják egyáltalán, milyen szerencsések, hogy szexelhetnek velünk? Egy évre előre kéne kuponokat tenni egy magazinba, és aztán postafiókba visszaküldeni, mielőtt egyáltalán megfontolnánk, hogy annyira szerencsések-e, hogy szexelhessenek velünk. – Ingatag kézzel Tia Mariát öntött a borospoharunkba.

– Postafiók? Anyám – mondtam –, látszik rajtad a korod.

– Meg akarom mutatni a koromat. Harminchárom éves vagyok, baszki. Az én korom egy halom tudás, ez egy előny. Ez egy berendezés. Nem veszteség. Én egy igazi jó fogás vagyok. Miért nem értik meg, hogy jó fogás vagyok?

– Nem tudom.

– Ha fiú lennék, mindenki velem akarna járni. Nagyszerű karrierem van, szépek a fogaim – mondta, és rám vicsorított. – Egészséges a szívem és az érrendszerem. Boldog tulajdonosa vagyok egy egész bőröndkészletnek, amire összespóroltam a pénzt, külön rekeszekkel az alsóneműnek és piperecikkeknek. Az egyikbe még egy rohadt USB-port is be van építve, hogy fel lehessen tölteni a mobilt. Lenyűgöző személy vagyok. Miért nem akar mindenki velem lenni?

Kinyitottam a második doboz cigarettánkat, és kivettem egy szálat.

– Bárcsak tudnám!

– Le kell megint töltenünk a Linxet.

– Nem! – mondtam, miközben meggyújtottam a cigimet. – Nincs az a pénz! Befejeztem a randizást.

– Nem fejezheted be a randizást, ha családot akarsz!

– Sokkal boldogabb voltam tavaly. Nem akarok rágörcsölni vagy tovább keresni. Ha megtörténik, megtörténik.

– Nincs azzal semmi baj, ha szeretni akar az ember valakit, Nina.

– Tudom.

– Nem gyengeség, ha ezt akarod magadnak – mondta Lola. – Nem akarom, hogy feladd a reményt!

– Azt hiszem, ez már megtörtént. – Mindketten kihajoltunk az ablakon, és kifújtuk a füstöt az éjszakába. Az enyhe szellőben felénk integetett a nemrég ültetett fa, születő ágacskáival.

– Tudom – mondta. – Nekem kellene adnod a reményedet.

– Ezt hogy érted?

– Ez olyan, mint amit Joe mondott az esküvői beszédében: a szerelem egy másik ember magányának az őrzője. Lehet, hogy a barátság az a másik ember reményének az őrzője. Hagyd itt velem, és én majd vigyázok rá egy darabig, amíg túl nehéz számodra.

– Ezt nem tehetem meg, te már így is cipeled a sajátodat.

– Ó, én már egy évtizede cipelem az enyémet – mondta Lola. – Észre se venném, ha még egy kicsit rápakolnék.

Lola haját a füle mögé tűrtem.

– Nem is lehetnék kevésbé a kapcsolatok szószólója most. De ha már itt tartunk, tudom, hogy előtted áll a szerelem, Lola. Nagyobb, mint amit bármelyikünk el tud képzelni. Lehet, hogy nem egy sztárbűvész. Talán nem is olyan ember, mint amilyennek gondoltuk. De úton van.

– Ezt én is tudom, Nina – mondta Lola. – Mindig is tudtam.

– Tényleg tudtad, ugye?

– Szóval én is tudom helyetted. És akkor nem kell többet rágondolnod. Csak írd tovább a könyveidet és vigyázz az apukádra. Majd én megőrzöm neked a reményedet, amíg készen nem állsz arra, hogy visszaadjam.

Angelo a bejárati ajtóhoz közeledett, és meglátott minket az ablakban könyökölni.

– Helló! – kiáltott fel nekem.

– Helló! – köszöntem vissza. – Hogy vannak a sonkák?

– Jól – felelte. – Felakasztottam a kampókra a ruhaszárító kötélre, de probléma van a legyekkel.

– Te akartad a biciklit – mondtam.

– Ó, igen.

– Van valamim, amivel betakarhatod őket úgy, hogy azért levegőzzenek.

– Tényleg?

– Igen – feleltem. Angelo mosolygott, ahogy kinyitotta a kulccsal a bejárati ajtót. Lolára néztem, aki csak leesett állal figyelt minket.

– Mi … volt ez?

– Semmi gond vele.

– A potenciális gyilkossal?

– Nem gyilkos, hanem egy depressziós férfi, aki késeket vett, hogy a felvágottkészítés művészetében merüljön el, és ezzel elterelje a figyelmét az összetört szívéről, és az otthonára emlékezhessen.

– Honnan tudod?

– Beszélgettünk, mindent kiteregettünk, és békét kötöttünk.

– Hogyan?

– Dugtunk egyet.

– Nagyon vicces vagy!

– Teljesen komolyan mondom. – Lolának nyitva maradt a szája a döbbenettől, és a részegen ide-oda rebbenő tekintete rám fókuszált. – Átjött, hogy számonkérje rajtam az ellopott csomagokat, bevallottam, és úgy végződött, hogy dugtunk a konyhámban. – Lola szája még nagyobbra nyílt. – Tudom.

– Meg fogjátok ismételni?

– Nem, nem. Csak egy egyszeri alkalom volt.

– Tetszik neked?

– Nem tudom. Tetszett nagyon, amikor csináltuk. Azt hiszem, szükségem volt rá, hogy valaki olyannal dugjak, aki nem tűnik el. Ugyanabban a házban élünk. Közös a villanyóránk. Gyakorlatilag hallom a padlón keresztül, ahogy dobog a szíve.

Lola elgondolkozott ezen, kivett még egy cigarettát.

– Buja – foglalta össze szomorúan.

Részeg kimerültségben ültünk – egy főleg csöndben telt pohártöltés, ivás, cigizés körforgásban.

– Van valami új a Kárörvendő Kredenc számára – szólalt meg Lola. – És ez a legjobb eddig.

– Minden alkalommal ezt mondod.

– Nem, higgy nekem, ez tényleg az eddigi legjobb! Már régebben hallottam, de tartogattam arra az alkalomra, amikor a legmélyebb ponton vagyunk.

– Nem hiszem, hogy mások nyomora bármi mást is elérne nálam, mint hogy még nyomorultabbul érezzem magam.

– Mi lenne, ha kipróbálnánk?

– Oké.

– Oké, szóval – kezdett bele, lábát felhúzta a székre, úgy ült ott törökülésben, mint egy izgatott tinédzser egy titokcseregyűlésen. – Emlékszel a barátnőmre, Camille-ra?

– Igen.

– Szóval, nem Camille, hanem…

– El sem hiszem, a forrás máris legyengült.

– Ha akarod, felhívhatjuk, hogy tisztázza.

– Nem fogom felhívni a barátnődet, Camille-t.

– Szóval, Camille barátnője, Emma, Kaliforniába költözött. És az első hónapja alatt, amit ott töltött, úgy döntött, hogy ki akarja próbálni az ayahuascát.

– Mi az az ayahuasca?

– Egy pszichoaktív drog, amit egy sámán ad be, és állítólag egy éjszaka felér tíz év pszichoanalízissel.

– Értem. – Kicsit aggódtam, hogy milyen folyékonyan értem már a Lola-halandzsát.

– Szóval, ott van ezen a ceremónián Joshua Treeben egy csomó másik idegennel, akik mind bevették az ayahuascát. Emma elindult ezen az őrült érzelmi utazáson, mintha visszament volna az időben, és begyógyította az összes szörnyű sebet, ami közte és az anyja között volt. Kibukkant a másik oldalon és ott állt a sivatagban, homok a lába alatt, csillagok a feje fölött.

– Jól van, haladjunk már!

– És rájött, hogy életében először teljes békében van. Aztán – egy férfi állt mellette. Ez a fickó, aki szintén bevett a drogból. A férfi kinyújtotta felé a kezét, Emma pedig megfogta. Semmit sem szóltak egymáshoz, de Emma tudta, hogy most találkozott élete szerelmével.

– Lola, ez a történet nem igaz.

– Na most – várj egy percet. Szóval. Visszamentek Los Angelesbe, ott élt a férfi is, és együtt töltötték a hétvégét. Emma boldogabb, mint valaha – még soha senki nem értette meg őt ennyire. A férfi hozzáköltözött. Három boldog hónapot töltöttek együtt.

– Oké.

– Aztán – valami történt. Ez a srác elkezdte igazán idegesíteni őt. Elkezdtek veszekedni dolgokon. Emma azt mondta neki: „Azt hiszem, ez nem jó így.” Mire a férfi: „Csak vissza kell mennünk a sivatagba, hogy még több ayahuascát vegyünk be.”

– Szóval ez egy olyan hosszan tartó, alacsony szintű hallucináció volt?

– Pontosan. Erre Emma azt mondta, hogy „Nem, fogd a cuccaidat, hagyd el a lakásomat!”, és a férfi így is tett. Aztán úgy egy héttel később, ez a szörnyű szag lett mindenhol. Minden szobában, Emma nem tudott szabadulni tőle.

– Ó, ne!

– Emma takarítókat hívott, akik az egész lakásban nagytakarítást csináltak, de a szag nem tűnt el. Egy hónapnyi pokolbeli élet után végül rájött, hogy honnan jött a szag.

– Honnan?

– A férfi szétszerelte a légkondit, teletömte nyers garnélarákkal, aztán visszacsavarozta a borítót. A szaga a levegővel terjedt mindenhová.

– Uramisten! – Csak ültem ott egy percig az anekdota fináléjának nagyságától lesújtva. – Ez tényleg, tényleg jó sztori a Kárörvendő Kredencbe, Lola. A legrosszabb szakításunk sem lesz soha olyan rossz, mint ez.

– Te mit csináltál volna? Ha Emma helyében lettél volna? – kérdezte Lola.

Lenyeltem az émelyítően édes kávélikőr utolsó kortyát.

– Azt hiszem, visszamentem volna a sivatagba – mondtam. – És még vettem volna drogot.

– De akkor az egész csak egy hazugság lett volna.

– Csak gondolj Demetriusra és Helénára.

– Együtt jártunk egyetemre velük?

– A Szentivánéji álomban. A boldog befejezés arról szól, hogy van két pár, akik mind a megfelelő személybe szerelmesek. De Demetrius csak azért szereti Helenát, mert egy korábbi varázslat alatt áll.

– Tényleg ez a befejezés?

– Igen.

– Miért?

– Vannak különböző elméletek. Valószínűleg azért, mert Shakespeare-nek mindent meg kellett oldania, hogy a történet követni tudja a vígjáték szabályait. Nagyon nehéz volt megmagyarázni a gyerekeknek, amikor tanítottam – nem nagyon akarták elfogadni az illúziót mint boldog befejezést. Mindig azt kérdezték, hogy Demetrius szerelmes maradt-e Helenába, miután véget ért a darab.

– Szerinted szerelmes maradt?

– Nem az a kérdés, hogy szerelmes maradt-e, hanem hogy felébredt-e – feleltem.

Lola kinézett az utcára, az utcai lámpa aranyszínben fürdette Lola arcát, az aranyszín, amely megvilágította a barátságunk késő éjszakai jeleneteit, már olyan sok éven át. Felvette a mobilomat, kikódolta és az App Store-ba ment. A Linx logó megjelent mint letölthető opció.

– Remélem, hogy Demetrius nem ébredt fel – mondta. A mobilt a tenyerembe helyezte, a képernyő élénk bizonytalansággal világított.

Epilógus

Égszínkék tiszta volt az ég, amikor augusztus 3-án reggel felébredtem. Az a fajta idő, amely a gyerekkoromra emlékeztet – katicabogarakra szeplős karon és eperfagyira a parkban. Tudom, hogy biztosan voltak fehér egű és szemerkélő esős napok is a korai éveimben, de képtelen vagyok emlékezni rájuk. Megmosom a fogam és az arcom, és csak a hagyomány kedvéért, ha már nem a történelmi hitelességért, a „The Edge of Heaven”-t hallgatom a nappaliban. Tényleg ez a legjobb szám, amire táncolni lehet.

Sétálni megyek a környékre, átlépem a késő esti menet közben elfogyasztott lakomákból származó gíroszmaradványokat. Elsétálok Az Intézmény vörösre festett, lepattogzott homlokzata mellett, amely a napfényben úgy néz ki, mint egy gyerekzsúr bohóca jelmez nélkül. Végigmegyek a kedvenc körömön a Hampstead Heathen, és veszek egy flat white-ot hazafelé (dupla kávé, teljes zsírtartalmú tejjel).

Angelo éppen indul, amikor megérkezem. Kedélyesen köszönünk egymásnak, mindketten elszívunk egy cigarettát a napon, és elmondom neki, hogy ma van a harmincharmadik születésnapom. Közli velem, hogy annyi idős vagyok, mint Jézus volt, amikor meghalt, és megkérdezi, mit tervezek, hogy felvegyem a versenyt az ő eredményeivel. Mondom neki, hogy biztos vagyok benne, hogy a következő évben meg tudom menteni az emberiséget. Vagy ha nem, akkor biztosan többet adományozok az élelmiszerbankoknak.

Délután az Albyn Square felé veszem az irányt. Egy kis délutáni pikniket akartam az idei év megünneplésére, és nem jutott eszembe szebb hely, mint az első otthonom utcája. Viszek egy pokrócot, néhány kinyitható széket és egy hűtőtáskát borral és ételekkel. A vendéglista mindössze hét főből áll: Katherine, Mark, Lola, Joe, Lucy, Anyu és Apu.

Katherine és Mark érkezik meg elsőnek, Freddie Katherine csípőjén ül, Olive Mark kezét fogja, senki sem panaszkodik, hogy mennyi ideig tartott eljutni Kelet-Londonba, noha tudom, hogy erről beszéltek a vonatút alatt. Megkértem mindenkit, hogy hozza el a gyerekkora kedvenc nasiját az új könyvem utolsó fejezetéhez folytatott kutatás miatt. Kat sós és ecetes sült krumplit, Mark skót tojást hoz.

Joe és Lucy érkezik következőnek, Babybel sajtokkal és Jammie Dodgers lekváros linzerrel felszerelkezve. Lucy azzal tölti a délutánt, hogy sajtot sütivel, majd sütit sajttal eszik. Egy ponton látom, ahogy szendvicset készít, két süti közé betesz egy Babybel sajtot, és egy harapásra bekapja. Most már kerekedik a hasa, és Joe nem bírja megállni, hogy ne simogassa egyfolytában. Ő az a fajta leendő apuka, aki a szülésről úgy beszél, mint közös vállalkozásról, és a terhesség minden kérdésére tudja az összes választ. Az új tengerészkék autójukkal érkeznek, Lucy pedig kiabálva irányítja a parkolást. Már vettek bele bébiülést. Egy nap az a kisbaba egy padon ül majd, és azon fog tűnődni, vajon a tengerészkék kocsi már roncstelepen van-e valahol, és azt fogja kívánni, hogy bárcsak a kocsi eljönne érte.

Lola savanyúcukorral és epres gumicukor-rudacskákkal érkezik, kék vászon maxiruha van rajta, hozzá illő napernyőt tart a kezében. Később, az este folyamán randija lesz. Egy férfival egy új randiappról, ahol az alapján párosítják össze az embereket, hogy mit nem szeretnek, nem pedig, hogy mit szeretnek. Már öt napja folyamatosan beszélgetnek arról, hogy mennyire utálják a countryzenét és a paradicsomot a paniniben. Annak ellenére, hogy a férfi Ikrek, Lola úgy gondolja, hogy lehet, hogy ő az igazi. (Meggyőzzük őt, hogy ne vigye magával a napernyőt.)

Apu azonnal felismeri az Albyn Square-t, ahogy megérkezik. Emlékszik rá, hogyan tanított biciklizni körbe-körbe, emlékszik a napra, amikor leestem az eperfáról és össze kellett kapcsolni a térdemet, emlékszik a padra, ahol üldögéltek néhány nappal azután, hogy megszülettem. Már feladtam, hogy végigfésüljem az emlékeinek az idővonalát, hogy megpróbáljam megtudni, mi az az üledék, ami megmarad. Vannak napok, amikor nem emlékszik rá, hogy ki vagyok, más napokon tudja az összes hegedűvizsgám eredményét. Szeretnék úgy emlékezni mindenkire, akiket Apu szeret, mint az elméjében kiállított Picasso festménygyűjteményre – állandóan lenyűgöző átrendeződésben, nem pedig a kitörlés folyamatában.

A padon ül, Joe-val krikettről beszélget. Anyu a füvön ül, és Lola megmutatja neki, hogy megtanulta halszálkába befonni a saját haját. Olive megeszi az összes savanyúcukrot, amikor senki sem néz oda.

Katherine készített egy tortát nekem – megkér, hogy üljek a padra Apu mellé, miközben ő nem túl diszkréten kiveszi a táskából Mark háta mögött. Háromemeletes, kissé féloldalas és napsárga cukormázzal van bevonva.

Mindenki elénekli a „Happy Birthday”-t. Lola elég rosszul tud összhangban maradni, Freddie kuncog az ölemben, Anyu fotókat készít. Olive elmászik az eperfa alá. A fa alá, amely bennem él, és lehetetlenség elpusztítani, csak elrejteni vagy elveszíteni lehet a mindig mozgó ködben. A fa, amely átnő rajtam, a törzse alkotja a gerincemet. Katherine az orrom alá dugja a tortát, a gyertyák lángja kicsit megremeg a nap csendes melegében.

– Kívánj valamit! – mondja.

Behunyom a szemem, és az előttem álló összes útra gondolok, amelyek közül még egyet sem látok. Egyiket sem tudom eltervezni, csak hittel telve elindulni felé. Elfújom a gyertyákat a tortámon harmincharmadik alkalommal. És egy újabb év kezdődik.

Köszönetnyilvánítás

Tízoldalnyi köszönetet tudnék írni Juliet Annannak. A megérzéseiért, bölcsességéért, szellemességéért, éleslátásáért és egyenes beszédéért. De az utóbbi években már így is eleget kellett szerkesztenie a zagyvaságaimat, ezért inkább azt mondom: a könyv megírásának minden egyes pillanatát imádtam. Ez teljes mértékben Julietnek köszönhető, akinek, örömmel mondhatom, mindenben igaza van.

Köszönöm Clare Conville-nek a rendíthetetlen útmutatását, szenvedélyét és kedvességét. Nincs is jobb személy, aki az ember mellett állhatna.

Köszönöm Jane Gentle-nek, Poppy Northnak, Rose Poole-nak és Assallah Tahirnak – ünneplőknek és stratégáknak, a munkám és józan eszem őrzőinek.

Köszönöm Ruth Johnstone-nak, Tineke Mollemansnak és Kyla Deannek – keményen dolgozó, mindent elintéző, teljesen tökéletes hölgyeknek.

A történet egy részének megírásához kutatásra volt szükségem, és ezért hálás vagyok azoknak az embereknek a nagylelkűségéért, akik megosztották velem tapasztalataikat, szakértelmüket és információikat. Köszönet Julian Linley-nek, Hannah Mackay-nak, Hilda Hayónak, Holly Bainbridge-nek, Howard Mastersnek és a Dementia UK-nek.

Köszönöm az első olvasóimnak a bátorítást: Farly Kleiner, India Masters és Edward Bluemel.

A barátaimmal folytatott különleges beszélgetések sok fejezetet inspiráltak – különösen hálás vagyok Tom Birdnek, Sarah Spencer Ashworthnek, Monica Heisey-nek, Caroline O’Donoghue-nak, Eddie Cummingnak, Octavia Brightnak, Helen Nianiasnak, India Mastersnek, Laura Jane Williamsnek, Farly Kleinernek, Will Healdnek, Max Pritchardnak, Ed Crippsnek, Sabrina Bellnek, Sarah Dillistone-nak és Sophie Wilkinsonnak.

Köszönöm Lorraine Candynek, Laura Atkinsonnak és a Sunday Times Style-nak, hogy támogattak a könyv megírásában.

Folyamatos, életre szóló köszönet Lauren Benstednek, akivel tizenöt éves korunk óta vagyunk egy beszélgetés közepén. Minden író arról álmodik, hogy olyan agyhoz férjen hozzá, mint amilyen a tiéd. Olyan szerencsés vagyok, hogy megkaphatom másodkézből. Köszönök mindent, amit a kocsmában mondasz (még a baromságokat is), és köszönöm, hogy mindig megengeded, hogy le is írjam.

És köszönöm Sabrina Bellnek is, sok mindent – de különösen azt, hogy mindig tudtad, még amikor úgy tűnt, hogy lehetetlen is tudni.

Jegyzet

1 Philip Larkin: The Whitsun Weddings (Fodor András ford.)