Könyvesbolt a tengerparton

Denise Hunter

Next21 (aug 2021)

Címke: Romantikus, regény, énelbeszélő, sport

Romantikusttt regényttt énelbeszélőttt sportttt

Adnál még egy esélyt?

Az lenne a dolgok rendje, hogy Sophie Lawson jól érezze magát a húga esküvőjén. De ha tudta volna, ki lesz a vőfély, sehogy sem tudta volna megacélozni magát.

Miután az édesanyja fekvőbeteg lett, és az apjuk lelépett otthonról, Sophie anyjuk helyett gondoskodott két testvéréről: Sethről, és a húgáról, Jennáról. Támogatta őket, amíg elvégezték a főiskolát, és félretette álmát, hogy saját könyvesboltot nyit Piper’s Cove-ban, ebben a festői észak-karolinai kisvárosban, ahol gyerekkorukban olyan sok időt töltöttek.

Végre itt az alkalom, hogy Sophie megvalósítsa célját, hiszen Seth állást kapott, és Jenna is sínen van: hozzámegy a pasijához, akivel főiskola alatt együtt jártak. A lagzi Piper’s Cove-ben lesz. De aztán kiderül, hogy a vőfély nem más, mint Aiden Maddox, Sophie gimis szerelme, aki annak idején faképnél hagyta Sophie-t.

Vajon mit hoz az újabb találkozás? Sophie miért bízzon abban, aki egyszer már átejtette? Vágtatva közeledik Piper’s Cove felé a hurrikán, és egy biztos: ha odaér, kő kövön nem marad.

DENISE HUNTER

Könyvesbolt
a tengerparton

Első
fejezet

Tizenegy hónap nem volt elég ahhoz, hogy Sophie Lawson felkészüljön a férfi látványára. Aiden Maddox úgy masírozott be a Dock House-ba, mintha az övé lenne az egész hely. A lárma felerősödött az étteremben, amikor megérkezett. A vőfélyek egymás után ragadták meg a kezét, és húzták magukhoz egy-egy vállveregetésre.

Hét percet késett.

Aiden felkapta Sophie húgát, átölelte, és puszit nyomott az arcára. Jenna karcsú teste eltörpült férfias alakja mellett. A leendő menyasszonyt szemmel látható melegség öntötte el a köszöntéstől, és Sophie megviselt szívébe belehasított az árulás tőre.

Hét éve nem látta a férfit – és mivel a férfit éppen más kötötte le –, engedélyezett magának egy gyors vizsgálódást. Aiden farmert viselt kék sportzakóval, amiről Sophie tudta, még a helyiség túloldaláról is, hogy pontosan ugyanolyan színű, mint a férfi szeme. Pillanatnyilag Granttel beszélgetett, a legjobb barátjával, egyszersmind Jenna vőlegényével, arcán azzal a féloldalas mosollyal, ami Sophie szívét régen mindig megdobogtatta. Ekkor Aiden hátravetette a fejét, és fesztelenül felnevetett.

Nagyjából ugyanúgy nézett ki, csak egy kicsit kevésbé fiúsan, és sokkal férfiasabban. A válla szélesebb lett, az arca borostás. Még mindig ugyanolyan érzéki ajkai voltak, a felső egyenesen szív alakban ívelt. Sophie-nak még csak rá sem kellett keresnie a közösségi oldalakon ahhoz, hogy tudja, milyen lehet most a férfi, mivel oly sok közös…

Aiden tekintete rátalált az övére.

Sophie ujjai megszorították a szék támláját, amely mögött állt. Az a futó pillantás, úgy látszik, túlságosan hosszúra nyúlt.

Sophie elkapta a tekintetét, betolta a széket, és menekülőutat keresett. A nyitott franciaablak a teraszra vezetett, ahol a társaság vacsorázni készült. Amikor kilépett, végigcirógatta a bőrét a májusi szellő. Minden rózsás alkonyati árnyalatokba burkolózott, a kikötő az összes hajójával együtt, és a szikrázó öböl is. Hullámok csapódtak a cölöpöknek, és valahol a közelben egy vitorlás árbócán a szerelékek megcsörrentek.

Sophie megigazította a névtáblákat, amiket korábban rakott le a hosszú, szögletes asztalra. Önmagát a menyasszony jobb oldalára ültette, Aident pedig közvetlenül Grant mellé, biztonságos, háromszéknyi távolságra a sajátjától. Így az apja került az ő jobb oldalára, de ezen nem lehetett segíteni. Távol kellett tartania apját az ikertestvérétől, Sethtől, és az anyai nagyanyjuktól is.

A karórájára pillantott. Az apjuk már tíz perce késett. Küldött neki egy üzenetet. Az ő feladata volt az este folyamán a problémák elhárítása, így hatáskörébe tartozott az apja minden mozdulata, éppúgy, mint Grant nagyapjának távoltartása az italoktól.

Ügyet sem vetett szíve rendszertelen zakatolására – aminek nem sok köze volt a feladataihoz –, inkább a jó dolgokra koncentrált. A fogadalmi gyertyák lobogó lángjára, a fehér fényfüzérekre, a hangszórókból áradó dzsesszzenére, a sült hús és friss fokhagyma ínycsiklandó illatára.

A jegyességük tizenegy hónapja alatt Jenna és Grant tucatnyi alkalommal megváltoztatták a ma esti menüt, aminek következtében Sophie-nak pontosan ugyanennyiszer kellett felhívnia az éttermet. De mindezt már maguk mögött tudhatták. A szín tökéletesen elő volt készítve a csodálatos próbavacsorához.

Amikor Sophie az egyik gyertyáért nyúlt, égnek álltak a karján a pihék. A levegő hirtelen túl sűrűvé vált ahhoz, hogy be tudja lélegezni. Nem is kellett megfordulnia, tudta – Aiden követte őt a teraszra.

– Helló, Sophie. – Amint a neve elhagyta a férfi ajkát, valami megkeményedett és pattanásig feszült benne. A harag.

Felnézett a szempárba, amely szeretettel pillantott rá. Szeretettel. Mintha bármi joga lenne így nézni őt. De legalább nem próbálta megölelni, mint a többieket. Tudhatta, hogy Sophie nem örülne neki.

– Aiden – fonta karba a kezét a lány. – Látom, sikerült ideérned.

– Számoltad a perceket?

– Valakinek tartania kell az időbeosztást. Te ott fogsz ülni, Grant mellett. Hamarosan hozzák a vacsorát. – Ezzel megfordult, hogy elmenjen.

– Várj, Sophie. Nem volt lehetőségem elmondani neked… Őszinte részvétem édesanyád miatt. Csodálatos asszony volt. Ő állt a legközelebb ahhoz, amit egy édesanyáról hittem.

A szavai felébresztették benne azt a gyengédséget, amit ez iránt az anya nélkül felnőtt fiú iránt mindig is érzett.

Nehogy megsajnáld.

– Köszönöm.

– Te nagyon jó voltál hozzá. És ő nagyon büszke volt rád.

– Hát, igen… – Sophie egyik lábáról a másikra állt. A nyári ruhája szoknyáját kezdte babrálni.

– Apád biztosan porig van sújtva.

Sophie csak pislogott. Az apja az utolsó ember, aki jogot formálhatna a lesújtott férj szerepére. Hát nem hallotta Aiden? Grant vajon miért nem említette neki?

Aiden visszanézett az étteremre. – Nehéz elhinni, hogy a kis Jenna férjhez megy. Mintha csak tegnap lett volna, amikor azért könyörgött nekünk, hogy vigyük el őt a moziba valami randevú miatt.

– Hát igen, huszonkét éves, és már meg is találta a tökéletes párját. Grant gondoskodni fog róla. – Ha Aiden észre is vette a szúrást a szavaiban, nem mutatta.

– Elég jók együtt – vágta zsebre a férfi a kezét. – És úgy hallottam, Seth is lediplomázott az Appalachi Állami Egyetemen.

– Mesterképzésben. Most vették fel projektmenedzsernek egy tanácsadócéghez. – Sophie körbepillantott, hogy kihez tudna menekülni, de még az egész násznép odabent volt.

– És te, Sophie? Neked mik a terveid?

A lány nem igazán szeretett volna az álmairól mesélni Aidennek, de úgy döntött, udvariasságból elárul neki egy keveset. – Piper’s Cove-ba költözöm. Nyitok egy könyvesboltot.

Aiden szája sarka felfelé kunkorodott. – Hű, ez remek. Egy könyvesboltot?

Sophie csak egy mosollyal válaszolt. Az udvariasság azt diktálta volna, hogy rákérdezzen a férfi életére, a munkájára. De nem volt képes rávenni magát. – Be kéne mennem, hogy…

– Amúgy csodálatosan nézel ki. – Aiden tekintete áthatóbbá vált. – Mindig szép voltál, de ha lehet, most még annál is gyönyörűbb vagy.

Sophie megacélozta magát a férfi vonzereje ellen. Ez nem jelent semmit. Beszélni könnyű. Mégis, mit képzel magáról, hogy idejön, és ilyeneket mond neki?

Gondolj Jennára. Maradj szívélyes.

– Te is jól festesz – nyögte ki végül.

A férfi szeme megcsillant azon az ismerős módon, táncolni kezdtek benne az ezüstcsillámok. – Ennyire fájt kimondani?

– Csak egy kicsit.

Aiden felnevetett.

Sophie ránézett az órájára. Nem várhattak tovább az apjukra. – Most jobb, ha megyek, és mindenkit összeterelek. Késésben vagyunk.

– Azt hittem, ez Fostersék gondja… elvégre ők a vőlegény szülei, meg minden.

A vacsorát Grant szülei fizették – sőt, az egész esküvőt, mivel Lawsonék bankszámlája eléggé leapadt. De a részleteket Sophie intézte, és édesanyja halálát követően örült is, hogy lefoglalhatja magát valamivel.

– Én csak segítek.

Ekkor May nagyi apró alakja bukkant fel mellettük, egyenes tartással állt régimódi biciklicsengővel díszített járókerete mögött. Ritkuló, hófehér haját aznap szorosan hátrafonta, fűzöld blúza kiemelte bőre őszibarackszínét.

– Szia, nagyi – hajolt le Sophie az anyai nagyanyjához, hogy megölelje, miközben erős parfümillat csapta meg az orrát. – Csodálatosan nézel ki ma.

– Úgy nézek ki, mint egy öreg, összeaszott mazsola. Mit is várhatnék hetvenhat évesen? Te viszont tényleg gyönyörű vagy, drágám.

Ezzel nagyi szemrehányó pillantást vetett Aidenre. – Úgy látom, gyorsan megtaláltad a hátsó ajtót.

Aiden pislogott. – Khm, nagyon örülök, hogy látlak, May nagyi.

– Neked Mrs. Alexander.

Sophie megköszörülte a torkát, és azt kérdezte a nagyanyjától: – Találkoztál már Edward Druryval, Grant nagyapjával?

– Ő az, aki a bárpult mellett egymás után döntögeti le a whiskyket?

Sophie elfintorodott. Máris? – Majd később bemutatlak titeket. Nagyon kedves, és Grant úgy gondolja, van esélye, hogy jól kijönnétek.

– Agylágyulást kaphatott, ha azt hiszi, hogy pont egy férfira van szükségem az életemnek ebben a szakaszában. – Nagyi ismét Aidenre pislogott a szemüvege kerete felett. – Nincs a közelben egy repülőgép, amiből kiugorhatnál, vagy valami ilyesmi?

– Nagyi… – Sophie megfogta az idős hölgy könyökét. – Segítenél nekem összeterelni a többieket? Kicsit le vagyunk maradva.

Sophie, miközben visszasétált az étterembe, a hátában érezte Aiden tekintetét. Az arcát elöntötte a forróság. Két lába ingatag gólyalábnak tűnt. Pedig azt hitte, fel van készülve erre.

Túl fogja élni ezt a hétvégét. Aznap csak a vacsorán és a próbákon kell túlesnie, másnap pedig az esküvőn és a lakodalmon. Még két nap. Utána bizton számíthat arra, hogy elmegy – Aiden Maddox a távozáshoz értett a legjobban.

Aiden Sophie után nézett, tekintete elidőzött magas, karcsú alakján. A lány tartása ugyanolyan királynői maradt, mint volt – széles vállak, elegáns, balerinákat idéző kecses nyak, méltóságteljes mozdulatok. Hullámos, barna haja már nem ért a derekáig, de még mindig jóval a válla alá hullott. Ha végigsimítaná az ujjaival, bizonyára még ma is olyan bársonyosan puha lenne, mint egykor. Na nem mintha bármi esély is adódhatna rá.

Elkapta a tekintetét. Oké, szóval még mindig vonzódik hozzá. Ez nem meglepő. Az viszont váratlanul érte, hogy a lány ilyen távolságtartó. Persze tudta, hogy nem épp a legjobb barátok, vagy ilyesmi, de kellemes, talán még egy kis sóvárgással is fűszerezett beszélgetésekre számított. Azt végképp nem sejtette, hogy Sophie érzelmei ennyi évet túléltek.

Bár a sikeres vállalkozását képtelen lett volna megbánni, bűntudata volt, amiért akkor elment. A kapcsolatuk elveszítését sajnálta.

Sophie távozását követően pillanatokon belül elkezdett kitódulni a násznép. Ünnepi hangulat töltötte be a levegőt, miközben sorra helyet foglaltak az asztal mellett. Sophie túl messze volt ahhoz, hogy beszélgetni tudjon vele. Még csak nem is látta onnan, ahova ültették – de valószínűleg pont ez volt a terv.

Miután mindenki leült, Mr. Foster üdvözölte a vendégeket, majd elmondott egy megható áldást. Utána hozzáláttak a salátának, Aiden a vele szemben ülő koszorúslánnyal és a vőféllyel beszélgetett. De a gondolatai minduntalan a Sophie-val való beszélgetése körül forogtak.

A pincérek hamarosan elvitték az üres salátástányérokat, és kihozták az előételeket. Aiden alig érzékelte a steak ínycsiklandó illatát, Sophie nevetése magával ragadta. Mindig is imádta a lány fesztelen, dallamos kacagását. Ragályosnak tartotta. Kíváncsian arrafelé pillantott, vajon mi válthatta ki, de Grant eltakarta a lányt a szeme elől.

Aiden felnyársalt egy darab húst. Mi ütött belé? Attól a pillanattól fogva, hogy a tekintetük találkozott, valamiféle fájdalom mardosta a mellkasát. Persze, nagyon sokat gondolt Sophie-ra az elmúlt évek során. Ő volt az első szerelme. Hiányoztak neki a csendes beszélgetéseik a tornác hintájában, a lány nagylelkűsége és az az eltökéltség, amivel végrehajtotta, amit eltervezett. Soha nem ismert senkit, aki ilyen átkozottul megbízható lett volna már tizenéves korában is. Persze Sophie kénytelen volt azzá válni.

Ekkor, mintegy végszóra, az apja is kilépett a teraszra. Bár Craig Lawson makulátlan öltönye és szépen hátrafésült gesztenyebarna haja azt sugallta, hogy fontos neki a lánya nagy napja, kései érkezése nem erre utalt.

– Apa, hát itt vagy! – Jenna mosolyogva felállt, és átölelte az apját.

Seth megfeszült Aiden mellett, és összehúzta a szemöldökét miközben az apjára nézett, majd ivott egy kortyot. Mi ez? Apa és fia összeveszett volna?

Sophie megölelte az apját, és felajánlotta neki a maga melletti helyet. De a tartása merev maradt, a mosolya feszült. Történt volna valami Rose halála után? A nagy veszteségek néha közelebb hozzák egymáshoz a családtagokat, máskor éket vernek közéjük.

Grant biztosan tudja, mi történt Lawsonékkal. Persze amikor másfél évvel ezelőtt találkozgatni kezdett Jennával, Aiden egyenesen megmondta neki, hogy a Sophie-val és a családjával kapcsolatos híreket tartsa meg magának. Nem akarta, hogy hiányozni kezdjen neki a lány. Úgy érezte, az a legjobb, ha csak előre tekint – legalábbis ezt mondogatta magának.

– Úgy tűnik, a szép idő még holnap is kitart – mondta az egyik vőfély.

Aiden örült, hogy elterelik a figyelmét. – Verőfényt jósolnak a nagy napodra, Grant.

– Azt mondják, csak vasárnap kezd majd esni.

– Akkor mindenkinek rengeteg ideje lesz hazaérni – jegyezte meg Seth.

Egy trópusi vihar tartott feléjük. Ez okozott némi izgalmat az elmúlt hét során, figyelték, amint kialakul a karibi vizeken, és megindul északra.

Aident és Grant egyik egyetemi barátját leszámítva, mindenki kocsival érkezett Raleigh-ból, és oda is szándékozott visszatérni a szombati lakodalom után. Aiden egy késő esti géppel készült visszarepülni Charlestonba.

Az üres tányérokat egyesével vitték el, miközben az asztal körül folytatódott a beszélgetés. A nap csendesen merült el az égen, az öbölben csillámok ugráltak a vízen.

Mr. Frost egyszer csak felállt, kezében a poharával. – Szeretnék pohárköszöntőt mondani a fiamra, és a leendő feleségére. – Kedves szavakat intézett a boldog párhoz, megtűzdelve néhány viccel. Könnybe lábadt szemekkel fejezte be: – Grant, tudom, hogy azzal a szerelemmel és jóindulattal bánsz majd a feleségeddel, amit megérdemel. Jenna… üdvözöllek a családomban, édesem.

– Éljen, éljen!

Amikor a násznép ismét elcsendesedett, Jenna apja is felállt, és megköszörülte a torkát. – Nem tudom, meg tudok-e szólalni még egyáltalán ezek után.

A közönség felnevetett, Seth ismét megmerevedett. Aiden úgy érezte, nem csak képzeli, hogy egyre feszültebb a hangulat a teraszon.

– Nehéz elhinni, hogy a pici lányomnak bekötik a fejét – fordult Craig a menyasszony felé. – Jenna, te mindenki életébe boldogságot viszel, aki csak ismer téged. És úgy tűnik, olyan fiatalembert találtál, aki téged tesz boldoggá. Sok-sok örömteli évet kívánok nektek!

– Úgy legyen!

A lármában Seth is megemelte a poharát. – Drága jó apánkra… Remélem, e turbékoló gerlepár boldogabban végzi majd, mint…

Sophie felpattant. – Jennára és Grantre, a boldog párra, akikért ma összegyűltünk! Úgy tudom, Salamon király szavai összefoglalják mindazt, amit a húgom most érez: „megtaláltam azt, a kit az én lelkem szeret”{1}. Úgy örülök nektek! Emelem poharam hosszú és boldog házasságotokra!

Aiden lesütötte a szemét az asztalra. Hány krízist kell még Sophie-nak elhárítania, mielőtt a hétvége véget ér?

Második
fejezet

Akár túl is eshetünk rajta.

Sophie megcsókolta Pippa barna szőrös fejebúbját, és leültette Fosterék nyaralójának legnagyobb hálószobájában. Bár a mentett yorkie Sophie-val úgy viselkedett, mint egy cukorbogár, az idegenekkel bizalmatlan volt, valószínűleg korábbi tapasztalatai miatt. A kutyát Jenna könyörögte ki a tizennyolcadik születésnapjára, de a vele járó feladatok csakhamar Sophie-ra hárultak. Jenna a jelek szerint egyáltalán nem bánta, amikor Pippa a nővérét választotta gazdájául.

Sophie körülnézett a szobában, megbizonyosodott arról, hogy Pippa semmiben sem tud kárt tenni. Fosterék nagyvonalúságának köszönhetően három hétig a rendelkezésére áll a nyaraló, amíg kicsinosítja azt a házat, ahol saját üzlete, a „Könyvesbolt a tengerparton” lesz. Ő majd a bolt felett lévő lakásba költözik.

A holmiját kicsomagolta, és el is rakta. Már azt a keveset, amit magával hozott. A legnagyobb részét egy raktárban helyezte el. Örült, hogy Piper’s Cove-ba költözik, miután mindent elrendezett Raleigh-ban, folyamatosan ingázva a két város között. Végre készen állt az álma valóra váltására.

De most még nem gondolkozhatott ezen. Előbb a főpróba. A következő két nap teendőinek listája hosszú volt és érzelmileg kimerítő, és Sophie azon kapta magát, alig várja, hogy az összes tennivalót kipipálhassa.

Pippa szomorú, barna szemekkel meredt rá, bozontos, fekete farka lecsüngött. Sophie odadobta neki a kedvenc sípolós játékát. – Tudom, édesem, de nem fog sokáig tartani. Légy jó kislány. Játssz Nyuszival.

Becsukta maga mögött az ajtót, és keresztülment a zsúfolt nappalin, nagy ívben elkerülve a karosszéket, ahol Aiden beszélgetett Danával, az egyik koszorúslánnyal. Sophie kilépett az üveg tolóajtón át. Ideje sínre tennie a dolgokat.

A kihalt tengerparton meleg, sós szellő fújt. Másnap rendezett sorokban, fehér székeket fognak kirakni a homokba, s a széksorok előtt egy sifonnal bevont, lilaakáccal teleaggatott esküvői pavilon áll majd, közel a vízparthoz.

Olyan sok, többségében jó emlék fűzte ehhez a tengerparti városhoz, mielőtt az édesanyja megbetegedett, az apja pedig lelépett volna. Minden nyáron idejöttek, és kibéreltek egy nyaralót. Ő és a testvérei egész délután a strandon játszottak, napról napra egyre jobban lebarnultak, miközben a szüleik a napernyő árnyékából figyelték őket. Alkonyatkor nagyokat bicikliztek. Sophie minden este egy-egy könyvvel zuhant ágyba, a naptól kitikkadva és boldogan. Az, hogy Jenna itt akarta megtartani az esküvőjét, épp ezekről a szép emlékekről árulkodik.

Sophie odalépett a korlátnál álló Jennához, és a húga vállára tette a kezét. – Minden rendben, édesem?

Jenna könnyes szemekkel fordult felé. – Nem hiszem el, hogy holnap férjhez megyek. Grantben minden megvan, amiről valaha is álmodtam, Soph.

Sophie vállából kiengedett a feszültség, ami automatikusan görcsbe rántotta a könnyek láttán. – Úgy örülök a boldogságodnak. Ő jó ember.

– Tényleg az – törölgette a szemét Jenna. – Én máris tönkretettem a sminkemet.

Sophie elővett egy zsebkendőt. – Gyönyörű vagy. Tudod, ugye, Grant is nagyon szerencsés.

– Köszönöm. Apa távol tartja magát Sethtől?

– Ezzel most ne foglalkozz. Megoldok bármilyen problémát, ami csak felmerül, de biztosra veszem, hogy mindketten példamutatóan fognak viselkedni. – Bár Seth spontán pohárköszöntője adott némi okot az aggodalomra.

Sophie megszorította Jenna vállát, és észrevette, hogy egyre halványul a fény. – Indulnunk kellene, mielőtt besötétedik.

Gyorsan átvették a szertartás forgatókönyvét.

– Szóval, miután a szülők leülnek – nyugtázta Jenna –, a hárfás játszani kezdi az A Thousand Yearst, Dana és Erik elindulnak a széksorok között, a nyomukban…

– Várj. A-azt hittem, úgy akarod, hogy a vőfélyek elöl várakozzanak Granttel és Dave atyával. Úgy volt, hogy a koszorúslányok egyedül sétálnak előre.

– Nem, már mondtam… vagy nem mondtam? Pár hete megváltoztattuk a tervet. Dana és Sarah féltek egyedül végigmenni a homokban. Erős karokat kértek, amibe belekapaszkodhatnak.

Sophie elképzelte, ahogy Aiden karjába fonja a kezét, és ott vonul a férfi oldalán. Mély levegő. – Ó. Persze. Természetesen. Ahogy akarod, édesem. – Utána átbeszélték a menetrend többi részét, az összes apró részletig bezárólag.

– Oké – mondta végül Jenna. – Azt hiszem, megvagyunk.

– Akkor megyek a többiekért.

Tizenöt perccel később Dave atya és Grant ott álltak a tengerparton, miközben egyre jobban beesteledett. A násznép a teraszon gyülekezett, és figyelték, amint a szertartásmesterek úgy tesznek, mintha leültetnék Fosteréket.

Sophie egy ikersajdulást érzett, emiatt kutatni kezdett a tekintetével a fivére után. És valóban, az apja sarokba szorította Sethet a teraszon. A fivére megfeszített állal meredt a tengerre.

A csuda vigye el, apa. Nem ez a megfelelő pillanat.

Sophie odament hozzájuk, és megérintette az apja karját. – Apa, szükségünk van rád Jennával. Hamarosan te jössz.

Seth hálásan nézett rá, miközben ő levezette az apjukat a lépcsőn Jennához. A fiú az esküvői szervezés alatt végig hangosan tiltakozott az apjuk részvétele ellen, de mivel ez Jenna nagy napja volt, megígérte, hogy rendesen fog viselkedni. Ugyanakkor, ha az apjuk továbbra is üldözi őt, könnyen balul üthetnek ki a dolgok.

Márpedig most nem üthet ki balul semmi.

– Rendben – kiabálta túl Sophie a lármát. – Kezdhetjük. Mindenki álljon be a helyére.

Az emberek mozgolódtak és a kijelölt helyükre indultak. Sophie lerúgta a szandálját. Az esküvőn apró, dekoratív csipkecsíkokat készültek viselni, ami a második lábujjuktól a bokájukig szalad majd, de aznap este mezítláb próbáltak.

Aiden egyszer csak ott állt Sophie mellett, és felkínálta a karját, féloldalas mosolyával együtt. – Úgy látom, még mindig te gondoskodsz mindenkiről.

Sophie ingerült lett, mert eszébe jutott az utolsó, hét évvel ezelőtti veszekedésük. Aiden akkor még túl éretlen volt ahhoz, hogy megértse a családja iránti kötelezettségeit.

– Hát, végül is, én vagyok a menyasszony tanúja.

– Nem úgy értettem…

– Kezdhetjük, emberek – nyomott meg egy gombot Sophie a telefonján, mire a hangszóróból megszólaltak az A Thousand Years kezdőakkordjai.

A párok kettesével vonultak a széksorok között. Sophie és Aiden következett.

A lány vonakodva fogta meg a férfi karját; megpróbálta bebeszélni magának, hogy a jobb oldala lebénult, és nem érzi Aiden testének melegét, halvány fenyőillatát.

Aiden előreszegezte a tekintetét. – Amit korábban mondtam, azt nem sértésnek szántam.

Sophie nem hagyta, hogy eltűnjön a mosolya. – Pedig úgy hangzott.

– Figyelj, talán elölről kéne kezdenünk.

– Onnan, mielőtt megérkeztél, vagy onnan, mielőtt leléptél? – Mi baja van? Azon kéne lennie, hogy elsimítsa a dolgokat. Hogy fenntartsa a békét. De Aiden nagyon felzaklatta. A kis szóváltásuk nem állt összhangban a harmonikus zenével és az ünnepi hangulattal.

A férfi felsóhajtott. – Oké, akkor talán egy bocsánatkéréssel kellene kezdenem.

– Arra nincs szükség. Csak essünk túl ezen, Aiden.

Ez volt a mantrája az elmúlt hét évben, Aiden váratlan távozása, apja lelépése, anyja hosszú betegsége és a nyolc hónappal ezelőtt bekövetkezett halála óta, mindvégig.

De mostanra az édesanyja már nem él, Seth el tudja tartani önmagát, és a húga is férjhez megy. Sophie előtt végre, végre felcsillant a saját élet lehetősége. Amit semmi nem ronthat el. Aiden Maddox semmiképpen.

– Úgy értettem, mindig gondoskodsz a családodról, amikor csak szükségük van rád. Büszke lehetsz erre.

– Nincs szükségem az elismerésedre.

A férfi szárazon felnevetett. – És mire van szükséged tőlem, Sophie?

– Tőled semmire. – A menet csak nem akart véget érni. Sophie maga mögé pillantott, hogy ellenőrizze, készen áll-e az apja és a húga. – Nem gyorsíthatnánk fel egy kicsit?

– Alig várod, hogy megszabadulj tőlem?

A lány magába fojtotta a választ. Azóta rettegett ettől a találkozástól, amióta Grant felhúzta az eljegyzési gyűrűt Jenna ujjára. Bár Aiden nem sokkal az egyetem elvégzése után Charlestonba költözött, Granttel szoros barátságban maradtak.

Nem úgy, mint a barátnőjével. Nem, őt úgy kidobta, mint a tegnapi szemetet.

Sophie beleremegett a gondolatba. Bármennyit haladtak előre, úgy tűnt, mintha egy futópadon sétálnának. És a karja messze nem volt érzéketlen. Annyira nem, hogy érezte, ahogy a férfi alkarjának göndör szőrszálai a bőrét csiklandozzák. Ökölbe szorította az ujjait, nehogy véletlenül még jobban Aidenhez érjen. Az ismerős illat is szinte megőrjítette. Egyenesen visszarepítette az iskolabálra, a beszélgetéseikhez a tornácon, az összebújásaikhoz a fiú Chevy furgonjában.

– Nézd, Sophie… – Aiden rekedtes hangjától libabőrös lett a karja. – Nagyon sajnálom, hogy csak úgy elmentem. Te nem ezt érdemelted, meg is próbáltalak felhívni…

– Nem ez a megfelelő pillanat, Aiden.

Igen, volt egy telefonhívás három hónappal azután, hogy elment. Egyetlen hangüzenet, amelyikben könyörgött, hogy Sophie hívja vissza. Nem mondta ugyan ezt ki, de Sophie-nak olyan érzése támadt, hogy megbánta, amit tett. Őt viszont teljesen lekötötte a családjáról való gondoskodás. És nem kívánt távkapcsolatba bonyolódni valakivel, aki ilyen könnyedén otthagyta.

Aiden rápillantott. – Még nem álltam készen erre a …

– Ne most.

– …kapcsolatra, kettőnk között. Tizennyolc éves voltam, és valóra akartam váltani dolgokat. Azt sem tudtam, ki vagyok, még ahhoz is túl fiatal voltam …

– Aiden! Nem beszélgethetnénk erről később?

– Mikor?

– Nem tudom. – A srácok el akarnak menni valahova a próba után, a lányok pedig bevetik magukat a nyaralóba. – A holnapi lakodalom után.

– Korán el kell indulnom, megy a gépem.

– Akkor a lakodalom alatt, de csakis a pohárköszöntő után. – Addig le fogják foglalni az esküvőszervezői kötelezettségei.

– Rendben. Tegyél félre nekem egy táncot. Majd akkor beszélünk.

Végre útjuk végéhez értek. – Rendben.

Sophie örömmel engedte el Aiden karját, és állt be a helyére, a középponttól kicsit balra. Csak akkor hagyott alább a jól begyakorolt mosolya, amikor ráébredt, hogy egy táncot ígért annak a férfinak, aki összetörte a szívét.

Harmadik
fejezet

Sophie visszapislogott egy könnyet, miközben azt figyelte, ahogy Jenna és Grant a több ezer kis fénypont alatt táncolnak. A zenekar a felső teraszon játszott, az All of Me dallama ott lebegett az esti levegőben.

Jenna sellőfarok formájú menyasszonyi ruhája csillogott, a szabása mindent kihozott törékeny kis alakjából. Az anyjuk gyémánt nyaklánca ott csillogott V alakú nyakkivágása felett. Bár a nyakláncot Sophie kapta, Jenna kikönyörögte, hadd vegye fel, mint „valami régit”, amit a menyasszonyi babona követelt meg, és megígérte, hogy nagyon vigyáz rá. Sophie egy szép napon maga is fel akarta venni ezt az örökséget a saját esküvőjén – de az a nap még nagyon távolinak tűnt.

Grant csókot nyomott a menyasszonya homlokára. Sophie el sem tudta hinni, hogy a kishúga férjhez megy. Jenna úgy lejtett végig a kamaszkori randizós évein, hogy sorra törte össze a szíveket, de a sajátját soha nem veszítette el.

De azután az egyetemen szembejött Grant, és szerelem volt első látásra. Jennának még soha nem fájt a szíve senki után, és szilárdan hitt a tündérmesékben. Ezek az elvárások egy kicsit aggasztották is Sophie-t. De Grant tényleg a jobbak közé tartozott – a legjobb barátaival kapcsolatos ízlését leszámítva –, és Sophie hitt abban, hogy igaz társa lesz Jennának.

Kísértést érzett, hogy lerogyjon egy székbe, de attól tartott, soha nem tudna felállni újra. Nem sokat aludt előző éjjel, és már csak az adrenalin hajtotta. Túlélte azt a hosszú – és szerencsére néma – sétát Aidennel a széksorok között. Visszatartotta a könnyeit a megható szertartás alatt. Végigmosolyogta a fotózást, noha gyakran került közben Aiden közelébe. Végigcsacsogta a vacsorát, és túlesett a pohárköszöntőn is – aminek a végét át kellett írnia, mivel előző este kapta kölcsön.

Már majdnem végzett.

Végignézett a helyiségen, és a tekintete rátalált az apjára, aki a korlát mellett állt Sheilával, a barátnőjével. Engedélyezték neki, hogy hozzon valakit, de Sophie azt kívánta, bárcsak ne tették volna. A harmincvalahány éves, barna hajú nő jelenléte egyáltalán nem csillapította Seth keserűségét.

Sophie Grant nagyapját is észrevette a tengerparton, más rokonokkal együtt. Az idős férfi kicsit imbolygott, miközben egy palackból ivott. Sophie felsóhajtott. Később majd felkéri táncolni, és elveszi tőle a palackot, még ha ehhez le is kell fognia. Nem hagyhatta, hogy tönkretegye Jenna nagy napját.

May nagyi az egyik padon ült, az ifjú pár táncát figyelve, gyengéd mosolyától évekkel fiatalabbnak tűnt.

Aiden a terasz túloldalán állt. Dana a férfi karján pihentette a kezét, ő pedig láthatóan csüggött a lány minden szaván.

Sophie aznap először engedte meg magának, hogy elidőzzön rajta a pillantásával. Aiden átkozottul jól nézett ki fekete szmokingjában. Kezét a nadrágzsebében tartotta, zakója alatt hófehér ing feszült széles mellkasán. A munkájával járó fizikai kihívások remek formában tartották.

Sötétbarna, göndör fürtjei aznap elbűvölően kócosak voltak, ahogy a szél játszott velük. Simára borotvált bőre kiemelte magas arccsontját és álla éles vonalát. Az álla alatt van egy csiklandós pontja. Sophie régen…

Aiden tekintete belefúródott az övébe.

Sophie nem tudta elfordítani a pillantását. Ez mindig is így volt köztük. Ha Aiden a közelében tartózkodott, pontosan tudta, hol van. Akadtak pillanatok, amikor eszébe jutott a férfi, és tudta, hogy ő is rá gondol. Ugyanúgy, mint Seth esetében az ikerérzései.

De Aiden nem volt az ikertestvére. Aiden senkije sem volt.

A násznép tapsban tört ki. A zene véget ért. Sophie elfordította a tekintetét a férfiról, miközben a zenekar belekezdett egy népszerű tánc dallamába. Eljött az ideje, hogy a vendégek is bevessék magukat, hiszen ezért voltak itt.

Ekkor Erik jelent meg mellette kinyújtott kézzel és elbűvölő mosollyal.

– Akarsz táncolni?

– Persze. – Sophie megfogta a kezét, és beálltak a többiek közé a rögtönzött táncparketten. Lendületesen ropták egymás mellett, és összenevettek, ha a férfi elrontott egy mozdulatot, vagy bohóckodott.

Pár perccel később a zenekar átváltott egy másik közkedvelt dallamra, és a tánc folytatódott. Sophie a táncparkett közepéről szemmel tudta tartani a dolgokat. Seth az egyik koszorúslányt forgatta, és a jelek szerint jól érezte magát. Az apjuk az asztal mellett állt Sheilával, kívülről figyelve a mulatságot. Sajnos Sophie a negyedik dal során szem elől tévesztette Grant nagyapját.

Ez a dal is véget ért, és egy lassú szám kezdődött.

Erik kinyújtotta a kezét. – Táncolsz erre is velem?

Sophie már megtette a kötelességét a tánc terén, és eljött az ideje, hogy megkeresse Mr. Druryt, de elég volt egyetlen pillantást vetnie Erik kiskutyatekintetére, és engedett neki.

Erik keze a derekára fonódott, miközben körbeölelte őket a bluesos ballada. Mások is párba álltak, a táncparkett zsúfolásig megtelt.

– Szép esküvő volt, nem? – kérdezte Erik. – Grant nagyon boldognak tűnik.

– Ő és Jenna illenek egymáshoz. Te ott voltál, amikor szerelembe estek, igaz? Amikor megismerkedtek.

– Igen – nevetett fel Erik, amitől a szeme sarkában megjelentek a szarkalábak. – Grant egyetlen pillanat alatt elveszett. Persze nem kérte el Jenna számát, és addig kesergett ezen, amíg nagy nehezen meg nem találta a Facebookon.

Sophie már hallotta ezt a történetet. Az ifjú párt figyelte az ünnepi fények alatt, akik úgy bámultak egymás szemébe, mintha a többiek ott se lennének. – Jenna is így volt ezzel. Másnap felhívott, és elmondta, hogy megismerkedett azzal a férfival, akihez hozzá fog menni feleségül. Én azt hittem, csak elragadta a fantáziája.

Erik szeme csillogva nézett le rá. – Te szerettél bele így valakibe valaha? Első pillantásra, vagy mi.

– Nem. Ilyen hirtelen soha.

– Én sem.

De Sophie nagyon is jól emlékezett, amikor Aiden egyszer csak megjelent a semmiből, másodikos gimnazista korában. Egy zacskó Jelly Bean cukorkát akart venni az iskolai automatából, de az beszorult. Aiden egyenesen odamasírozott hozzá fekete bőrdzsekijében, megbillentette a gépet, és kiszabadította az édességet. Miközben odanyújtotta neki a zacskót, úgy parázslott a tekintete, hogy Sophie a lábujja hegyétől a haja búbjáig elpirult. Már akkor megérzett valamit. Aiden hetekig flörtölt vele, mielőtt végül randira hívta volna.

A terasz túloldalán Aiden és Dana lassú körökben forogtak. A lány szorosan a férfi mellkasához simult, fejét a vállára hajtotta.

Sophie szíve összeszorult. Aiden csak kötelességből táncol Danával. Úgy hallotta, otthon van valakije. Mivel Sophie húga Aiden legjobb barátjával járt – és most hozzá is ment –, időről időre hallott róla olyan híreket, amiket nem kért és nem akart tudni. Úgy tűnt, Aidenből elég nagy szívtipró lett.

Dana felnézett a férfira, és mondott neki valamit, ő pedig lemosolygott rá.

Erik megfordította Sophie-t, hogy Aiden és Dana kikerüljenek a látóköréből. – Úgy látom, nem bírod levenni a szemed az exedről.

– Mi? Nem, csak… mindenkin rajta tartom a szemem. Edward nagypapán, apámon, Sethen… Ügyelek arra, hogy semmi ne fajuljon el.

Erik szeme csillogott. – Ha te mondod. Nagyon kötelességtudó testvér vagy. Grant elmesélte, hogy végig te gondoskodtál édesanyádról a betegsége alatt. Ez csodálatra méltó.

– Szeretetből tettem. Anyám csodálatos asszony volt.

– Azt biztosra veszem. Őszinte részvétem.

– Köszönöm, Erik.

– Jenna azt mondta, hogy felvettek a Duke-ra.

Annak az ösztöndíjnak a visszautasítása az egyik legnehezebb dolog volt életében. Sophie kihúzta a vállát. – Nincs szükségem ahhoz diplomára, hogy eljussak oda, ahova akarok.

– Ó, tényleg. A könyvesbolt. Honnan jött az ötlet?

– Mindig is könyvmániás voltam, Raleigh-ban könyvtárban dolgoztam. Imádom, ahogy a könyvek egy másik világba repítik az embert. Ahogy belemerülünk a szereplők életébe, és ők a barátainkká válnak. Azt hiszem, csak meg akarom osztani az olvasás szeretetét másokkal is.

Amikor az anyját ápolta, az olvasás nagy szerepet játszott abban, hogy meg tudja őrizni lelki egészségét – és ebben a hobbijában édesanyja is osztozott. Az utolsó hónapjai során sok időt töltött azzal, hogy hangosan felolvasta a kedvenc könyveiket az anyjának. Hosszú órákon át tervezgették együtt a könyvesboltja legapróbb részleteit, egészen az utolsó napokig. De Sophie ma, Jenna nagy napján nem akart erre gondolni.

– Azt hittem, a könyvesboltok nem mennek jól mostanában, az e-könyvek miatt, meg úgy általában.

– A független boltok forgalma valójában nő. És itt nyolcvan kilométeres körzetben nincs másik könyvesbolt, úgyhogy nem lesz vetélytársam.

A dalnak vége szakadt, de a zenekar belekezdett egy másik lassú számba.

– És veled mi újság? Jenna azt mondta, maradt még egy éved az iskolából. Vállalatirányítás?

– És közgazdaságtan. Az a terv, hogy ha elvégeztem, átveszem apám éttermét. A diploma az ő feltétele volt.

– Ez észszerűen hangzik.

Ekkor Aiden jelent meg mellettük. – Lekérhetem a hölgyet?

Mielőtt még Sophie visszautasíthatta volna, Erik félreállt. Úgy nézett vissza a lányra, mint aki jól szórakozik: – Folytatása következik.

Aiden elegánsan átvette a helyét, de a vele való tánc semmiben sem emlékeztette Sophie-t az előzőre. Hirtelen tudatára ébredt a férfi kezének melegére a derekán, és feszes izmaira, amiket a tenyere alatt érzett. Arra, ahogy a férfi szája a halántékát súrolja.

Amióta csak meglátta Sophie-t Erik karjaiban, Aiden számolta a másodperceket, hogy végre elköszönhessen Danától, és átvehesse a férfi helyét. Szorosan magához húzta Sophie-t.

És igen, szándékosan akarta közelebb érezni magához Sophie-t, mint Erik tette. Ez valami eredendő szükségletet elégített ki benne, amit nem teljesen értett. Abba, hogy a lány meg sem próbál ellenállni az erőfeszítéseinek, kicsit beleszédült.

Meg akarta kérdezni tőle, hogy érdekli-e Erik, ugyanakkor nem szerette volna egy másik férfira pazarolni értékes perceiket. Ki kellett békülnie Sophie-val, már amennyiben ez lehetséges. Ez lett az egyetlen célja az előző este óta, amikor rájött, hogy még mindig ki van esve a lány kegyeiből.

– Te kerülsz engem – súgta lágyan a fülébe.

– A kötelességemmel foglalkoztam.

Persze ennél többről volt szó, és ezért nem hibáztathatta Sophie-t. – Tényleg sajnálom azt, ahogyan elmentem. Te jobbat érdemeltél volna.

Miközben a válaszát várta, tovább lépkedtek, a combjuk összeért. Aiden végighúzta a tenyerét Sophie hátának ívén, felidézte a sok évvel ezelőtt feltérképezett hajlatokat.

– Felejtsd el – mondta a lány végül. – Fátylat rá.

– Nem akartalak megbántani, Sophie.

A lány teste megfeszült.

Aiden hátrahajolt, hogy a lány szemébe nézhessen.

– Én számítottam rád, Aiden. Sokat jelentettél számomra.

A férfiba belehasított a bűntudat. Nagyon kevesen voltak azok, akikre Sophie támaszkodhatott. A lány az összes titkát rábízta, amit ő azzal hálált meg, hogy megszökött.

– Felhívtalak, miután elmentem.

– Emlékszem.

– Nem hívtál vissza. Én még utána is nagyon sokszor csak tartottam a kezemben a telefonom, mert mesélni akartam neked a dolgaimról, és mert kíváncsi voltam, milyen napod volt.

– Akkor miért nem hívtál fel?

Aiden a komoly, barna szempárba meredt, és olyan választ akart adni neki, ami valahogy begyógyíthatja a sebeit. Ezt a kérdést ő is egymilliószor feltette magának. De soha nem sikerült rá válaszolnia.

– Nem tudom – mondta végül. Ez volt a legőszintébb válasz, amit adhatott.

Sophie viszont a jelek szerint nem ebben reménykedett. Összehúzta az ajkát, és megtörte a szemkontaktust, hogy a távolba meredjen Aiden válla felett.

– Ez az igazság, Sophie. Szerettelek. És elhagytalak. Mindkettő igaz.

Amikor meglátta a lány szemében a fájdalmat és az értetlenséget, azt kívánta, bárcsak visszaszívhatná, amit mondott. Nem akart még több fájdalmat okozni neki. – Talán nem csak nekem való az ilyesmi. – Sophie volt az első lány, akivel szakított, és nyilván nem az utolsó.

Ami az egészséges kapcsolatokat illeti, nem bővelkedett jó mintákban. Az anyja olyan régen elhagyta őket, hogy alig emlékezett rá. És a válás után az apja nem akaródzik új feleséget találni. Aiden abban sem volt biztos, hogy hisz az örökkön örökkében. Legalábbis, ami őt illeti.

– Vagy talán csak a könnyebb utat választottad – jegyezte meg Sophie.

Csakhogy egyáltalán nem volt könnyű elhagyni őt. – Fiatal voltam, és ostoba. Mit is mondhatnék?

Valószínűleg nem ezt, mert Sophie még dühösebb lett.

Ross Givens tulajdonrészt ajánlott neki az „Extreme Adventures” cégben a munkájáért cserébe. És egy olyan srácnak, akinek nem volt sem pénze, sem más lehetősége arra, hogy egyetemre járjon, ez valóságos álomnak tűnt.

És be is jött. Aiden mostanra eléggé megszedte magát.

De elveszítetted Sophie-t, emlékeztette rá makacs szíve.

A dal viharos sebességgel közeledett a végéhez. Nézz magadba, Maddox. De gyorsan. – Tényleg sajnálom, hogy megbántottalak, Sophie.

A lány egy békés mosollyal és apró biccentéssel reagált, ami egyáltalán nem csökkentette Aiden bűntudatát.

A dal utolsó hangjai is elhaltak, és egy gyorsabb ritmus vette át a helyét. Sophie hátrálni kezdett, a keze lesiklott a férfiról. – Ellenőriznem kell pár dolgot.

– Várj, még nem végeztünk.

– Szerintem igen. – A lány megfordult, hogy elmenjen.

Aiden gyengéden elkapta a kezét. – Ne már. Hamarosan indulnom kell, és előtte rendezni szeretném a dolgokat kettőnk között.

– A dolgok évek óta rendezetlenek, és ez láthatóan egészen mostanáig nem zavart téged. De rendben. Ha azt akarod hallani, hogy megbocsátok… akkor megbocsátok. Az már nagyon régen volt, mindketten fiatalok voltunk és ostobák. Maradjunk ennyiben. Remélem, biztonságban hazaérsz.

Aiden elfintorodott. Azt tudta, hogy ő ostoba volt, de az, hogy Sophie annak tartja magát, amiért beleszeretett, nagyon megrázta.

És mire eszébe jutott volna bármilyen válasz, már késő volt. Sophie egyenesen Mr. Drury felé masírozott, és a táncparkettre hívta.

Legalább nem Erikkel táncolt. De ez a tudat nem tűnt túl vigasztalónak annak fényében, hogy a lány mennyire haragszik rá.

Negyedik
fejezet

Az est hátralévő részében felgyorsultak az események. Amíg Sophie táncolt Mr. Druryval, sikerült elkoboznia tőle az üveget, de a férfi már olyan részeg volt, hogy véletlenül fellökte az egyik koszorúslányt, aki elterült a homokon. Sophie elsimította a dolgokat, és visszaterelte Mr. Druryt a táncparkettre, mielőtt még több bajt okozhatott volna.

Onnan észrevette, hogy az apja és Seth heves vitába merültek a tengerparton. Átadta Mr. Druryt a saját lányának, Grant anyjának, és elindult, hogy véget vessen a konfliktusnak.

Az apja épp oly elkeseredetten vágyott a fia bocsánatára, mint amennyire Seth vágyott arra, hogy elkerülhesse őt, de Craig nem tudta, mikor kell feladni. Sophie visszacsalta Sethet a buliba, miközben Sheila az apjuk figyelmét terelte el.

És az egésznek a közepén May nagyi is leszidta. – Mi a csudáért táncoltál azzal a rémes fiúval?

– Az csak egy tánc volt, nagyi.

– Neked egy rendes fiatalemberre lenne szükséged. A barátnőmnek, Dorának történetesen van is egy megfelelő unokája…

– Nem, köszönöm. – Gyengéden megszorította nagyi karját, majd kimentette magát.

De nem áltatta magát azzal, hogy ez ennyi volt.

Az este folyamán mindenütt Aiden jelenlétét érezte, a táncparketten, a vőfélyek között, a friss házasokkal való csevegés közben. Ő maga éppen Erikkel ivott, amikor elkapta Aiden pillantását a terasz másik oldaláról. A férfi felemelte a kezét, miközben lesétált a lépcsőn, szomorú kis mosolyt vetve rá.

Sophie búcsút intett neki, és folytatta a beszélgetést. Nem volt hajlandó azon szomorkodni, hogy Aiden elmegy, és talán soha többé nem látja. Ez így lesz a legjobb. Amikor Erik elkérte a számát, örömmel megadta neki. A férfi kedves volt, szórakoztató és remek beszélgetőpartner, neki pedig arra volt szüksége, hogy eltereljék a figyelmét.

A buli a következő óra során lecsengett, és végül eljött az ideje, hogy elbúcsúztassák az újdonsült házasokat. Ők a Bahamákra utaztak, ami épphogy csak megúszta a tomboló vihart, ami most feléjük tartott.

A családtagok és a barátok összegyűltek a limuzin körül, hogy elköszönjenek a gerlepártól. Grant az ajtót tartotta, miközben Sophie hosszan megölelte Jennát.

– Szeretlek, drágám. – Az érzelmeket, amik feltörtek benne, képtelen lett volna szavakba önteni. – Érezd magad nagyon jól.

– Biztos, hogy nem kell segítség az összepakoláshoz? Sheila és May nagyi felajánlották, hogy itt maradnak.

Sophie túl fáradt volt ahhoz, hogy az apjával és Sheilával foglalkozzon, vagy hogy elhárítsa nagyi erőszakos kerítőnői próbálkozásait. – A világ minden ideje az enyém.

– Ha biztos vagy benne… Mindent köszönök. Te vagy a legjobb nővér a világon!

Sophie hátralépett, és megsimogatta Jenna arcát.

– Légy boldog!

– Gondoskodom róla – válaszolta Grant.

Sophie még egyszer, utoljára átölelte a húgát, és amíg ő beült az autóba, utánakiáltott: – Jelezd, ha rendben megérkeztetek.

A násznép éljenzett, miközben a limuzin elhajtott, és Sophie visszapislogta a boldogság könnyeit, amikor a féklámpák eltűntek a Bayside Drive-on. A kishúga hivatalosan is elkelt.

Újabb búcsúk következtek, majd végül az utolsó vendégek is távoztak. Sophie visszasétált a néma házba, és kiengedte a nyugtalan Pippát a hálószobából. A terrier remegett az örömtől, miközben körbeugrálta az anyukáját.

– Nem is volt olyan rossz, igaz?

Pippa szánalomra méltó hangon felnyafogott, mire Sophie elnevette magát. – Hát, mindenesetre vége van.

Ezután átöltözött jóganadrágba és pólóba, kivitte Pippát, és hosszasan elidőzött vele a parton, mert szegényke sokáig be volt zárva.

Miután visszavitte a kutyát a házba, nekiállt rendet rakni, a terasszal kezdve. Amikor az utolsó szemeteket szedte össze, eleredt az eső. A kis lámpák várhatnak holnapig. A meteorológusok azt jósolták, hogy esni fog egy ideig, mielőtt megérkezik a vihar, úgyhogy lesz ideje a házat is felkészíteni rá.

Eszébe jutott az a nagy, kiszáradt tölgyfa a könyvesboltja előtt, és imádkozott, hogy túlélje a közeledő orkánerejű szelet. Most nem engedhetett meg magának egy betört háztetőt.

Az étterem által küldött felszolgálók már elszállították az ételt és az edényeket, úgyhogy csak a különféle hátramaradt szemeteket kellett összeszednie. Amikor végzett, gondosan visszatolta a bútorokat a helyükre.

Már éjfél is elmúlt, mire ágyba zuhant egy üzletasszonyoknak szóló tanácsadói könyvvel, hogy előhívja magából a hónapok óta növekvő lelkesedését, ami az új élete és az új boltja miatt töltötte el.

De a feje felett lógó fekete felhőt csak nem sikerült elűznie. Megpróbálta arra fogni, hogy most tulajdonképpen kiürült a családi fészek. A családja elment, és ő hivatalosan is magára maradt. De ha őszinte akart lenni magával, a veszteség érzése már azelőtt elkezdte betölteni, mielőtt a húga útnak indult volna. Abban a pillanatban, amikor Aiden Maddox búcsút intett neki.

Ostobaság. A férfi már hét éve nem része az életének. Még csak nem is ugyanabban az államban élnek.

És mégis…

Megcsóválta a fejét, miközben odahúzta magához Pippát, és átölelte a kicsikét. – Hát, kislány, azt hiszem, magunkra maradtunk.

Aidennek szüksége volt valamire, ami eltereli a gondolatait Sophie-ról. A lány távolságtartó tekintetének és kitérő modorának emlékéről. De legalább visszaintegetett neki, amikor elindult, nem tett úgy, mintha észre sem venné.

Leült a repülőtéren, a kapujánál, és kihúzta a füléből a fülhallgatót. Csak magát hibáztathatta. Együtt élt azzal a döntésével, hogy elhagyta a lányt, de most, amikor meglátta a szemében azt a fájdalmat, amit ő okozott, minden újra rázuhant. Miközben a repülőtér felé autózott, azon gondolkozott, miért is hagyta el.

Az Extreme Adventuresnél kapott lehetőség kiváló volt, és senki nem szerette úgy az adrenalin izgalmát, mint ő. Ugyanakkor Sophie-t is szerette, de tudta, hogy a lány nem mehet vele Charlestonba. Nemcsak neki okozott fájdalmat, hanem önmagának is. Bármennyire is lefoglalta, hogy sikeressé tegye a vállalkozást, hónapokig rettenetesen fájt a szíve.

Éppen a kedvenc zenehallgató appját nyitotta meg, amikor kapott egy üzenetet a légitársaságtól. Összeszorult a gyomra, amikor meglátta a járattörlés szót.

Ne.

Felnézett a kapu fölötti kijelzőre, és ott is ugyanezt a szót látta. Zűrzavar támadt körülötte, amint az utastársai is ráébredtek, hogy a terveik felborultak.

Már el is kezdett kialakulni a sor a beszállófolyosó melletti pultnál. Aiden nyomkodni kezdte a telefonját, és ellenőrizte a radarképet. Azt előre tudta, hogy ez szoros lesz. De a vihar lassan haladt, két napja Georgia felett lebegett. Most viszont mintha felgyorsult volna.

Amikor tovább kutakodott, kiderült, hogy a charlestoni repülőtér bezárt. Kénytelen lesz másik jegyet foglalni, amit legkorábban másnapra tud – már ha szerencséje van. Az időzítés trükkösnek ígérkezett, mert ha a charlestoni repülőtér megnyílik, akkor csak idő kérdése, hogy ez bezárjon.

Az utolsó lehetőség, hogy autóval megy haza, de az út még jó időben is öt óráig tartott volna. És a rengeteg öblöcske és folyó miatt szinte biztosan számíthatott áradásokra. Nem, jobb, ha a légitársaságokkal próbálkozik.

Másnap vasárnap; amúgy is zárva a cége. Az ESTA-ceremónia csak kedden lesz, és mivel jelölték a díjra, addigra haza kellett érnie. De az biztosan sikerülni fog. Beállt a pult előtt kígyózó sorba, és megpróbálta türelemmel kivárni, amíg a többi utas módosítja a terveit.

Amikor végre ő következett, jegyet cserélt másnap estére. A vihar addigra el fogja hagyni Charlestont, de még nem ér ide, legalábbis a nagyja. Az is lehet, hogy felszívódik, mint az olyan gyakran előfordul észak felé.

Új jegyével a kezében vállára kapta hátizsákját, és a szálláson kezdett gondolkozni. A közeledő vihar és a törölt járatok miatt biztos minden szálloda tele lesz. Fosterék nyaralója viszont nincs messze. Mostanra biztosan mindenki rég hazament onnan.

Bérelnie kell egy másik autót, de az nem nagy ügy. A karórájára pillantott. Túl késő volt már ahhoz, hogy Fosterékat hívogassa, de biztosan nem bánják, ha egy éjszakára megalszik ott. És pontosan tudta, hol tartják a pótkulcsokat.

Ötödik
fejezet

Sophie-nak fogalma sem volt, mióta próbált elaludni, de már eltartott egy ideje. Az ágyában forgolódott, a térdével Pippát bökdöste. A kutya meg se moccant.

Izgalmas, érzelmes nap állt mögötte, úgyhogy érthető lett volna, ha arról mereng álmatlanul, milyen szép volt Jenna, amikor végigsétált a széksorok között, vagy Grant ellágyuló arcát idézi fel, amikor meglátta a menyasszonyát.

Sőt, az is logikus lenne, ha a könyvesboltja megnyitásáról álmodozna, ami most, huszonöt éves korára végre valóra válik. De érthető az az izgalom is, miszerint életében először van egyedül. Annyi öröm vár még rá.

Ám egészen más dolgok foglalták le a gondolatait. Aiden kezének emléke a hátán. Rekedtes hangja a fülében. Fürkésző tekintete, miközben bocsánatot kért.

Pontosan. Bocsánatot kért. Én megbocsátottam neki. Vége.

Sophie ismét megmoccant, hogy kényelmesebb helyet találjon a párnáján, bár az elmúlt két éjszaka során semmi problémája nem volt vele.

Az eső egyre egyenletesebben kopogott a tetőn. Sophie hálás volt azért, hogy az időjárás nem akadályozza meg, hogy másnap elkezdhessen dolgozni az üzlethelyiségen. Már ott várta húsz liter Tengerkék festék az alapozóval, a hengerekkel és ecsetekkel, a ragasztószalagokkal és takarófóliákkal együtt, valamint egy kétméteres létra.

Lelki szemei előtt Aiden jelent meg. Az, ahogyan őt bámulta, amikor táncoltak, a megszokott vagánykodása nélkül. A tekintete ellágyult, csupa aggodalom volt. Arcáról egyértelműen sütött a megbánás.

De hol volt mindez a megbánás, amikor elhagyta őt, őt, akinek minden perce és energiája be volt osztva, akit elborított a sok rá háruló kötelezettség? Hol volt, amikor ébren virrasztott az anyja mellett, Sethnek segített az integrálszámításban, és Jenna kései hazatéréseit és kimaradásait próbálta kezelni?

Az eső kopogását halk puffanás szakította meg. Sophie kinyitotta a szemét a sötétben, és hallgatózni kezdett. Biztosan csak a ház szokásos neszei, nyugtatta meg magát. Az elmúlt napokban négy másik lány is ott nyüzsgött, ezért nem ismerte a ház összes reccsenését és nyikordulását.

Valami ismét puffant egyet, mire szálegyenesen felült az ágyában. Szíve zakatolni kezdett a mellkasában. Mintha a bejárat felől jött volna a zaj. Talán csak a szél csapta az ágakat a falhoz. Talán nem is volt olyan hangos a dolog, amilyennek képzelte – végtére is, Pippa zavartalanul aludt tovább.

De mindez egyáltalán nem segített lelassítani a pulzusát vagy az egymást kergető gondolatait. Főleg, mivel egyetlen fa sem állt a ház mellett. És egyébként is, Pippa egyszer egy tűzoltóautó szirénázását is végigaludta, amikor Sophie szomszédjánál vészhelyzet állt be az éjszaka közepén.

A következő puffanásnál felkapta a telefonját az éjjeli szekrénykéről, lába a földre csusszant. Ez egyértelműen a bejárat felől jött. Csak állt, a mobilt a mellkasához szorítva. Kihívja a rendőrséget? Előbb kikukucskál a szobájából, hogy mi a gond. Az első két számot azért beütötte a segélyhívóból, mielőtt elindult a hideg fapadlón.

Hirtelen bekapcsolt a légkondicionáló, és a váratlan zajtól összerezzent. Talán csak erről van szó – a hűtőberendezés csapta a zajokat. Miközben az ajtó felé araszolt, hálás volt, hogy a zúgás elfedi a léptei zaját. De a lehetséges behatolóét is.

Óvatosan kinyitotta az ajtót, és elfintorodott, amikor a zsanérjai megnyikordultak. Pippa mozdulatlan árnyék maradt az ágya végében.

Sophie kikukucskált a folyosóra. A szeme már hozzászokott a sötétséghez, de egy kis fény beszökött a nappali ablakán. Tovább kellett mennie.

Végigtipegett a folyosó jobb oldali fala mentén, a lélegzete felgyorsult. Amikor a nappali küszöbéhez ért, a tekintete végigsiklott a sötét helyiségen. Egyetlen árnyék sem moccant.

A jobb oldalán felhangzott valami zaj. A bejárati ajtó. A kilincse kattant egyet.

Az előszobaasztal felé vetette magát valami fegyverért. A keze rámarkolt valamire. A feje fölé emelte, azt kívánva, bárcsak bepötyögte volna a segélyhívó utolsó számjegyét is.

De már késő. Egy hatalmas árnyék lépett be az ajtón.

Sophie teljes erejéből lecsapott a tárggyal. Az ripityára tört, amint becsapódott, miközben a lány torkából egy sikoly tört ki.

– Mi a…?

A következő pillanatban már a falhoz szorítva tátogott. A nyakán egy karral.

Elkapta a kart, és rángatni kezdte, de mindhiába. A férfi nagy volt és erős, fölé tornyosult. Egytonnás súllyal nehezedett rá. Sophie mozdítani sem tudta a lábát.

Sikoltani sem tudott. Levegőt venni sem.

Mindenféle furcsa zajok. Majd egy lámpa, fényes és vakító.

A tekintete egy férfiarcra hullott. Egy ismerős arcra.

– Aiden? – próbálta kiejteni, de egy hang sem jött ki a torkán.

A férfi lepislogott rá, arca ellágyult. Leeresztette a karját, és elhátrált. – Sophie! Te meg mit keresel itt?

Levegő. Zihálva szívta be a levegőt. A hirtelen megkönnyebbüléstől elernyedt a válla. Hála az égnek, hogy csak Aiden az. Egy pillanatra már azt hitte, hogy neki annyi. A tüdeje újra és újra kitágult, megpróbált lépést tartani meggyötört szívével.

– Te meg mit keresel itt? – Az ingerültség legyőzte a megkönnyebbülését. – Hazafelé kéne tartanod.

– Törölték a járatomat. Úgy gondoltam, majd itt megalszom.

– Hotelről még nem hallottál?

– Úgy gondoltam, Fosteréket nem zavarná. Te miért vagy még mindig itt?

– Mert Fosterék megengedték, hogy itt lakjam, amíg kipofozom a boltomat – válaszolta Sophie olyan hangon, ami egyértelműen a férfi tudtára adta, hogy ő kapott engedélyt a tulajdonosoktól.

Aiden keze a halántékához ért, ujjai pirosak lettek a vértől.

A kecses üveg nem volt elég erős ahhoz, hogy komolyabb kárt tegyen benne, de jókora vágást hagyott maga után. Ugyanakkor az ijedség, amit a férfi okozott, minden bűntudatot eloszlatott Sophie-ban.

Aiden álla megfeszült. – Mégis mit képzeltél, ilyen nippekkel nekiesni egy betörőnek? Meg is ölhettek volna.

Sophie felhúzta magát. – Nem lopakodhatsz be mások szálláshelyére, hogy utána kiselőadást tarts a biztonságról.

– Nem lopakodtam be, és nem tudtam, hogy te megszálltál itt.

– Hát, mondjuk kopoghattál volna… a telefonálásról nem is szólva! Hogy jutottál be?

– Van egy kulcs a virágláda alatt.

Ezt jó lett volna előre tudni. – Hát, akkor most tedd szépen vissza, és irány a legközelebbi szálloda. Úgy hallottam, a Sunny Daze elég jó.

– Az összes hotel tele lehet, Sophie. Közeledik a vihar, emlékszel?

A vihar. Igaza van. A lány szinte érezte, ahogy összemennek körülötte a falak. Nem akart ebben a házban ragadni Aidennel. Ezek az ő napjai lettek volna. Az ő magánya. Még ha nem is a saját házában.

De nem igazán küldhette ki a férfit a tengerpartra aludni az esőben. Összeszorította a fogát. – Meddig?

– Már átírattam a jegyemet. Holnap délre eltűnök az utadból. Észre sem fogod venni, hogy itt vagyok.

Aha. Minden egyes másodpercben tudni fogja, hol van.

Ott álltak egymásra meredve, és egyikük sem volt hajlandó jottányit sem engedni.

Sophie el sem tudta hinni, hogy a férfi képes volt így rátörni az éjszaka közepén, és majdnem halálra rémíteni őt. Gyakorlatilag fojtogatni kezdte. Megdörzsölte a nyakát, de tisztában volt azzal, hogy a lelke legmélyén bolondos öröm támad, amiért Aiden mégsem megy el.

De ettől csak a fogát tudta csikorgatni.

És attól is, ahogy Aiden tekintete ellágyult, amikor a nyakára vándorolt. – Fájdalmat okoztam?

– Jól vagyok. Menj fel valamelyik szobába odafent. És mosd ki a saját ágyneműdet, mielőtt elmész. – Ezzel megfordult, hogy lefeküdjön.

– Várj! – kapta el a karját Aiden. – Ne mozdulj.

Sophie követte a tekintetét az üvegszilánkokig az előszoba padlóján.

– Mindjárt jövök. – A férfi cipője alatt megcsikordult az üveg, miközben a konyha felé vette az irányt.

Sophie a mellkasára szorította a tenyerét, és pár másodpercig csak zihált. Ez nem lehet igaz. Biztosan alszik, és ez egy rémálom. De a férfi motoszkálása a konyhában túlságosan is valóságosnak tűnt, és az adrenalin még mindig ott tombolt a vérében.

Aiden egy seprűvel és lapáttal tért vissza az előszobába. Vér csepegett a halántékáról, miközben összeseperte a szilánkokat. Felvette Sophie telefonját, ami valamikor leesett.

Amikor végzett, félretette a takarítóeszközöket. – Majd reggel felporszívózunk.

Sophie teste megfeszült, amikor Aiden a magasba emelte. – Te meg mit…?

A férfi a szőnyeghez vitte, és ott lerakta.

Az érintésnek már vége is szakadt, de Sophie-t még jobban felzaklatta, mint korábban bármi.

Aiden felkapott egy hátizsákot, amit Sophie addig észre sem vett, és a vállára dobta. – Most felmegyek. Jó éjt!

– Jó éjt. – Sophie visszasietett a szobájába, és becsukta maga mögött az ajtót. Reszkető kezekkel töltőre dugta a telefonját, letelepedett az ágyára, az alvó kutyája mellé, és a sötét mennyezetet kezdte bámulni.

És még azt hitte, hogy tudja, mi az az álmatlanság.

Hatodik
fejezet

Aiden szeme arra nyílt ki, hogy halvány fény szivárog be a függönyökön. Miután gyorsan végignézett a szobán, eszébe jutott, hol van. És kivel.

Megérintette a halántékát. Az előző esti kaland tényleg megtörtént. Sophie tényleg rátámadt egy vázával. Ő tényleg elemi erővel lökte a falnak a lányt. Az emléktől elfintorodott. Valószínűleg véraláfutásokat is okozott neki. De abban biztos volt, hogy nagyjából halálra rémítette a lányt.

Ez igen, Maddox. Adtál neki még egy okot, amiért gyűlölhet.

A lány jelenléte a házban meglepetésként érte. De nem kellemetlenként. Befejezetlen ügyei voltak Sophie Lawsonnal. Talán Isten adott neki még egy esélyt arra, hogy kibéküljön vele. Igazából.

Ránézett a telefonjára, ami még csak hét órát mutatott. Küldött egy üzenetet Tiffanynak, hogy elhúzódik az útja. Akkor ismerkedett meg a nővel, amikor felvették a magánrepülőtérre, amit a tandemugrásokhoz használtak. Ő és Tiffany azonnal megtalálták a közös hangot, és már három hónapja találkozgattak. Lassan eljött az ideje a komolyabb elköteleződésnek, de Aiden még nem szánta rá magát.

Nem igazán tudta, miért. Tiffany kalandvágyó volt, humoros, jó társaság, akivel jókat lehetett beszélgetni. Sűrű, szőke hajával és sportos testalkatával nagyon vonzó látványt nyújtott. Akkor meg miért nem érez késztetést arra, hogy szorosabbra fűzze a szálakat? Kiverte a fejéből ezt a kérdést. Éppen elég gondja akadt pillanatnyilag enélkül is.

Hallgatózni kezdett. Semmit nem hallott. Ezen meg sem lepődött, tekintve, hogy milyen későn jutottak ágyba előző nap.

Megnyitotta a charlestoni repülőtér weboldalát. Még zárva volt, de „hamarosan” nyitni készült. Utána a meteorológiai appot is ellenőrizte, jó hírekben reménykedve – de amit látott, az ólomsúlyként nehezedett a mellkasára.

Pippa nyüszítésére és nyalogatására Sophie is kinyitotta a szemét.

– Mi? – krákogta. – Még túl korán van.

A függöny résén beszivárgó halovány fény legalábbis erről árulkodott, de a telefonja cáfolta a feltételezést. Tizenegy múlt? Évek óta nem aludt ilyen sokáig. Ekkor minden egyszerre zúdult rá, ami előző este történt. Az ijedelem, Aiden megjelenése. Aki itt van.

Visszahanyatlott a párnájára, miközben az orra ismerős és csábító illatokat közvetített: kávé és bacon. Valaki egy ideje már fent van – és a jelek szerint kiszolgálta magát a hűtőből.

Akár tetszik, akár nem, ismét szembe kell néznie a férfival. Persze Aiden nem egészen egy órán belül elindul. Ő pedig ennek az időnek a felében zuhanyozni és öltözködni fog.

Megnézte az üzeneteit. Jenna és Grant rendben megérkeztek a Bahamákra. Küldött egy gyors választ, és az előző esti összecsapástól sajgó izmokkal a zuhanyzó felé indult.

Hülye Aiden.

Lesegítette Pippát a padlóra. Általában az volt az első dolga, hogy kiengedje a kutyát, de Pippa előző este elég későn végezte el a dolgát. És Sophie nem akart mosatlan hajjal, minimális smink nélkül szembenézni Aidennel.

– Várj egy kicsit, amíg lezuhanyozom, és kimegyünk.

Pippa oldalra billentette a fejét, és csillogó szemekkel csóválni kezdte a farkát a kedvenc szavától.

– Ki a legjobb kiskutya? Hm? Az én kis Pippám, igen, ő.

A yorkie követte a fürdőszobába, annak összes zegét és zugát végigszaglászta, miközben ő lezuhanyozott. Miután megtörölközött, felvett egy sortot és egy pólót, egyenesre szárította a haját, feltett egy kis alapozót és szempillaspirált. Mire végzett, már fél tizenkettő volt.

Lenézett Pippára. – Látod, ez nem is tartott sokáig. És most már csak harminc percünk maradt a nem szívesen látott vendégünkkel. Igaz?

A konyhából beszűrődő hangoktól nagyobb sebességre váltott a pulzusa. Mielőtt kinyitotta volna az ajtót, megállt, hogy felvértezze magát Aiden vonzereje ellen. – Essünk túl rajta.

Pippa kifurakodott az ajtón, mielőtt Sophie teljesen kinyitotta volna. Utána megemelte az orrát, és hegyezni kezdte a fülét a konyhából érkező zajok felé.

Sophie akkor lépett be a nappaliba, amikor a kiskutya a konyhába ért. Aiden a főzőlap mellett állt, jól szabott farmerban és fekete pólóban, ami kiemelte látványos bicepszét.

– Jó reggelt! – Amikor meglátta Pippát, elmosolyodott. – Ez a kis gazfickó meg kicsoda?

– Óvatosan – guggolt le Sophie. – A kishölgy nem kedveli a…

Pippa megszaglászta Aiden kezét, majd megnyalta. Utána még egyszer, és harmadszor is. Játékosan felvakkantott, majd megállt, és a farkát csóválva a, tágra nyílt, elbűvölt tekintettel bámult fel Aidenre.

Sophie csúnyán nézett a kis árulóra.

Aiden a kutyára nevetett, és megvakargatta a fejét. – Játszani akarsz, kislány? Játszani akarsz?

– Gyere, Pippa. Menjünk ki.

Amikor ismét meghallotta a kedvenc szavát, Pippa Sophie-hoz ballagott, aki ráadta a pórázt. Odakint észrevette, hogy valaki leszedte a fényfüzéreket. És a kerti bútort is elpakolta. A kutya rekordidő alatt elvégezte a dolgát, amiért a lány nagyon hálás volt, mivel még mindig esett.

Amikor visszamentek a házba, Pippa gyorsan megrázta magát a szőnyegen, majd a kamra mellett lévő tálkáihoz rohant. Aiden a jelek szerint megtöltötte mindkettőt friss vízzel és szárazeledellel.

– Nagyon cuki. – A férfi visszafordult a serpenyőhöz, és megfordította a tojásokat. – Mióta van meg?

– Négy éve.

A gránitpulton két teríték várakozott. Középen egy tányér bacon üldögélt, mellette egy nagy kupac palacsinta. A reggelit egy tál friss gyümölcs egészítette ki. Aiden elég régóta munkához láthatott.

Sophie némi lelkifurdalást érzett, amiért ki akarta zavarni az ajtón. – Köszönöm, hogy készítettél reggelit. Nem kellett volna.

– Tele volt a hűtő. Remélem, nem terveztél mást ezekkel a hozzávalókkal.

– Az elfogyasztásukon kívül semmit.

Aiden kikanalazta a tojást, és elosztotta a két tányéron, miközben Sophie megtöltötte a poharakat narancslével. Úgy tűnt, ki kell bírnia még egy utolsó étkezést az exével. A sütő órájára pillantott. Egy gyors étkezést.

Elhelyezkedtek a bárszékeken, és Aiden asztali áldást mondott. Sophie egy szavát sem hallotta. Túlságosan lekötötte a férfi jelenléte, aki alig pár centire volt tőle. Inkább Pippa csendes rágcsálására koncentrált.

Amikor Aiden végzett az imával, Sophie váratlan farkaséhséggel a reggelire vetette magát. A lakodalom alatt túlságosan lefoglalták az emberek ahhoz, hogy eleget ehessen. A szalonna éppen csak ropogós volt, pont, ahogy szerette. És Aiden azt sem felejtette el, hogyan issza a kávét: kis cukorral, rengeteg tejszínnel.

Vagyis jó a memóriája. Ez ennyit jelent mindössze.

– Jól vagy? Nem tettem kárt benned tegnap este?

– Jól vagyok. – Sophie-n akadt egy-két véraláfutás, és kicsit fájt a torka, ha nyelt, de ezt megtartotta magának. A férfi halántékán lévő friss hegre pillantott, de ellenállt a késztetésnek, és nem kérdezte meg, ő hogy van.

– Köszönöm, hogy elpakoltál a teraszon – mondta inkább, hogy semleges maradjon a beszélgetés. – Ma reggel akartam megcsinálni.

– Bűntudatom volt, amiért korán leléptem a buliról.

– Ez érthető.

– Szóval, hamarosan megnyitod a könyvesboltot… A környéken bérelsz lakást?

– A boltom a promenádon van, és egy kis lakás is van felette. Még ráfér a munka, de remélem, nem sokkal a megnyitó után már lakható lesz.

– Szóval… addig itt maradsz, a nyaralóban?

Az arckifejezését látva Sophie mellkasát valamiért rettegés szorította vasmarokba. – Igen. Miért? Baj?

– Dehogy. – Aiden megpiszkálta a tányérján a tojást. – Nézted mostanában az időjárás-jelentést?

– Ma reggel még nem. Miért? – Sophie a mobiljáért nyúlt. – Mi történt?

– Hát, khm, izé, a trópusi vihart előléptették elsőfokú hurrikánná.

– Értem. Hát, ez nem akkora tragédia. – Fel kell majd készülnie a viharra, de ezt amúgy is tervezte. És még mindig ott lesz neki a délután és az este a bolt kifestésére.

– És fel is gyorsult. – Aiden átható tekintete többet sugallt a szavainál. – Pár óra múlva le fog ránk csapni.

– És mi ebben a… – Sophie gyomra megzuhant, amikor felfogta a dolgot. – A járatod.

Aiden öt teljes másodpercig állta a tekintetét. – Ezt is törölték.

Sophie elejtette a villáját, ami nagyot csattant a tányérján. Úgy áradt szét a rettegés a vérében, mint a méreg. – És, gondolom, ma is itt akarsz aludni.

Aiden oldalra billentette a fejét, és bocsánatkérően nézett rá. – Tényleg nincs más lehetőségem, Soph.

– Felhívtad egyáltalán a szállodákat?

– Ne már, tudod, hogy tele vannak.

– Akkor az Airbnb-t, vagy…

– Egy hurrikán közepén? Mindenki bezárkózott… és nekünk is azt kéne tennünk.

Sophie hátradőlt. Elment az étvágya, bármennyi étel is maradt még a tányérján. Aidennek igaza volt, de ez csak még ingerültebbé tette. Nem értette, miért zavarja ennyire a férfi jelenléte. Ami köztük volt, az már rég véget ért. Ő továbblépett, a férfi pedig már mással járt.

Sophie más ember lett, mint aki akkor volt. Érettebb, erősebb, és, igen, talán kicsit kiábrándultabb is, ahogy Jenna mondta. Bár ő szívesebben fogalmazott úgy, hogy realistább. Tökéletesen elfogadható dolog, ha az ember felhúz maga köré pár falat, amennyiben van rajtuk egy működő ajtó.

De ha alaposabban megvizsgálta ezt a helyzetet, be kellett ismernie, hogy Aiden rossz hatással van a lelki nyugalmára. Attól félt, hogy ki fogja nyitni azt az ajtót, aminek csak szomorúság és megbánás lesz a vége. De talán a férfi sem ugyanaz az ember már, aki volt. Bár még mindig áradt belőle egyfajta vonzerő, amit Sophie ellenállhatatlannak talált. És egyértelműen értett a szívek összetöréséhez. Ezt tapasztalatból tudta.

Másrészt viszont, mennyi kárt tudna okozni huszonnégy óra alatt? Bár attól tartott, erre is tudja a választ.

Lehunyta a szemét. Miért teszel próbára, Istenem?

– Sophie!

Sophie kinyitotta a szemét, és a kék tavakat idéző szempárba bámult.

– Csak egy éjszakáról van szó. Biztosra veszem, hogy reggelre megnyit a repülőtér, és eltűnök az utadból.

Ez olyan egyszerűen hangzott. – Rendben, Aiden. Úgy tűnik, nincs más választásunk. Ez a ház szerencsére elég nagy.

– Vagyis… tartsam távol tőled magam?

– Nem gondolod, hogy így lesz a legjobb? Mit fog szólni a barátnőd, hogy egy házban ragadtál az exeddel?

– Ő nem a… – Aiden felsóhajtott, és elkapta a tekintetét. – Figyelj, ez talán jó alkalom lenne arra, hogy lezárjuk a dolgokat. Úgy érzem, nem sikerült mindent tisztáznunk egymással.

– Ami engem illet, szerintem ennél tisztább nem is lehetne semmi.

Aiden hosszú, szomorú pillantást vetett rá, azt a fajtát, amitől Sophie legszívesebben a tenyerébe fogta volna az arcát, hogy kedves szavakat sugdosson neki. De miért neki kéne vigasztalgatnia a férfit? Most neki lett volna szüksége egy kis kedvességre.

Felállt, és a mosogatóhoz vitte a tányérját.

– Be kéne fednünk az ablakokat, mielőtt megérkezik a vihar.

Hetedik
fejezet

Az eső egyre hevesebben zuhogott. Sophie bőrig ázott, mire a helyükre rögzítette az ódon, viharbiztos ablakvédő spalettákat. Ha már Aiden úgy szerette a magasságot, az emeleti ablakokat átengedte neki. A férfi még mindig a létrán állt, az utolsó spalettákat csukta be. A folyamat tovább tartott, mint Sophie gondolta volna, és már alig maradt idejük a viharig.

Bevetette magát az ajtón, és csuromvizesen megállt a szőnyegen, hogy levesse az esőköpenyét.

Pippa kérdő tekintettel, oldalra billentett fejjel, fülét hegyezve meredt rá. – Semmi baj, édesem. Csak egy kis vihar – kapta a karjába Sophie a remegő állatot. – Gyere, keressünk anyának száraz ruhát.

Nem siette el az öltözködést, főleg, miután meghallotta, hogy Aiden is visszatér a házba. A férfi léptei hamarosan már felette dobogtak. Elég, ha mindketten megmaradnak a saját területükön. Semmi okuk arra, hogy találkozzanak.

A fürdőszobában, miközben felkapta a hajszárítóját, Pippára nézett, aki a mennyezetet bámulta. – Tudod, őt nem kedveljük. Ő ellenség.

Pippa játékosan felvakkantott.

– Igen, igen, elég vonzó, de higgy nekem. Csak összetörné a szívedet.

Ekkor zümmögött egyet a telefonja. Sophie a figyelemelterelésért hálásan lerakta a hajszárítót; Seth küldött neki egy üzenetet.

Minden rendben? Ikersajdulást éreztem, és ránéztem az időjárásra. A vihar elsőfokúvá nőtt.

Sophie válaszolt neki. Becsuktuk a spalettákat, a kerti bútor biztonságban. Megvárom, amíg elmúlik.

Alig várta, hogy elkezdhesse a munkát a boltján. Már olyan régóta számolta a napokat, de még egy kicsit türelmesnek kell lennie. Ki is használhatná ezt a haladékot – befejezhetné az üzleti önsegítő könyvét, vagy átböngészhetné a Publishers Weeklyt, hogy megtudja, milyen új megjelenések tetszenének a helyieknek és a turistáknak.

Lerakta a telefonját, és végighúzta a fésűt a csatakos haján. Ha egyedül lett volna, hagyta volna a levegőn megszáradni, de akkor a haja göndörre száradt volna, és valami nevetséges oknál fogva nem akarta, hogy Aiden abban a rémes állapotában lássa. Tudja csak meg, mit veszített, gondolta, bár ez elég üresen csengett.

Egy újabb üzenet. Várj. „Mi”?

Sophie visszaolvasta korábbi üzenetét. Tényleg többes számban beszélt, úgyhogy most vagy hazudnia kell, vagy elárulnia a fivérének, hogy Aiden ott van.

Aiden járatát törölték, úgyhogy visszajött ide.

Seth válasza egy bumeráng sebességével repült vissza. Most viccelsz, ugye?

A három kis pont azt jelezte, hogy még nem végzett, úgyhogy Sophie tovább várt. Adja csak ki magából.

Mégis milyen jogon erőlteti rád magát azok után, amit tett?
Ki kéne raknod az utcára.

Nyugi. Azt sem tudta, hogy itt vagyok. Ez mindkettőnknek meglepetés volt. Azt a részt nem említette, hogy Aiden majdnem megfojtotta. És a szállodák tele vannak a vihar miatt.

Ezt üzenetek áradata követte.

Nem kell hagynod, hogy ott maradjon, Sophie.
Nem tartozol neki semmivel.
Teljesen váratlanul dobott téged.
A lehető legrosszabb pillanatban.

Ekkor Sethből valószínűleg elfogyott a lendület, mert hosszú szünetet tartott a következő üzenete előtt:

Megint be fog szippantani.

Ezzel csak Sophie legmélyebb félelmét fogalmazta meg. És semmi olyat nem mondott, amit a lány magától ne tudott volna. De örült, hogy Seth törődik vele, és megpróbálja megvédeni.

Tudom, hogy csak aggódsz, de ne becsülj le ennyire. Azóta okosabb lettem. Nem lesz semmi baj. Tartjuk a távolságot, és holnap elmegy innen.

Nekem ez nem tetszik.

Ha ez számít valamit, nekem sem. Ideje volt véget vetni ennek a beszélgetésnek. Remélem, szép napod lesz. Holnap jelentkezem.

Várj. Nagyon nem szívesen piszkállak most ezzel, de írtam egy dokumentumot, amit a cég kért tőlem. És hát, senki nem tud úgy szerkeszteni, mint te… Jó benyomást szeretnék kelteni.

Sophie várt egy kicsit, ellenérzései támadtak. Seth már nem gyerek. Már nem is egyetemista. Felnőtt férfi, felnőtt munkahellyel. Itt lenne az ideje, hogy ő oldja meg a saját életét.

Másrészt viszont, Sophie szeretett segíteni. És semmi más dolga nem akadt.

Semmi gond. Küldd át.

Holnapra kellene. :(

Nyilván. Sophie felsóhajtott. Míg ő mindig mindent előre eltervezett, az ikertestvére azt az elvet vallotta, hogy ahogy esik, úgy puffan. És ez gyakran váltott ki Sophie-ból pánikot.

Ki kell várnom a vihart, úgyhogy nincs más dolgom.

Talán, ha valami kreatív munkát végezhet, az segít megelőzni, hogy ismét Aiden karjaiba vesse magát. Eszébe jutott, milyen biztonságban érezte magát régen az ölelésében, és megborzongott.

Azt írta Sethnek: Ó, szóval igazából te teszel nekem szívességet?

Haha. Nézőpont kérdése.

Sophie küldött egy szemforgatós emotikont.

Komolyan, köszi, hugi! Jövök neked eggyel.

Olyan ezerrel jössz már. De szívesen. Később még beszélünk.

Utána zsebre vágta a telefont, és megszárította a haját. Amikor végzett, és meghallotta, hogy Aiden még mindig odafent mászkál, kiment a nappaliba a laptopjához. Ha valakinek a szobájában kell maradnia, az legyen a férfi.

A nappali természetellenesen sötét volt a csukott spaletták miatt. Furcsának tűnt, hogy nem lehet kilátni, főleg, hogy hallotta a tetőn doboló esőt és az ereszcsatornában süvítő szelet.

Leült a laptopjához. Az ikertestvére dokumentuma már megérkezett, de előbb ránézett az időjárás-előrejelzésre. És valóban, a radar szerint a hurrikán középpontja, a „szeme” éppen megérkezett Myrtle Beach mellé, miközben a külső pereme Piper’s Cove-on söpört végig. Még mindig elsőfokú volt, ami akár óránként százötven kilométeres szelet is jelenthet.

Felrakta Pippát a kanapéra, a kutya remegve a lány könyökére hajtotta a fejét. Sophie megsimogatta kis buksiját. – Semmi baj, babám. Csak egy kis vihar. Itt biztonságban vagyunk.

Pippa olyan bizalommal nézett fel rá, hogy Sophie szíve elszorult. Az állat apró méreteihez képest nagyon sok örömet hozott az életébe. Puha bundája sok könnyét felfogta már, főleg az anyja halála után.

– Mit is csinálnék nélküled, kicsi lány?

Egy utolsó simogatást követően megnyitotta a fivére dokumentumát, és gyorsan átfutotta. A testvére elmulasztotta megemlíteni, hogy tizennyolc oldal hosszú.

Sophie felsóhajtott. Ennyit arról, hogy átnézi a Publisher’s Weeklyt.

Valami nekicsapódott a ház oldalának, amitől összerezzent. Pippa befúrta magát az oldalába, és Sophie átölelte. – Semmi baj, kicsikém. Nem eshet bántódásod.

Már a dokumentum tizenkettedik oldalán járt, kijavította a központozást és egyértelműsített pár kifejezést. A fivére jól fogalmazott, de ahogy az egyetemi dolgozatai esetében is tette, megírta az első változatot, a többit meg rábízta.

Hirtelen felfigyelt arra, hogy zajt hallott a lépcső felől. Aiden sétált le rajta, tiszta farmerban és egy fehér pólóban, még nedves, sötét hajjal. Ruháinak szabása valahogy mindig pontosan megmutatta kidolgozott testének részleteit, és ez a képessége csak fokozódott, mióta elment.

Sophie visszanézett a képernyőre.

– Elég szeles az idő – mondta a férfi.

– Felettünk jár a vihar. Remélem, nem lesz rosszabb.

Amikor Aiden megállt a lépcső alján, Pippa felpattant, és a farkát csóválva odaballagott hozzá.

– Szia, te kis csinibaba! – Aiden felborzolta a bundáját, és játszott a kutyával egy kicsit. Az fürdőzött a figyelmében, felpúposította a hátát, és játékosan megugatta.

– Nem tudom, te hogy vagy vele – mondta utána a férfi –, de én kezdek éhes lenni. Szerencsére alaposan bevásároltál. Készítsek egy kis sajtos pirítóst?

Sophie lecsukta a laptopot. – Én is meg tudom csinálni.

– Nem kell. Hagyd rám. Kezdek kifogyni a tennivalókból.

Megírta vajon a barátnőjének, hogy késik? Elmondta már neki, hol van, és kivel? És a lányt vajon zavarja, hogy az exbarátnőjével van összezárva?

Bármi is történt közöttük, az nem az ő dolga.

– Persze – válaszolta. – Jól hangzik.

Összehúzta a szemöldökét, amikor Pippa követte a férfit a konyhába, szorosan a sarkában maradva. Az ember azt hitte volna, megérzi a feszültséget kettejük között, és a gazdája pártját fogja.

Folytatta a szerkesztést, fél füllel figyelve az edényzörgést, a hűtőszekrény ajtajának cuppanását, Aiden gügyögését Pippához.

Hamarosan csendes sistergés hangzott fel, és megérezte a sülő vaj illatát. Megkordult a gyomra. A reggeli óta órák teltek el, és nem evett túl sokat.

Sikerült újabb pár oldallal végeznie, mielőtt Aiden kihívta a konyhába. A férfi elővette a reggeliről maradt gyümölcsöket is, és egy zacskó SunChipsszel egészítette ki a menüt.

– Jó étvágyat – mondta egy gyors asztali áldás után.

Ez a szokása arra utalt, hogy spirituális útja elmélyültebbé válhatott az elmúlt hét évben. Amikor még az apjával járt a templomba, nem igazán érdekelte a vallás.

– Charlestonban eljársz a templomba? – kérdezte Sophie.

– Igen. Miért kérdezed?

– Csak kíváncsiságból.

– Egy nagy gyülekezetbe járok, ahova az egyik ügyfelem hívott el. Sok programot szerveznek, nagy bennük a küldetéstudat.

– Az remek.

– Gondolom, neked is keresned kell most egyet, ha ideköltözöl.

– Az nem lesz nehéz. Elég korlátozottak a lehetőségek. A polgármester meghívott az övébe, és el is mentem párszor. Szerintem az lesz az új törzshelyem.

Miközben az anyját ápolta, nem volt túl sok ideje a vallásra. És utána sem. Most, hogy belegondolt, imádkozni sem imádkozott már gyakran. Talán, ha majd beindul a bolt, ideje lesz visszatérnie régi jó szokásaihoz.

– Jót tesz egy egyházi család, ha az ember családja messze van. Máris megismerkedtél a polgármesterrel?

– Eljött a boltba aznap, amikor megvettem. – Azonnal megtalálták a hangot Alanával. A nő nemcsak polgármester volt, hanem több épület tulajdonosa is a sétányon.

Sophie beleharapott a szendvicsébe, és feltűnt neki a ropogós szegély és a gazdag, vajas íz. Eszébe jutottak Aiden szánalmas konyhai kísérletei akkoriból, amikor még együtt jártak.

– Sokkal jobban főzöl. – De azonnal meg is bánta a múltra tett célzást.

– Meg kellett tanulnom főzni, különben éhen haltam volna. A grillezett steak a specialitásom, de pillanatnyilag ez nem opció.

Valószínűleg a barátnőire is főz. Grant szerint rengeteg nő megfordul körülötte. Biztosan sült krumplival egészíti ki a menüt, szépen megteríti az asztalt virágokkal, és azzal a féloldalas mosolyával néz a nőkre az asztal túloldaláról.

Abba bele sem akart gondolni, hogy utána mi történik. Bár ő és Sophie öt hónapig a tűzzel játszottak, soha nem mentek el a végsőkig. De még emlékezett azokra a merész, magabiztos csókokra, Aiden határozott ujjaira a hajában, a ránehezedő súlyára.

Elég ebből, Sophie.

Amikor végeztek a vacsorával, felállt. – Majd én elmosogatok.

– Köszönöm. – Aiden a mosogatóhoz vitte a tányérját, majd megállt. – Ne törölgessek?

Sophie érezte a teste melegét a háta mögött. – Nem kell. Megcsinálom.

– Oké. Nos… akkor elintézek pár telefont.

A távolodó léptei hangjától a lány egy kicsit ellazult. Nem volt csalódott, amiért Aiden a szobájába menekült. Végtére is, gyakorlatilag közölte vele, hogy ezt várja tőle.

De miközben elhelyezkedett a kanapén a laptopjával, óhatatlanul is magányosnak érezte magát egy kicsit, annak ellenére, hogy Pippa összegömbölyödve kucorgott a térdhajlatában.

Mi baja van? Évek óta nem részesült a szabadidő és az egyedüllét luxusában. Biztosan csak klausztrofóbiás a betáblázott ablakok miatt.

Folytatta Seth irományának korrektúrázását. Majd ha befejezi, összegömbölyödik az új Kristin Hannah-regénnyel, amit a raktárából hozott el.

Nem jutott túl messzire az anyagban, amikor kapott egy üzenetet Jennától. A húga két pántos ruha fényképét küldte el neki, azt kérdezve, szerinte melyiket vegye fel az aznap esti tengerparti bulira. Sophie a pirosat javasolta, a cipővel kapcsolatban is elmondta a véleményét, majd visszatért a dokumentumhoz.

Utána az apja érdeklődött tőle Seth felől. Sophie azt tanácsolta, hogy adjon egy kis időt a fiának, de tudta, apja úgyse hallgat rá. Egyre türelmetlenebb volt a fiával szemben, beleunt a várakozásba, hogy mikor bocsát meg neki Seth, és gyakran állította két tűz közé Sophie-t.

Már majdnem végzett a dokumentummal, amikor May nagyi is felhívta.

– Mi a fenét csinálsz? – kérdezte a nagyanyja üdvözlés helyett.

Sophie felsóhajtott. A családi pletykahálózat hibátlanul üzemelt. – Látom, beszéltél Sethtel.

– Hogy engedhetted, hogy az a férfi ott maradjon, Sophia Rose? Most is ott van? Add át neki a telefont!

– Fent van, és nem adom át neki.

– Ki kéne dobnod a viharba, ezt kéne tenned!

– És mi lesz a „bocsássuk meg az ellenünk vétkezőknek” passzusával?

A nagyanyja levegőt sem kapott. – Nos, a kígyó csak a bőrét vedli le, a fogait nem.

– Nagyi, ő nem kígyó. Egy tizennyolc éves fiú volt, aki úgy döntött, hogy elmegy.

– Önző döntést hozott, amivel összetörte a te érzékeny kis szívedet.

Sophie ezzel nem tudott vitatkozni. És nem hibáztatta a nagyanyját, amiért haragszik. Ő volt az, aki a fiút gyászoló Sophie-t vigasztalta annak idején.

– Csak ne feledd el, hiába néz úgy ki, mint egy angyal, a vonzereje ördögi. Ezúttal ne dőlj be neki.

Sophie a szemét forgatta. – A vihar elmúlik, és holnapra ő is elmegy. Addig meg tartjuk a távolságot. Rendben? Engem nem kell féltened. Nagylány vagyok.

– Nem tehetek róla. Rajtad túl sok a teher, és ezért magamat hibáztatom.

– Nem a te hibád, hogy anya megbetegedett, nagyi, te mindenben igyekeztél segíteni. Csodálatos lelki támaszt nyújtottál nekem. – Nagyit a betegsége akadályozta meg abban, hogy ő ápolja a lányát, és ezért folyamatosan bocsánatot kért. – Nem tudom, hogy köszönhetném meg neked, amiért mindig ott voltál nekem.

– Hmm. Érdekes, hogy ezt hoztad fel…

Sophie felsóhajtott. – Miért érzem magam csapdába csalva?

– Szóltam a barátnőmnek, hogy adja meg a számod az unokájának, és…

– Nagyi…

– Hamarosan fel fog hívni. Rezidensként dolgozik dr. Wald rendelőjében, és osztályelsőként végzett a Stanfordon.

– Nem kellett volna ezt csinálnod.

– Gyermekorvos, édesem.

– Biztosan csodálatos ember, de én most a könyvesboltomra akarok összpontosítani, nagyi.

– Butaság, te mindig is tudtál több dologgal foglalkozni egyszerre. A fiú hívő ember, és még jóképű is. Rákerestem a Facebookon. Neked is ezt kéne tenned. Keress rá. Legalább lesz mivel foglalkoznod, miközben az a kígyó megpróbál visszakúszni a szívedbe.

– Ő nem… – Sophie megdörzsölte a szemét. A nagyanyja erőszakos természete miatt, könnyebb volt engedni neki, mint szembeszállni vele. – Rendben. Jó. Rákeresek.

– Ez a beszéd. Joshua Stevensnek hívják, v-vel. Sophie Stevens, hát nem cseng jól?

– Nagyi, ne igyál előre…

– Most mennem kell. Csak tartsd bekapcsolva a telefonod, nehogy lemaradj a hívásáról. És én is keresni foglak.

– Jézusom. Kezdhetné inkább egy üzenettel, vagy ilyesmi.

A vonal túloldala néma maradt.

– Nagyi!

Remek. A nagyanyja máris lerakta.

Sophie is letette a telefont. Teljesen kimerítette ez a beszélgetés. Megcsóválta a fejét, majd visszanézett a laptopra, és felébresztette a képernyőt. Pont, amikor megnyitotta a levelezését, kihunyt az összes lámpa.

Nyolcadik
fejezet

Valahol a házban valami csippant egyet, majd minden elsötétült. Aiden mozdulatlanul várta, hogy ismét kigyulladjon a lámpa. De harminc másodperccel később feladta. A telefonja lámpája segítségével kiment a szobájából, és lefelé indult. – Sophie!

– Itt vagyok. – A lány hangja a kanapéról jött, a mobilja kijelzője megvilágította az arcát.

Pippa nyüszített.

– Úgy tűnik, elment az áram – mondta Sophie.

– Talán az egyik vezeték szakadt le valahol.

– Talán visszajön.

Aiden nem tudta nem kihallani a lány hangjából a reménykedést. – Nem tudják megjavítani, amíg a vihar el nem múlik. Írok Fosteréknek, van-e generátoruk. – Hát nem lenne nagyszerű? Ha nincs generátoruk, huszonnégy órát tölthetnek együtt egy gyertyafényes lakásban, tennivaló nélkül.

– Jó ötlet.

Aiden elküldte az üzenetet, és a válasz egy percen belül megérkezett. Összeszorult a gyomra. – Nincs nekik. Megkeresem az elemlámpákat és a gyertyákat.

Sophie a homlokát ráncolva meredt a gépére. – Nincs véletlenül hotspot a telefonodon?

– Nincs, miért?

– Seth anyagán dolgoztam, és holnap reggelre vissza kell kapnia. Befejeztem, de így most nem tudom neki elküldeni.

Aiden úgy gondolta, ez most a legkisebb gond. Mivel törölték a járatát, elképzelhető, hogy kedd reggelig nem sikerül hazarepülnie, és akkor lemarad az ESTA-rendezvényről – ami karrierje legnagyobb pillanata lehetne.

Nem volt áramuk, se elég vizük, és a vihar éppen hogy csak kezdett beindulni. A telefonja akkumulátora már félig lemerült. Persze, feltölthette volna az autóban, de az odakint volt. És bármennyire szerette az adrenalint, kiszaladni egy hurrikánba egyértelműen beteg ötlet.

Mintegy végszóra, ismét nekicsattant valami a ház oldalának. Aiden elindult a mosókonyhába, ahol egy fiókban kotorászott, és közben hallotta, hogy Sophie a fivérével beszélget. A lány csitító hangneme azt sugallta, hogy Seth feldúlt lehet.

Amikor még együtt voltak Sophie-val, a lány édesanyja már túl beteg volt ahhoz, hogy ellássa szülői kötelességeit. Mivel az apja késő éjjelig dolgozott, Sophie vette át a helyét. Gyorsan felnőtt, miközben megpróbálta összetartani a családot.

Aiden csodálta önfeláldozó természetét, de a lány testvérei kihasználták az önzetlenségét és a kötelességtudását. Azt remélte, mostanra kinőttek ebből, de úgy tűnt, mégsem – legalábbis a jelek szerint.

– Nem tudom, hogy ez biztonságos lenne-e – mondta éppen Sophie a telefonba. – Amúgy sincs nyitva semmi. Az általad küldött anyag nem is annyira rossz. Ha még egyszer átnéznéd, biztosan…

Aiden kinyitott egy felső szekrényt. Á, megvannak. Három zseblámpa, egy rakás gyertya és egy öngyújtó. Tökéletes. Mindet felkapta, és a konyhaszigethez vitte őket.

– Talán kapsz haladékot – folytatta Sophie. – Az áram biztosan… tudom, hogy csak most kezdtél, de…

Aiden ellenőrizte a zseblámpákat. Az egyik működött csak, de nem tudta, hol lehetnek a tartalékelemek. Megkereste, és kicserélte a rosszakat.

– Nem fogom elölről kezdeni. Ha a telefonomon korrektúráznám, az egész éjszakát azzal tölthetném.

Aiden legszívesebben kikapta volna a kezéből a telefont, hogy megmondja Sethnek, oldja meg a problémáit maga, és hagyja élni a nővérét. Ehelyett felkapcsolta a zseblámpát. A fénysugár végigömlött a konyhán.

Sophie mélyet sóhajtott. – Rendben, Seth. Jó. Körülnézek, és meglátom, mit tehetek.

Aiden odapillantott, miközben a lány sietve elbúcsúzott, és pötyögtetni kezdett valamit a telefonjába. Biztosan nem gondolja komolyan, hogy kimegy.

Sophie megérezhette a tekintetét, mert felnézett rá a kijelző fényében. – Mi az?

Aiden hallotta, milyen védekező a hangja. – Nem mehetsz ki, Sophie.

– Megnézem, hogy Alandánál, a polgármesternél van-e még áram. Ő nem lakik messze.

Aiden csúnyán nézett rá. – Ha nem vetted volna észre, hurrikán tombol odakint.

– Te naponta kockára teszed az életedet, és amiatt aggódsz, hogy kimegyek a viharba?

– Én nem… – Aiden a nyakához emelte a kezét. Nem volt hajlandó belemenni most abba, hogy védeni kezdje a munkáját, vagy megemlítse, mennyi biztonsági óvintézkedést tesz nap mint nap.

– Ez csak egy elsőfokú vihar, és a terepjáróban biztonságban leszek.

– És ha lezuhan egy elektromos vezeték? Vagy valami betöri a szélvédőt? Akkor mit fogsz csinálni?

– Ez nem túl valószínű. – Sophie a telefonjára meredt, és mintha magába zuhant volna. – Nála sincs áram. És nem tudok több telefonszámot.

Aiden hatalmas megkönnyebbülése szinte már zavarba ejtőnek tűnt saját maga számára. De hát miért is ne érdekelné Sophie jóléte? Természetesen nem akarja, hogy megsérüljön. Ő nem egy lelketlen szörnyeteg.

A lány már ismét a telefonját bökdöste.

– Most mit csinálsz?

– Lehet, hogy a boltok zárva vannak, de a szállodák nyitva, és náluk van generátor.

– Nem hinném, hogy a wifi lenne az első számú prioritásuk.

– Pont ezt ellenőrzöm.

Aiden megcsóválta a fejét, és felment, hogy megtöltse a kádat vízzel. Amikor végzett, Sophie még mindig a telefonját nyomkodta, úgyhogy bement a lány fürdőszobájába, és azt a kádat is megtöltötte. Igyekezett nem odafigyelni a levegőben terjengő virágos samponillatra és a törülközőtartóra terített fehérneműkre.

Utána visszament a nappaliba. – A kádak tele, és rengeteg gyertyánk és zseblámpánk van. Valószínűleg ki kéne húznod… Mit csinálsz? – Ez költői kérdés volt, mivel tisztán látta, hogy a lány éppen az esőkabátját veszi fel.

– A Marriottban még van áram és wifi, és megengedték, hogy használjam.

– A Marriott legalább huszonöt kilométerre van innen.

– Remek. Akkor útközben feltölthetem a telefonomat. – Ezzel Aiden zseblámpájának a fényében felkapta a táskáját és a laptopját.

A férfi elképzelte, mennyi baja eshet a félórás út során. Ha elakad, utána kell majd mennie. És ha isten ments, valami szörnyűség történik… A mentősöknek biztosan éppen elég dolguk akad.

– Maradj itt, Pippa. – Sophie a zseblámpája fényénél elsuhant mellette a garázs felé. – Nemsokára visszajövök.

– Veled megyek.

A lány olyan hirtelen állt meg, hogy majdnem nekiment.

– Nincs szükségem felügyeletre, Aiden. Tudok vigyázni magamra.

– Veled megyek – ismételte meg a férfi határozott hangon.

Farkasszemet néztek, és fél percig egyikük sem engedett. Aiden úgy gondolta, talán nem előzheti meg, hogy baj történjen, de ért az elsősegélynyújtáshoz. Ez csak számít valamit.

– Rendben – felelte végül Sophie. – Ahogy akarod.

Kilencedik
fejezet

Az eső zuhogása olyan hangos volt, hogy Sophie még az autója motorját sem hallotta. Kitolatott, és elindult a Bayside Drive-on. Az ablaktörlők a legmagasabb fokozaton jártak, de így is alig látták az utat. És bár még csak délután négy volt, úgy tűnt, mintha este lenne.

Levelek és gallyak repültek el mellettük. Egy kartondarab csapkodott a szélben.

– Ugye, tudod, hogy ez őrültség? – kiabálta túl Aiden a zajokat.

– Senki nem kényszerített, hogy velem gyere.

– Csak vezess lassan. És figyelj oda a lezuhant vezetékekre.

– Nem emlékeztem arra, hogy ilyen kontrollmániás vagy.

– Én meg arra nem emlékeztem, hogy ilyen vakmerő vagy.

Sophie összeszorította a száját. Még ő beszél. Aiden repülőgépekből ugrált ki, kötélpályákon csúszkált és hidakról bungee jumpingolt. Gimiben soha nem mondott nemet semmire. Egy viharon végigautózni sétakocsikázás lesz neki.

– Sethnek nagy szüksége van erre a dokumentumra. – Azt kívánta, bárcsak ne lenne ilyen védekező a hangja. – Most kezdett dolgozni, és jó benyomást akar tenni.

Amikor Aiden nem válaszolt, Sophie ránézett. A férfi kimeredt a szélvédőn.

– Mi az? – kérdezte a lány.

– Semmi.

– Ez az első felnőtt munkahelye. Ez nagy ügy.

– Nem mondtam semmit.

– Hát jobb is. – Sophie keze elernyedt a kormányon. Általában nem volt ilyen ingerlékeny, de úgy tűnt, Aiden a legrosszabbat hozza ki belőle. A férfi amúgy sem értheti az odaadását. Neki testvérei sincsenek, nemhogy ikertestvére.

– Vigyázz! – mutatott Aiden az út szélén patakzó vízre. Sophie kikerülte.

Ebben a tempóban a tizenöt perces út legalább kétszer olyan hosszúnak ígérkezett, ráadásul az esőben való vezetés feszültté tette.

Sophie semleges témákat kezdett keresni, hogy elűzze a csendet. – Hogy van édesapád? Ősidők óta nem láttam.

– Jól. Még mindig tetőkön mászkálva keresi a pénzét.

Dan Maddox tetőfedő volt, saját vállalkozással. Csodálatos ember, aki mindig kedvesen bánt Sophie-val. Ugyanolyan jóképű és elbűvölő volt, mint a fia, de vele ellentétben leginkább otthon ült. Aiden csak az anyjától örökölhette kalandvágyó lelkét.

– Biztosan hiányzol neki. – Aiden egyke volt, és Sophie úgy tudta, alig jár haza.

– Tartjuk a kapcsolatot. Jó barátokká váltunk, szívesen ötletelek vele. És akár hiszed, akár nem, elég jó tanácsokat tud adni.

– Azt el tudom képzelni.

– Évente párszor meglátogat egy-két hétre. Olyankor munkába állítjuk a cégnél, és imádja.

A cégnél. Sophie-ba akaratlanul is belehasított egy kis féltékenység. Aiden a munkáját választotta vele szemben. De talán ideje lenne megfeledkezni erről.

– Hogy megy a vállalkozás?

– Nagyon jól. Egyenletesen gyarapodik évről évre, és tavaly tizenegy százalékkal eredményesebb volt, mint egy évvel korábban.

A vállalkozási kedv azok közé a dolgok közé tartozott, ami közös volt bennük. És Sophie, ismerve az új cégek nehézségeit, egy kis büszkeséget érzett Aiden iránt. – Az szép. Még mindig élvezed? – Megkerült egy nagy tócsát. Egyetlen másik autóval sem találkoztak.

– Igen. És szerintem te is élvezni fogod a saját vállalkozásod.

– Remélem. Mi is a szereped a cégnél pontosan?

– Régen mindenhez kellett értenem. De mostanában több a segítségem, és a csapattagok jobban specializálódnak. Leginkább tandemugrásokat végzek. És az elmúlt években biztonsági újításokon dolgozom.

– Ez érdekesen hangzik. – Aiden nem teljesített túl jól az iskolában. Sophie tudta, hogy néha butának érezte magát az órákon, pedig egyáltalán nem volt az. Csak szokatlan megoldásokban gondolkozott. Nem meglepő, hogy eszközöket és kütyüket talál fel.

Valami a kocsi oldalának csapódott. Sophie azt remélte, nem élete legnagyobb hibáját követte el. Már annyira messze jártak, hogy értelmetlen lett volna visszafordulni.

– Jennáról és Grantről tudsz valamit? – kérdezte Aiden a feszült pillanat elmúltával.

– Rendben megérkeztek, és épp egy tengerparti buliba készülnek. – Sophie homlokát ráncolva figyelte a zord időjárást. – Jó lehet, nem?

– Pár nap múlva nem is látszik majd, hogy vihar volt. Úgy tűnik, még mindig jóban vagytok.

– Ő a kishúgom.

Aiden elcsendesedett, miközben Sophie kikerült egy strandnapernyőt az úton.

– Szóval, egy könyvesbolt… Meséld el, hogy jött ez. Emlékszem, régen elég nagy könyvmoly voltál.

– Mindig is az olvasás volt a kedvenc időtöltésem. Nem is tudok jobbat elképzelni, mint egész nap könyvekről beszélgetni.

Azokról a hónapokról nem beszélt, amikor az anyjával együtt tervezgették, milyen lesz a könyvesboltja. Az túl személyes lett volna. A bolt megnyitása számára már szent kötelességnek tűnt. Amit jól kell csinálnia. És a vihar nem segített ebben.

– Neked olyan jó jegyeid voltak. Azt hittem, egyetemre fogsz menni. A Duke-ról álmodoztál.

– Honnan tudod, hogy nem jártam egyetemre?

Aiden olyan sokáig hallgatott, hogy Sophie ránézett.

A férfi megköszörülte a torkát. – Egyszer megkerestelek a Facebookon.

Sophie szíve összeszorult. – Tényleg rám kerestél?

– Egy gyenge pillanatomban. Biztosra vettem, hogy bejutottál a Duke-ra.

– Bejutottam.

Sophie azt hitte, ezt túl halkan mondta, de Aiden felkapta a fejét. – Bejutottál? És nem kezdted el?

– Valakinek otthon kellett maradnia, hogy anyámat ápolja. – A Duke nem volt messze, hétvégente hazamehetett volna. De miután az apja lelépett, minden idejét az ápolás foglalta le.

– Ó, Sophie. – Aiden hangja csupa együttérzés volt.

Sophie szemét elfutotta a könny a váratlan empátiától, és örült, hogy sötét van odakint. – De minden jól alakult. Most pontosan azt csinálom, amit akartam. A négy év egyetem csak időpazarlás lett volna számomra.

Egy ideig csend telepedett közéjük.

– Nos – mondta végül Aiden –, te mindig szívvel-lélekkel csináltál mindent. Nem kétlem, hogy a tiéd lesz a legjobb könyvesbolt a környéken.

A szavai megmelengettek valamit a lányban. Eszébe jutott, hogy Aiden mindig is hitt benne. – Köszönöm.

Elhallgattak, és feltámadt a szél. Megrázta az autót, és Sophie-nak küzdenie kellett azért, hogy az úton maradjon. Örülni fog, ha ennek az utazásnak vége lesz, és biztonságban hazakerülnek.

Vagy nem? Akkor hosszú csend és sötétség következik majd. Mivel foglalják majd le magukat, amíg el nem múlik a vihar? Ebbe bele sem akart gondolni. Egyszerre elég egy dolog.

A vihar csak tovább romlott, miközben vezetett. Két kerülőt is tennie kellett az áradások miatt. Áthajtott valamin, amit nem látott az úton, valami nagy és szilárd dolgon. A hangos puffanásra elfintorodott. Ezt hogy nem vette észre? Lelassított.

Aiden meglepő módon nem szólt semmit.

Pár perccel később bekanyarodott a Marriott zsúfolt parkolójába. – Végre.

– Állj be a tető alá. Amíg beszaladsz, megnézem, nem esett-e baja a kocsinak.

Sophie felkapta a laptopját, berohant, és megkereste a nőt, akivel telefonon beszélt. Pár percig egymással csevegtek. Az előtér tele volt, nyüzsögtek benne az emberek, valószínűleg nem bírtak nyugodtan megülni a viharban.

Miután megkapta a jelszót, nem talált üres helyet, ezért odalépett a pulthoz, megnyitotta a levelezését, és csatolta a dokumentumot. Az e-mail pár másodperc múlva huss, kirepült a kibertérbe, és Sophie nagyot sóhajtott. Mindezt félpercnyi wifiért. Megírta egy üzenetben a testvérének, hogy a dokumentum a postaládájában van.

– Vigyázzon magára! – búcsúzott a recepciós, miután Sophie ismét köszönetet mondott neki.

– Úgy lesz.

Már csak újabb fél órát kell küzdenie a viharban. A hosszú út előtt kinyújtóztatta a nyakát, és megmozgatta begörcsölt vállát. Lassan fájni kezdett a feje.

Aiden a bejárati ajtóban várta.

– Kész. – Amikor meglátta a férfi szemét, Sophie mosolya eltűnt. – Mi történt?

– Folyik az olaj.

Sophie elfintorodott. Sejtette, hogy az a puffanás nem jelzett jót. Most nagyon nem hiányzott egy drága autójavítás. – Rossz a helyzet?

Aiden megvonta a vállát. – Nem igazán látszik, honnan jön az olaj, vagy mennyire folyik.

– De hazáig még kibírja, nem?

– Valószínűleg… A legjobb esetben csak szivárog, és elég, ha később megnézeted.

– És a legrosszabb esetben?

– Azt nem akarod tudni. – Aiden a recepció felé pillantott. – Talán rá kéne kérdeznünk az üres szobákra, a biztonság kedvéért.

– A hölgy már mondta, hogy tele vannak. És egyébként sem hagyhatom magára Pippát. Megőrülne. Vissza kell mennünk, nincs más választásunk.

Aiden hosszan végigmérte, majd bólintott. – Rendben. Akarod, hogy vezessek?

Sophie átnyújtotta a slusszkulcsot. – Örömmel venném.

Aiden a volán felett görnyedt, azon erőlködve, hogy kilásson az útra az eszeveszetten csapkodó ablaktörlőlapátok között. A vihar fokozódott. A fák mélyen meghajoltak, és változatos tárgyak repkedtek a félelmetes szélrohamokban. Sophie csendben maradt, hogy a férfi az útra koncentrálhasson.

Tizenkét perce voltak úton, amikor kigyulladt az olajszintjelző lámpa. Aiden gyomra összeszorult. Biztosan gyorsan fogy az olaj, ha a kocsi máris jelzi. Ez nagyon nem tetszett neki.

Sophie-nak persze muszáj volt megmentenie a testvérét. Aiden lenyelte az ingerültségét, azt az „én megmondtam”-ot, ami ki akart belőle törni. Megpróbált uralkodni a hangnemén.

– Kigyulladt az olajszintjelző lámpa.

– Jaj, ne! – meredt Sophie a műszerfalra. – Most mit tegyünk? Még hazaérünk, ugye?

– Nem tudom. Félúton járunk. De azt biztosan tudom, hogy nem fogyhat ki az olaj.

Sophie hallgatott egy kicsit.

– Ez az a legrosszabb eshetőség, amiről beszéltünk?

– Ha a motor eldugul, az nagyon drága mulatság lesz. Másrészt, ha most megállunk, akár órákra is itt ragadhatunk a segítségre várva.

Sophie tekintete lángolhatott, mert égette az arca oldalát.

– Akkor menjünk tovább.

Úgy tettek. De hat perccel később a jármű fülsiketítően csattogni kezdett.

Tizedik
fejezet

– Ez meg mi? – Az ismétlődő csattanások még a viharnál is hangosabban szóltak.

Aidenre hullámokban tört rá a feszültség, miközben a jármű megállt. Üresbe tette a kocsit, és kikapcsolta a motort. A terepjáró remegett a szélben, és miután az ablaktörlők megálltak, a szélvédőt elöntötte az esővíz.

– Nem tudom, de nem hangzik jól. Remélem, még időben elcsíptük – kapcsolta ki az övét Aiden.

– Mit?

– A motort.

Sophie elfintorodott. – Lehet, hogy tönkrement a motor?

– A legrosszabb esetben. – A férfi szemöldöke összeszaladt. – Ha engem kérdezel, a javítást ki kéne számláznod Sethnek.

Sophie a szemét forgatta. – De nem kérdeztelek, és ez nem az ő hibája.

– Tényleg?

Ha valakié, akkor Sophie hibája volt. Ő ragaszkodott ehhez az úthoz. De nem igazán volt kedve ezt szóba hozni.

– Hívom a segélyhívót. – Beütötte a számot, és elmesélte a helyzetet, miután a mobilja segítségével megállapította, hol vannak. A kezelő pár perccel később azt válaszolta, hogy küldi a segítséget.

Sophie kinyomta a telefont. Tartsanak ki és ne mozduljanak, mondta a diszpécser. Sophie csapdába esett a férfival, aki összetörte a szívét, és aki őt hibáztatta a helyzetükért. Megnézte az óráját, már majdnem öt volt.

– Nem mondták, mennyit kell várni? – kérdezte Aiden.

– A hölgy figyelmeztetett, hogy beletelhet egy kis időbe.

Aiden hátradőlt, és felsóhajtott. – Remek.

Aiden telefonja lemerült. Tudta, hogy akkumulátorpazarlás volt két órán át játszani az Alto’s Adventure-rel, de azt is, hogy megőrülne, ha nem csinálhatna semmit. Sophie, miután lerakta a telefont, valami listát kezdett összeállítani a laptopján.

Aiden megírta az apjának, hogy még mindig Piper’s Cove-ban van. Az apja megosztotta vele az örömét, amiért egy lakóparknyi tető elkészítésére szerződtették, és egy darabig üzengettek egymásnak.

Utána Rosshoz is bejelentkezett üzenetben, beszámolt a helyzetéről, és megnyugtatta, hogy időben vissza fog érni az ESTA-rendezvényre. Csak kinyit addig a repülőtér. Felmerült benne, hogy Tiffanynak is ír, hogy elüsse az időt, de ez furának tűnt volna Sophie közvetlen közelében. És egyébként is, mi lesz, ha Tiffany felhívja ahelyett, hogy írásban válaszolna? Az kínos lenne. Nem említette neki, hogy a volt barátnőjénél húzza meg magát a viharban.

Sőt, egyáltalán nem említette Sophie-t Tiffanynak. Még nem ismerte olyan régen, és nem szokott megnyílni olyanoknak, akikkel csak felszínesen randizgatott. De most nem akart Tiffanyn gondolkozni.

Az ablakon lezúduló esőpatakok hirtelen fénybe borultak. Úgy tűnt, érkezik a segítség. Aiden reménykedni kezdett.

– Végre – visszhangozta a gondolatait Sophie, miközben lecsukta a laptopját, és összeszedte a holmiját.

A fények egyre közelebb értek. Aiden leengedte annyira az ablakot, hogy egy rövid hajú, ötvenes rendőr szemébe nézzen. A férfi arcát mély ráncok barázdálták, mintha folyamatosan ráncolná a homlokát.

– Nos, mire várnak? – Sophie-ra nézett Aiden mögött. – Ő beülhet előre.

– Igen, uram. – Aiden felhúzta az ablakot, és átnyújtotta a slusszkulcsot a lánynak.

Kiszálltak a terepjáróból, és a másik járműhöz rohantak. Aiden teljesen átázott, mire beszállt. Nem vitt esőkabátot Piper’s Cove-ba, mivel úgy tervezte, hogy még a vihar előtt hazaér.

Bekötötte magát, és nedves pólójába törölgette az arcát.

– Cím? – A rendőr rekedtes hangja komoly cigarettafogyasztást sejtetett.

Sophie elhadarta a címet.

A rendőr összehúzott szemöldökkel Aidenre meredt a visszapillantóban. – Ez nem a legjobb este a kocsikázásra. Legközelebb használja egy kicsit a józan eszét, ha hurrikán csap le a környéken.

Aiden Sophie tarkójára pillantott. – Köszönjük a segítséget.

– Tudja, olyanok is akadnak odakint, akik tényleg bajban vannak. Egy nőnek betörte egy szék az ablakát, és kiütötte őt. Egy garázs lángokban áll, egy kisfiú meg úton van a kórházba. És akkor a szokványos vészhelyzetekről, mint a szívrohamok és az agyvérzések, még nem is beszéltem. – Dünnyögött még valamit, de Aiden csak az ostobaság és a józan ész szavakat tudta kivenni.

Sophie-t a jelek szerint túlságosan lefoglalta a telefonja ahhoz, hogy válaszoljon.

– Úgy hallom, kemény estéje lehetett – felelte Aiden.

– Fogalma sincs. – A rendőr tovább monologizált, és semmi jót nem mondott.

Piper’s Cove összes rendőre közül pont ezt kellett kifogniuk. Aiden egyre feszültebbé vált, úgyhogy kizárta a gondolataiból a férfit. Milyen hosszú egy délután. Megpróbált együttérezni Sophie-val, aki magas autójavítási költségeknek nézett elébe. Ugyanakkor ő volt az, aki ragaszkodott ehhez az elmebajos kalandhoz.

Amint megérkeztek a házhoz, Aiden kicsatolta magát, és nagyon megkönnyebbült, hogy megszabadulnak a rendőrtől.

– Tegyenek egy szívességet másoknak, és maradjanak nyugton, amíg véget nem ér a vihar – morogta a megmentőjük.

– Igenis, uram. – Kierőltetett még magából egy köszönömöt, majd Sophie nyomában beszáguldott a zuhogó esőben a házba.

Sophie az utolsó tányért is eltörölgette, és berakta a szekrénybe. A konyha makulátlanul tiszta lett – legalábbis úgy érezte. Ugyanis nehezen tudta volna ellenőrizni a gyertya fényénél. Beletörölte a kezét egy konyharuhába. Hivatalosan is elfogytak a lehetséges tennivalói.

Aiden a nappaliban keresztrejtvényt fejtett egy gyertya fényénél. Azóta hallgatott, hogy a rendőr kirakta őket.

Mi a csudát fognak csinálni az este hátralévő részében?

Mivel nem halogathatta tovább, Sophie visszatért a nappaliba, és leült Aiden mellé, a kanapé másik végére. Felvette Pippát, és a kiskutya összegömbölyödött mellette, a fejét pedig Sophie combjára hajtotta.

Sophie Pippa remegő testét simogatta. A kis drágát traumatizálta, hogy egyedül hagyták otthon. A lány átérezte az állat szorongását. Ő soha nem volt klausztrofóbiás, de a bereteszelt ablakok mögötti egyre nagyobb melegben és sötétségben kicsit bezárva érezte magát. És igen, ezen Aiden jelenléte sem segített.

– Már nem tudsz mivel elkerülni engem?

Aiden arcán megcsillant a gyertya aranyló fénye, miközben szemében rejtélyes pillantással figyelte őt. Gyönyörű férfi volt, ezt Sophie nem tagadhatta.

És nem látta értelmét a kérdése elutasításának sem. – Úgy tűnt, haragszol rám. Gondoltam, jobb, ha egy darabig elfoglalom magam.

Aiden lerakta a keresztrejtvényt, és nagyot sóhajtott. – Nem haragszom rád. Vagyis oké, haragudtam, de már elmúlt. Én nem fogok annyit morogni, mint az a rendőr, mi ketten annyi mindent átéltünk már… – Fájdalmas pillantást vetett Sophie-re. – Csak rendezni szeretném kettőnk között a dolgokat, egyszer s mindenkorra, Sophie.

Ja, hogy ez. A lány azt remélte, hogy erről már megfeledkezett. Ő nem akarta újra átélni, ami kettejük között történt. Nem akarta az árulás és a szívfájdalom tőrdöfését érezni. Az a seb behegedt, és nem akarta felnyitni, attól tartva, hogy talán elfertőződött gyulladást talál alatta.

– Én nem állok készen arra, hogy erről beszélgessek, Aiden.

– Már hét éve. Szerinted mikor fogsz készen állni?

Ez jogos kérdés.

Mintha csak a gondolataiban olvasna, Pippa felállt a kanapén, és felnyüszített.

– Ki kell mennie. Gondolhattam volna erre. Ebben a viharban nem vihetem ki.

Aiden felállt. – Előkészítettem valamit számára a garázsban. Majd én kiviszem.

Sophie el nem tudta képzelni, mikor jutott erre ideje Aidennek, de hálás volt érte. Lerakta Pippát a padlóra. – Köszönöm.

– Gyere, kislány. Menjünk, nézd meg a bilid.

A kutya követte Aident a garázsba.

Sophie hátradőlt a kanapén, hálásan a kis szünetért. De amikor a férfi visszatér, muszáj lesz újra átélnie élete legrosszabb napját, akár akarja, akár nem.

Tizenegyedik
fejezet

Raleigh, Észak-Karolina
Hét évvel korábban

Sophie a Duke Egyetem felvételi értesítőjére meredt. Az eufóriát, ami akkor fogta el, amikor pár órával korábban bevitte a levelet a postaládából, azóta elnyomta az új helyzet, ami a házba lépve fogadta.

Berakta a levelet az éjjeliszekrénye fiókjába, hogy az ő kis titka maradjon. A Duke, a hétvégi hazatérések lehetősége többé nem volt valóság. Minden napját otthon kell majd töltenie.

A házban depresszió uralkodott, mióta az orvos elmondta nekik, hogy az édesanyjuknak folyamatos ágynyugalomra van szüksége. Az izomsorvadás, főleg az a fajta, ami őt sújtotta, félelmetes betegség. Rose Lawsonnak esélye sincs a gyógyulásra, csak arra, hogy az állapota egyre rosszabbá váljon.

Sophie a karórájára pillantott. Úgy volt megbeszélve, hogy átmegy Aidenhez, miután a fiú végez a munkahelyén. Egy nagy hírt akart neki elmondani. És most már neki is megvoltak a maga hírei. De nem akarta magára hagyni az édesanyját.

Megírta Aidennek, hogy jobb lenne, ha náluk találkoznának.

A fiú gyorsan válaszolt. Hát jó, végül is a tornácon is beszélgethetünk.

Sophie összevonta a szemöldökét a megfogalmazástól. A kapcsolatuk kicsit feszült volt az előző heti vitájuk óta, amikor újabb randit mondott le, hogy elláthassa az anyukáját. A fiú néha nem értette, mennyi felelősség nehezedik rá. Teljesen felfújta a dolgot.

Valaki bekopogott, és Sophie visszanyelte a könnyeit, mielőtt kinyitotta volna a szobája ajtaját. Jenna sápadtabbnak tűnt a szokásosnál, halványkék szeme vizenyős és piros volt. Könnyek csorogtak végig gondosan elkészített sminkjén.

A húgát látva legszívesebben Sophie is sírásban tört volna ki. De erősnek kellett maradnia. Majd később összeomolhat, Aiden karjaiban.

Beengedte Jennát a szobájába, és becsukta mögötte az ajtót. Nem akarta, hogy az édesanyja meghallja őket. Éppen a kanapén szunyókált, pont elég baja volt most neki is.

– Hogy teheti ezt velünk? – suttogta Jenna.

Sophie az ágyához vezette, és leültek. Mire hazaértek az iskolából, az apjuk elment, és az összes holmiját is magával vitte. Sophie még most sem tudta felfogni ezt az árulást.

– Nem tudom. Mostanában kicsit távolságtartó volt, de…

– És ingerült anyával.

– De akkor sem gondoltam volna, hogy elhagyja.

– Mindnyájunkat elhagyott – pillantott fel Jenna Sophie-ra, szemében patakzó könnyekkel. – Nagyon fáj, amit velünk tett. Elhagyott minket, mintha nem is szeretne többé. Mintha nekünk már nem lenne rá szükségünk!

Sophie-nak megsajdult valami a mellkasában. Azt kívánta, bárcsak Seth is részt venne ebben a beszélgetésben, de a fiú haraggal reagált a hírre. Elviharzott az öreg Mustangjával, és azóta nem hallottak felőle. Lehet, hogy sikerül kiadnia magából a dühét. Anyának most semmi szüksége még erre is.

– Mit fogunk csinálni? – suttogta Jenna. – Hamarosan ágyhoz lesz kötve, de nekünk suliba kell járnunk. Ki fogja ápolni? Egy ápolónőt nem tudunk megfizetni. Főleg most.

– Minden rendben lesz, drágám. Napközben majd Mrs. Collins vigyáz rá. – A szomszédasszonyuk isten áldása volt. – Én meg felmondok a könyvtárban, hogy délután elláthassam.

– De te és Seth ősszel egyetemre mentek! – Jenna szeme tágra nyílt a pániktól. – Hogy fogom ezt egyedül bírni?

– Emiatt ne aggódj. Itt is járhatok iskolába. – Sophie-nak összeszorult a gyomra a felvételi értesítő gondolatától. – Amúgy sem hagytam volna itt anyát szívesen, és most még több okom van a maradásra. Neked és Sethnek ugyanúgy folytatódik majd az életetek, mint eddig, ezt megígérem.

– Jaj, Sophie. – Jenna a szemébe nézett. – Megtennéd ezt értünk?

Sophie átkarolta a húgát. – Hát persze. Te a kishúgom vagy. De most erősnek kell maradnunk anya kedvéért. Ez anélkül is éppen elég nehéz neki, hogy még a mi fájdalmunkat is el kellene viselnie. Nagyon cserben hagyva érezheti magát.

– Én erős leszek érte – törölgette le Jenna a könnyeit. – Szerinted apa visszajöhet még? Talán csak a hír sújtotta le.

Sophie azt kívánta, bárcsak így lenne. De bármennyire is gondoskodott róluk az apjuk, mindig is önző volt. Visszatekintve már látta az intő jeleket. Ahogy egyre inkább másokra bízta az anyjukat. Ahogy eltávolodott tőlük. Csak vasárnap délelőttönként maradt az anyjuk mellett, és Sophie gyanította, akkor is inkább azért, hogy megússza a templomot, semmint őszinte együttérzésből.

– Nem megy messze, csak a város másik oldalára, és biztosan eljön majd látogatóba. – Bár Sophie pillanatnyilag látni sem akarta.

Még egyszer megölelte Jennát. – Ránézek anyára, utána átjön Aiden. A tornácon fogunk beszélgetni. Te megleszel?

Jenna a ruhaujjába törölte a szemét, és szipogott egy kicsit. – Azt hiszem, befejezem a történelemdolgozatomat. Az legalább eltereli majd a figyelmemet. Seth nem jelentkezett?

– Nem, de még megpróbálom. – Sophie megkérdezte a fiút egy üzenetben, hogy jól van-e. A fivére azonnal válaszolt.

Jól. Ne aggódj miattam. Spencernél vagyok.

Megmutatta az üzenetet Jennának. – Látod, jól van. Majd kibeszéli magából a dolgot Spencernek.

Jenna visszament a szobájába, Sophie pedig belenézett a tükörbe, mielőtt elindult volna. Az anyja összegömbölyödve feküdt a kanapén. Álmában nagyon békésnek tűnt, de püffedt volt a szeme a sírástól.

Sophie kivett egy takarót a kanapé alól, és az anyjára terítette. Semmi baj, anya. Majd én vigyázok rád.

Ekkor meghallotta Aiden furgonjának a bömbölését. Bárhol felismerte volna ezt a hangot. Felvett egy pulcsit, és kilépett az ajtón, alig várva, hogy lássa a fiút a borzalmas napja után.

Amikor Aiden kiugrott a kocsijából, szétáradt benne a nyugalom. Imádta a fiú férfias járását és féloldalas mosolyát. Mihez is kezdene nélküle? Bár az egész élete felfordul, Aiden itt van, hogy értelmet adjon neki.

A fiú nevetve átölelte. – Kedves fogadóbizottság.

– Micsoda nap. Nem is tudod, mennyire örülök neked.

Aiden magához szorította, majd elengedte. – Mesélj.

Annyira boldognak tűnt, hogy Sophie nem akarta elrontani a jókedvét. – Előbb te. Mi ez a lehetőség, amit annyira el akartál mesélni? Rám férne egy kis jó hír.

– Üljünk le. – Aiden a hintához vezette. A láncok ismerős nyikorgása megnyugtató hatást gyakorolt a lányra. Órákat töltöttek odakint beszélgetéssel, ölelkezéssel, csókokkal. Az volt az ő kis menedékük.

Aiden megfogta a kezét, és a combjára tette. – Emlékszel még arra a nagy házra, amin múlt ősszel fejeztük be a tetőt apával? Windemere-ben?

– Azzal a sok tetőablakkal?

– Igen. Szerintem mondtam, hogy a tulajdonosa, Ross Givens és én elbeszélgettünk, és sok közös témát találtunk. Neki túraboltja volt Coloradóban, és most egy extrémsport-vállalkozást akar beindítani Charlestonban.

– Igen. – Sophie érezte, hogy lassan rettegés fúrja be magát a szívébe. – Emlékszem.

– Hát, Ross múlt héten felhívott, és tett egy ajánlatot. Már akkor is majdnem elmondtam, de előbb végig akartam gondolni. Sophie… – A tekintete a lányra szegeződött. – Azt akarja, hogy én legyek a társa a vállalkozásban. Azt akarja, hogy költözzem Charlestonba, és vigyem én a kalandvonalat. Az elején csak siklórepülést, wakeboardozást, ejtőernyős vízisít, meg ilyeneket kínálnánk. Később majd tandemugrást is, mert van egy haverja, aki repülőteret üzemeltet a közelben.

Sophie-n hideg futott végig, és megfagyasztotta őt, belülről kifelé. Meg sem bírt mozdulni.

– Ma megmondtam Rossnak… hogy benne vagyok. Elfogadom az ajánlatát. A társa lehetek, Sophie! Nem kell pénzt fektetnem bele, vagy ilyesmi… maga a munka lesz az enyém, mert sok tapasztalatom van ilyesmiben. Még ma aláírjuk a papírokat. És gyorsan be fog indulni az egész, mert a tavaszi szünetben már üzemelni akar.

– Elmész?

Aiden rápislogott, az arcáról eltűnt az öröm egy része.

– Hé, Jelly Bean… Ne legyél szomorú. Tudom, hogy Charleston kicsit odébb van…

– Négy óra autóval!

– …de ez hatalmas lehetőség. Hogy utasíthatnám vissza? Most cégtulajdonos lehetek, és egy vasamba sem kerül.

– Én… azt hittem, az apád vállalkozását fogod átvenni. – A fiú említette ezt egyszer-kétszer. Hogy letelepednek, és családot alapítanak. Sophie torka összeszorult.

– Ó, tudod, hogy az nem az én stílusom. Mármint eléggé értek a tetőfedéshez, de hogy életem végéig ezt csináljam? Ez nem túl vonzó kilátás, tudod? És alig élünk meg belőle. Én ennél többre vágyom.

Sophie megrázta a fejét. El sem tudta hinni, hogy ez történik. Vagy hogy a fiú ennyire örül annak… hogy elhagyhatja őt. Ő azt hitte, együtt fogják tölteni életük hátralévő részét. A részletekről még nem beszéltek, de párszor felmerült már a téma.

– Én azt hittem, mi… – Nagyot nyelt, és kierőltette magából a szavakat. – Azt hittem, szeretsz.

Aiden megszorította a kezét. – Ó, édesem, szeretlek is. Ne már, Sophie, örülj egy kicsit az örömömnek. Csak pár óra autóval. Bármikor meglátogathatsz. Esetleg oda is költözhetsz az érettségi után. Ott is van pár jó egyetem.

Sophie kirántotta a kezét a fiúéból. Olyan sok baj volt azzal, amit mondott, hogy azt sem tudta, hol kezdje. – Én nem költözhetek oda, Aiden!

Főleg most. Kinyitotta a száját, hogy elmesélje az apja lelépését. Azt, hogy Raleigh-ban kell maradnia, hogy ő lássa el az édesanyját, talán évekig. Remélhetőleg évekig.

De Aiden arckifejezése arról árulkodott, hogy ez nem számítana. Bármit is mond, nem fogja meggondolni magát a távozással kapcsolatban. Ő meg nem akart könyörögni neki, vagy érzelmileg zsarolni, hogy maradjon. Benne is volt büszkeség.

– Próbáld kicsit megérteni – folytatta a fiú. – Ez egy vissza nem térő lehetőség. A legjobb lépés, ha Ross szekeréhez kötöm a jövőmet. Ő mindenben sikeres, amit kipróbál… így lett milliomos. És engem akar.

Én is, gondolta Sophie erőtlenül. De ez láthatóan nem számított. A fiú szemében tűz égett, és vaknak tűnt minden egyébre, őt is beleértve.

– Nem hiszem el, hogy anélkül hoztad meg ezt a döntést, hogy beszéltél volna velem.

– Tudom, hogy mondhattam volna valamit korábban, de nem akartalak összezavarni. Ne már, Soph. Ez nem vet véget semminek. Tartsuk a kapcsolatot, és meglátjuk.

Sophie elfintorodott. Meglátjuk? Ez a szó mindennél jobban bizonyította, hogy a fiú mennyire másképp látja a kapcsolatukat, mint ő, minden heves vallomása ellenére.

Felállt a hintáról, és karba fonta a kezét a váratlan hidegben. Egész testében remegett.

– Szerintem most jobb, ha elmész, Aiden.

A fiú is felállt, és azzal a kölyökkutyanézéssel nézett rá. – Ne már, Sophie…

– Komolyan gondolom, Aiden. – A hangja valamiért acélosan csengett, pedig belül már összeomlott. – Ha el akarsz menni, menj. De ne gondold, hogy én követni foglak, vagy ölbe tett kézzel várlak.

A fiú komoran meredt az arcába, szeme sarka szomorúan lekonyult, mosolya rég eltűnt.

Sophie nem akarta megvárni, hogy erre mit mond vagy tesz. Neki megvolt a saját élete, a saját problémáival. És most a fiú is elhagyja. Egyetlen szó nélkül elfordult, kinyitotta az ajtót, és bement a házba.

Tizenkettedik
fejezet

Piper’s Cove
Jelen

A „dolog” tovább tartott, mint Aiden gondolta volna. Pippa láthatóan nem tudta, mihez kezdjen a földre terített újságpapírokkal. Biztosan nem találkozott még ezzel a megoldással soha.

Visszavezette a papírokhoz. – Gyerünk, kislány, intézd el a dolgodat – mondta tizedszer is.

A kiskutya szomorúan meredt fel rá, lekonyuló farokkal.

– Semmi baj. Rajta, csináld.

Ott hagyta, és körbejárta a garázst, megszemlélve a lyukacsos falitáblákba akasztott szerszámokat. Mr. Foster rendszerető ember volt. A falak hófehéren tündököltek, a betonpadlóról enni lehetett volna.

Ha őszinte akart lenni, nem is bánta, hogy Pippa nem sieti el a dolgot. Kicsit rettegett a közeledő beszélgetésétől Sophie-val, bár mindkettőjüknek szüksége volt rá. Attól félt, nem fogja tudni megválaszolni az azzal kapcsolatos kérdéseit, hogy miért tette azt, amit tett.

Mi lesz, ha amikor elbúcsúznak, még mindig nem jutottak közelebb a megoldáshoz? Mi lesz, ha Sophie még akkor is haragszik rá? Mi lesz, ha még akkor is úgy érzi majd, élete legnagyobb baklövését követte el, amikor elhagyta a lányt?

Pippa nyakörvének csilingelése visszatérítette a valóságba. A kutyus elvégezte a dolgát az újságpapíron. Büszkeségtől csillogó szemekkel bámult fel Aidenre.

– Jó kislány vagy, Pippa. Csak egyedül akartál maradni? Menjünk vissza anyához.

Pippa a farkát csóválva vetette be magát az ajtón.

Aiden azt kívánta, bárcsak ő is olyan optimista lenne, mint a kutya. Behúzta maga mögött a garázsajtót, és visszament a nappaliba.

Sophie felemelte Pippát a kanapéra. – Most már minden jobb, kicsikém?

– Nem tetszett neki az újságpapír, de végül tette a dolgát.

Sophie Aidenre nézett a gyertyafényes helyiségben. – Köszönöm.

Hosszú csend ereszkedett közéjük, amit csak az eső dobolása és a spaletták zörgése szakított meg. Aiden érezte, hogy Sophie nem szívesen tér vissza a korábbi témára. Valószínűleg fel sem hozná, ha ő nem tenné meg.

– Van valami, amit soha nem mondtam el neked – bukott ki a lány száján.

Aiden tekintete rászegeződött. Tehát mégis képesek átbeszélni. – Rendben…

Sophie megsimogatta Pippát, mintha le akarná foglalni a kezét valami megnyugtató tevékenységgel. – Aznap, amikor átjöttél, hogy elmondd, elmész… Apám aznap hagyott el minket.

Aiden hátrahőkölt. – Elhagyott titeket?

– Amikor hazaértem az iskolából, az anyukámra összeroppanva találtam rá. Az apám összes holmija eltűnt. Elhagyott minket, és nem is tért vissza soha.

Aiden érezte, amint minden levegő elszáll belőle.

– Ó, Sophie. Ezt nem tudtam.

Hogyhogy senki nem mondta el neki? Persze, nem mintha beszéltek volna később Sophie-val. És amikor Grant járni kezdett Jennával, ő maga állította le rögtön, ha szóba hozta Sophie-t vagy a családját. Valahogy könnyebb volt neki, ha semmit nem tudott a lány életéről.

– Elvált az anyukádtól? Amikor ő már gyakorlatilag ágyhoz kötött volt? – Craig Lawson a lehető legrosszabb pillanatban hagyta cserben a családját. Aident elöntötte a forróság.

– Rekordidő alatt.

Aiden azt kívánta, bárcsak vissza tudná vonni az előző esti részvétnyilvánítását a férfinak. Furcsának tartotta, hogy Craig ilyen gyorsan túllépett a felesége halálán, de ez előfordul néha hosszabb betegségek esetén. Most legszívesebben képen vágta volna. Nem csoda, hogy olyan feszült volt a légkör Craig és Seth között a lakodalom alatt. Csoda, hogy Jenna egyáltalán meghívta az apját az esküvőre.

– De ha ő elment – kérdezte –, ki gondoskodott…

A váratlan felismeréstől görcsbe rándult a gyomra. A megbízható Sophie. Aki mindig készen áll segíteni azoknak, akiket szeret.

– Te. – És még valamire rájött. – Ezért nem mentél a Duke-ra.

Sophie lenézett Pippára. – Egyetlen pillanatot sem bánok, amit anyával töltöttem. Ő csodálatos nő volt, és nagyszerű édesanya. Életem végéig gondoskodtam volna róla, ha lehetett volna.

Aiden alig hallotta meg a szavait, mert közben még valamire ráébredt. – Várj csak. Apád aznap ment el, amikor a tornácon beszélgettünk? Amikor elmondtam, hogy én is elmegyek?

Sophie keserű mosolyt vetett rá. – Szerintem említettem, hogy rossz napom volt.

Rossz… Aiden hosszan becsukta a szemét. – Sophie, miért nem mondtad el? Miért nem állítottál le, miért…

– Minek, Aiden? – A lány felhúzta a vállát, és tehetetlennek tűnt a gyertya fényében. – Te elmentél. Semmi nem állíthatott volna meg, én a legkevésbé.

Aiden már nyitotta a száját, hogy azt felelje, ez nem igaz. De utána felidézte az aznapi lelkiállapotát. Az eufóriát. Azt, mennyire értékesnek érezte magát Ross ajánlatától.

Eltöltötte a csalódottság fájdalma, ami a saját önzése miatt támadt benne, mert igazat kellett adnia a lánynak. Belesajdult a szíve, hogy Sophie ott ült a hintán, és azt hallgatta, hogy ő is elmegy, közvetlenül az apja távozása után. – Úgy sajnálom. Hatalmas szemétládának érzem magam.

– Nem tudhattad.

Aiden megdörzsölte az arcát, és keserűen felnevetett. – Nem csoda, hogy annyira gyűlölsz.

Ő meg még azt hitte, hogy egy őszinte bocsánatkérés mindent megold. De Aiden tudta, milyen érzés, ha elhagyják az embert. Alig emlékezett ugyan az anyjára, de a távozása soha be nem gyógyuló sebeket okozott neki.

– Nem gyűlöllek. – Alig hallotta Sophie szavait a viharban. – Kiderült, hogy te nem úgy érzel irántam, mint én irántad. Ezen nem változtathattál.

Aiden előrehajolt, és a térdére támaszkodott. – De igen, Sophie. Őrülten szerettelek. Ami köztünk volt, az különleges.

– Semmi baj, Aiden. Nem kell tekintettel lenned az akkori érzéseimre.

– Ez az igazság. Miután elmentem, minden áldott nap gondoltam rád. Hiányoztál. És mialatt, igen, a cég sikeressé vált, és imádtam, amit csinálok… egy részem üres maradt nélküled. – És még mindig az. De Sophie ezt úgysem hinné el… és nem is kéne elmondania neki, hiszen épp valaki mással randizik.

– Te voltál az én emberem, Soph. Az, akinek elmondtam, amikor szétestek a dolgok, vagy amikor remekül mentek, szükségem volt rád, hogy velem örülj. Te voltál a legnagyobb szurkolóm. Emlékszel, amikor hármast kaptam algebrából, és apám nagyon csalódott volt, noha mindent megtettem? Te megöleltél, és azt mondtad, hogy büszke vagy rám. Azt mondtad, okos vagyok. Még senki nem mondott nekem addig ilyet. – Ettől az emléktől még ennyi év után is elszorult a torka.

– Okos is vagy – válaszolta a lány halkan.

Aiden szája sarka felkunkorodott. – Látod, mire gondolok? Te mindig megláttad bennem a jót.

Ő meg eldobta a lányt egy állásért. Az arcáról eltűnt a mosoly, miközben felállt a székéből, hogy közelebb lehessen hozzá.

Sophie teste megfeszült, amikor a kanapé besüppedt mellette Aiden súlyától. Elhúzta a kezét Pippáról, és az ölébe tette.

A férfi bűnbánónak tűnt, és ennek most örült egy kicsit. Ugyanakkor sebezhető is lett tőle. Mindig annyira kiszolgáltatott volt Aidennek.

Aiden az övére tette a kezét, tekintete az övébe kapcsolódott. Olyan sok érzést ki tudott váltani a puszta érintésével – és Sophie most mindet átélte. Eszébe jutott, mennyire szerelmes volt belé. Mennyire fájt neki, amikor Aiden elhagyta. Milyen sok időbe telt, hogy túltegye magát rajta.

Márpedig túltette magát rajta, igaz? Ezt nehezen tudta megválaszolni, amikor a férfi így nézett rá.

– Akkora idióta voltam – mondta Aiden. – Magamba bolondulva mentem át hozzád, mert valaki hitt bennem. És megbántottam azt, aki mindig is a legerősebben hitt bennem. Nem tudom, hogy tehettem.

– Azt hitted, én lemondok az álmaimról, hogy követhesselek.

Aiden homloka ráncokba szaladt. – Szerintem ezt soha nem hittem. Tudtam, milyen sokat jelent neked a Duke. És tudtam, hogy nem költöznél olyan messzire édesanyádtól.

Sophie elhúzta a kezét, és az ölébe vette Pippát. Vigaszra volt szüksége – és távolságra.

Egy ideig egyikük sem szólalt meg. Az eső dobolt a tetőn. A spaletták zörögtek. Valahol messze egy sziréna szólt.

– Én szerettelek, Sophie. Remélem, ezt elhiszed.

Csak nem eléggé. Sophie mosolyt kényszerített magára. – Semmi baj, Aiden.

– Nem érdemeltelek meg, tudod? Nem érdemeltem meg egy olyan lányt, aki minden álmát félreteszi, hogy gondoskodjon a testvéreiről és a haldokló édesanyjáról. Én ehhez túl önző lettem volna.

Sophie-nak eszébe jutott, hányszor érezte kihasználva magát. Hányszor neheztelt, amikor Seth elment az egyetemre, Jenna pedig egész éjjel a barátaival bulizott. Az összes barátja egyetemre ment, és fokozatosan eltávolodtak egymástól. – Ne idealizálj engem. Én is elég önző vagyok.

– Én nem látlak annak. És szerintem senki más sem. De, Sophie – mondta Aiden gyengéd tekintettel –, el kellett volna mondanod aznap, hogy apád elhagyott titeket. Talán akkor sem döntöttem volna másképp, de te lehetőséget sem adtál arra, hogy meggondoljam magam.

Igaz. Sophie döntött úgy, hogy nem szól neki. Lehet, hogy akkor sem alakult volna másképp, de a lány nem adott neki esélyt a döntésre.

– Igazad van. Sajnálom.

Aiden bólintott, de Sophie látta, még mindig ott lebegett felette a sötét felhő. Látszott, nem bocsátotta meg magának, hogy elment. Sophie meg akarta adni neki a felmentést, amire vágyott, de félt is attól, hogy lebontsa kettőjük között ezt a korlátot. Csak a harag tartotta biztos távolságban a férfitól.

És persze a barátnője. És az, hogy, amint lehull az utolsó esőcsepp, a férfi ismét elmegy.

De már nem tudott haragudni rá. Aiden olyan fiatal volt, és még ha erről nem is tudott, valószínűleg megijesztette saját érzelmeinek intenzitása. Sophie tudta, hogyan hat az emberre, ha elhagyják. Nem véletlenül nem szeretett bele senkibe a fiú után. Az emberek elmennek. Ezt ő tudta a legjobban.

– Tényleg sajnálom, Sophie.

A lány ezúttal könnyebben elmosolyodott. – Ne aggódj, Aiden, megbocsátok.

A férfi arca ellágyult, szemöldöke viszont huncutul felszaladt. – Azt hittem, már megtetted.

Sophie felidézte, mit vágott a férfi arcába a tánc alatt, és elmosolyodott. – Nos, most viszont komolyan is gondolom.

Aiden a lány arcát fürkészte. Megbökte a vállát.

– Köszönöm.

Sophie visszabökte.

– Szívesen.

Hosszan hallgattak.

Utána Aiden szája felkunkorodott abba a pökhendi félmosolyába, amit Sophie imádott.

– Szerinted még mindig tartanak itt Fosterék régi társasjátékokat?

– Történetesen tudom, hogy igen.

Tizenharmadik
fejezet

Aiden duzzogott. – Elromlott a kocka.

Sophie csak a szemét forgatta. Aiden soha nem tudott veszíteni. – Nem. Megfordult a szerencse, és vissza kell menned. Sajnálom.

– Nem is sajnálod – nézett a férfi Sophie-ra, miközben a startvonalra rakta vörös bábuját. – Te élvezed ezt.

– Hát, kockapókerben te nyertél, úgyhogy igen.

Aiden dobott, de nem azt a számot kapta, amire szüksége lett volna, úgyhogy átadta a kockát.

Sophie kettest dobott, és lépett az utolsó kék bábujával. Az eső még mindig ott dobolt a tetőn. A ház átmelegedett és fülledtté vált az elmúlt pár órában.

– Szóval, sokat nyaraltál itt Granttel és a családjával? – kérdezte Sophie.

– Néhányszor. Kellemes kis menedék, és hét közben nem használják túl gyakran.

– Gyönyörű hely. Rendes tőlük, amiért megengedték, hogy itt lakjam, amíg helyrepofozom a boltot. Remélem, sikerül időben megnyitnom.

– Van valami határidő?

– Hallottál Nathaniel Quinnről, az íróról?

– Pár könyvéből filmet csináltak, igaz?

– Igen. Nos, a következő regénye itt játszódik, Piper’s Cove-ban, és nálam tartjuk meg a könybemutatóját keddhez egy hétre. Hatalmas buli lesz. Teleszórtam a környéket szórólapokkal, és egy weboldalt is csináltam az eseményhez. Sajtóközleményeket adtam ki, és a helyi média is itt lesz, a rajongóiról nem is beszélve.

– Hű, ezt a megbízatást hogy sikerült elcsípned?

– A Rosewood Press megkérdezte a polgármestert, hogy ki tudná megtartani. Eredetileg csak június közepén akartam megnyitni a boltot, de erről a lehetőségről nem mondhattam le. Mire vége lesz a bulinak, mindenki tudni fogja százötven kilométeres körzetben, hogy hol van a Könyvesbolt a tengerparton.

– Dőlni fog a pénz.

Erre szüksége is lett volna. A weboldal elkészítése és a felújítási költségek leapasztották Sophie megtakarításait. A cégalapítással kapcsolatos költségekről nem is beszélve.

– Szóval, érted, miért kell időben megnyitnom. Napra pontosan beosztottam a felújítást, de a vihar miatt máris le vagyok maradva.

– Holnap délután viszont elkezdheted. Az eső addigra elvben eláll.

– Minden rendben lesz, amennyiben nem szembesülök előre nem látható problémákkal. A polcoknak hétvégén be kell kerülniük, úgyhogy addigra végeznem kell a falakkal és a padlóval.

– A lakásod készen áll a beköltözésre? – Aiden dobott, majd elfintorodott, amikor megint nem léphetett.

– Nem egészen, de annak várnia kell a jövő hétig. – Sophie megsimogatta Pippa hátát. – Nagyon otthonos lesz odafent, ugye, kislány? És rengeteg könyvből válogathatunk esténként.

– Te mindig is a könyveket bújtad. – Aiden hangja nagyon szeretetteljes volt.

– És te? Mindig úgy éreztem, hogy felnőttkorodban elkezdesz majd olvasni. Detektívregények, esetleg krimik?

Aiden felhúzta a szemöldökét. – Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom.

– Semmi? Még akkor sem, ha unatkozol, vagy egy rendelőben várakozol?

– A magazinok és az újságok számítanak? – Aiden telefonja felzümmögött egy üzenettől. A férfi megnézte, majd válasz nélkül lerakta a mobilt.

Sophie lépett a bábujával. – A barátnőd volt az?

Aiden ránézett az asztal felett, majd elkapta a tekintetét. – Igen.

– Válaszolhatsz neki, ha akarsz.

– Nem fontos, ráér.

Sophie kíváncsi lett a nőre. Hogy nézhet ki? Miből él? Aiden ugyanúgy megremeg, ha hozzáér, ahogy akkor remegett, amikor Sophie ért hozzá?

Kiverte a fejéből ezt a gondolatot. – Hogy ismerkedtetek meg?

Aiden ivott egy kortyot a jeges teájából, majd ismét dobott, és végre megkapta a kívánt számot. – Pilóta azon a repülőtéren, ahonnan az ejtőernyős ugrásokat indítjuk.

– Pilóta! – Úgy tűnt, Aidennek sikerült egy másik adrenalinfüggőt találnia. A nő vezette a gépet, ő meg kiugrott belőle. Az elég meghitt lehet. – Szóval együtt dolgoztok.

– Néha. Több pilóta is van. És a papírmunkát is Tiffany végzi el az irodában, úgyhogy ő nem repül annyit, mint a többiek.

Tiffany.

– Jól hangzik.

– És neked? Van valakid?

Sophie grimaszolt egyet. – Mikor lett volna időm erre?

– Gondolom, kicsit félre kellett tenned a magánéletet. De biztosan randizgattál.

– Nagyon keveset. – Két ujján meg tudta volna számolni, hányszor, de ezt nem akarta beismerni. – És senki sem keltette fel az érdeklődésemet.

Megérezte magán a férfi tekintetét, és kíváncsi lett volna, mire gondol. Elpirult, miközben megsimogatta Pippát.

– Te egy különleges embert érdemelnél, Sophie. Talán most, hogy mindent újrakezdhetsz, meg is találod.

A férfi kék szeme csak két árnyék volt a gyertya villódzó fényében. – Talán igen. – Egy hosszú, érzelmekkel teli pillanatra egymás szemébe néztek. Sophie egykor azt hitte, hogy megtalálta azt a valakit. Az életét is feltette volna rá. Úgy érezte, mindjárt kiugrik a szíve a mellkasából.

Aiden még mindig nagyobb hatással volt rá, mint bárki más. Amikor beállított a házba, Sophie látni sem akarta. Egy nappal később viszont már retteg a távozásától. Mi a csuda van vele? Ha nem vigyáz, elveszíti a szívét, mielőtt még a vihar elmúlna. Talán már el is veszítette.

Visszanézett a társasjátékra, és elgurította a kockát. Pont azt a számot kapta, amire szüksége volt a célba éréshez.

Diadalittasan Aidenre pillantott, miközben nagy hűhóval befejezte az útját. – Sajnálom, de attól tartok, veszítettél.

– Kicsit sem sajnálod. Egy mindent eldöntő csata?

Sophie a karórájára pillantott. Még nem volt túl késő, de ez – a sötétség, a gyertyafény, a beszélgetés – túl intimnek tűnt. Túl veszélyesnek.

– Kezd későre járni. – Felhajtotta a maradék italát, és talpra állt. – Azt hiszem, most lefekszem, amíg egálban vagyunk.

Miután segített Aidennek elrakni a játékokat, a férfi letérdelt, és megszeretgette Pippát. Amikor felegyenesedett, rejtélyesnek tűnt az arca az árnyékok villódzásában.

– Tessék, itt egy elemlámpa. Jó éjt, Sophie. Aludj jól.

– Jó éjt, Aiden. – Sophie felkapta Pippát, és elindult a szobájába, magán érezve a férfi tekintetét, amíg be nem húzta az ajtót.

Utána nekitámaszkodott, és egy puszit nyomott Pippa fejére. – Ne szeresd meg túlságosan, édesem – suttogta. – Hamarosan elmegy.

Tizennegyedik
fejezet

Sophie sötétségre ébredt. Úgy aludt, mint a bunda, fogalma sem volt, hány óra lehet. Pippa meg sem moccant, amikor átnyúlt felette az éjjeliszekrényhez az elemlámpáért, és bekapcsolta. Már délelőtt kilenc is elmúlt.

Keresni kezdte a kutyát a gyűrött ágyneműben. – Pippa! – Amikor nem találta, körbevilágított a szobában. Az ajtó résnyire nyitva volt.

Eső kopogott a tetőn, és süvöltött a szél, miközben felkelt, és az ajtó felé indult. – Pippa!

– Itt van. – Aiden a karosszékben ült a nappaliban, a telefonja kijelzője megvilágította az arcát.

Pippa felugrott az öléből, és Sophie-hoz szaladt, hogy üdvözölje.

– Nyüszíteni kezdett, úgyhogy kivittem a garázsba, hogy elvégezhesse a dolgát. Már úgy csinálja, mint egy profi.

– Köszönöm. – Sophie lesimította a haját, ami úgy nézhetett ki, mint egy pamutgombolyag. – El se hiszem, hogy ilyen sokáig aludtam.

– Biztosan rád fért. És olyan sötét van, hogy képtelenség megállapítani az időt. – Aiden átnyújtotta neki a telefont. – Egész éjszaka töltöttem az autómban. Kaptál pár üzenetet.

– Köszi. – Az értesítések között szerepelt egy hívás egy ismeretlen számról, egy üzenet Sethtől, kettő Jennától és egy Eriktől. Sophie és a vőfély írogattak egymásnak egy kicsit, de órák teltek el a lány üzenetei és a kapott válaszok között. Ez kicsit idegesítő volt.

– Foglaltam egy jegyet ma estére – mondta Aiden.

Sophie szíve összeszorult. – Remek.

– A vihar kora délután véget ér, és rendbe szedhetjük a házat, mielőtt elindulok.

– Köszönöm. Értékelem a segítséged. Remélem, semmiben nem esett túl nagy kár.

– Biztosan nem. Ez a ház rosszabbat is túlélt már. Ettem egy proteinszeletet. Még rengeteg maradt.

– Ölni tudnék egy kávéért.

– Kár, hogy itt nincs kandalló. Akkor melegíthetnék egy kis vizet.

– Szerinted mikor jön vissza az áram?

– Nehéz lenne megmondani. Remélem, egy-két napon belül. Elvihetlek egy autókölcsönzőbe, ha találunk olyat, ami nyitva van.

– Az remek lenne. Kösz. És egy vontatót is rendelnem kell. – Sophie megfordult. – Szerintem most felöltözöm.

Sophie visszament a szobájába, sarkában Pippával. Elbűvölően nézett ki kócosan, frissen ébredve. Aiden még a félhomályban is látta a párna ráncának nyomát az arcán, és a gubancokat a hajában. Örült, hogy a lány kialudhatta magát.

Ő viszont egész éjjel csak forgolódott, és az előző esti beszélgetésükön gondolkozott. Sophie vallomásán, azon, hogy megbocsátott neki. Ahogy kivirult társasjátékozás közben. Egy olyan oldalát pillanthatta meg, amit a kapcsolatuk óta nem látott. Már elfelejtette, milyen igazi versenyszellem lakozik Sophie-ban. Aki sosem volt bűbájos győztes.

De ezt nem bánta. Mindig belement a játékba, és duzzogott, miközben titokban csodálta erős, vicces és szemtelen barátnőjét. És tegnap este nagyon örült, hogy előbújt a lányból a régi Sophie. Az, akibe beleszeretett.

Óvatosan, Maddox. Ma este elmész.

Mit művel? Semmi értelme a nosztalgiázásnak. Elérte, amit akart – rendezte a múltat Sophie-val. Most szabadon hazatérhet, és végre továbbléphet. Ez a találkozás begyógyította a régi sebeket mindkettejük számára. És hamarosan elválnak az útjaik.

Ezt a mantrát többször is elismételte az éjszaka során, de valami ellenállt benne ennek az üzenetnek.

Elég az ábrándozásból.

Felébresztette a mobilját. Tiffany előző este írt neki, és még nem válaszolt. Most megtette, tájékoztatta a hazaútjáról. Amikor hazamegy, muszáj lesz rákérdeznie, akar-e a lány komolyabb kapcsolatot. Tiffany egy ideje már célozgatott ilyesmire, de Aiden habozott. Viszont, ha nem lép záros határidőn belül, akkor elveszíti a lányt.

Ennek a gondolatnak jobban kellett volna zavarnia, mint amennyire zavarta. Kiverte a fejéből Tiffanyt. A másnapi beszédén kellene dolgoznia. Azt tervezte, hogy majd a repülőn megírja, de most szüksége volt valamire, ami eltereli a figyelmét.

Amikor kitalálta a SpringChute-ot, nem hitte volna, hogy az eszköz az Extreme Adventures keretein kívül valaha is ismertté válik. De Ross benevezte az Extreme Sports Technology díjára, az innovációk kategóriában, és Aiden bejutott a döntőbe.

A díjátadót másnapra tűzték ki. Arra nem számított, hogy győzni fog, elég erős a mezőny. De megtiszteltetésnek vette, hogy egyáltalán jelölték. Ez a szakma legnagyobb díjátadó eseménye, ahol rengeteg befolyásos ember gyűlik össze.

Aiden még soha nem nyert semmit, nemhogy egy ekkora díjat. Muszáj volt papírra vetnie pár szót, nehogy a színpadon csináljon bolondot magából, amennyiben mégis nyerne. Azt akarta, hogy Ross büszke lehessen rá.

A telefonjára nézett. Mennyi idő kell egy egyperces beszéd megírásához?

Már húsz perce dolgozott rajta. Leírt három különböző kezdőmondatot, de mindet törölte. Az első túl közvetlen volt, a második túl hivatalos, az utolsó pedig egy béna poén, ami nem is tűnt viccesnek vagy illendőnek az adott közönség számára. Megfelelő hangnemet kellett megütnie. De soha nem értett az íráshoz.

Annyira lefoglalta a feladat, hogy észre sem vette, amikor Sophie bejött a szobába, amíg meg nem hallotta a zajokat a konyhából.

Elolvasta a legújabb nyitómondatát. Nem tökéletes. De nem is rossz. Tovább kellett lépnie. Később még mindig módosíthatja. Készített egy listát azokról az emberekről, akiknek köszönetet akart mondani – elég rövidre sikerült. Apján, Rosson és Istenen kívül kinek lehetne még hálás? Amit eddig leírt, az halálosan unalmas volt, és csak tíz másodpercbe telt volna elmondani. Nem tarthat tíz másodperces beszédet. De mivel tölthetne ki egy egész percet?

Rákeresett arra, hogy köszönőbeszédek, és pár percig mások műveit olvasgatta. Némelyik túl konkrét volt, a többi pedig túl általános és unalmas. Lehet, hogy az összes köszönőbeszéd unalmas. Talán az ő elvárásai túl magasak? Újra elolvasta, amit leírt. Egyedül a rövidsége lett jó benne, de legalább a közönség nem unja majd.

Ő abból él, hogy repülőkből ugrál ki – csak telik tőle valami jobb.

– Ez elég nagy sóhaj volt – ült le Sophie a kanapéra, és elővette a fonalát.

Aiden örömmel félretette a telefonját. – Még mindig horgolsz.

A lány felvonta a szemöldökét. – Te meg még mindig nem tudod, mi a különbség horgolás és kötés között.

– Beismerem. Min dolgozol?

– Egy téli sapkán nagyinak. És te?

Aiden a homlokát ráncolta. – Egy beszéden.

– Utálom, hogy ki kell ábrándítsalak, de már elmondtad a beszéded. Mint tanú. A jó hír az, hogy nagyon eltaláltad.

– Az könnyű volt. Csak fel kellett idéznem pár vicces emléket, és rengeteg olyanunk van Granttel, utána meg minden jót kívánnom a párnak.

– Ellentétben ezzel a beszéddel…?

Aiden elolvasta a művét, és elfintorodott.

– Egy díjátadóra kell. Valószínűleg nem én fogok nyerni, de kell valami tartalékba, ha esetleg mégis. A szakma képviselői lesznek ott, olyan emberek, akik öltönyt viselnek, és nagyon gazdagok. Magam miatt nem is izgulnék, de nem akarom leégetni Rosst.

Sophie kötőtűi szaporán csattogtak. – Milyen díj?

– Semmi, csak egy kis projekt, amin sokat dolgoztam a munkám mellett. Egy kis kütyü, ami biztonságosabbá teszi az ugrást.

– Feltaláltál valamit?

– Azt hiszem. Ross benevezte az ESTA-ra, és az extrém sportok tecnikai felszerelésének kiemelkedő újításaiért adható kategóriában a döntősök közé kerültem.

– Aiden… – Sophie szája széles mosolyra húzódott. – Ez remek! Feltaláltál valamit! Te mindig is kreatívan gondolkoztál.

A szavai hallatán öröm töltötte el a férfit. – Tényleg nem nagy ügy.

– Nekem annak tűnik. Szakmai díjra jelöltek! Olvasd fel, mit írtál.

Aiden fintorgott, de megtette. Pont olyan unalmasan hangzott az egész, mint korábban a fejében. Amikor végzett, Sophie szemébe nézett. – Látod? Béna.

A lány felnevetett. – A gerince már megvan.

– Több időbe telik majd felsétálnom a színpadra, mint ezt elmondanom. Már ha győzök… de nem fogok. Ok nélkül idegeskedem.

– Miért csinálod ezt? Egy profi zsűri úgy gondolta, hogy megérdemled ezt. Mesélj a találmányodról.

Aiden vállat vont. – Én SpringChute-nak nevezem. Csak egy kis izé, amivel biztonságosabban lehet kinyitni az ejtőernyőt. Csökkenti a hibázás esélyét.

– Vagyis a találmányod életeket menthet.

Aiden kinyitotta a száját, majd becsukta. Ha úgy vesszük… – Azt hiszem. Ebben reménykedem.

– Akkor a díj csak bónusz.

Ez motiválta, amikor kitalálta a dolgot. De ha győz, talán megveszik a szabadalmát. És ott van a tízezer dolláros díj is, ami segíthet a győztesnek piacra dobni a termékét, ha szeretné.

Sophie rámosolygott. – És miért mondasz köszönetet az apádnak?

Aiden meglepődött. – Mert ő tanított meg nekem mindent, amit tudok. Mert megmutatta, mit lehet elérni kemény munkával és fegyelmezettséggel. Mert mindent feláldozott, hogy jobbá tegye az életemet.

Sophie mosolya még szélesebb lett. – És Rossnak?

– Látom már, miben mesterkedsz. Rendben, Ross. Tőle egy vissza nem térő lehetőséget kaptam. Ross hitt bennem.

A lány bólintott. – Ez jó, Aiden.

– És Isten – kezdett belejönni Aiden. – Nos, nélküle levegőt sem tudnék venni, nem igaz?

– Na látod. Menni fog ez.

– Ezt le kell írnom. – Aiden megnyitotta a jegyzeteit, és ügyetlenül gépelni kezdett a kis billentyűzeten. Miután befejezte, némán elolvasta az elejétől a végéig, és egy-két dolgot még megváltoztatott.

– A kezdőmondat még mindig unalmas – nézett fel Sophie-ra. – Te mit javasolnál? És ne azt mondd, hogy kezdjem egy poénnal. Azt már próbáltam.

– Úgy érzem, elég ijesztő neked ez a díjkiosztó…

– Tudod, hogy az írás nem erősségem.

Sophie sokatmondóan nézett rá. – …márpedig te abból élsz, hogy repülőkből ugrasz ki…

– Látom a dolog iróniáját. – Aidenben ekkor felmerült a tökéletes kezdőmondat. Sophie-ra nézett, és mosoly terült el az arcán.

Tizenötödik
fejezet

Sophie a szempillái alól figyelte, ahogy Aiden a telefonját nyomkodja. A közös munkáról az jutott eszébe, amikor a fiút korrepetálta. Soha nem volt szüksége sok segítségre, épp csak arra, hogy valami beindítsa a kreativitását. Befejezte a következő sort, és belekezdett egy újba.

A telefonja zümmögni kezdett, és ugyanaz az ismeretlen szám jelent meg rajta, mint korábban. Joshua megígérte neki, hogy újra felhívja. Értékelte, hogy nem neki kell visszahívnia. És tényleg rákeresett a Facebookon. Az orvos nemcsak jóképű volt, hanem a családjáról is rendszeresen posztolt, és volt egy cuki, Maci nevű labradorja.

Letette a kötését, és felvette a telefont. – Halló!

– Üdv, ott Sophie?

– Igen.

– Szia, Sophie. Én Joshua Stevens vagyok. A nagymamám a te nagymamád barátnője. – Ezt egy kicsit zavartan mondta.

– Remélem, nem volt veled túl erőszakos.

A férfi nevetése kellemesnek bizonyult. – Nem volt rá szükség, miután megtaláltalak a közösségi médián. Beismerem, kíváncsi lettem.

– Az őszinteség szellemében én is beismerem ugyanezt.

– És annak ellenére, amit láttál, felvetted a telefont?

– Ezt Macinak köszönheted.

A férfi felnevetett. – A nagymamád nem hazudott. Te tényleg csodálatos vagy.

– Hát, tudod, ő szemtől szembe soha nem szokott dicsérgetni.

– Nekem is van egy ilyen nővérem. Ha mások elmondják, miket mesélt rólam, és megemlítem, mindig letagadja.

Sophie felnevetett. Elkapta Aiden pillantását, és kicsit megremegett a gyomra. – Ezt ismerem. Nekem is van két testvérem.

– Újabb vallomás: láttam őket a Facebook-profilodban. Nemrég részt vettél a húgod esküvőjén. Ez annyira fura, nem? Lehet, mégis inkább azt kéne előadnom, hogy nem tudok rólad semmit.

– Jobban éreznéd magad, ha megkérdezném, hogy tetszik az unokaöcséidnek a missziós út?

A férfi ismét felnevetett. – Ami azt illeti, igen. Manapság igazi vad kaland az ismerkedés. Az orvosi egyetem nehézségei alatt kicsit felhagytam az ilyesmivel, és mire visszaugrottam a körhintára, már mindenki telefonos applikációkban ismerkedik, és a neten keresgél.

– Ez egy szép új világ. Beismerem, én is tartottam egy kis szünetet.

– A nagymamád azt mondta, könyvesboltot akarsz nyitni Piper’s Cove-ban.

– Így van. Már régóta dolgozom rajta.

– Azt sejtem… – Olyan sokáig hallgatott, hogy Sophie már azt hitte, megszakadt a vonal. – Akkor, úgy tűnik, te a parton fogsz gyökeret ereszteni, én meg Raleigh-ban ragadtam, legalábbis, amíg rezidens vagyok.

Sophie némi távolodást olvasott ki ebből, és felegyenesedett. – Ó. Értem, mire célzol.

– Nem, nem. Csak azt mondom… a távolság akadály lehet, legalábbis rövid távon. De nagyon szimpatikus vagy, Sophie, és szívesen megismernélek személyesen.

– Annak én is örülnék.

Aiden a híreket lapozgatta, de nem is látta egyiket sem. Már rég befejezte a beszédét. Sophie jó húsz perce telefonált. Éppen a hurrikánról beszélgetett, de azt meg sem említette, hogy társasága is van. Átkozott nagy szerencse, hogy feltöltötte a lány telefonját…

Éppen eleget hallott a beszélgetésből ahhoz, hogy tudja, egy férfi van a túlsó végén, és az enyhén flörtölő hangnem arra utalt, hogy nem egy barát. Lehet, hogy Sophie-nak nincs párja, de úgy tűnik, már dolgozik rajta, hogy legyen.

A mellkasa összeszorult a gondolatra. Nem volt joga így érezni. Aznap hazamegy Tiffanyhoz, egy valószínűsíthetően hosszú távú kapcsolatba. Sophie is megérdemel valakit, nem? Ő érdemelne meg a legjobban egy boldog életet azután, hogy olyan sokáig feláldozta magát a családjáért.

– Szívesen találkozom félúton – mondta éppen a lány. – Rendben, ha ragaszkodsz hozzá. Akkor ott. Te is.

Aiden tovább bámulta a mobilját, erővel ellazította az állát, és emlékeztette magát, hogy semmi oka a féltékenységre. Sophie nyugodtan randizgasson csak, ha akar. Sőt, akár férjhez is mehet, ha az a vágya.

A csend elhúzódott. Aiden felpillantott, és azon kapta Sophie-t, hogy őt nézi.

– Ez nagyi egyik barátnőjének az unokája volt.

– Kerítősködik, mi?

– Ismered nagyit. Mindenbe beleüti az orrát.

Valóban. És arra is emlékezett, milyen ellenséges volt vele May nagyi az esküvőn. Nem mintha hibáztatta volna ezért.

– Már nem rajong értem. Biztosan nagy gazembernek tartott, amiért apád után én is leléptem.

– Majd elmondom neki, hogy nem tudtál apáról. Hamarabb is elmondhattam volna. Nem tudom, miért nem tettem meg.

– Most már nem számít. Valószínűleg úgysem találkozom vele többet.

A szeme rátalált Sophie tekintetére, miközben ráébredt, mit mondott. Pár órán belül elindul a repülőtérre. Haza, a munkájához és Tiffanyhoz. Sophie meg itt marad, elindítja a vállalkozását, és talál egy kedves férfit – talán pont azt, akivel az imént beszélgetett –, akivel családot alapíthat.

A pillanat elhúzódott, és közben annyira összeszorult a mellkasa, hogy végül alig kapott levegőt. Hirtelen ráébredt, hogy a hét évvel korábbi szerelmük még nem múlt el. Most már talán csak egy csíra, de ott van. Egy kis törődéssel ismét ellenállóvá és virágzóvá nőhetne.

Sophie éles tekintettel a konyha felé pillantott. – Hallgasd… nem hallod?

Aiden a fülét hegyezte, és feltűnt neki a nagy csend. – Elállt az eső.

Sophie csillogó szemekkel kihúzta magát. – Vége a viharnak.

Tizenhatodik
fejezet

A vihar éppen olyan gyorsan távozott, ahogyan érkezett. Sophie a teraszon állva kiakasztotta a spalettát, majd beletörölte a kezét egy konyharuhába.

A fejük feletti szürke mélység egészen a látóhatárig húzódott, ahol összefolyt a tenger kékségével. A hullámok hangosan csapkodták a partot, maga a partszakasz tele volt hordalékkal. A hátsó kertet lehullott ágak borították, de a házban szerencsére nem esett kár.

Sophie felnézett a létrára, Aiden a tetején állva bajlódott a hálószoba spalettáival. Előrehajolva dolgozott, hosszú lábai az alumíniumfokokhoz préselődtek. Karizmai kidagadtak a pólója alól munka közben.

Már majdnem végeztek. A repülőtér megnyitott. Sophie lefoglalt egy kölcsönzői autót, és hagyott egy üzenetet az egyik autómentő cégnél. Aiden pár óra múlva indulni készült.

Sophie megpróbálta legyőzni a bánatát. Alana megírta neki, hogy a boltjában sincs áram. Kénytelen lesz megelégedni a természetes fénnyel festés közben, utána meg zseblámpát kell majd használnia. De nem hagyta, hogy ez elvegye a kedvét. Ez a nap egy szép új jövő kezdete, gondolta.

Beárnyékolta a szemét, miközben felnézett Aidenre. – Hát, én már végeztem az ablakokkal. Neked mi tart ennyi ideig?

A férfi levigyorgott rá azzal az elbűvölő félmosolyával. – Miért csinálsz mindenből versenyt, Lawson?

– Mert mindig én nyerek, Maddox.

– Úgy tűnik, a kockapókerről már megfeledkeztél.

– Talán csak hagytalak győzni, mert annyira nem tudsz veszíteni.

Aiden felnevetett, miközben rögzítette a spalettát, majd lefelé indult a létrán. – Ha már ilyen jó vagy ebben, átengedem neked az utolsó ablakot.

Sophie megtámasztotta a létrát, miközben a férfi lemászott. – Valószínűleg úgyis gyorsabban elintézem.

– Csak nyugodtan. Én visszahívok valakit, utána összeszedem az ágakat a kertben.

– Erre semmi szükség. Holnap majd rendet rakok. De értékelném, ha elvinnél a Budgetbe.

Aiden az órájára pillantott. – Mindkettőre lenne még időnk.

Amikor leért, Sophie kitért az útjából. Aiden megfogta a létrát, és az utolsó ablakhoz sétált. – Tessék, a tiéd.

Rögzítette a létrát, és a helyén tartotta, amíg Sophie felmászott rajta. Szilárd szorításában alig remegett az eszköz. Amikor a lány felért felülről a harmadik fokra, kipróbálta a távolságot.

– Kösz – szólt le. – Innen már elérem.

Dolgozni kezdett a bal oldali spalettán. Aiden vajon Tiffanyt hívja? Bement a házba. Egyedül akart maradni?

Ez nem az ő dolga.

Ehelyett szándékosan Joshua Stevensen kezdett gondolkozni, v-vel, és a közelgő randijukon. A férfi elég szimpatikusnak tűnt, és bár eredetileg csak azért akart elmenni erre a randira, hogy örömet okozzon a nagyanyjának, most úgy döntött, ad Joshuának egy igazi esélyt. Ez eltereli majd a figyelmét Aiden távozásáról, mert már ezzel kapcsolatban rájött, hogy nagy csapás lesz számára.

Az egyik spalettát gyorsan elintézte, de a másikat nehezebb volt. Aiden mindkettőt elintézte a létra megmozdítása nélkül, de az ő karja rövidebbnek bizonyult.

De azért megpróbálhatja. A ház oldalához hajtotta a spalettát. Ehhez kell majd egy kis egyensúlyozás. A jobb lábára helyezte át a súlyát, és kinyúlt. Igen, menni fog.

Amikor elkapta a kampót, a létra hirtelen jobbra billent. És vele együtt ő is. Belekapaszkodott a tetejébe, de már zuhanni is kezdtek.

Tehetetlennek érezte magát. Hangos sikoly hasított a levegőbe közvetlenül azelőtt, hogy földet ért volna.

Aiden pont beütötte a számot, amikor egy sikoltást hallott. Sophie!

Kirohant a konyhából, feltépte az ajtót, és kivetette magát rajta. Az izmai lebénultak a látványtól. A létra a földön hevert, Sophie pedig a bokrokon terült el, mozdulatlanul.

– Sophie! – Két másodperc alatt ott termett mellette. – Jól vagy?

A lány felnyögött. – A bokám!

– Fektessünk le a földre. Óvatosan. Majd én. – Leemelte a bokorról, és lefektette a mulcsra.

A lány elfintorodott, amikor megmozdította. – Fáj.

Aiden óvatosan felhajtotta a nadrágja szárát. Sophie bokája már elkezdett feldagadni, de nem úgy tűnt, mintha eltört volna.

– Ne érj hozzá! – kiáltott fel a lány, amikor felé nyúlt.

– Nyugi. Elvégeztem egy mentős tanfolyamot. Látnunk kell, mi baja van, mielőtt bemegyünk.

Amikor Sophie bólintott, Aiden óvatosan megtapogatta a bokáját a fájós részeket keresve, és a lány arcának reakcióját figyelve.

Eszébe jutott az oldalára dőlt létra, és odanézett, ahova korábban felállította. Az a birtok legmélyebb része volt, és teljesen elázott. Óvatosabbnak kellett volna lennie. Kint kellett volna maradnia, hogy tartsa a létrát. Neki kellett volna elintéznie ahelyett, hogy átpasszolja a lánynak, csak hogy felhívhassa az ESTA rendezvényszervezőjét.

Végzett a vizsgálattal. – Nem hinném, hogy eltört.

– Hallottam, hogy megreccsen.

– Valószínűleg az ínszalag. Csúnyán kibicsaklott, de a biztonság kedvéért meg kéne vizsgáltatnod.

– Nem lesz bajom. Vigyél be, hogy jeget rakhassak rá.

– Sophie, ezzel orvoshoz kell menned. Még az is lehet, hogy megrepedt. Az ilyen sérülések hosszú távú következményekkel járhatnak, ha nem gyógyulnak be rendesen.

– Már így is meg kell javíttatnom a kocsimat, Aiden. Nem hiányzik még egy kórházi számla is.

– A biztosításod kifizeti.

– Ezer dollárig használható.

– Akkor majd én. Nem lett volna szabad kint hagynom téged a létrán.

– Ne legyél már nevetséges. Csak vigyél be.

Aiden rászegezte a tekintetét, miközben érte nyúlt. – Elviszlek a kórházba.

Sophie hátrahőkölt. – Nem viszel.

Aiden felguggolt, és csúnyán nézett. Sophie túl makacs. Az egész világnak gondját viseli, de isten ments, hogy róla gondoskodjanak.

– Rendben. Akkor kompromisszumot ajánlok. Keresünk egy sürgősségit. Ott meg tudják vizsgálni, és az nem fog olyan sokba kerülni. – Majd kifizeti a saját hitelkártyájával, amit Sophie remélhetőleg észre sem vesz, amíg el nem repül.

A lány homloka ráncokba szaladt. – El kell érned a géped, Aiden.

– Még van pár órám. Ez nem fog sokáig tartani. Gyere, menjünk. – Ezzel felkapta a lányt, még mielőtt tiltakozhatott volna.

Negyven kilométert kocsikáztak a legközelebbi sürgősségi osztályig. Úgy tűnt, mások is azt keresték. Sophie a harmincadik páciens volt a sorban. Aiden meggyőzte, hogy polcolja fel a lábát, amíg ő elintézte a betegfelvételt, és odacsúsztatta a recepciósnak a Visáját.

Másfél órával később még mindig várakoztak, a jeges borogatás rég átmelegedett. Sophie bokája duzzadt és vörös volt. Megpróbált ránehezedni, amikor bementek az épületbe, de ehhez túlságosan is fájt.

Aiden szórakozottan lapozgatott egy hajós magazint, a fejében egymást kergették a gondolatok. Biztosra vette, hogy Sophie lába nem tört el, de nagyon csúnyán kificamodott.

Nem tudta, hogy a lány felfogta-e már, ez mit jelent. A ficamok elég lassan gyógyulnak. Még a saját súlyát sem bírta el, és pár napig nem is fogja. Nincs olyan állapotban, hogy felkészíthesse az üzletét a nyitásra. És mivel a jobb lába sérült meg, még csak vezetni sem fog tudni.

Nyilvánvaló volt, milyen sokat jelent számára a boltja és az új élete. Már az egynapos késés is nagyon aggasztotta. Ha rájön, mit jelent ez a sérülés a terveire nézve, nagyon le lesz sújtva.

Aiden nagyjából húsz perc után meghozta a döntését: Piper’s Cove-ban marad.

Az ő hibája volt, hogy a létra feldőlt. Ott marad, és kitatarozza a boltot. Kifesti és kitakarítja, amit kell.

Ez persze azt jelentette, hogy lemarad az ESTA-rendezvényről. Ez eléggé lesújtotta. De Sophie, akinek húga nászúton volt, a fivére pedig az új munkahelyén, senki másra nem számíthatott. Szüksége volt rá, és Aiden nem hajlandó cserben hagyni.

Sophie a karórájára nézett. – Indulnod kéne. Lemaradsz a járatodról. Én majd hívok egy Ubert.

– Meg akarok győződni arról, hogy jól vagy. Már bármikor sorra kerülhetsz.

– De lehet, hogy…

– Sophie Lawson! – szólt ki az ápolónő a vizsgálóhelyiség ajtajából.

– Na, mit mondtam? – kérdezte Aiden.

Tizenhetedik
fejezet

A fiatal doktornő besétált a helyiségbe, és berakott egy diát a vetítőbe. – Itt is van.

Sophie alatt megreccsent a papír védőhuzat, amikor közelebb hajolt a képhez, de fogalma sem volt, hogy mit lát.

Aiden előrébb ment két lépéssel, és a felvételt tanulmányozta. Ragaszkodott ahhoz, hogy ott maradjon, bár Sophie izgult, hogy lekési a gépét.

– Jó hír. – A doktornő feltolta az orrán a szemüvegét, és írni kezdett egy receptet. – Nem tört el, csak kificamodott. A következő két-három napban maradjon minél magasabbra felpolcolva. Napi négyszer rakjon rá jeges borogatást húsz-harminc percre. Mivel nem tud ránehezedni, mankóra is szüksége lesz.

– Mankóra? Az lehetetlen.

A doktornő tekintete Aidenre vándorolt, majd vissza, Sophie-ra. – Nagyon fontos, hogy rendesen begyógyuljon a lába, Mrs. … – Visszanézett a papírjaira. – Lawson.

Sophie nem fáradt azzal, hogy kijavítsa. – Nem rakhatna rá egy gipszet, rögzítőcsizmát, akármit?

– A csizma jó ötlet. Ha nem fáj ráállni, tegye azt.

De Sophie-nak eszébe jutott, milyen fájdalom hasított a lábába, amikor megpróbált ránehezedni. Mankó ide, csizma oda, most pár napig feküdnie kell majd.

– Mindkettőt vehet a patikában, amikor ezt kiváltja – nyújtotta át neki a receptet az orvos az utasításokkal együtt. – Ebből négy-hat óránként egyet vegyen be szükség esetén. Utána ibuprofent. Van kérdése?

– Nincs. Köszönöm.

– Akkor végeztünk. Jobbulást. – A doktornő ezzel kimasírozott, nyitva hagyva maga mögött az ajtót.

Sophie ekkor fogta fel a diagnózis súlyát. Hogy fogja kifesteni a boltját? Hogy pakolja fel a könyveket? Hogy fogja nyolc nap alatt megnyitni a boltját?

Égni kezdett a szeme, és egyre nehezebben vette a levegőt.

Aiden hirtelen mellette termett, és kivette a kezéből a papírokat. – Rendben, kérlek, most ne ess pánikba. Menjünk. A kocsiban mindent megbeszélünk.

Ezzel lesegítette az asztalról. Sophie belekapaszkodott, miközben végigsántikált a várón, szinte észre sem véve a fájdalmat a bokájában. Miután kiértek, Aiden besegítette az ülésre, és miközben megkerülte a kocsit, Sophie ráébredt, hogy indulnia kéne a repülőtérre. Még a bérelt kocsijáért sem mentek el.

Lenézett a duzzadt bokájára. Kocsibérlés? Kit akar becsapni? Így nem vezethet. Meg sem tudta mozdítani a lábát. Mióta nem polcolta fel, lüktetett a fájdalomtól. Hogy fog mindent elintézni, amit kell? Egy lábon, úgy. Mi mást tehetne?

A szemét törölgette, miközben Aiden is beült, és elindította az autót. – A patikát majd később elintézem. Te vigyél haza, és indulj el. Be vagy pakolva?

Aiden még mindig nem kötötte be magát, és nem indította el az autót. Fura arckifejezéssel méregette Sophie-t.

– Mi? Miért nem vezetsz? Le fogod késni a gépedet.

Aiden bekötötte magát, sebességbe tette a kocsit, és elindult. – Nem megyek ma haza, Sophie.

– Még van időd. Ez egy kis reptér. Nem tart sokáig a biztonsági ellenőrzés.

– Nem hagylak így itt.

Sophie csak pislogott. A szíve hirtelen úgy kezdett verni, mint egy basszusdob.

– Én jól leszek. Nem maradhatsz le a gépedről. Biztosan vár a munkád.

– Járni és vezetni sem tudsz.

– Majd járok Uberrel.

– Olyan makacs vagy. És ha odaérsz a boltodba? Akkor mit fogsz csinálni?

– Nem tudom. Majd kitalálok valamit.

– Úgy érted, folytatod a munkát, amitől valószínűleg még rosszabb állapotba kerül a bokád.

Sophie-t idegesítette, hogy a férfi kitalálta, mit tervezett. És nem tudta elhinni, hogy lemondja az útját. – Elboldogulok. Ez nem a te problémád.

– Most már az. Itt maradok, amíg talpra nem állsz, Sophie.

– Nem is én vagyok a makacs.

Sophie szája kiszáradt. Most, hogy látta, milyen eltökélt a férfi, végigment az ismerősei rövid listáján. Ki tudná kisegíteni pár napig? De senki. Mennyire szánalmas már ez? Huszonöt éves, és nincs senkije, akit szükség esetén áthívhatna.

Biztosan Aiden is ugyanerre a következtetésre jutott, különben miért tette volna félre az életét miatta?

A körmeit a tenyerébe vájta. – Nincs szükségem a sajnálatodra, Aiden.

– Ó, az ég szerelmére! Ez nem sajnálat. Ez az én hibám volt. Én raktam…

– Nem az volt.

– …rossz helyre a létrát, én sodortalak ezzel veszélybe. A Walgreensbe vagy a CVS-be jársz?

Sophie összeszorította a száját. Kavargott a gyomra, de nem tudta, hogy a fájdalomtól vagy a beszélgetésüktől. És miért zavarja ennyire, hogy Aiden hajlandó maradni? Hálásnak kellene lennie érte. Csak hát a férfi rossz hatással van a lelki nyugalmára. Az előző napi kibékülésük óta ismét ellágyult az irányában.

El kell mennie.

De egy bolond kis része azt akarta, hogy maradjon. Az az ostoba, hiszékeny szíve arra vágyott, amit nem kaphatott meg. Egyébként is… olyan kedves, hogy hajlandó vele itt maradni. Neki pedig meg kell nyitnia a boltját.

Szembe kellett néznie a tényekkel: egy lábon ugrálva sem fogja tudni időben kinyitni a boltot Nathaniel Quinn rendezvénye előtt. Ég veletek, azonnali bevételek. Ég veled, közösségi támogatás. Ég veled, bármilyen könyvbemutató, örökre.

Legyőzötten lehunyta a szemét. Hogy kerülhetett ilyen borzalmas helyzetbe? Ő csak ép szívvel akart kikeveredni ebből az egészből. De bármit is tesz…

Istenem, mi folyik itt? Miért engedted, hogy azzal az emberrel ragadjak bele ebbe a helyzetbe, aki bármikor összetörheti a szívemet?

– Sophie…?

A lány gondolatban visszalapozott az előző kérdésig, majd felsóhajtott. – A Walgreensbe.

Még ő is hallotta, milyen csüggedt és reménytelen a hangja. Nem akadályozhatta meg, hogy Aiden ott maradjon. Sőt, pont rá volt szüksége. De ha Aidenre van szüksége, az régen rossz.

Pár pillanattal később bekanyarodtak a gyógyszertár parkolójába, és a férfi leállította a motort. Felé fordult az ülésében, és mozdulatlanná vált.

Mire gondolhat? A döntése, hogy ott marad, éles kontrasztban állt azzal, ahogy korábban elhagyta Sophie-t. A lánynak be kellett ismernie, hogy ez komoly fejlődésre utal. Ismét lett egy álma, és a férfi ezúttal ott maradt, hogy segítsen valóra váltani.

Ettől a gesztustól megmelegedett a szíve – és halálra rémült.

– Köszönöm, hogy itt maradnál. Értékelem, hogy segíteni akarsz.

A férfi hosszú pillantásától a lány szívverése felgyorsult, az arca lángvörös lett. Aiden persze nem érti, mi a baj azzal, ha marad – hiszen nem az ő lelki nyugalma kerül veszélybe.

– Hidd el… – válaszolta Aiden kedvesen – nem lesz semmi baj. Ígérem.

De ezt nem ígérhette biztosan, vagy igen? Sophie, úgy érezte, képtelen kontrollálni azt a részét, amelyik még mindig szerette a férfit.

Tizennyolcadik
fejezet

Aiden felhívta Rosst, és elmondta neki a rossz hírt. A főnöke szerencsére megértőnek bizonyult, és még azt is felajánlotta, hogy átveszi Aiden ESTA-díját a nevében, ha ő nyerne. Miután lerakta a telefont, Aiden elküldte neki a köszönőbeszédét. Ezzel az e-maillel minden bánkódása el is szállt. Pont ott volt, ahol lenni akart. Ahol lennie kellett.

Összeszedegette az ágakat a kertben egy kupacba, amit később szándékozott eltakarítani. Majdnem egy órán át dolgozott, mire a hátsó kert olyanná vált, amilyen a hurrikán előtt volt.

De még mindig maradt egy feladata, aminek nem igazán örült. Az utolsó ágakat is rádobta a kupacra, elővette a mobilját, és beütötte a számot. Jobb, ha túlesik rajta.

Tiffany a második kicsengésre felvette, és köszönés után azt kérdezte: – Várj csak, most nem a levegőben kéne lenned?

– Pont ezért hívlak. Attól tartok, még többet fogok késni.

– Jaj, ne. Nincs szerencséd. Megint törölték a járatodat?

– Nem… Nem erről van szó. – Aiden leült a tornác lépcsőjére, és a tengerre meredt. – Szerintem említettem, hogy egy régi barátom itt van a nyaralóban. Sophie-nak hívják, a menyasszony nővére. Ma délután elesett, és megsérült. Itt kell maradnom pár napig, hogy segítsek neki.

– Szóval ő egy nő.

– Már említenem kellett volna. Még a gimiből ismerem.

– És jártatok? – Tiffany hangjában egyértelműen feszültség csengett.

– Igen. Miattam esett el, emiatt úgy érzem, hogy maradnom kell. Remélem, megérted.

– Várj, azt mondtad, pár napig? És a díjátadó? Az holnap este lesz, Aiden. Azt nem hagyhatod ki.

Aiden már megkérte Tiffanyt, hogy kísérje el. – Hidd el, én sem akarom. De Ross helyettesít majd. Tudom, hogy vettél egy új ruhát… és nagyon sajnálom. Hamarosan elviszlek majd egy szép helyre, hogy felvehesd.

– Nem érdekel a ruha. – Tiffany hangja feszült volt, és hosszú csend következett. Nem az a meghitt fajta csend.

Aiden ezt az egész helyzetet rosszul kezelte. Az elejétől fogva egyenesebbnek kellett volna lennie. Most úgy tűnt, mintha el akart volna titkolni valamit. Talán így is volt. Talán kezdtek visszatérni a Sophie iránt táplált érzelmei. De még mindig ugyanaz az akadály állt az útjukban. A lány élete itt volt, az övé pedig nem. És egyébként is, a megbocsátás egy dolog, a bizalom már egy másik. Nem tudhatta, hogy a lány képes lesz-e valaha is újra megbízni benne.

Tiffany mélyet sóhajtott. – Tudom, hogy nem olyan komoly a kapcsolatunk, vagy ilyesmi, de…

– De, minden okod megvan rá… Az elejétől fogva egyenesebbnek kellett volna lennem. Ez az én hibám. – Tartozott neki valamiféle magyarázattal. – Az a helyzet, hogy fájdalmat okoztam a múltban Sophie-nak, amikor együtt voltunk, és most ezt helyre kell hoznom. Remélem, megérted.

Hullámok csapkodták a partot, és az égen felrikoltott egy sirály.

– Nem birtokollak téged, Aiden. Szabadon randizhatsz más nőkkel is, csak szeretnék tudni róla.

Lehet, hogy Tiffany is találkozgat más férfiakkal. Ez miért nem zavarja? Miért kívánja szinte azt, hogy bárcsak így lenne? Aiden megrázta a fejét.

– Nem randizgatok Sophie-val. Tudom, hogy ez egy furcsa helyzet. Csak addig akarok itt maradni, amíg már egyedül is boldogul, utána hazarepülök.

Rövid szünet után szólalt csak meg a lány: – Hát jó. Köszönöm az őszinteségedet.

Aiden lassan kifújta a levegőt. Pár percig még beszélgettek, utána elköszöntek.

Ez nem volt kellemes, de rosszabbul is alakulhatott volna. Aiden felállt, és csendben visszament a házba. Melegség öntötte el, amikor meglátta a kanapén elterülő Sophie-t. Bizseregni kezdtek az ujjai, hogy megsimogassa az arcát.

A lány bevett egy fájdalomcsillapítót, és azonnal el akart indulni a boltjába, amint átöltöznek. De a lábának pihenésre volt szüksége, ezért Aiden addig húzta az időt, amíg el nem aludt.

Ekkor felzümmögött a telefonja a kisasztalon, és a kijelzőjén megjelent egy üzenet. Szia, Tesó! Remekül érzem magam! Nem szívesen zavarlak, de nem tudnál…

Az üzenetértesítő ennyit mutatott az üzenetből, de Aiden már ettől is a szemeit forgatta. Ő kedvelte Jennát. Egy időben a kishúgaként gondolt rá. Sethet is kedvelte, de mindketten túlságosan kihasználták Sophie-t. Ez rossz szokásukká vált.

Eljátszott a gondolattal, hogy közli Jennával, sajnos a nővére munkaképtelen lesz egy ideig. De Sophie nem örült volna ennek.

A lány szemhéja megrebbent, majd a teste is megmozdult, és összerezzent a fájdalomtól. Lenézett a lábára, ami még mindig fel volt polcolva.

– Elaludtam? – Óvatosan felült, és félredobta a takarót, amit Aiden tett rá korábban. – Mennyi az idő?

– Hat felé jár. Vár egy szendvics a konyhában. Biztosan éhes vagy már.

– Aiden, indulnunk kell. Majdnem egy egész napot elvesztegettem.

– Enni még van időd. Ígérem, egész éjjel festeni fogok, ha arra van szükség, de meg kell őrizned az erődet.

Sophie felszegte az állát. – Majd útközben megeszem.

Aiden hosszan ránézett, miközben maga elé képzelte ezt a jelenetet – a fél lábon ugráló Sophie-t, kezében a festőhengerrel. – Ígérd meg, hogy rám hagyod a munkát. Azt a bokát felpolcolva kell tartanod.

– Most már alig fáj.

– Mert erős fájdalomcsillapítók vannak a szervezetedben, és egy órára felpolcoltad. Garantálom, hogy ez meg fog változni, amint járni próbálsz rajta. Nekem is volt már egy-két ficamom. Tudom, milyen érzés.

Sophie tekintete ellágyult. Vajon az jutott a lány eszébe, ahogyan körbeugrálta őt az utolsó középiskolai évében, amikor leesett sziklamászás közben? Eljárt hozzá, és mindent megcsinált helyette. Szerencsére nem volt olyan rosszul, hogy ne ragadott volna meg minden alkalmat arra, hogy lehúzza a lányt a kanapéra és belecsókoljon a nyakába.

Sophie elkapta a tekintetét, és megpróbált felállni. – Majd meglátjuk, hogy megy.

Már későre járt, amikor Aiden végre megállt az üres üzletek előtt a promenádon. Sophie lemondta az autókölcsönzést, Aiden pedig fogadta az autómentőket, amikor megérkeztek a Tahoe-ért. Boltba is ment, vett egy olcsó tornacipőt és festőruhát a munkához, hogy a kevés itteni ruháját kímélhesse.

Az ablakon túl ott lebegett a hold az öböl felett, semmi más nem világított. Sophie megkönnyebbülten konstatálta, hogy a boltja előtt álló kiszáradt tölgyfát nem döntötte ki a hurrikán. Hatalmas árnyéka még most is félelmetesnek tűnt. Már korábban ki akarta vágatni, de szűkösek voltak az anyagi lehetőségei. Ugyanakkor nem szabad kockáztatnia. Maradt pár dollárja arra, hogy a héten ezt is elintézhesse.

Összeszoruló szívvel nézett végig a sötét üzleteken. – Még mindig nincs áram.

– Számoltunk ezzel. Nem ideális a helyzet, de legalább mindent lefóliázhatok még ma este. Te meg tarthatod nekem az elemlámpát.

Ez nevetséges. Hány akadály kerül még az útjába? Hogyan tudná időben előkészíteni a boltot, még Aiden segítségével együtt is?

– Ne aggódj – segítette ki a kocsiból a férfi. – Menni fog.

Sophie a hóna alá vette a mankókat, és felsántikált Aiden nyomában a lépcsőn. – A boltom arra van.

Az üzletek a tengerparti védőgáttal és hullámtörővel szemben sorakoztak. A promenád a régi vasúti hangárnál kezdődött, és nem sokkal Sophie boltja után fejeződött be egy pavilonnál, ami a forgalmas kikötőre nézett. De pillanatnyilag minden csendes volt. Árbócok csillogtak a holdfényben, a víz hullámzott a fal alatt.

A promenádon sok turista megfordult, amit a Sophie által átvett épület árfekvése is tanúsított. Sokat gondolkoztak édesanyjával azon, hogy hol legyen a bolt helyileg, és mindketten a promenádra szavaztak. Amikor a régi, ruhabolttá alakított lakóház az édesanyja halála előtt nem sokkal felszabadult, Sophie azonnal rávetette magát.

– Még soha nem jártam ezen a környéken – mondta Aiden. – Szép. Hangulatos.

– Nyáron elég forgalmas.

– Remek helyszín egy könyvesboltnak.

Sophie friss szemmel nézett végig az üzlet bejáratán. A kétszintes épület napszítta, fehér deszkákból épült fel. Egy nagy, kék-szürke napvédő adott árnyékot a verőfényes napokon. Üres virágládák várták a friss petúniákat, a tágas tornác napozóágyakért kiáltott. Az ereszcsatornáról egy fémtábla lógott le, rajta a bolt nevével, a mostani sötétben olvashatatlanul.

Sophie kivette a táskájából a kulcsot, és kinyitotta az ajtót. A bokája a fájdalomcsillapítók ellenére is lüktetett a rövid sétától. Aidennek igaza volt, felpolcolva kellene tartania.

Kinyitotta az ajtót, és belépett. Azonnal megérezte a dohos szagot. Az épületre ráfért volna egy alapos szellőztetés. Aiden elemlámpájának sugara végigvándorolt a két első helyiségen, amelyek korábban nappaliként és ebédlőként szolgáltak. A padlót kopottas, bézs szőnyeg borította, és élénk rózsaszín falak vették körül.

– Ajjaj – szólalt meg Aiden. – Már értem, miért olyan fontos neked ez a festés.

– Ez régen egy butik volt. Ennek a szőnyegnek mennie kell. Még megvan alatta az eredeti fapadló, és úgy láttam, elég jó az állapota. Ráfér pár réteg lakk, hogy felfrissítse, de előbb a falakat kell kifestenem. – Vagyis hát Aidennek.

– De jó az elosztása. Tökéletes lesz könyvesboltnak. – Aiden bevilágított a folyosóra, ami további két szobához vezetett egymással szemben. Utána egy mosdó következett, egy iroda, és a lakórészbe vezető lépcső.

– Az eszközök itt vannak – sántikált Sophie a sarokba, ahova a barkácsboltból hozott zacskókat és a húszliteres alapozót és festéket rakta le korábban.

– Rendben. – Aiden kinyitotta a kerti széket, amit magával vitt, és lerakta a helyiség közepére, utána odahúzta a húszliteres festékesvödröt is. – Foglalj helyet, és polcold fel a lábad. Tarthatod nekem az elemlámpát. Seperc alatt le fogom ezt fóliázni.

Sophie fészkelődni kezdett a fájdalomtól. Amikor meghallotta a henger cuppogását a falon, kinyitotta a szemét. A levegőt sűrű festékszag ülte meg, a padlót és a gerendákat kék maszkolószalag keretezte. Aiden kitámasztott három elemlámpát, amik megvilágították a falat, amin éppen dolgozott, és nekilátott az alapozásnak.

Sophie ismét elaludt. Megnézte a telefonján a pontos időt, az értesítésekre ügyet sem vetve. Már éjfél is elmúlt.

Biztosan kiadhatott valamilyen hangot, mert Aiden megfordult. – Felébresztettelek?

Sophie helyezkedett kicsit a székben. Elmerevedtek az izmai. A mozgástól lüktetni kezdett a bokája. – Nem veszek be többet ebből a gyógyszerből. Teljesen kiüt.

– Pedig valószínűleg kellene.

– Majd szedek ibuprofent. Nem alhatom át az életemet. – A tekintete végigugrált a helyiségen, felmérte, hol tartanak. – Nagyon sok mindent elvégeztél. De kezd későre járni. Biztosan fáradt vagy.

– Hadd fejezzem még be az alapozást. Nem fog fél óránál tovább tartani. A folyosó és a másik két szoba már kész van. Addig kibírod?

– Persze. – Sophie beletúrt a táskájába az ibuprofenért, és bekapott hármat. Utána felállt, és sántikálni kezdett a mankójával, mert át kellett mozgatnia merev tagjait. Észrevette a hiányzó rést az alapozóval lefestett fal és a padló között, és támadt egy ötlete. Fellelkesülve odasántikált a zacskókhoz a sarokba, és keresett egy kisebb ecsetet.

– Te meg mi a csudát csinálsz?

– Én elintézem a szegélyeket, amíg te végzel a hengerezéssel.

Magán érezte a férfi szemrehányó tekintetét. – Sophie…

– A padlón fogok ülni. Nem lesz bajom.

– Úgy látom, veled nem lehet beszélni.

Sophie felszegte az állát. – Nem.

Magához vett egy elemlámpát és egy tálka alapozót, azzal munkához látott. Tényleg fájt a bokája, de nem nehezedett rá.

Az ecsete kaparászó hangja összeolvadt a henger cuppogásával, lelkesítő szimfóniát alkotva együtt. Jó érzés volt, hogy haladnak az álmával. Hogy még van esélyük ebben az idővel folytatott versenyfutásban.

Aiden valamikor kinyitotta az ablakokat, hogy kiszellőztesse a dohszagot és az alapozót. Onnantól fogva a sós tengerszag is a többi közé keveredett. Sophie örült, hogy a férfi ott van vele. Talán túlságosan is.

– Tiffany nem haragudott, amiért nem mész haza?

– Nem igazán. – Aiden a festékbe mártotta a hengert. – Leginkább csak meglepődött, azt hiszem. Te elmondtad Jennának és Sethnek, hogy mi történt?

– Még nem. Nem akartam elrontani Jenna nászútját, Seth pedig úgysem tud csinálni semmit.

– Megkaptad Jenna üzenetét? Jött tőle egy értesítés, amíg aludtál.

Sophie lerakta az ecsetet, és megnézte a telefonját. May nagyi is küldött neki üzenetet. És Joshua is, a pénteki randijuk helyszínével. Sophie mindkettejüknek küldött egy gyors választ, mielőtt megnyitotta Jenna üzenetét.

A húgának eszébe jutott egy bírósági levél, amit kapott, de amire az esküvői előkészületek miatt elfelejtett válaszolni. Nem intézné el Sophie, légyszi-légyszi?

A lányt ismét elborította az a csüggedt ellenérzés – a húga már férjes asszony, akinek magának kéne intéznie a dolgait. Persze Jennát teljesen lefoglalták az esküvő feladatai, és most a nászútját töltötte éppen.

Félresöpörte ellenérzéseit és megírta Jennának, hogy ne aggódjon emiatt. Előkeresi majd a számot és felhívja őket az ő nevében.

– Minden rendben? – kérdezte Aiden.

Azok után, ahogy a férfi korábban Seth segítségkérésére reagált, Sophie nem szívesen ment volna bele a részletekbe. – Minden a legnagyobb rendben.

Tizenkilencedik
fejezet

A nagyanyja volt az utolsó ember, akivel Sophie szívesen beszélgetett volna, mégis ezt tette. Átrakta a telefont a másik fülére, nagyi hangja megszakítás nélkül dünnyögött tovább a vonalban, és odébb tette a virágládát, hogy felpolcolva maradjon a lába.

Eddig sűrű napjuk volt. Előző éjjel befejezték Aidennel az alapozást, és egész délelőtt azon dolgoztak, hogy tengerkék színnel borítsák be a falakat. Azok pont olyan csodálatosan néztek ki, mint remélte. Ez nagy szerencse volt, mert nem lett volna ideje átfesteni egyiket sem.

Aiden kisétált mellette, hogy bevigyen egy újabb vödör vizet a tengerből. Még mindig nem volt áram a boltban – de a házban sem.

Sophie nagyanyja tovább fecsegett. Sophie elkövette azt a hibát az ebédszünetük alatt, hogy megírta a nagyanyjának, lesérült. Gondolhatta volna, hogy fel fogja hívni.

– Esküszöm, jól vagyok, nagyi – szúrta közbe, amikor a nagyanyja elhallgatott, hogy levegőt vegyen. – Kímélem magam.

Aiden megfordult, és szemrehányó pillantással illette a füllentéséért.

– Most is fel van polcolva a lábam.

– És mégis minden a terv szerint halad és időben meg tudsz majd nyitni? Tehát úgy döntöttél, hogy munkásokat fogadsz fel?

– Nem egészen.

– Akkor túlerőlteted magad. Pihentetned kell azt a bokát, te makacs lány, különben nagy bajba fogsz kerülni.

– Pihentetem a bokámat. – Sophie nagyot sóhajtott. Akár túl is eshet rajta. – Aiden még mindig itt van, nagyi. Nagyjából ő végzi el helyettem az egész munkát.

– Ki ne mondd annak a fiúnak a nevét. Számomra meghalt, amint elhagyott téged, és nem értem, hogy barátkozhatsz most vele. Hogy érted, hogy még mindig ott van? Mit akar tőled, a lelkedet?

Sophie a szemét forgatta, miközben Aiden elsétált mellette a teli vödörrel. A férfi kerülte a tekintetét, mintha csak kitalálta volna, mit mondott nagyi. Az ajtó kinyílt, majd becsukódott mögötte. De az ablakok nyitva voltak, és Sophie nem akarta, hogy meghallja a beszélgetésüket.

– Várj egy kicsit – mondta a nagyanyjának, de ő csak folytatta a szentbeszédet. Sophie ennek ellenére a kőfal másik oldalához sántikált a telefonjával.

– Hallasz engem, ifjú hölgy? Ó, falra hányt borsó, amit mondok!

– Nyugodj meg, nagyi. Mondanom kell neked valamit, és meg kell hallgatnod. – Mély levegőt vett, és remélte, hogy a nagyanyja tényleg figyel. – Amikor Aiden elfogadta azt a charlestoni állást, nem tudta, hogy apa elhagyott minket. Nem mondtam el neki. Igazándiból két nappal ezelőttig semmit sem tudott az egészről.

Némi csend állt be.

– Ő azt hitte, apa és anya együtt voltak anya haláláig.

– Az lehet, mégis elment, miközben te halálosan szerelmes voltál belé, és azt hitted, hogy összeházasodtok. Én még nem felejtettem el, mekkora zűrzavart hagyott maga után, veled ellentétben.

– Igen, az fájt nekem. De nem voltunk jegyesek, vagy ilyesmi. A házassági terveink nagyon körvonalazatlanok voltak, és bennem talán élénkebben éltek, mint benne. És ő megkért, hogy menjek utána. Ezt el kellett volna mondanom neked, de szívesebben játszottam az áldozatot.

– Nem hagyhattad itt a beteg édesanyádat! Azt várta, hogy minden álmodat feladd? Az ég szerelmére, milyen fiú az…

– Így van, nagyi. Csak egy fiú volt, és bocsánatot kért az önzéséért. Most viszont már felnőtt férfi. Amikor leestem a létráról, nem kértem arra, hogy maradjon, mégis megtette. Csak neki köszönhetem, hogy időben elkészül majd a boltom.

– Megint bedőlsz neki! Hallom a hangodon. Visszakígyózta magát a szívedbe!

Sophie felsóhajtott. – Én megbocsátottam neki, és neked is ezt kellene tenned. Csak ennyit tudok erről mondani. És most vissza kell mennem a boltba. Még sok munka vár ránk.

– Sophie, légy óvatos. Nem akarom, hogy ismét megbántson.

Már Sophie-ban is felmerült, hogy talán ez lesz a sorsa, bármennyire is vigyáz magára. Mintha az egész univerzum összefogott volna ellene.

– Hamarosan felhívlak, nagyi.

Pár perccel később visszasántikált a boltba. A friss festék szaga összekeveredett a tenger illatával. A helyiség meleg volt, és üres, de Aiden hangja kiszűrődött az irodájából.

– Köszönöm, hogy helyettesítesz, Ross. Ez nagyon sokat jelent nekem. Nem hiszem, hogy én nyerek, de jó tudni, hogy ott leszel, ha mégis.

Sophie a homlokát ráncolva bámult ki az ablakon. Helyettesítik? Ott lesznek, ha mégis?

A következő pillanatban Aiden kilépett a folyosóra, és zsebre vágta a telefonját. Amikor meglátta a lányt, megállt. – Nem hallottam, hogy bejöttél.

Sophie tekintete rászegeződött. – Ez meg mi volt? Hogyhogy Ross helyettesít?

Aiden odalépett a falhoz, amit félbehagyott, és megfogta a hengert. – A díjátadóról beszéltünk. Megtárgyaltunk pár részletet.

Sophie odacsoszogott hozzá. A férfi kerülte a tekintetét, minden figyelmét a munkára összpontosította. Már belemártotta a hengert a festékbe, és hosszú, egyenletes mozdulatokkal húzta végig a falon. És kerülte a választ.

Sophie megállt, és kikényszerítette magából a kérdést. – Aiden… Mikor lesz az a díjátadó?

A férfi egy gyors pillantást vetett felé, de nem nézett a szemébe. És a munkát sem hagyta abba. – Ma este. Ross helyettesít engem.

Sophie gyomra összeszorult. Aiden próbálta nemtörődöm hangon előadni, de az önfeláldozásában egyáltalán semmi nem volt, amivel ne kellett volna törődni.

Középiskolás korában egyetlen díjat sem kapott. Sophie-nak voltak különlegesre értékelt pillanatai: Érdemes Tanulók Társaságának kitüntetése, évfolyamelsőség, osztálytitkárság. De Aiden semmit nem tudott felmutatni tanulmányi szempontból, és bár játszott a futballválogatottban, a teljesítménye nem volt annyira kiemelkedő, hogy díjakkal jutalmazzák.

Most viszont megtalálta azt a területet, amiben jó volt. Létrehozott valami különlegeset, ami országos szintű elismerést kapott. De ezt nem élheti át.

Mert itt van. És neki segít festeni.

Nem, ez nincs rendjén. Oda kell mennie. – Mikor kezdődik a rendezvény?

– Hatkor.

Sophie megnézte a pontos időt a telefonján. Alig két óra múlva. Ez nem elég idő arra, hogy odarepüljön, vagy odaautózzon. Ó, ez nagyon nincs rendjén.

– Aiden, miért csináltad ezt? Én nem akartam, hogy lemaradj a díjátadóról! És ha te nyersz? De még ha nem is, akkor is ott kellene lenned, hogy megünnepeld!

– Ez nem nagy ügy, Sophie. – Aiden folytatta a festést, de a henger cuppogása most idegesítővé vált.

Sophie elkapta a karját. A mankója nagyot puffant a padlón, és kénytelen volt fél lábon egyensúlyozni.

Aiden hátranézett rá a válla felett.

– De, ez nagy ügy, Aiden. Ha tudtam volna, hogy kihagyod a díjátadót, nem mentem volna bele, hogy itt maradj!

– Tudom. De semmi gond. – Aiden leeresztette a hengert, izmai megfeszültek Sophie tenyere alatt. A férfi tekintete olyan feneketlenné vált, mint a tenger. – Ezért nem mondtam el, Jelly Bean.

A lánynak a régi becenévtől bukfencet vetett a szíve. Aiden önfeláldozása vegyes érzelmeket váltott ki belőle, amik egymással kezdtek csatázni. És a rádöbbenés, hogy ez már nem az az önző fiú. Hanem egy férfi, aki képes mások érdekeit a sajátjai elé helyezni.

Az ő érdekeit.

– Nem hiszem el, hogy ezt tetted – jelentette ki végül. – És ha te győzöl?

– Akkor Ross felolvassa majd a köszönőbeszédet, amit te segítettél nekem megírni. Akár nyerek, akár nem, ehhez nem kell ott lennem, Sophie. Neked viszont szükséged van rám… és én itt akartam maradni.

Sophie-nak elakadt a lélegzete a férfi őszinteségétől, amit a szemében látott és hangjában hallott. De mit jelent ez? Aiden csak a múltbéli hibáit akarja helyrehozni? Vagy többről van szó? Nem merte jobban kibontani ezt a gondolatot.

A férfi tekintete végigsiklott az arcán, minden egyes részleten, gödröcskén, hajlaton.

Sophie bőre felizzott a tekintetétől. Szikrázni kezdett köztük a feszültség, amitől öt fokot emelkedett a hőmérséklet. Ismerte ezt az érzést, ami egyenesen visszarepítette őt a kapcsolatuk idejébe.

Aiden a tenyerébe vette az arcát. Hüvelykujja végigsimított a bőrén. Sophie-t bűvölet kerítette hatalmába. Reménytelenül. Kíméletlenül. A nagyanyjának igaza volt, de ez már nem is érdekelte.

– Most melletted akarok állni. – Hangja olyan volt, akár az olvadt méz. – Ez minden díjnál fontosabb nekem.

Sophie imbolyogni kezdett, de nem tudta, hogy a fél lábon állás, vagy az érzelmek miatt. Aiden eldobta a hengert, és elkapta őt. A lány érezte a teste melegét a pólóján át. És a fenyőillatát.

A férfi keze megremegett, amikor átfogta a derekát. Sophie ujjai a bicepszébe kapaszkodtak. Tekintete végigsimította Aiden nyakát, borostás állát, érzéki száját, parázsló tekintetét.

Amikor a férfi tekintete a szájára tévedt, olyan vágyakozás fogta el, mint még soha. Ismét az ajkán akarta érezni az övét. Érezni akarta a vágyat, amit csak a férfi tudott belőle kiváltani. Azt akarta, hogy szeresse és becézgesse őt. Ahogy régen tette.

Aiden egy pillanatra szorosabban ölelte a derekát, majd pislogott egyet, és elengedte őt. Torokköszörülése nagyon hangosnak tűnt a csendben. Képtelen volt Sophie szemébe nézni újra. – Nos, le kéne ülnöd.

Sophie lenyelte a torkába gyűlt csomót. – Igen.

Aiden a székhez vezette, és odahúzta a festékesvödröt, majd elment a mankókért. Sophie felpolcolta a lábát, és visszakényszerítette szívverését a megszokott ritmusába.

Aiden tarkója bizsergett, keze remegett a hengeren. Az elmúlt pár pillanat újra lejátszódott benne, egyszerre okozva örömet és kínszenvedést.

Sophie arckifejezése, amikor elmondta neki, hogy ő akart maradni, amikor megérintette az arcát. A szemében csillogó vágy – ebben biztosan nem tévedett. Éppen elégszer látta, amíg együtt voltak. A tornác aranyszínű fényében, a hintán, az autója félhomályában egy-egy randi után, a nappalija világosságában, ha az apja korán nyugovóra tért.

Még egy ilyen őrült pillanat, és megcsókolta volna azokat az ajkakat, emlékeztetve a lányt arra, amit annak idején egymással megosztottak. De eszébe jutott, mennyire megbántotta őt korábban. Mennyire különbözik most az életük. És az a valaki is, aki otthon várja, arra számítva, hogy hamarosan szorosabbra fűzik a kapcsolatukat.

Nem vághat bele valamibe, amit nem tud befejezni. Az nem lenne korrekt Sophie-val szemben. Sőt, önmagával szemben sem, és Tiffanyval szemben sem.

De, jóságos ég, mennyire vágyott arra a csókra.

Csoszogás hangzott fel mögötte. A szeme sarkából észrevette, hogy Sophie megunta az ücsörgést. Leereszkedett a padlóra, és elkezdte befejezni a szegélyeket. Felesleges lenne azt javasolni neki, hogy pihenjen.

– Szerinted mikor fogják kiosztani a díjakat? – kérdezte a lány.

Aiden a köznapi témától megkönnyebbülten felsóhajtott. – Szerintem vacsora után. Valószínűleg hét körül. Ross majd megírja, ki nyert, ha bejelentették.

– Nem akarsz videochatelni vele, hogy élőben hallhasd?

Aiden szárazon felnevetett. – Nem biztos, hogy hallani akarom élőben. És egyébként is, rengeteg munka áll még előttünk.

– Az csak három perc. – Az ecset megállt. – Na, benne vagy? Kérlek… Az majdnem olyan, mintha ott lennél.

Ha megnyeri a díjat, Sophie végig fogja hallgatni a köszönőbeszédét, és Aiden nem így tervezte. De nem fog nyerni – viszont az a gondolat sem lelkesítette, hogy Sophie tanúja lesz a vereségének. Ez mindenképpen rossz ötletnek tűnt.

De hogy tagadhatna meg tőle bármit is, amikor így néz rá, reménytől és izgalomtól csillogó szemekkel?

– Rendben. Benne vagyok.

Huszadik
fejezet

– Nem én fogok győzni – segítette le Aiden Sophie-t a szőnyegre. Ross már elindította a videoközvetítést, ő pedig már a zsigereiben is idegességet érzett.

– Ne mondd ezt. Pont annyi esélyed van rá, mint bárki másnak. – Sophie háttal nekitámaszkodott a pultnak, és maga mellé fektette a mankóit.

– Nem tudod, kik a versenytársaim. És egyébként sem számít. Ez csak egy hülye díj.

Sophie megragadta a telefonját, miközben leültek, és teljesen felhangosította. A kijelzőn megjelent a színpad közepe. Az előző köszönőbeszéd lassan véget ért.

– Ross azt mondta, most jön az én kategóriám.

– Hogy érzed magad?

– Azt kívánom, bárcsak már túl lennék rajta.

Aiden a nadrágjába törölte verejtékes tenyerét. Te jó ég, mennyire örült, hogy nem ott van. A vereség gondolata pont olyan ijesztő volt számára, mint az, hogy ennyi ember előtt kellene előadni a köszönőbeszédét. Nem tudta, melyikben reménykedne jobban, ha ott lenne. Így viszont egyértelműen győzni akart. Megpróbálta kordában tartani magában a reményt.

Sophie lehalkította a mobilt, és a férfi karjára tette a kezét. – Bármi is történik, Aiden… én nagyon büszke vagyok rád. Te megalkottál egy olyan eszközt, ami másnak még csak eszébe sem jutott. Ez elképesztő.

A férfiban öröm áradt szét a szavaira. Sophie mellett mindig úgy érezte, hogy bármire képes. Hogy bármi lehetne belőle. Engedte, hogy a lány tekintetéből sugárzó csodálat úgy mossa körbe őt, mint egy hűsítő hullám a nyári forróságban. És ez a díjátadó minden feszült pillanatát megérte, akár veszít, akár nyer.

A lányra mosolygott. – Ez nagyon sokat jelent nekem, Soph.

A lány a telefonra nézett, és ismét felhangosította.

– A te kategóriád következik.

A kijelzőn látták, amint a műsorvezető éppen arra várt, hogy elhaljon a taps. Aiden örült, hogy Sophie fogja a telefont, mert az ő keze remegett. A mellkasán összefonta a karját.

– És most, az Extrémsportok Innovációs kategóriában… Lonnie Griffin és a Grappler. – A kijelzőn megjelent egy kép, de túl fehér volt. – Kendra Francis és a Sure Mászócipő. Aiden Maddox és a SpringChute. És a győztes…

Aiden nyelt egyet, tekintete a telefonra szegeződött. A szíve kihagyott egy pillanatra.

– Aiden Maddox és a SpringChute!

A férfi pislogott. Kiáramlott belőle a visszatartott levegő és borzongás futott végig rajta.

– Te győztél! – ragadta meg a karját Sophie. – Aiden, te győztél!

Zene harsant fel, miközben Ross valószínűleg a színpad felé tartott. – Nem hiszem el. Álmomban sem hittem volna. A többi találmány annyira jó volt, és Lonnie Griffint most jelölték harmadszor, ő kétszer már elvitte a díjat. Nem hiszem el, hogy…

– Pszt! Hallani akarom a beszéded.

Ross fellépett a színpadra, és megigazgatta a mikrofont. – Köszönöm. Ross Givens vagyok, Aiden cégtársa, ketten visszük az Extreme Adventures vállalkozást. Aiden nem lehet velünk ma este, de engem kért meg, hogy mondjam el ezt a beszédet, amennyiben ő nyerne.

Ross lenézett a telefonjára. – „Ha bárki tudni szeretné, mivel ijeszthet rá egy extrémsportolóra, kérje meg, hogy mondjon beszédet egy nagyszámú közönség előtt.”

A közönség felnevetett, miközben Aiden ismét a nadrágjába törölte a tenyerét. Hirtelen kételyek ébredtek benne a beszéde többi részével kapcsolatban.

Ross folytatta. – „Hálás vagyok az ESTA zsűrijének ezért a megtiszteltetésért. Továbbá apámnak, Dan Maddoxnak is hálával tartozom, amiért mindenre megtanított, amit az életről tudok. Ő mutatta meg nekem, mit lehet elérni kemény munkával és önfegyelemmel, ő mindent feláldozott, hogy nekem jó életet biztosítson. Hálás vagyok Ross Givensnek, a társamnak, amiért megadta nekem ezt a vissza nem térő lehetőséget, és hagyta, hogy én vigyem a vállalkozás szórakoztatóbb részét.

Ross egy pillanatra a kamerába mosolygott.

Aiden teste megfeszült a várakozástól.

– „És külön köszönöm Sophie Lawsonnak, aki mindig hitt bennem. Amiért azt éreztette velem, hogy bármi és bárki lehet belőlem, amire felteszem az életem.”

Sophie-nak elakadt a lélegzete. Ujjai a férfi karjára szorultak. Aiden már Ross egyetlen szavát sem hallotta. Zakatoltak benne az érzelmek és a gondolatok.

A közönség tapsolni kezdett, és Ross eltűnt a kijelzőről.

Sophie meghatottan eresztette le a telefont. – Engem is megemlítettél a köszönőbeszédedben.

Aiden vigyorgó grimasszal felelt. – Úgy volt, hogy nem fogod hallani.

– De miért nem? Ez nagyon kedves dolog.

A lánynak persze igaza volt. Ezt neki – és nem háromszáz idegennek – hallania kellett, mert megérdemelte. De Aidennek, vele ellentétben, mindig is nehezére esett elismerő dolgokat mondani. Félt. Azt, hogy mitől, nem igazán tudta.

Most eltökélten a lány szemébe nézett. – És ez igaz. Sajnálom, hogy soha nem köszöntem meg neked.

– Semmi baj.

Úgy szikrázott közöttük a levegő, mint egy elektromos vezeték. Aiden még oly sok mindent szeretett volna mondani, de azt sem tudta, hol kezdje.

– Aiden? Ott vagy? – A hang a telefonjából jött. – Aiden?

Aiden Sophie-ra vigyorgott, kikapcsolta a kihangosítót, és a füléhez emelte a készüléket.

Sophie végignézte, ahogy Aiden fel-alá járkálva fogadja a társa gratulációját. A férfi arca kipirult, keze a nyakát szorongatta.

Még soha nem látta ilyen idegesnek. Aiden korábban úgy tett, mintha nem is számítana neki a díj, pedig most látszott, hogy mennyire számít. És Sophie nagyon örült, amiért ilyen sikeresnek láthatja. Bár a férfi elhagyta, és összetörte a szívét, örült, hogy megtalálta a helyét. Hogy mások is meglátták benne azt a különleges valakit, amit ő.

A gondolatai ismét a köszönőbeszédre terelődtek, a hozzá intézett kedves szavakra. Ezekről fogalma sem volt korábban. És ő az igazat mondta Aidennek. A férfiban annyi lehetőség lakozott – csak ő maga nem látta.

Aiden felnevetett valamin, amit Ross mondott. – Tudom. Tudom, őrület. Rendben. Ez jó terv. Köszönöm, pajtás. Rendben. Viszlát.

Ezzel zsebre vágta a telefont, és Sophie-ra nézett. Mintha tíz centit nőtt volna az elmúlt öt percben.

Felkuncogott. – Még mindig nem hiszem el. Tudom, hogy ez csak egy buta kis díj, de…

– Nem buta kis díj. Ez egy hatalmas eredmény. – Sophie elkezdte feltolni magát, és Aiden odaugrott, hogy segítsen.

– Ünnepeljük meg – javasolta a lány, miután felállt. – Hova szeretnél menni?

– Ó, erre semmi szükség – nézett végig Aiden a helyiségen. – Még rengeteg munka áll előttünk. Folytatnunk kell.

– Az ki van zárva. Jó időben vagyunk. Belefér, ha egy órát szakítunk az ünneplésre, és pontosan ezt fogjuk tenni.

Aiden szája lassan mosolyba kunkorodott. – És útközben apámat is felhívhatom. Ki fog ugrani a bőréből, ha meghallja.

Sophie viszonozta a mosolyát. – Gyerünk.

Huszonegyedik
fejezet

A Fish House egy olyan mólón állt, ahova leginkább rákhalászok és nagybani halászok jártak. Sophie szerette a hétköznapi, tengerparti hangulatát. A rusztikus étteremben countryzene ömlött a hangszórókból, a vendégek beszélgetésébe és az evőeszközök csörömpölésébe keveredve. A helyiség túlsó oldalán egy bár bonyolított le nagy forgalmat, a másikon bokszok sorakoztak a festetlen, érdes fafal mentén.

Egy sarki bokszba ültek le Aidennel, a ráktorta jellegzetes illata megcsapta Sophie orrát: – Én nem rajongok annyira a tengeri herkentyűkért, de ez az illat mennyei.

– Ez a hely az egyik kedvencem Piper’s Cove-ban. A tenger gyümölcsei salátával nem lehet tévedni, és ha szereted a krokettet, akkor különleges élmény vár.

– Képes lennék csak azt enni.

– A szívemből szóltál. De be kell ismernem, én inkább a tenger gyümölcseiért járok ide.

– Ezzel nem vagy egyedül, ahogy elnézem. Édesapád most nagyon büszke lehet rád. – A telefonbeszélgetés szinte az egész úton át tartott.

– Repesett az örömtől a maga visszafogott módján. De persze azt szeretné, ha kevésbé veszélyes munkát végeznék. – Aiden mindentudó vigyort vetett Sophie-ra. – Mint például a tetőfedés.

– Még mindig azt szeretné, ha átvennéd a cégét?

– Ó, igen. De mindig mondom neki, hogy többen halnak meg tetőfedés, mint ejtőernyőzés közben.

– Talán csak azért, mert kevesebben ejtőernyőznek.

Aiden szeme megcsillant. – Ünneprontó.

Megérkezett a pincér, felvette a rendelésüket, és ellejtett.

– Szóval, áruld el – nézett Sophie büszkén Aidenre –, milyen érzés kitüntetett feltalálónak lenni?

A férfi szégyenlősen elmosolyodott. – Őszintén szólva, még nem fogtam fel.

– Szerinted mihez fogsz kezdeni a pénznyereménnyel? Te akarod gyártani a SpringChute-ot, hogy továbbadd az… ejtőernyőgyáraknak? Bocs, de fogalmam sincs, hogy működik ez.

– Őszintén, még ezt sem tudom, fogalmam sincs, mit fogok tenni, mert eddig nem engedtem meg magamnak, hogy belegondoljak. Apa szerint el kéne adnom a jogokat, de majd meglátjuk. Készítettem már párat saját használatra a cégnél. Nem is számítottam arra, hogy ennél többre viszi. Ross azt sem mondta el, hogy benevezte a versenyre, egészen a döntőig.

Sophie elmosolyodott. – Ő jó barátnak tűnik.

– A legjobb. És nagyon jól vezeti a céget is. Már az első évünkben nyereségesek voltunk, ami elég ritka.

– Hű. Adhatnál nekem pár tippet.

– Sok munkába és reklámba került, az biztos. Az anyagi oldalát Ross felügyelte. Van vagy tizenkét alaposan kiképzett vezetőnk, akik nem vihetnek ki embereket, amíg meg nem győződöm arról, hogy tudnak vigyázni magukra. Ross szabad kezet adott nekem ezen a téren. Szerintem nem bírnék egy olyan emberrel dolgozni, aki mindig átkukucskál a vállam felett.

– Még mindig élvezed, amit csinálsz?

Aiden megemelte a szemöldökét. – Az ugrálást a repülőgépekről? Mit lehet abban nem élvezni?

Sophie felnevetett. – Nem is tudom. Az agyrázkódást, a csonttörést, a halált…

A férfi felkuncogott. – Ezek egyike sem történt még meg velem, és az ügyfeleimmel sem ugrás közben. Nekem a sziklamászás a végzetem, nagyon úgy tűnik. De akkor is megéri.

– Te őrült vagy. Én meg még egy létrán sem bírok felmenni.

Aiden mosolya alábbhagyott. – Ó, az az én hibám volt, nem a tiéd.

– Nem igaz. És ma amúgy is tilos bűntudatot érezned. Ünnepelni jöttünk.

A pincérnő, mintegy végszóra, kihozta az italukat. Amikor elment, Sophie megemelte a poharát. – A kemény munkára és a jutalmára.

– Éljen. – Koccintottak.

– Úgy tűnik, meg kell hoznod majd pár döntést, amikor hazaérsz.

– Nagyon sok múlik azon, hogy mekkora port kavar fel ez a díj. Meg kell várnom, milyen ajánlatokat kapok.

– Előfordulhat, hogy valamelyik ajánlat a cégedtől is elcsábít?

– Azt kétlem. Mint már mondtam, imádom, amit csinálok. Az izgalmát is, persze, de ennél többről van szó. Az emberekről, akik inspirálnak. Miattuk éri meg ez az egész.

– Mesélj.

Aiden úgy fürkészte Sophie arcát, mintha azt szeretné megállapítani, hogy tényleg érdekli-e. És nagyon megelégedettnek tűnt attól, amit látott.

– Van egy fickó, aki rendszeresen ugrik. Nem tandemben, mert profi ejtőernyős. Szóval, egyszer csak felhívott az apja, hogy együtt szeretne ugrani a fiával, pusztán az élmény megosztása végett. Úgyhogy elintéztem neki. Én ugrottam az apával tandemben, miközben a fia egyedül.

Szívből felnevetett. – A pasas egész lefelé úton üvöltött. De tudod, mit? A következő hónapban megint megcsinálta. Már négyszer járt fent, és minden alkalommal halálra volt rémülve. Szerintem ő nem szereti a dolgot, de a fia igen, és szeretne osztozni vele ebben.

– Milyen szép történet. Én mindig is azt hittem, az emberek csak az izgalom végett ejtőernyőznek.

– Leginkább igen. De más okok is előfordulnak. Ez sokaknak fent van a bakancslistáján, és én örömmel segítek nekik kipipálni. Egyszer felvittem egy tolószékes embert. Hű, az elképesztő volt. Ő mindig is az ejtőernyőzésről álmodott, és nem hagyta, hogy a rokkantsága megakadályozza ebben. Amikor leértünk, fülig ért a szája. És sok ügyfelem mesélte, hogy az ejtőernyőzés sikerélménye bátorságot adott nekik ahhoz, hogy más dolgokat is kipróbáljanak az életben.

– Erre nem gondoltam. De szerintem értem. Mindazon, amin keresztülmentünk anyával… attól féltem, hogy mindazzal nem fogok tudni boldogulni. De a rettenetes veszteség mellett, miután elment, azt is éreztem, hogy Isten segített végig ezen az egészen, és a következő dolgon is átsegít majd.

– Pontosan erről van szó. És a következő dolog… a könyvesboltod lesz.

– A rengeteg akadály ellenére ez is halad. Hála neked.

Aiden lehajtotta a fejét.

– Nagyon sokat jelent nekem, hogy lemondtál értem erről a nagy pillanatról. Most, hogy meg is nyerted a díjat, nem csodálkoznék, ha már megbántad volna.

A tekintetük összefonódott, és Aiden Sophie kezére tette a sajátját. – Nem bántam meg, Sophie. Egyetlen pillanatra sem.

A lány lassan kiengedte a levegőt. Mióta csak meghallották a nevét, furdalta a lelkiismeret. – Úgy érzem, ezt a pillanatot Ross-szal kellene megosztanod. Ő a társad, és ő nevezett be a versenyre.

– Majd megünneplem Ross-szal is, ha hazaértem. De most… úgy érzem, pont úgy alakult ez a pillanat, ahogyan kellett. És nem jut eszembe senki, akivel szívesebben megosztanám.

A tekintete őszinteségét látva Sophie gyomra összeszorult. És ahogy most nézett rá a férfi… Vajon mélyebb érzelmek szikráznak abban a kék szempárban? Az ujjai cirógatásában?

– Itt is van – tette le eléjük a pincér a tálcát, amitől Aidennek és Sophie-nak hátrébb kellett dőlniük az asztaltól és egymástól.

Sophie kerülte a férfi tekintetét. Folyton ilyen pillanatokat élnek át. Mit jelent ez vajon?

Mit jelenthet, amikor ő itt akar gyökeret ereszteni, a férfi pedig pár nap múlva elutazik? Jobb, ha kordában tartja ezeket az érzelmeket, mielőtt ismét elveszíti a szívét.

Huszonkettedik
fejezet

Másnap Sophie és Aiden már az utolsó réteg festéket vitték fel, amikor a lámpák villódzva életre keltek.

Sophie abbahagyta a festést. A tekintete találkozott Aidenével. – Elektromosság!

A férfi is elvigyorodott. – Ezt nevezem!

Pippa, érzékelve a hangulatot, felugrott a barikádra, és ugatni kezdett.

– Milyen izgalmas, ugye, drágám? Igen, az. – Sophie feltápászkodott, és megfogta a mankóit. – Remélhetőleg a házba is visszatért.

– Fogadok, hogy igen. Hát nem lesz csodás kávét inni reggel?

– A meleg zuhanyról nem is beszélve.

– Ámen.

Sophie a falhoz bicegett, és felkapcsolt még néhány lámpát. A tengerkék szín gyönyörűen nézett ki a mesterséges fényben. Alig várta, milyen lesz az összhatás a könyvespolcok mézes-pekándiós árnyalatával.

Ahogy végignézett a helyiségen, látni kezdte, milyen lesz végső formájában. Látod, anya? Pont úgy fog kinézni, ahogy terveztük. Bárcsak itt lennél velem!

Meghallotta egy új üzenet zümmögését, és kivette a zsebéből a telefonját.

Jenna érdeklődött, elintézte-e a bírósági értesítőt. De nem intézte. Úgyhogy elindult, hogy megoldja, sarkában Pippával. Beletelt némi időbe, amíg megtalálta a jó telefonszámot, utána valakit, aki hajlandó volt megkeresni Jenna ügyszámát. Három különböző embernek kellett elmagyaráznia a helyzetet, mire valaki végre segített neki.

Innentől szerencsére már csak pár percbe telt a dolog. Megírta Jennának, hogy elintézte.

Amikor kiért a folyosóra, meghallotta, hogy Aiden beszélget valakivel. Amikor belépett a nappali helyiségbe, Alandát pillantotta meg, aki minden ízében polgármesternek tűnt fekete nadrágkosztümjében és divatos szemüvegében. Sötét haja göndör fürtökben keretezte tökéletesen ovális arcát.

– Alanda. Milyen kedves, hogy beugrottál.

A nő arca elkomorodott a mankók láttán. – Jaj, ne! Drágám, mi történt veled?

– Egy kis balszerencse a létrával. Csak egy ficam. – Sophie Aidenre pillantott. – Találkoztál már a barátommal, Aidennel?

– Pont a bemutatkozásnál tartottunk. Úgy látom, sikerült remek segítséget szerezned.

Pippa felvakkantott, és Alanda a barikádhoz lépett. – Ez meg mi? Ki ez a kis aranyos?

– Ő Pippa – válaszolta Sophie. – Kicsit ki van bukva, amiért a folyosón kell maradnia.

– Nagyon édes. – Alanda leguggolt, és kinyújtotta a kezét. Pippa óvatosan megszaglászta az ujjait, nem adta magát könnyen. – Hát, nem mászhatsz bele a festékbe, nem igaz? Mindig is szerettem volna egy yorkie-t. Olyan aranyosak. De nem töltök elég időt otthon ahhoz, hogy kutyát tarthassak.

Pippa odébb ballagott, és összegömbölyödött a sarokban.

– Kicsit tartózkodó – jegyezte meg Sophie.

– Imádni való. – Alanda felállt, és végignézett a helyiségen. – Arra számítottam, hogy már a helyükön lesznek a könyvespolcok.

Ő szervezte meg a rendezvényt a Rosewood Press kiadóval, és valószínűleg ugyanúgy érezte a nyomást, mint Sophie. Az esemény biztosan sok embert odavonz majd, akik a közeli éttermekben és szállodákban költik majd el a pénzüket.

– Beismerem, kicsit késésben vagyok a tervekhez képest, de jól haladunk. A bulira már teljes gőzzel fogunk üzemelni.

– Jaj, nagyon remélem. A szavamat adtam a kiadónak.

– Sok múlik ezen mindnyájunknak, és gondoskodom róla, hogy minden rendben legyen. Ne félj. – Sophie hangja magabiztosabban csengett, mint ahogy érezte magát.

– Szóval, egyszerre tartod a megnyitót és a könyvkiadó buliját?

Sophie elmosolyodott. – Rosszabb indítást is el tudnék képzelni.

– Az igaz. Nem azt mondtad, hogy Leonard Puhls készíti a polcokat? Úgy hallottam, a hurrikán tett némi kárt a házában. Reménykedjünk, hogy ez nem hátráltatja a munkában.

– Nem is hallottam. Nagy kár. Pár hete járt itt felmérni a helyet, és tegnap is jelentkezett. A polcok már készen vannak, most utolsó páccal keni le az összeset. Holnap és pénteken végzünk a padlóval, a polcok hétvégén kerülnek be. Onnantól már csak a könyveket kell felraknom. Minden rendben lesz.

– Örömmel hallom. És örülök, hogy az a rémes rózsaszín eltűnt! Soha nem tetszett, még butikban sem.

– Elég élénk volt.

– Sajnáltam, hogy Millie csődbe ment – folytatta Alanda. – De a holmija túl volt árazva. És a városnak már amúgy is szüksége lett volna egy könyvesboltra. Örülök, hogy lesz itt egy valódi üzlet, ahol megszagolhatom a könyveket, mielőtt megveszem.

Sophie felnevetett. – Egy valódi könyvrajongó szavai.

– Úgy hallottam, felveszed Ellie Petersont. Ő nagy segítségedre lesz majd.

Ellie exkönyvtáros és elhivatott olvasó volt. Pillanatnyilag egy népszerű könyvklubot vezetett, és kiváló irodalmi ízléséről volt híres.

– Csütörtök esténként itt fogja megtartani a könyvklubját, és már most is sokat segített a kínálat kiválasztásában, mivel ismeri a helyi olvasókat. Néhány egyetemistát is felfogadtam a nyári szezonra.

– Úgy látom, mindenre gondoltál. Az ételről a Schooners gondoskodik?

– Nagy kedvezményt adtak a hidegtálakra. Köszönöm az ajánlást. A dekorációt pedig Cheryl intézi majd, a Party Plustól.

– Biztosan nagyon jó napunk lesz majd. Donovan Spencer interjút akar veled majd készíteni a megnyitóról a Gazette számára. Tegnap beszéltem vele. És persze személyesen is jön egy újságíró a laptól, hogy tudósítson a rendezvényről.

– Remek visszajelzéseket kaptam a médiától, az ABC-t és NBC-t is beleértve. Nathaniel Quinn a helyi rádiócsatornák adásaiba is bejelentkezik majd. – A rendezvényt övező hírverések emlegetésétől felment a vérnyomása. Olyan sok múlik ezen a bulin.

– Piros betűs napunk lesz – nyugtázta Alanda. – Úgy hallottam, Nathaniel előző dedikálásán már órákkal korábban sorban álltak az emberek.

– Ezt nem tudtam.

– Én alig várom, hogy találkozhassam vele. Tudod, hogy itt él, Észak-Karolinában.

– Nemrég olvastam erről, de nem jöttem rá, merrefelé.

– Szerintem nem reklámozza, ahhoz túl népszerű, de Bluebellben él a feleségével. Pár éve eljött Piper’s Cove-ba, hogy kutatómunkát végezzen a regényéhez, de annyira meghúzta magát, hogy senki sem vette észre, hogy itt van.

– Nem csodálom – jegyezte meg Sophie. – Én sem örülnék annak a nagy figyelemnek.

– De a könyvet nagyon várom. Képzeld el, mi lesz, ha filmet csinálnak belőle! Egy nagyfilmet a mi kisvárosunkról. – Huncut mosolyt vetett Sophie-ra. – Szerinted adnak a polgármesternek egy kis statisztaszerepet?

Sophie felnevetett. – Hát, muszáj lesz nekik.

– Te jó ég, mennyire ért az a férfi a szerelmes regényekhez! – legyezgette az arcát Alanda.

– Nagyon ért hozzá. Egy egész polcvéget fenntartok a könyveinek. Ellie szerint népszerű errefelé.

– És a turisták körében is. Mindenki imádja a jó strandkönyveket. Majd a helyi írókat is bemutatom neked.

– Nekik kijelölök egy külön szekciót, remélem, ők is tartanak majd itt dedikálásokat.

– Azt biztosan imádnák. Ó, elfog az izgalom, ha csak belegondolok.

– Engem is. – Az izgalom és a halálfélelem. Mert ha nem sikerül ez a megnyitó, azzal rengeteg embernek okoz majd csalódást – nem utolsósorban önmagának.

Aiden Sophie-ra kukucskált a válla felett. A lány folytatta a szegélyek festését, miután a polgármesternő elment, de szokatlanul csendes maradt. És a férfi nem úgy érezte, hogy a koncentrációtól. – Mi a baj?

– Semmi. – Jó egy percig csak az ecset és a henger neszei hallatszottak, mielőtt folytatta volna. – Ez nem egészen igaz. Hirtelen rádöbbentem, mennyi tennivalóm van még.

– És hogy hányan számítanak rád? – Aiden gyanította, hogy a polgármester látogatásának pont ez volt a célja.

Sophie felegyenesedett, és letörölt az arcáról egy kék foltot. – Ilyen átlátszó lennék?

– Ne izgulj. Menni fog. Szinte be is hoztuk a késést.

– De mi lesz, ha valami közbejön? Ha a polcok nem készülnek el időben, vagy a padló rémes állapotban lesz, vagy…

– Ne szorongj feleslegesen. „Kicsoda pedig az közületek, a ki aggodalmaskodásával megnövelheti termetét egy arasszal?”{2}

– Csak nem a Bibliát idézgeted nekem?

– Hé, ezt nem véletlenül jegyeztem meg. Ha bármit is tanultam belőle, az az, hogy az aggódás nem segít semmin.

Sophie vállát mintha az egész világ súlya nyomta volna. – Olyan sok múlik ezen. Mondtam már, hogy anyám is arról álmodozott, hogy könyvesboltot nyit itt, Piper’s Cove-ban?

– Ezt nem tudtam, csak azt, hogy itt nőtt fel.

Sophie folytatta a festést, de Aiden látta, mennyi emlék tükröződik az arcán. – A középiskola alatt egy New Bern-i könyvesboltban dolgozott, és imádta. Elhatározta, hogy félreteszi a pénzét egy saját könyvesboltra. Nem igazán akart egyetemre menni. De utána terhes lett Sethtel és velem, összeházasodott apával, és Raleigh-ba költözött a munkája miatt. Szerintem még mindig reménykedett abban a könyvesboltban. De diagnosztizálták SM-mel, amikor én általános iskolás voltam, és ennyi. Olyan rossz, hogy nem valósíthatta meg az álmát.

Aiden leeresztette a hengert. – Elég időt töltöttem édesanyáddal ahhoz, hogy lássam, számára ti, a gyerekei jelentettétek az egész világot. Ő nem bánt meg semmit, Sophie.

– Tudom, igazad van. – Sophie újra belemártotta az ecsetet a festékbe. – De akkor is…

– Te is anyukádra ütöttél. Mindig is a könyvtár volt a kedvenc helyed. – Aiden szeretettel emlékezett a lopott csókjaikra az önéletrajzok között. Egyszer rajtakapta őket egy szemérmes, karót nyelt könyvtáros, aki azonnal kipenderítette mindkettejüket.

Sophie megköszörülte a torkát. – Annak örült a legjobban, amikor erről a könyvesboltról beszélgettünk. Szerintem jó érzéssel töltötte el, hogy ezt fogom csinálni, és hogy ő is részt vett a tervezgetésben.

Aiden torka összeszorult, egyenesen a lányra nézett. – Ezzel a bolttal az ő emlékét is életben tartod.

Sophie fájdalmas arckifejezéssel fordult felé. – Igen. Legalábbis megpróbálom. Szerinted ez bolondság?

– Mindketten szerettetek olvasni, és te ebbe kapaszkodsz. Nincs ezzel semmi baj. Sőt, tiszteletre méltó dolog.

Sophie szomorúan elmosolyodott. – Olyan szép emlék, hogy annyit olvasott nekem kiskoromban. A Charlotte’s Webet, A titkos kertet, a Híd Terabithia földjéré-t, A farm, ahol élünk összes részét… némelyiket többször is. Seth is mindig leült velünk, de hamar elunta, és elkóborolt. Engem viszont lenyűgöztek azok a történetek. És az utolsó hónapjai során, amikor ágyhoz volt kötve, én olvastam fel neki órákon át, mindennap.

Aiden szíve összeszorult a lány fájdalmától. – Csodálatos anya volt. Szerencsés vagy.

Sophie szeme tágra nyílt a váratlan felismeréstől. – Ne haragudj. Én itt sajnálgatom magam, hogy mennyire hiányzik az anyukám, miközben neked…

– Semmi baj. Amire nem emlékszünk, az nem is hiányozhat.

De miközben ezt kimondta, rá is döbbent, hogy nem igaz. Hányszor hiányzott neki az anyai jelenlét… A templomi anyák napján, az iskolai szülői esteken… Néha attól tartott, hogy még mindig él benne az az elveszett kisfiú, akinek egy anya gyengédsége nélkül kellett túlélnie a horzsolásokat, vagy azt, ha egy kislány összetörte a szívét a játszótéren.

– Nem is emlékszem arra, amikor elment. Apám később elmesélte, hogy nap nap után odakint ültem, arra várva, hogy visszajöjjön. Csak halványan emlékszem arra, amikor telefonon beszélgettünk, vagy süteményt sütött, ilyenekre.

– Sajnálom őt. Ő veszített többet, Aiden.

A férfi rámosolygott. – Kösz. Apa és én elboldogultunk. Ő nem az a látványosan érzelmes fajta, de tudtam, hogy szeret, és hogy mindig mellettem marad. És ez elég volt.

– Ő nem lépett le, ha nehézségekbe ütközött. És ez több mint ami az én apámról elmondható.

– Most milyen a kapcsolatotok?

Sophie megrántotta a vállát. – Időnként megiszunk egy kávét. Mindig mesterkélt és kínos a hangulat… biztosan észrevetted az esküvőn is.

– Azt láttam, hogy Seth között és közte feszült a viszony, de Jenna a jelek szerint megbocsátott neki.

– Ő mindig is apás volt. Seth már nehezebb dió. Csalódott és dühös volt, amikor apa elment. Ő tudja, hogy egy igazi férfi nem hagyja el a beteg feleségét.

– Hanem kitart, jóban-rosszban.

– Apa önző volt, és ebben nem változott. Még mindig nem vállalja a felelősséget azért, amit tett, csak a kifogásokat sorolja. És amíg ez meg nem változik, Seth szerintem nem fogja visszaengedni az életébe.

– A megbocsátás egy dolog, a bizalom más.

– Igen, és a barátnője létezése sem segít. Én megbocsátottam apámnak, és tartom vele a kapcsolatot, de az elvárásaim a valóságon alapulnak.

– Mit szól ahhoz, hogy könyvesboltot nyitsz? Biztosan tudja, hogy ez volt édesanyád álma.

– Szerintem örül, de anyáról vagy a bolthoz fűződő kapcsolatáról nem igazán beszéltünk. Én jobbnak tartom, ha egyelőre kerüljük az ilyen rázós témákat. Idővel talán őszintébb lesz a kapcsolatunk, de egyelőre még meg kell találnunk a szilárd talajt.

– Jogos. – Aiden küldött egy imát Sophie-ért és a családjáért. Olyan sok baj érte őket, nagyon szerette volna, hogy Sophie végre boldog legyen.

Huszonharmadik
fejezet

Sophie éppen a hátsó helyiség festését fejezte be, amikor valaki belépett az ajtón. Aiden pár perccel korábban indult el a barkácsboltba némi utánpótlásért.

– Itt felejtettél valamit? – kiabált ki a lány.

– Sophie?

A váratlan hang hallatán meglepődött. – Apa?

– Én vagyok.

Sophie lerakta az ecsetét, felkapta a mankóját, és kibicegett a nagy helyiségbe. És tényleg az apja állt ott, zsebre vágott kézzel, elismerően nézegetve a falakat.

– Apa! Minden rendben?

Az apja arca elkomorodott, amikor meglátta a mankóit. – Drágám, mi történt veled?

Sophie szégyenlősen rámosolygott. – Leestem egy létráról. Csak egy ficam. Minden rendben? – Ha Sethnek vagy Jennának valami baja esett volna, arról már biztosan hallott volna.

– Persze, persze. Csak látni akartam, hogy haladsz, ezért átugrottam, hogy kiderítsem.

– Apa, ez egy háromórás autóút. Nem dolgoznod kellene éppen?

– Ezen a héten éjjeli műszakos vagyok. – A férfi körbejárta a helyiséget, és megszemlélte a festést. – Nagyon szépen alakul ez a hely. Mikor lesz a megnyitód?

– Kedden, ha Isten is úgy akarja.

– Jövő kedden?

– Attól tartok.

– És hogy fogsz mindent befejezni ezekkel a mankókkal?

– Szerencsére van segítségem. – Aiden nevét nem említette, miután az apja úgy semmibe vette az esküvőn. – Hadd vezesselek körbe.

Végigkalauzolta az apját mindkét helyiségen, és megmutatta neki, melyik műfaj hova kerül majd. Nathaniel Quinn dedikálásáról is mesélt, de az apja nem ismerte a nevét.

– És itt lesz a gyerekrészleg – mutatott a nagy ablak előtti kuckóra. – Oda egy hangulatos olvasósarkot terveztem, de azzal még várnom kell pár hetet. – Vagy még többet. Aznap reggel kapta meg az autószerelő becslését. A Tahoe rendbetétele nagy lyukat fog ütni a megtakarításain.

– Nagyon szépen alakul, édesem – mondta az apja a bemutató végén. – Nincs egy felesleges ecseted? Van egy kis időm, mielőtt el kell indulnom hazafelé.

Sophie szívét melegség töltötte be. – Az remek lenne, apa. Ott egy ecset, abban a zacskóban.

A férfi kivette, és Sophie kivezette a folyosóra. – Ha lefestenéd az ajtókat, az nagy segítség lenne. Azt nehéz mankóval megcsinálni.

– És munka közben beszélgethetünk.

Sophie leült a padlóra, és folytatta a festést.

Egy darabig olyan biztonságos témákra szorítkoztak, mint a munka és Jenna nászútja. Sophie tudta, hogy meg kéne említenie Aident, de abban reménykedett, hogy az apja elmegy, mielőtt a férfi visszaér.

Nagyon örült az apjának, és nem csak azért, mert segített neki a festésben. Jó érzés volt, hogy részt akart venni a munkában. Mióta elhagyta a családját, mintha a szülői szerepéről is lemondott volna. És bár Sophie már felnőtt, még mindig szüksége volt az apjára.

A beszélgetés simán alakult nagyjából egy órán keresztül, majd visszakanyarodott a felújításra.

– Nagyon örültem, amikor megtaláltam az eredeti fapadlót a szőnyeg alatt – mondta Sophie. – Szerintem csak le kell lakkozni.

– A gyorsan száradót használd, a szűk határidő miatt. Én is azt használtam a házamban.

– Elfelejtettem, hogy neked is fapadlód van. – Sophie csak kétszer járt az apjánál.

– Igen… – A lányt valami arra késztette, hogy felnézzen a munkából.

Az apja ránézett. – Édesem… Kérdezni szeretnék valamit. Már az esküvőn is majdnem szóba hoztam, de úgy éreztem, nem az a megfelelő pillanat. De eléggé elfajultak a dolgok, és ez nem várhat tovább.

Sophie fejében azonnal valamiféle betegség képe rémlett fel. – Mi az, apu?

A férfi a festékbe mártotta az ecsetet, és folytatta a munkát. – Kicsit nehezemre esik beismerni, de elég rossz anyagi helyzetbe kerültem. Attól tartok, nem tudom fizetni a jelzálogkölcsönömet.

Tehát nem beteg. Sophie megkönnyebbülten kiengedte a levegőt. Utána viszont összeszorult a gyomra. Szóval ez volt a látogatása valódi oka. – Mi történt? Azt hittem, minden rendben van a munkáddal.

– Hát, meg tudok élni belőle, de nem tudok sokat félretenni. Télen tönkrement a kályhám, és az elvitte a megtakarításaim nagy részét. Utána az autóm váltója szállt el, és kocsi nélkül nem tudok dolgozni, amit meg a hitelkártyám bánt. Kaptam egy kis fizetésemelést, és ez segített valamennyit, de kétségbeejtő helyzetben vagyok. El fogom veszíteni a házam, Sophie. Péntekig meg kell szereznem a pénzt.

– Most péntekig?

– Attól tartok.

– Apa, bárcsak segíthetnék, de mindenemet befektettem ebbe a boltba.

– Persze, persze. Tudom, hogy sok a terhed. Csak a ház kettőnké volt anyával, és nem tartottam igényt a felére a válás során.

Sophie a fogát csikorgatta. Még jó, hogy! Otthagyta őket az összes kórházi számlával.

– Nem szívesen kérek tőled bármit, de nincs kihez fordulnom.

Sophie nyugalmat kényszerített a hangjába.

– Az a pénz már rég elment, Apa. Amit nem a kórházi számlák vittek el, azt elosztottuk mi, a gyerekeitek. Seth és Jenna az egyetemre költötte a saját részét, én meg erre a boltra. Talán kivehetnél egy lakást.

Az apja leeresztette az ecsetet, és fájdalmas tekintetet vetett rá. – Ha lefoglalják a házat, akkor is szükségem lesz egyhavi lakbérre és a kaucióra, ami nincs meg. Hajléktalan leszek, amíg félre nem tudok tenni eleget. Kivéve, ha Jenna és Grant befogadnak egy időre.

Sophie tátott szájjal meredt az apjára. Ugye, nem akar beállítani a küszöbükre, amint megjönnek a nászútjukról? – Ők friss házasok, apa.

– Ezért fordultam hozzád először. Nem akartam ilyen helyzetbe hozni őket. Nem kellene sok ahhoz, hogy átsegítsen ezen a zökkenőn, drágám. Csak pár ezer dollár.

Sophie szíve elfacsarodott. Tényleg nincs ennyi pénze. Vagy mégis? Ott volt az az összeg, amit a tölgyfa kivágására különített el. Ami már száz éve ott állt. Talán várhat még pár hónapot…

A figyelmét ekkor a nyíló bejárati ajtó hangja terelte el.

– Visszajöttem! – kiabált be Aiden. – Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott. Elfogyott a… – Megjelent az ajtóban, majd Sophie apja láttán mozdulatlanná vált.

Az apa feszülten kihúzta magát. – Te meg mit keresel itt?

– Sophie-nak segítek – nézett a lányra Aiden.

Az apja végigmérte. – Csak nem?

– Apa, egész héten nekem segített. És csakis ő rajta múlt, hogy az álmaim nem a csatornában végezték.

Az apja szigorúan rámeredt a férfira, majd az órájára pillantott, és Sophie-ra mosolygott. – Ideje, hogy útra keljek, drágám. Sajnálom, hogy nem tudok tovább segíteni.

– Kikísérlek. – Sophie alig várta, hogy szétválaszthassa a két férfit. Felkapta a táskáját és a vállára dobta. Jól jönne egy kávé.

Amint kiléptek az ajtón, megszólalt az apja. – Te mindig is túl jó voltál ahhoz a fiúhoz.

– A világon minden apa így beszél. Ő jó barátom, és kedves tőle, hogy itt maradt, miután kificamodott a bokám.

Az apja csak morgott erre.

Egymás mellett sétáltak oda a férfi kék Fordjához.

Sophie szembefordult vele. – Írhatok egy csekket, apa. Háromezer dollárt képes vagyok nélkülözni, de többet nem.

– Nekem nem is kell több. – Az apja szorosan magához ölelte. – Drágám, nem is tudod, milyen sokat jelent ez nekem.

Sophie ellágyult a hálájától. – Szóra sem érdemes.

– Vissza fogom fizetni. Most, hogy fizetésemelést kaptam, nem kell hozzá sok idő.

Miután az apja elengedte, Sophie benyúlt a táskájába, és elővette a csekk-könyvét. Amikor átnyújtotta a csekket, le kellett nyelnie az ellenérzései hullámát. Mivel így semmi pénze nem maradt tartalékban, csak abban reménykedett, hogy nem ütközik újabb akadályokba.

Huszonnegyedik
fejezet

Miközben Aiden feltépte a szőnyeg szegélyeit, Sophie visszatartotta a lélegzetét. Utána négykézlábra állva felgöngyölte a szőnyeget és az alátétet, ami alól lassan felbukkant a padló.

Könyörgök, legyen jó állapotban.

Pár hete felhúzogatott néhány sarkot, akkor örült meg az eredeti deszkáknak. A karamellszínű fának úgy tűnt, csak egy kis lakkozásra volt szüksége, az a néhány karcolás csak karakteresebbé tette. Sophie azt remélte, nem bújnak meg rettenetes vízfoltok a szőnyeg alatt, amiket fel kell csiszolni és újralakkozni. Erre nincs ideje.

Megszemlélte a felszabadított padlórészt. – Eddig jó.

– Remekül néz ki. Egy réteg lakk elég is lesz.

A festést előző este fejezték be. Már csak a maszkolószalagokat kellett eltávolítaniuk, de előtte fel akarták szedni a szőnyeget, hogy lássák, mivel van dolguk.

Aiden továbbment egy másik falhoz, hogy onnan is feltépje a szőnyeget. Az makacsnak bizonyult, úgyhogy Sophie is odalépett segíteni. Végül sikerrel jártak. Az ajtó környékén pár kisebb elszíneződés csúfította a padlót.

– Oda jól jönne egy szőnyeg – mondta Aiden.

– Hát nem?

– Mennyi idő kell a polcok felállításához?

– Leonard szerint két nap. Tegnap felhívott, hogy elkészültek. De előtte be kell fejeznünk a padlót.

– A lakknak jól meg kell száradnia, mielőtt ráállítod a polcokat.

– Gyorsan száradót vettem, de abból két réteg kell, és tizenkét óráig nem szabad rálépni. Elvben három napig kell várni, mielőtt bútort lehetne rá állítani, de nekünk nincs annyi időnk. Ha feltakarítjuk a padlót, remélem, ma mindkét réteggel végzünk. Holnap, amíg szárad, beárazhatom a könyveket. Az egyedül is menni fog.

Aiden visszaült a földre, elég közel ahhoz, hogy Sophie észrevegye az ezüst pöttyöket a kék szempárban, és a borostát az állán. Hogy érezze a férfi szappanillatát.

Aiden kifürkészhetetlen arckifejezéssel nézett rá.

– Azt mondod, holnapra végzel is velem?

Sophie vállat vont, de a gyomra összeszorult a férfi távozásának gondolatára. – Tudom, hogy neked is van életed. Ha a polcok a helyükre kerültek, már csak be kell rendezni a boltot. A bokám sokat javult. Holnapra szerintem letehetem a mankót.

Aiden mintha szomorú arcot vágott volna.

– Akkor is sántikálni fogsz.

– Az nem akadályoz semmiben. Már nem maradt erőnlétet igénylő feladat.

– És a nehéz könyves ládák? Nem kéne most megemelned magad.

Sophie erre nem is gondolt. – Kiderítem, tud-e segíteni valaki. Seth esetleg át tud jönni holnap munka után, és talán Jenna és Grant is besegítenek, ha visszajöttek a nászútjukról. – Bár nem szívesen kért tőlük semmit.

Aiden szeme az övét fürkészte. – Úgy látom, végiggondoltad. Akkor azt hiszem, holnapra foglalok egy repülőjegyet.

– Ez észszerűen hangzik. – Sophie szíve elszorult a távozása gondolatától. Már annyira megszokta a férfi jelenlétét.

A közöttük feszülő, érzelmekkel teli láthatatlan szál átjárta, behálózta a lányt. Azt kívánta, bárcsak minden másképp lehetne ezúttal.

Sophie megtörte a szemkontaktust, és halkan felnevetett. – Biztos örülsz, hogy megszabadulsz ezektől a hétköznapi feladatoktól, és visszakapod az adrenalinrohamokat.

Aiden tekintete végigsiklott az arcán, tekintete elgondolkozóvá vált. – Örülök, hogy itt maradtam.

Sophie kiélvezte a pillantásából áradó szeretetet. Megpróbálta örökre bevésni a memóriájába a férfi orrának egyenes vonalát, álla éles szögleteit, szép ívű szempilláit. Az együtt töltött idejük lassan lejárt, és szüksége volt ezekre a részletekre, hogy túlélje a rá váró hosszú, magányos estéket.

Bármilyen fájdalmas is lesz a búcsú, Aiden váratlan felbukkanása jót tett neki. Lehetőséget adott számukra, hogy rendezhessék a múltjukat. Ezért hálás volt, de ezzel vége is.

Fel akart állni, de megfeledkezett a bokájáról, és majdnem összeesett.

Aiden egy pillanat alatt ott termett, hogy elkapja. – Óvatosan.

Sophie a karjába kapaszkodott, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

A hangulat egy pillanat alatt megváltozott. Sophie már csak kettejüket érzékelte. A férfi érintését a derekán. A kék szempár átható, vágyakozással teli pillantását.

Aiden hüvelykujja végigsimított az arcán.

Sophie szíve szinte kiugrott a mellkasából, amikor a tekintete a férfi szájára tévedt. Arra a szív alakú íjra, Cupidó nyilával. Arra az átkozott ajakra.

Aiden közelebb lépett hozzá. A csókot egy lágy lehelet előzte meg. Majd az ajkai cirógatása. Utána habozott egy kicsit, egy hosszú, kétségbeejtő pillanatig csak ott tornyosult Sophie felett. A lány lélegzet-visszafojtva várakozott, minden ízében többre vágyva.

És akkor Aiden ajka, hála az égnek, újra rátalált az övére.

Sophie keze felvándorolt azokon a kemény karizmokon, a férfi nyakára fonódott, és közelebb húzta magához. Még mindig tökéletesen illeszkedett a testük; az ölelés éppen olyan ismerős volt, mint a csók.

Megadta magát Aiden varázsának. Hogy felejthette el, milyen jó ez? A férfi ajkának puszta érintése is remegéseket indított el a testében, mint egy földrengés. Az a pár csók, amit másokkal váltott, csak gyenge imitáció volt ehhez képest. Vajon Aiden is ugyanezt érzi?

Amikor a férfi még szorosabban ölelte őt a mellkasához, már el is feledte ezeket a gondolatait. Szája és ajkai, tökéletes csókja még messzebbre sodorták a lányt. Örömmel engedett a férfi felfedezőútjának, szinte elveszett benne, miközben emlékezetébe úszott az a régmúlt idő, amikor a férfi mellett a világ legkívánatosabb asszonyának érezte magát.

Pár másodperccel később, mielőtt a csók véget ért volna, érezte, amint Aiden finoman enged a szorításán. De nem ment messzire. A leheletük összekeveredett, mindketten szaporán, szaggatottan vették a levegőt.

Aiden a tenyerébe fogta Sophie arcát, tekintete a bőrét simogatta.

A lány szinte elolvadt a szeme tüzében.

– Itt maradok, amíg a boltod meg nem nyit. – Aiden hangja szenvedélyes, egyszersmind megnyugtató volt.

Sophie pislogva várta, hogy az agya felfogja a szavait. – Aiden…

Azt sem tudta, hogy fejezze be a mondatot. Nem beszélik meg a csókot? Mit érez Aiden ezzel kapcsolatban? És ő maga mit érez?

– Szükséged van a segítségemre. És Ross kibírja nélkülem még néhány napig. Itt akarok lenni a megnyitódon.

És Tiffany? Sophie-ba belehasított a bűntudat, de abban a pillanatban nem volt hajlandó kimondani a nő nevét.

Elhátrált, és leeresztette a két karját, mert szüksége volt egy kis távolságra, mielőtt felteszi a kérdését. – Ez… ez meg mi volt, Aiden?

A férfi karja is lehullt. – Nem tudom. Én… megkívántalak, mint mindig.

Sophie nem akarta kimondani, de muszáj volt. – Mivégre? Ebből nem lehet semmi. Én itt élek, te meg Charlestonban.

Aiden szemében mintha tucatnyi gondolat száguldott volna végig, mielőtt válaszolt. – Igazad van. Azt hiszem, az lesz a legjobb… ha elfelejtjük ezt az egészet.

Arra nyilván nagy esély van. De Sophie egyelőre félretette a csókkal kapcsolatos gondolatait. – Biztos, hogy maradni akarsz? Nem lenne jobb…

– Óvatosabb leszek. Tartozom neked bocsánatkéréssel?

Sophie mélyen a szemébe nézett, és fikarcnyi megbánást sem érzett. – Ez a csók két emberen múlt.

Aiden szája sarkában mosoly bujkált, az a ferde és elbűvölő. – Kettőn bizony.

A lány ajkán reszkető mosoly játszott, a válla elernyedt, most, hogy elmúlt a feszült izgalom.

Aiden hátralépett, csípőjére tette a kezét. – De most vissza kéne térnünk a szőnyeghez. Utána felsöprök, és felmosom a padlót.

Sophie végignézett a fénytelen padlón és a csupasz falakon. Rengeteg feladatuk akadt még, amivel elterelhetik a figyelmüket. És olyan érzése támadt, hogy szükségük is lesz ezekre.

Aiden végighúzta a felmosórongyot a padlón, túl nagy erővel nyomva a fához. Sophie kiment szívni egy kis friss levegőt, ő pedig örült a pár perces magánynak. A csók óta úgy érezte, túl fülledtté vált a levegő a helyiségben, és nem jut elég oxigénhez.

Bedugta a rongyot a sarokba. Hogy lehet ekkora idióta? Megízlelte a lányt, pedig minden férfi közül ő tudhatná legjobban, mekkora hiba ez. Sophie fizikai függést vált ki – ebben nem változott. Legszívesebben máris ismét a karjába kapta volna… de minek? Sophie-nak igaza volt. Milyen jövőjük lehetne?

Csak félig bánta, amiért azt mondta neki, hogy ott marad. A lánynak segítségre volt szüksége, és ő nem igazán hitt abban, hogy a testvérei mindent eldobnak majd és a megmentésére sietnek. Márpedig Sophie bármit megtenne azért, hogy időben előkészítse a boltot, az önmagának okozott újabb baleseteket is beleértve.

Már csak öt nap, és sokkal jobban fogja érezni magát, ha úgy megy el, hogy a bolt üzemel. És egyébként is, ennyi erőfeszítés után látni akarta a végleges állapotában.

Ledobta a rongyot, kivette a zsebéből a telefonját, és megnyitotta Tiffany utolsó üzenetét, amire még nem válaszolt. Mit számít, ha még egyszer elhalasztja a hazatérését?

Huszonötödik
fejezet

Oly sok tennivaló maradt még Sophie listáján. De eljött a nagy pillanat: képes volt mankó nélkül megállni a lábán. Egész nap sántikálva munkálkodott. Már majdnem alkonyodott, amikor Aiden az utolsó réteg lakkot vitte fel a padlóra. Miközben ő ezzel foglalatoskodott, Sophie elindult a Schoonersbe, hogy véglegesítse a rendezvény menüjét.

Az étterem a promenád túlsó végén helyezkedett el, még gyenge bokával is sétatávolságban volt. A lány olyan szabadnak érezte magát a mankó nélkül, hogy minden lépésének külön örült. A rusztikus tengerparti étkezde csendes volt így vacsoraidő után, nem sokkal a főszezon előtt.

A séffel kellett beszélnie, Ramona Jenkinsszel, egy vonzó, vörös hajú nővel, aki a harmincas évei elején járt. Lenyűgözte az a gondosság és alaposság, amivel a nő a munkáját végezte. Egy órát töltöttek italok és ételminták felett beszélgetve a menüről, majd végül áttértek a könyvekre és a szerzőkre. Mire végeztek, Sophie úgy érezte, talált egy új vásárlót és talán barátot is.

– Nyugi – mosolygott rá Ramona, amikor elbúcsúztak. – Ha aggódni akarsz, más miatt tedd. Az étel rendben lesz.

– Efelől semmi kétségem.

Mire visszatért a boltba, Aiden is végzett már. És mivel még tizenkét órán át nem léphettek rá a padlóra, az este hátralévő részében pihenhettek.

– Szinte már be is hoztuk a késést – jelentette ki Sophie az utasülésen, Pippa hátát simogatva.

– Akkor holnap beárazzuk a könyveket. Mi van még?

Sophie felnevetett. – Hidd el, azzal legalább egy nap el fog menni.

– A boltok nem vonalkódot használnak mostanában?

– Némelyik igen. De van, amelyik jobban szereti, ha az üzlet neve is szerepel a címkén. Az a cseréket is megkönnyíti. És pár antikvár könyv is van a készletemben, amiket mindenképpen fel kell címkézni. De a menetrendre visszatérve… A polcok szombaton és vasárnap kerülnek a helyükre, bár az még egy kicsit korai lesz a lakknak. De nem megy másképp.

– De akkor csak a hétfő marad a könyvek elhelyezésére.

– Mennyire megy neked a betűrendbe rendezés? – kérdezte Sophie.

– Biztosan nem olyan jól, mint neked.

– Ügyes leszel. Ellie is bejön, hogy megmutassa a többi alkalmazottnak a kassza kezelését. – Jennának is írt, hogy tudna-e segíteni, de még nem jött válasz.

Már attól is ideges lett, ha arra gondolt, milyen kevés idejük maradt. Hogyan gondolhatta, hogy hétfőn is feltöltheti a polcokat, ha másnap meg kell nyitnia a boltot könyvbemutatóra?

– A bemutató kedden négykor kezdődik?

– Igen, de a megnyitó egész nap tart majd. Remélem, sokan benéznek, ugyanakkor tartok is attól, hogy nem bírunk annyi emberrel. Valamikor a könyvek beárazása és a polcok között még a csapatommal is beszélnem kell. Jó benyomást kell tennünk az elején.

Amikor hazaértek, Sophie meglátott egy autót a sötét kocsibeállóban.

– Ez meg ki? – kérdezte Aiden.

– Nem tudom. Nem várok senkit.

– Talán Fosterék ugrottak be hétvégére.

Arról biztosan szóltak volna. Persze Sophie nem ismerte őket annyira, és, végtére is, ez az ő otthonuk.

Miután Aiden leparkolt, Sophie kinyitotta az ajtót, és kiengedte Pippát, majd ő is kimászott az autóból. A táskáját nehezen tudta kibogozni a biztonsági övből. Fél lábon ugrált, amíg ki nem szabadította.

Aiden kuncogva csukta be az ajtaját.

Sophie úgy nézhetett ki, mint egy görkorcsolyázó zsiráf. Az ő ajka is megremegett.

– Rajtam nevetsz?

– Bárcsak felvettelek volna videóra. Az majdnem olyan jó volt, mint amikor pár napja átestél a festékes vödrön.

– Az nem volt vicces. Mindent összekentem.

Aiden ismét felkuncogott. – És amikor Pippa is végigszaladt rajta…

Amikor Sophie csatlakozott Aidenhez, vállával meglökte a férfit, de mivel a jó lábát emelte közben, majdnem újra elvesztette az egyensúlyát.

– Azok a kis, kék tappancsnyomok… Eléggé utáltam, hogy ki kellett dobnom a szőnyeget utána.

– Mekkora káoszt csinált! És legalább fél órába telt lemosni a lábát.

– Aiden?

Sophie összerezzent a bejárati ajtó sötétjéből felcsendülő hang hallatán.

Egy nő sétált le a tornác lépcsőjén. Bár túl sötét volt ahhoz, hogy ki tudja venni a vonásait, Sophie azonnal tudta, ki lehet.

– Tiffany – találta meg végül Aiden a hangját. A jókedve teljesen elszállt a szélben. – Mit keresel itt?

Pippa megugatta Tiffanyt, akinek a tekintete Sophie és Aiden között cikázott.

– Tiffany, ő Sophie Lawson. Sophie… Tiffany.

Udvariasan üdvözölték egymást, majd Tiffany Aiden felé fordult. – Mivel megint lemondtad a hazautat, gondoltam, megleplek.

Hát, azt sikerült.

– És elhoztam a díjadat – nyújtott át valamit Aidennek. – Arra az esetre, ha személyesen is látni akarnád.

– Ez figyelmes tőled. – Aiden halványan érzékelte a trófea súlyát, de túl sötét volt ahhoz, hogy alaposabban megnézhesse.

Sophie leguggolt, és felkapta az ugató kutyát.

– Azt hiszem, most bemegyek, és adok neki inni.

Aiden átnyújtotta neki a trófeát. – Ezt is bevinnéd, kérlek?

– Persze.

Aiden utánanézett, amint a lány eltűnt a házban, és minden ízében azt kívánta, bárcsak vele tarthatna.

De Tiffany hosszú utat tett meg, hogy láthassa őt. Örülnie kellett volna neki, a megjelenését mégis tolakodónak tartotta.

És ebből tudta, hogy mit kell tennie. Elnehezedett a mellkasa a felismeréstől. – Szép ez az este. Van kedved sétálni egyet a parton?

– Persze.

Tiffany igazodott a lépteihez, miközben megkerülték a házat, és lesétáltak a járóköveken a partra. A lány szokatlanul csendes volt. Általában, ha több órát együtt töltöttek, a csacsogása Aiden idegeire ment. Nem kerülte el a figyelmét, hogy öt napot töltött Sophie-val, de egy pillanatra sem tartotta terhesnek a jelenlétét.

Amikor leértek a homokra, levették a cipőjüket, és folytatták az útjukat a víz felé. A hold alacsonyan járt még, a fénye hidat rajzolt a hullámzó vízre. Aiden mélyen beszívta a sós levegőt, miközben észak felé kanyarodtak a bokáját cirógató hűs vízben. Tiffany mellette maradt.

– Hogy értél ide ilyen gyorsan? – Charleston öt órára volt autóval. – Már dél is elmúlt, amikor megírtam, hogy megint késni fogok.

– Azt hiszem, ebből ki is található – nevetett fel szárazon Tiffany. – Váratlan ötlet volt. Nem volt túl sok munkám, és azt hittem, örülni fogsz nekem. Úgy látszik, tévedtem.

Aiden megvakarta a nyakát. – Sajnálom. Csak meglepődtem. Hosszú nap volt.

– Igen, pont úgy hangzott, amikor megérkeztetek… nagyon kimerülhettél.

Aiden kinyitotta a száját, de Tiffany megelőzte.

– Nézd, Aiden, nem akarom túllépni a… kapcsolatunk kereteit. Tudom, hogy nem járunk, vagy ilyesmi, de azt gondoltam, arrafelé tartottunk. És mióta eljöttél erre az esküvőre, távolságtartónak tűntél.

– Sajnálom…

– Nem bocsánatkérésre van szükségem. Azért jöttem ide, mert azt reméltem, csak félreértelmeztem valamit. A digitális kommunikáció miatt. Vagy hogy a munka köt le, amit a barátoddal végzel. De most már értem, hogy nem csak erről van szó.

Aiden azt hitte, jobban ért az érzelmei eltitkolásához. De nem is kell eltitkolnia semmit egyáltalán. Sokkal hamarabb észre kellett volna vennie a jeleket. Nem akar hosszú távú kapcsolatba bonyolódni Tiffanyval.

– És nem kell zseninek lennem ahhoz, hogy lássam, van még köztetek valami a volt barátnőddel.

Aiden megrázta a fejét, noha még mindig átmelegítette a csók emléke. – Semmi nem fog történni köztünk.

Tiffany megtorpant, és a szemébe nézett.

A holdfény végigtáncolt csinos arcán. Még soha nem volt ilyen gyönyörű, de Aiden semmit nem érzett iránta. Legalábbis a barátságon túlmenően.

– De köztünk sem?

– Nem a te hibád, Tiffany. Én nagyon kedvellek. Szeretek veled lenni, és élveztem az együtt töltött pillanatokat.

Tiffany nevetésében egy cseppnyi jókedv sem csengett. – Úgy érzem, ezt már hetek óta tudnod kellett volna.

Aiden azt remélte, hogy valami felszikrázik benne. Valami, amitől úgy érzi majd magát, mint korábban Sophie-val. Most már látta, hogy túl sokáig várakozott, és közben Tiffanyt is megvezette.

– Valószínűleg így van. Sajnálom. És azt is, hogy azért vezettél ennyit, hogy…

– Kidobjanak?

Aiden megfogta a kezét. – Én szeretnék a barátod maradni. Sok bennünk a közös. És jól érezzük magunkat együtt.

Tiffany elhúzta a kezét, és visszafordult a ház felé. – Én nem barátként gondolok rád, Aiden – felelte minden rosszindulat nélkül.

A férfi fancsali képpel indult a lány után. Vele még soha nem szakítottak, ezért nem tudta, milyen érzés. De mindig is utálta összetörni mások szívét. A tapasztalata azt súgta, most semmit nem tehet vagy mondhat, amitől Tiffany jobban érezné magát.

– Már túl késő van ahhoz, hogy hazavezess. Nyugodtan itt alhatsz, a házban.

– Ne vedd magadra, Aiden, de ez az utolsó hely a világon, ahol megmaradnék.

A hátralévő utat némán tették meg. Amikor felértek az udvarba, megfogták a cipőjüket, és kézben vitték a ház bejáratáig.

Aiden kinyitotta Tiffany előtt a kocsi ajtaját.

A lány felszegte az állát. – A jövőben is együtt kell dolgoznunk.

– Remélem, nem lesz túl… – Aiden nem találta a megfelelő szavakat.

– Igen. Én is. – Tiffany mereven rámosolygott, majd egyetlen szó nélkül beszállt az autóba.

Huszonhatodik
fejezet

Nem sokkal azután, hogy Sophie belépett a házba, megszólalt a telefonja. Joshua neve jelent meg a kijelzőn. Az Aiden iránt táplált egyre erősebb érzelmei miatt kerülni kezdte a férfit. Előző nap sem fogadta a hívását, aznap pedig csak röviden válaszolt az üzenetére. Végtére is, Joshua tudta, hogy lefoglalja a boltja.

De a harmadik csengésnél kinézett a tengerpart felé. Aiden valahol ott sétált a barátnőjével a sötétben.

Fogadta a hívást, mielőtt válaszolt volna a hangposta. – Szia, Joshua.

– Sophie. Remélem, nem hívlak túl későn.

– Egyáltalán nem. Most értem haza. Hogy vagy?

– Jól. Lefoglal a munkám. Hogy áll a bolt? Utolérted már magad?

– Majdnem. Ez nagyon szoros lesz, de azt hiszem, sikerülni fog. – Már elmesélte neki, hogy egy középiskolai barátja segít a munkában.

– És hogy van a bokád? Még mindig mankóval sántikálsz?

– A duzzanat már lement, és nem fáj annyira, úgyhogy a mankót csak hosszabb távolságokon vetem be… bár akkor is inkább a jó lábamra nehezedem.

– Nagyon helyesen. Sőt, jót tenne egy bokamerevítő, főleg, ha ennyire aktív vagy. Nehogy ismét megsérüljön. És a fájdalom? Még mindig erős fájdalomcsillapítókat szedsz?

Sophie elmosolyodott. A férfi átkapcsolt orvosba.

– Sokkal jobb. Ibuprofent szedek, amikor kell.

Joshua adott még pár tanácsot a bokájával kapcsolatban, de amikor rátért a gyógytornára, Sophie gondolatai elkalandoztak. Kibámult az ablakon, és észrevette Aident és a barátnőjét a parton, amint szorosan egymással szemben állnak. A hold fénye megcsillant a nő fehér blúzán, a szél belefújt hosszú hajába.

Sophie szíve összeszorult. Még a félhomályban is feltűnt neki Tiffany szépsége és karcsú alakja. Milyen szép párt alkotnak. És, mivel Tiffany pilóta, biztosan ugyanolyan kalandvágyó lélek, mint Aiden. Olyan sok bennük a közös. És a férfi hamarosan hazatér hozzá.

– Sophie? – kérdezte Joshua.

Sophie elfordult az ablaktól. Miért vágyakozik valaki után, akit nem kaphat meg, és miért nem törődik ezzel a tökéletes és iránta érdeklődő férfival?

– Elnézést. Lemaradtam az utolsó mondatodról.

– Azt kérdeztem, nincs-e szükséged segítségre a boltod berendezéséhez. Tudom, hogy még nem ismerjük egymást igazándiból, de a vasárnapom szabad, a hátam pedig erős.

Sophie szíve átmelegedett az ajánlattól. – Ez olyan kedves tőled. De az asztalosom hétvégén állítja fel a polcokat. És olyan sokan lesznek a boltban, hogy át fogunk esni egymáson.

És el sem tudta képzelni, hogy Aiden, Joshua és ő ott szorongjanak a kis irodában, a dobozok és a könyvek között.

– Hát, ha bármi megváltozna, csak szólj.

– Úgy lesz. Ma végeztünk a padlóval, holnap a könyveket fogom beárazni.

– Ez jó tervnek tűnik a bokád szempontjából. Esetleg felpolcolhatnád munka közben.

– Hamisítatlan tyúkanyó vagy.

Joshua felnyögött. – Egyáltalán nem ez volt a célom.

– Nem? Akkor talán ne legyél ennyire segítőkész.

– Megbeszéltük. Innentől leveszem az orvosi köpenyt, mármint átvitt értelemben. Mesélj, hogy van a nagymamád! Beszéltél vele ezen a héten?

– Az nem kifejezés. Alig van olyan napom, amikor ne hallanék felőle.

– És miért hangzik ez olyan vészjóslóan?

– Talán azért, mert az a nő egy makacs vén boszorkány.

Joshua felnevetett. – Mivel rólam jó véleménnyel van, ezt egyáltalán nem bánom.

– Minden egyes nap felhívott, amióta megsérült a bokám, hogy figyelmeztessen, kímélnem kell magam.

– Ez elég észszerűen hangzik.

Sophie szája mosolyra húzódott. – Te az ő pártját fogod? Azok után, hogy belementem a randiba veled, meg minden?

– Az a nő hozott össze veled. Hogyan is találhatnék benne bármi kivetnivalót?

Sophie felnevetett. – Touché. Ezzel nem vitatkozhatom. És most meséld el, hogy van Maci. Kergeti még a mókusokat?

– Ó, Maci számára minden nap egy újabb mókuskaland. De szerintem csak játszik velük. Soha nem kapja el őket, de mérhetetlenül büszkének tűnik, amiért megvédett engem tőlük.

– Pippa egy hínártól is elszalad, de az idegeneket úgy megugatja, mintha ördögök lennének. Nagyon nehezen szokja meg az embereket. – De Sophie-nak azonnal eszébe jutott, milyen melegen fogadta Aident. Gyorsan elűzte a fejéből ezt a gondolatot.

– Vagyis ne sértődjem meg, ha első pillantásra megutál?

– Ha így lesz, biztosan hamar meggondolja magát.

– Be kéne mutatnunk egymásnak négylábú szeretteinket. Kíváncsi lennék, mit szólnak egymáshoz.

Ekkor kinyílt a bejárati ajtó, és Aiden lépett be rajta. Sötét fürtjei kócosak voltak, arckifejezése kifürkészhetetlen. Sophie meglepődött, hogy a barátnője nincs vele. Azt hitte, Tiffany ott marad éjszakára, és előre félt a kínosan udvarias társalgástól.

Aiden odaintett neki, majd felfelé indult a lépcsőn. Mi történhetett a parton? Tiffany talán szívesebben szállt meg egy hotelben.

Ráébredt, hogy Joshua mondott neki valamit. – Elnézést, mit mondtál?

– Azt, hogy Maci szerintem teljesen összenyálazná Pippát, és talán le is taposná. Hajlamos megfeledkezni arról, milyen nagyra nőtt. Még mindig fel szokott ugrani az ölembe, ha leülök a kanapéra.

– Te jó ég. – Sophie megpróbálta elrejteni az ásítását. – Elnézést. Nem unlak, esküszöm.

– De biztosan fáradt lehetsz. Hagylak lefeküdni. Csak kíváncsi voltam, hogy halad a boltod.

– Ez nagyon kedves tőled. De valóban hosszú napom volt.

– Hamarosan megint felhívlak, ha nem baj.

– Az jó lenne. Jó éjt.

– Jó éjt, Sophie.

Huszonhetedik
fejezet

Aiden arca megnyúlt, miután a pillantása körbevándorolt Sophie irodájában. – Még soha nem láttam ennyi könyvet egyetlen szobában.

– Úgy mondod, mintha valami baj lenne ezzel.

– Csak akkor, ha mindet neked kell beáraznod.

Az ablak nyitva volt, az idő enyhe, a függönyt frissítő szellő lengette. Sophie Aidennel szemben ült, lábát egy vödörre téve. Aznap reggel az volt az első dolguk, hogy beugrottak egy gyógyszertárba bokamerevítőért. Sophie írt egy köszönőüzenetet Joshuának.

Azt hitte, Aiden a barátnőjével fogja tölteni a reggelt, de a férfi meg sem említette Tiffanyt. Csak nem ment vissza a lány azonnal Charlestonba egy ilyen hosszú út után? Alig tizenöt percet töltöttek együtt a parton. De bármilyen kíváncsi is volt Sophie, nem kérdezett semmit. Ez nem tartozik rá.

Aiden a dobozokat tologatta, emlékiratokat keresett. A válogatás elég hosszadalmas művelet volt, de lehetővé tette, hogy a polcok felállítása után azonnal a helyükre pakolhassák a könyveket.

A hátsó ajtón kopogtatás hangzott fel, és Pippa harciasan ugatni kezdett.

– Vajon ki lehet az? – töprengett Sophie.

Aiden odébbtologatott pár doboz könyvet, majd útban az ajtó felé a karjába kapta Pippát.

Amikor ajtót nyitott, egy ismeretlen férfi mosolygott rá. Huszonévesnek tűnt, és baseballsapkát viselt szépen nyírt pajesszal. Testfelépítése alapján úgy tűnt, sok fizikai munkát végez, és ezt a benyomást az öltözéke is megerősítette.

– Brandon. – Aiden megrázta a kezét. – Mit keresel itt?

– Csak beugrottam megnézni, hogy áll a lakkozás. Láttam a táblát a bejárati ajtón, úgyhogy gondolom, már kész van. Ki ez a kis prücsök?

– Pippa. Kicsit érzékeny a hangokra, meg az idegenekre. Gyere be. – Aiden behúzta az ajtót a férfi mögött. – Sophie, ő Brandon. Tegnap futottunk össze a festékboltban. Brandon, ő az új könyvesbolt tulajdonosa.

– Örvendek, asszonyom. El sem tudom mondani, mennyire szuper, hogy lesz a környéken könyvesbolt.

– Nagyon örülök. Mit szeret olvasni?

– Főleg életrajzokat. Bár néha történelmet is… különösen a világháborúkról.

– Mindkettőből remek választékkal rendelkezünk. És ha valamilyen konkrét könyvet szeretne elolvasni, szóljon nyugodtan. Bármit megrendelhetünk.

Brandon végignézett az irodán. – Úgy látom, éppen elég könyv van itt ahhoz, hogy az idők végezetéig lekössék az embert.

Sophie felnevetett. – Pont ez volt a szándékom.

Aiden odébb tolt egy dobozt a lábával. – Brandon mentett meg attól, hogy rossz lakkot vegyek.

– Hát, nem is rosszat, csak gyengébb minőségűt.

– Maga ért a padlókhoz? Ezzel foglalkozik? – kérdezte Sophie.

– Hát, tulajdonképpen mindenhez értek egy picit. Amolyan segédféle vagyok.

– Azt elfelejtettem mondani, hogy a vezetékneve Hooper – vetette közbe Aiden. – Az apjáé a barkácsbolt, Brandon pedig saját vállalkozást indított.

– Apróbb szereléseket végzek el embereknek.

Aiden feddőn nézett rá. – Gyakorlatilag építési vállalkozó, képkeretező, és bejegyzett villanyszerelő. És úgy tűnik, a padlólakkozásról is sokat tud.

– Vagyis ezermester – jelentette ki Sophie.

– A padló persze még szárad – intett Aiden Brandonnak, hogy kövesse a dobozok labirintusában. – De nézd meg. Ha rosszul csináltam, akkor tégy úgy, mintha nem vennéd észre.

Brandon megszemlélte a folyosó és az irodával szemközti szoba padlóját.

– Azt hiszem, nem kell megcsillogtatnom színészi képességeimet. Szép munkát végeztél.

Egy darabig még csevegtek, és Brandon adott pár tanácsot a padló állapotának megőrzésére, amit Sophie jól megjegyzett a későbbiekre.

Nem sokkal később Brandon elbúcsúzott: – Most inkább hagyom, hogy visszatérhessetek a könyvekhez.

Amikor elment Sophie mellett, átnyújtotta neki a névjegykártyáját. – Ha bármilyen kérdése lenne, vagy segítségre van szüksége, csak hívjon. És üdvözlöm Piper’s Cove-ban.

– Nagyon köszönöm. Remélem, eljön a megnyitómra.

– Ki nem hagynám. Édesanyám nagyon várja azt az írót, aki idejön.

– Mondja meg neki, hogy hozza el a barátnőit is.

Brandon felnevetett. – Ó, el fogja hozni.

– Kedves fickó – jegyezte meg Sophie, miután becsukódott mögötte az ajtó.

– Mindig segítőkész emberekkel találkozom, ha belépek abba a barkácsboltba.

– Ez egy barátságos város. Remélem, szeretnek olvasni.

– Lefogadom, hogy igen. A turisták meg strandkönyvekre vágynak, nem? Tudod, mit szoktak mondani a sikeres cégalapításról: helyismeret, helyismeret, helyismeret. Szerintem te tökéletesen eltaláltad.

– Remélem, igazad van.

Aiden lerakott egy dobozt a lába elé. – Itt vannak az utolsó önéletrajzok. Mi a következő?

– Jöjjenek az életrajzok. Szerintem a legtöbb ott van – mutatott a sarokba, végignézve a rengeteg dobozon. Kicsit csüggesztő volt a látvány. – Remélem, jól becsültem meg, mennyi időre lesz szükségünk.

– Van esélye, hogy jön még erősítés a héten?

– Seth dolgozik. Azt hiszem, le akarja nyűgözni az új főnökét. Jenna és Grant pedig csak holnap érnek haza. Nem szívesen zaklatnám őket abban a pillanatban, amint kiszállnak a gépből.

Aiden nem válaszolt, de az állán megrándult egy izom. Leült Sophie-val szemben, és segíteni kezdett neki.

– És Joshua?

Sophie rábámult a férfira, de ő már nagyban az árazópisztollyal volt elfoglalva.

– Úgy hívják, nem? Mármint a fickót, akivel… beszélgetsz?

– Hát, igen, de… – Sophie nem tudta, hogy Aiden észrevette a dolgot. – Felajánlotta a segítségét, de nem fogadtam el. Hiszen még nem is találkoztunk élőben.

Az az állizom ismét megrándult. – Nos, talán nem kéne visszautasítanod a szabad kezeket.

Sophie nem kételkedett abban, hogy Joshua ajánlata őszinte volt. De a gondolat, hogy ez a két férfi egy helyiségben lenne vele, új értelmet adott a kínos kifejezésnek. Az olyan lenne, mint amikor Tiffany előző este megjelent a küszöbükön.

– Talán nem kellett volna. – Harcias pillantást vetett a férfira, amit az észre sem vett. – Kár, hogy Tiffany nem tudott ma beugrani segíteni. Ilyen hamar haza kellett mennie?

Felragasztott egy címkét egy Fred Rogers-életrajzra, majd félretette. Magán érezte Aiden tekintetét, de ezt megpróbálta eltitkolni, miközben egy újabb könyvért nyúlt.

– Igen, ő… hazament.

– Azt hittem, marad egy darabig.

Hosszú szünet következett, amit csak az árazópisztolyok csattogása tört meg. Nyilvánvaló, hogy Aiden nem akar Tiffanyról mesélni Sophie-nak. És, az igazat megvallva, Sophie sem örült volna ennek. Még most is a tegnap esti romantikus jelenet lebegett a szeme előtt: a nő karcsú alakja Aidené előtt, a szélben lobogó hosszú haja.

Összeszorult a mellkasa. Semmi joga nem volt a féltékenységhez. Mégis tetőtől talpig átjárta.

– Tiffany és én szakítottunk.

Sophie felnézett, de folytatta a munkát.

– Szinte el sem kezdődött a kapcsolatunk. Szívesen voltam vele, de nem illettünk egymáshoz.

– Ó – pislogott Sophie. – Azok után, hogy ideautózott… Azt hittem…

– Nem voltunk közöttünk semmi komoly. Ha úgy lett volna, soha nem… – Aiden nagyot sóhajtott, kék szeme a lányéba fúródott. – Akkor nem csókoltalak volna meg.

Sophie lélegzete felgyorsult a férfi vágyakozó pillantásától, a szavaitól. A csókjuk említésére remegni kezdett a lába. – Azt hittem, arról nem beszélünk többé.

Aiden szemében vidámság csillant. – De ha egyszer nem tudom elfelejteni.

Sophie-ban melegség áradt szét, bár a riasztók is megszólaltak. – Aiden… két különböző államban élünk.

– Tudom, tudom. Semmi olyat nem mondhatsz, amit én ne mondtam volna el már százszor magamnak. – A férfi megcsóválta a fejét, megfogta az árazópisztolyt, és egy újabb címkét nyomott egy könyvre. – Igazad van. Nem kellett volna mondanom semmit.

De mondott – és most már Sophie sem tudta elfelejteni a dolgot.

Aiden a homlokát ráncolva bámulta az árcímkét. Ezt meg miért kellett kimondania? Már maguk mögött hagyták azt a csókot. Sophie legalábbis. Ő viszont nem tudta kiverni a fejéből az ajka érintését.

Ezt abba kell hagynia. Félreérthető üzeneteket küld. Először megcsókolja a lányt, majd azt mondja, felejtsék el. Utána szakít Tiffanyval, és ismét a csókot kezdi emlegetni.

Fogd már fel, te idióta, hogy az életetek két különböző irányba tart.

Önmagát már így is a végletekig összezavarta, de a lánnyal nem kéne ezt tennie. Az nem lenne igazságos. Sophie-nak a boltja megnyitására kell koncentrálnia. Ő is csak emiatt van itt.

Vagy nem?

De az is lehet, hogy az ESTA elnyerése mindent megváltoztat. Talán új utakat és olyan ajtókat nyit meg előtte, amire még álmában sem gondolt. Hajlandó lenne vajon otthagyni az Extreme Adventurest és partneri viszonyát Ross-szal egy másik lehetőségért?

Most először hagyta, hogy ez a gondolat megfogalmazódjon benne. Amikor kimondta magában, adrenalin áradt szét a testében. A változás jónak tűnt, újnak és izgalmasnak. Egy kalandnak, csak üzlettárs nélkül.

De mihez kezdene, ha otthagyná azt a vállalkozást? És ez a változás lehetővé tenné vajon, hogy…

Sophie úgy árazta a könyveket, mintha több liter kávé hajtaná. Aiden nem tudta, mit tartogat számára a jövő, azt viszont igen, hogy Sophie-é mit tartogat – és még pár napig mindkettőjüknek erre kellett koncentrálnia.

Huszonnyolcadik
fejezet

Micsoda nap. A heves szél Sophie haját és ruháját lobogtatta, miközben a lány a Broadwalk Beanery kávézó felé sántikált. Aiden elugrott ebédért a szendvicseshez, Sophie pedig megígérte neki, hogy szerez egy kis kávét.

Amikor benyitott a kávézóba, szorosan tartotta a kilincset a széllel szemben, majd gyorsan be is húzta maga mögött. Beszívta a kellemes kávéillatot, és felsóhajtott az energia ígéretétől.

– Elég szeles az idő, igaz? – kérdezte Haley, miközben kilépett a konyhából. A barna hajú pultoslány Sophie-val egykorú lehetett, akivel pillanatok alatt megkedvelték egymást. Szabad lélek volt, huncut mosollyal. Bohém öltözködése is arra utalt, hogy ő mindig a saját szíve ritmusát és dobbanásait követi.

– A kislány hol van? – kérdezte Sophie-tól.

– Féltem kihozni. – A szél ebben a pillanatban rázta meg az ablaktáblákat. – Te jó ég.

– Ma reggel az egyik napernyőnk is elrepült. Jim kiment, hogy levadássza.

Sophie felnevetett, amikor elképzelte, ahogy a pedáns üzletvezető az ernyőt kergeti a sétányon. – Jaj, ne. Nyitva tartom én is akkor a szemem.

Leadta a rendelésüket, majd kifizette a kávékat, és miközben Hailey elkészítette az italokat, elcsevegett vele.

– Hogy halad a bolt? Bekukucskáltam, amikor tegnap arra jártam, de volt egy tiltótábla az ajtón.

– Még mindig szárad a padló. Vagyis már megszáradt, de még nem szabad rálépni. A polcok holnap kerülnek be.

– Milyen izgalmas! Ha kell egy segítő kéz a könyvek felpakolásához, csak szólj. Hétfőn szabadnapos vagyok, és varázslatosan jól megy a betűsorrendbe rendezés. És a készletet is szívesen áttekinteném, hogy előre tudjam, mekkora összeget kell majd könyvekre elkülönítenem a fizetésemből.

– Talán élnék is az ajánlatoddal. Elég szűkös határidővel kell dolgoznunk.

– Akárhány könyvet kipakolnék azért, hogy találkozhassak Nathaniel Quinn-nel – kacsintott rá Haley.

– Ne félj. Ebben a kiváltságban mindenki részesül, aki eljön kedden.

– Két példányt kell majd vennem, mert azt, amit dedikál, üveg mögött fogom tartani.

– Remélem, mindenki más is így érez majd. Most végeztem az új könyvek beárazásával. Remélem, nem rendeltem túl sokat.

Haley elhessegette a félelmeit. – Ez hatalmas esemény lesz. Az összes barátom jön. Versenyezni fogunk, melyikünk fejezi be a könyvet elsőként. – Ravasz pillantást vetett Sophie-ra. – Gondolom, nem lennél hajlandó…

Sophie felnevetett. – Sajnálom, de nem kaptam engedélyt rá, hogy hamarabb eladhassak akár egyetlen példányt is.

– Hát, egy próbát megért. – Haley átnyújtotta az italokat Sophie-nak. – Tessék.

– Köszönöm. Gyere majd le, nézz be a boltba, ha lesz egy kis időd.

– Viszek majd a friss almás pitémből is. Még mindig alakítgatom a receptet, és szükségem van a visszajelzésre.

– Nyami! Örömmel segítek.

– Nehogy elfújjon a szél! – szólt hátra Haley, miközben visszatért a konyhába.

– Viszlát. – Amikor Sophie az ajtóhoz ért, megszólalt a telefonja. Lerakta az italokat egy asztalra, és ránézett a kijelzőre, hátha Aiden hívja, hogy desszertet is kér. De Jenna volt az.

Fogadta a hívást. – Szia, hugi. Minden rendben?

– Aiden még mindig ott van? – kérdezte a húga üdvözlés helyett.

– Neked is szia. Úgy hallom, gyorsan terjednek a hírek. – Valójában meglepődött, hogy ez ilyen sokáig tartott.

– Ez nagy dolog, Soph. Egy hete ott van, és én csak most értesülök róla? Azt hittem, utálod.

Sophie a szemét forgatva leereszkedett egy székre a sétányra néző ablak mellett. – Nem utálom. És miért zaklatnálak életem minden apró részletével a nászutadon?

– Apró részlet? – kacagott fel Jenna. – Aiden minden, csak nem apró részlet. Megszakadt a szíved, amikor elhagyott, és még a nevét sem ejthettük ki.

Sophie megdöbbent. – Soha nem mondtam ilyet.

– Nagyi figyelmeztetett minket rá. Azt mondta, számára a neve egyet jelent a káromkodással, és szappannal mossa ki a szánkat, ha valaha is kiejtjük.

– Te jó ég!

– És most együtt laktok a nyaralóban, és segít neked kipofozni a boltot, te pedig meg sem említed?

– Semmi misztikus nem történt, Jenna. Menj vissza a napernyős koktéljaidhoz és a napolajodhoz.

– Jaj, ne már. Lóg a munkából, hogy neked segítsen? Ez egyáltalán nem vall rá.

– Itt ragadt a hurrikán miatt. Törölték a járatát. Utána kificamodott a bokám, és ő megsajnált, ezért itt maradt segíteni. Ennyi, nem több.

Jenna hümmögött. – Még emlékszem arra, amikor jártatok… annyira azért már nem voltam kisgyerek. Ha ti valahol találkoztatok, az olyan volt, mint egy robbanás a kémiaszertárban.

– Az már régen volt.

– Láttalak titeket az esküvőmön, Sophie. Repkedtek a szikrák. Grant is egyetért velem, igaz, Grant? Bólogat.

– Nagyon élénk a képzelőerőtök – akárcsak az övé, mert az előző napi csókjuk nyomban megjelent a lelki szemei előtt, élénk, nagy képernyős felbontásban.

Jenna felnevetett. – Annyira tagadod! Ti nagyon összeillettetek. Talán megint összejöhetnétek. Talán nem csak a festék és a lakk kedvéért maradt ott.

– Én most a boltomat próbálom megnyitni, hugi, nem régi lángokat felszítani.

– Tudod, ezeket egyszerre is lehet csinálni.

– Tisztában vagyok azzal, hogy te éppen egy trópusi nászúton nyaralsz, de a való élet nem tündérmese. Nem véletlenül szakítottunk Aidennel.

– Az élet változik, az akadályok legyőzhetőek.

– Úgy beszélsz, mint egy boldog újdonsült feleség. Milyen amúgy a Bahamákon? Magadba szívod a napfényt az utolsó napodon a paradicsomban?

– Ügyes témaváltás. És nem, tegnap egy kicsit leégtem, úgyhogy ma bemegyünk a városba. Még egy szuvenírt sem vettem. Mi a helyzet Seth új állásával?

– Állítólag jól megy. Fejest ugrott bele.

– Ez jellemző. Apával beszéltél? Jól nézett ki az esküvőn, nem? Boldognak tűnt.

Sophie örült, hogy Jenna nem vette észre Seth és az apjuk vitáját. – Eljött hozzám a héten, hogy megnézze a boltot. – A kölcsönt nem akarta megemlíteni.

– Ó, rendes tőle, hogy megtette ezt az utat. Látod, igyekszik. Bárcsak Seth is észrevenné.

– Adj neki egy kis időt. – Rengeteg időt.

– Szóval, kedden nyitsz?

– Nincs más választásom. Egy híres író és a rajongói ácsorognak majd a küszöbömön. És ha már itt tartunk, jobb, ha most visszamegyek, és befejezem a könyvek árazását.

– Rendben. Nagyi, Seth és én ott leszünk a megnyitódon. Alig várom, hogy lássam a boltot.

– Én meg hogy beszélgessünk. Jó utat holnap.

– Szeretlek, nővérkém!

– Én is – válaszolta Sophie, de Jenna már lerakta.

Ez nem is volt baj. Kezdtek kihűlni a kávéik. Örült, hogy Jenna időt szakított erre a hívásra, még ha csak azért is, hogy Aiden miatt zaklassa.

Meg kellett küzdenie a széllel a sétányon, és csak pár bátor lélek ment el mellette. Aznap egyetlen hajó sem futott ki az öbölből. A hullámok a védőfalat csapkodták, a tajtékjuk felfröccsent a levegőbe.

Sophie a bolthoz érve bevetette magát az ajtón, majd behúzta maga mögött, mielőtt még a szél befújhatta volna a homokot és a leveleket. Pippa úgy táncolt a lába körül, mintha napok óta nem látta volna.

– Jó kislány voltál? Anya nagyon örül, hogy lát. Igen, nagyon.

– Már attól féltem, hogy elfújt a szél. – Aiden egy ponyván ült, az ebédjük mellett. A haja kócos volt, amitől egyszerre tűnt kisfiúsnak és ellenállhatatlannak.

Sophie beletúrt a saját hajába. – Mintha hurrikán tombolna odakint.

– Szerencsére eső nélkül.

Aiden elvette tőle a kávékat, amíg Sophie óvatosan leereszkedett, majd rávetették magukat a finomságokra. Azon a héten rászoktak, hogy az öbölre néző pavilonban ebédeljenek. A beszélgetésük néha túlnyúlt az étkezésen, és alig tudták visszarángatni magukat a munkába. Aznap viszont túl szeles volt ehhez az idő.

Pippa idővel feladta a kuncsorgást, és felugrott az ablakba, ahonnan a járókelőket és az esetleges mókusokat is szemmel tarthatta.

– Jól haladunk a könyvekkel, nem gondolod? – harapott bele Aiden a szendvicsébe.

Előző este éjfél utánig dolgoztak, és aznap már hajnalban visszatértek. – Szerintem ma végzünk. Ha megteszed, hogy egyedül folytatod tovább, akkor én lemosom a kirakatokat, és berendezem.

– Jól hangzik.

Sophie a kávéját iszogatta, és a férfit figyelte a szempillái alól. Jenna szavai úgy görögtek a fejében, mint az üveggolyók. Nem mintha emlékeztetőre szorult volna kettejük kémiájával kapcsolatban. A közös munkájuk során rengeteg alkalma nyílt megcsodálni a férfi széles vállát és erős karját.

De arra is felfigyelt, hogy a férfi más, számára új tulajdonságokkal büszkélkedhetett. Aiden nem elégedett meg a tökéletesnél kevesebbel, noha ez nem az ő boltja volt. Ha nem tudta, hogy kell valamit megcsinálni, gyorsan megtanulta. Mindenütt barátokat szerzett, ahova csak elment. Akár a szendvicsesnél, akár a barkácsboltban járt, vagy ha csak Pippát vitte sétálni, szinte már mindenkivel tegeződött a környéken.

Ráadásul komoly áldozatot hozott azért, hogy ott maradhasson segíteni neki.

A férfi leeresztette a szendvicsét, tekintete fürkészővé vált. – Mi az?

Sophie túl intenzíven bámulta. Most felforrósodott az arca. – Mi mi?

– Furán néztél rám. Min gondolkodsz?

Bár az üzlet legnagyobb helyiségében voltak, hirtelen az is szűkösnek és intimnek tűnt. Egy kis rögtönzött piknik kettesben, az ereszcsatornában fütyülő szél aláfestésével.

Aiden pár nap múlva távozni készült, és talán soha többé nem találkoznak. Aidennek nem sok olyan ember volt az életében, aki biztatta volna. Az anyja elhagyta, az apja pedig, bár szerette a fiát, nem halmozta el elismeréssel vagy dicsérettel.

– Arra gondoltam… – Sophie megerősítette a lelkét egy korty kávéval. – Hogy remek fickó lett belőled.

Aiden szemöldöke felszaladt, de a valódi hatás a szemében tükröződött. A hallgatásában, miközben a szavakat kereste. – Ez… ez nagyon kedves tőled, Sophie.

A férfi szeretetéhes tekintete vonzotta és szinte fogva tartotta a lány tekintetét. Látta, mennyire vágyik az elismerő szavakra, amelyeket édesanyjától kellett volna megkapnia, akit olyan fiatalon veszített el.

– Komolyan gondolom. – A lány hirtelen mindennél jobban szerette volna betölteni ezt a mély űrt. – Nemcsak hogy jelentős áldozatok árán maradtál itt, hogy segíts nekem, de ráadásul úgy bánsz ezzel a hellyel, mintha a sajátod lenne. Itt nincsenek festékfoltok. És amikor nem tudtad, hogyan kellene a padlólakkozáshoz hozzálátni, alaposan utánanéztél, mint egy profi. Hosszú órákig dolgoztál egyetlen panaszszó nélkül, és még azt sem hagyod, hogy az ebédedet kifizessem.

Még olyan sok mindent tudott volna mondani. De nem akart személyesebb vizekre evezni. Ettől tartózkodnia kellett – mindkettejük érdekében.

Huszonkilencedik
fejezet

Aiden akkor sem tudta volna levenni róla a tekintetét, ha akarta volna. Úgy szívta magába Sophie szavait, mint száraz szivacs a vizet. Nem tudta, miért mond a lány hirtelen ennyi kedves dolgot, de csak őrá figyelt, semmi másra.

Bár ez mindig így volt. Sophie hosszú, fényes barna hajára, kifejező barna szemére és meleg természetére nem lehetett nem odafigyelni. A lány olyan, akár balzsam a sebre, megnyugtató és frissítő. Mindig ilyen volt. Elmondta ezt neki valaha is?

Egy csattanás szűrődött be odakintről, de alig érzékelte. Teljesen lekötötte, hogy megfogalmazza a lánynak, mit érez. Ki lenne képes gondolkozni, ha így néznek rá?

Valami még nagyobbat csattant felettük. Felnézett. A mennyezet elkezdett bedőlni! Sophie felé vetette magát, és a földre húzta. Törmelék zuhogott a nyakukba. Valami eltalálta a tarkóját. Sophie fejét a sajátja alá húzta, szinte meg se hallva a lány sikoltozását.

Az idő lelassult, a másodpercek percekig tartottak. Amikor végre abbamaradt a zaj, Aiden óvatosan megemelte a fejét. Értetlenül bámulta az ágakat és kéregdarabokat maga körül. Lebukott, amikor egy utolsó darab gipszkarton is lezuhant.

– Mit történt? – Sophie hangja remegett. – Mi folyik itt?

Aiden végignézett a helyiségen és a fán. A fa ágai nagyjából odáig értek, ahol feküdtek. Majdnem az egész helyiséget betöltötte, és a plafont is magával rántotta. A padló csupa gipszkarton és szigetelés volt. A por olyan sűrűn lebegett a levegőben, mintha füst lenne. A lámpa egyetlen kábelen hintázott felettük, az izzója valahogy még mindig égett. Aiden kilátott felette a tiszta, kék égre.

Lemászott Sophie-ról, aki lesújtva nézett végig a romokon.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Pippa!

Aiden hirtelen meghallotta a kiskutya ugatását az ablakban.

– Jól van.

Ki kellett menekítenie Sophie-t, mielőtt még a tető többi része is beomlik. A fa alig pár centivel vétette el őket.

– Sophie… gyere, drágám. – Felsegítette, és a helyiség túlsó végébe támogatta a lányt.

Sophie nem tudta levenni a szemét a mennyezet groteszk maradványairól.

– Jól vagy? – kérdezte Aiden. – Fáj valamid? A bokád?

– Jól vagyok – lehelte a lány. – És te?

– Én is. – Aiden megdörzsölte a tarkóját, és végignézett a szobán. Szürreálisnak tűnt az egész; egy fa abban a helyiségben, amit olyan nagy gonddal tökéletesítettek. A tető lyukán át bekandikáló ég. A zárt üzletben fütyülő szél.

– Vége – jelentette ki Sophie lesújtott hangon. – Most már nem fog sikerülni.

Aiden a karjához ért. Elkeserítette a lány legyőzött hangja, a szeméből sugárzó reménytelenség. – Talán ki tudjuk takarítani. Befoltozhatjuk a tetőt. Egész éjszaka dolgozhatunk.

De már mondat közben ráébredt, hogy a tetőszerkezet beszakadt a mennyezettel együtt. Ezt nem lehetett befoltozni. Ehhez többre van szükség pár oktatóvideónál és az ő két kezénél. Itt ácsra, gipszkartonosokra és rengeteg pénzre lesz szükség. – Van biztosításod, ugye?

– Annak többnapos vagy -hetes az átfutási ideje. Arra pedig biztosan nincs pénzem, hogy megjavíttassam – mutatott körbe – mindezt. Az a hülye fa. Tudtam, hogy baj lesz belőle.

A szavai eszébe juttattak Aidennek valamit. – Várj csak. Azt mondtad, félretettél pár ezer dollárt arra a fára. Ki akartad vágatni. Azt most felhasználhatod. Lehet, hogy nem lesz elég, de kezdetnek megteszi.

– Az a pénz már nincs meg. Azt… – a lány tompán felnevetett – …azt kölcsönadtam.

Kölcsönadta? Sophie alig pár nappal korábban emlegette azt a pénzt. – Kinek?

A lány szeme némán az övére siklott. – Apámnak.

Aiden felidézte Craig látogatását a boltban. Azt hitte, csak Sophie vállalkozása érdekli a férfit. De egyáltalán nem erről volt szó. Aiden vérnyomása felszökött, a mellkasára nyomás nehezedett.

Nagy erőfeszítésébe került higgadtan beszélni. – Ezért jött ide? Hogy kölcsönkérjen tőled?

Sophie megvonta a vállát. – Majdnem elveszítette a házát.

– Te pedig most elveszíted a boltodat – hangja csattanásként hatott a csendben.

Sophie arcára olyan kétségbeesés ült ki, hogy Aiden azt kívánta, bárcsak befogta volna a száját.

– Nem, nem – tette hozzá gyorsan. – Nem veszíted el. Megoldjuk.

A lány a mennyezetre emelte a tekintetét, mélybarna szemén árnyék suhant át, és furcsa kifejezés jelent meg az arcán. A válla egy pillanattal hamarabb kezdett rázkódni, mielőtt kitört volna belőle a nevetés, de úgy, mintha a börtönéből szabadulna ki. A hangja túl magas volt, egyáltalán nem hasonlított a megszokott, dallamos kacagására.

Aiden csak pislogott, nem tudta, hogyan reagáljon. Megdörzsölte a homlokát. Még soha nem látta a lányt ilyennek. – Sophie…

– Egy fa! – meredt a lány a szörnyetegre a helyiségben két hisztérikus roham között. – Egy… fa… van… a boltomban!

Aiden mellkasa megsajdult a nevetés mögött meghúzódó fájdalom hallatán. – Sophie. Nyugodj meg.

A lány szeme rávillant, és mániákus csillogás jelent meg benne. – Nézzenek oda! Te azt hiszed… azt hiszed, megőrültem.

– Nyugodj meg. Minden rendben lesz.

Amikor Sophie ismét végignézett a romokon, valami megváltozott a tekintetében. A nevetése szép lassan elapadt. Egyre nehezebben vette a levegőt, majd üvegessé vált a tekintete, miközben könnyek gyűltek a szemébe.

Bár összefolyt a szeme előtt a látvány, Sophie még így sem tudta levenni a tekintetét a fáról. Az ágak a helyiség legtávolabbi sarkába is elértek. A padlót gerendák, cserepek és gipszkartondarabok borították. Valószerűtlennek tűnt az egész.

A mennyezet a padlón. Erre a gondolatra ismét kitört belőle a nevetés, de már fuldoklásnak tűnt. Sophie hivatalosan is kezdte elveszíteni a józan eszét.

Aiden megsimogatta a karját, és ettől valahogy magához tért.

– Nem lesz semmi baj, Sophie. Ezt is megoldjuk. Meg fogod látni.

A lány hangosan nyelt egyet. – Egy fa van a boltomban, Aiden. Egy fa. A boltomban.

A férfi átölelte, szorosan magához húzta.

Sophie befúrta magát a mellkasába, megpróbálta rendezni a fejében örvénylő gondolatokat. De bármilyen gyorsan is örvénylettek, úgy érezte, ezt nem tudják megoldani. Ennyi idő alatt.

Fel kell hívnia Alandát, hogy lemondja a könyvbemutatót. Le kell fújnia a saját megnyitóját is. Ki kell raknia az értesítéseket a weboldalra és a közösségi médiára is. Kizárt, hogy mindenkit el tudna érni, azok után, amennyi szórólapot kiosztott és újsághirdetést megjelentetett. A szerző dühös lesz – a Rosewood Pressről nem is beszélve. Soha nem fognak még egy könyvbemutatót rábízni.

Annyi tennivaló vár rá. Eltolta magától Aident. – Fel kell hívnom Alandát.

– Várj csak, ne olyan gyorsan. Még ne add fel. Hátha ki tudunk találni valamit.

– Itt nem lehet mit kitalálni, Aiden. Ez egy… – hátranézett a válla felett, majd vissza – …katasztrófa. Egy nagyon drága katasztrófa, és nincs pénzem arra, hogy megoldjam. De még ha rá is terhelhetném a hitelkártyámra, vagy bármire… kifutottam az időből. Ezt nem tudjuk keddig megoldani. – A puszta gondolat is abszurdnak tűnt. – Így is elég necces volt.

Aiden megszorította a karját. – Nekem van pénzem, Sophie. Felfogadhatunk embereket a munkára. Brandont a barkácsboltból, emlékszel? Ő tudni fogja, mit kell tenni, és azt is, kik tudják megcsinálni gyorsan. Felhívom, és nekilátunk, jó?

– Nem fogadhatom el a pénzed, Aiden.

A férfi a tenyerébe vette az arcát, és letörölte a könnyeit a hüvelykujjával. – De igen. Ott a díjjal járó pénzjutalom, emlékszel? És azon kívül is van egy kis tartalékom. Annyi biztosan elég lesz…

– A díj a tiéd, hogy a találmányodra fordítsd. Azt nem fogom elvenni tőled.

– Megadhatod, amikor kifizet a biztosító.

Ekkor kinyílt a bolt ajtaja, amitől Pippa rögtön kikelt magából. Sophie elkapta, hogy megnyugtassa, miközben Haley belépett.

A fiatal nő tátott szájjal meredt a fára. – Szent ég. Sophie, jól vagy?

Sophie megtörölte az arcát. – Jól vagyok. Mind jól vagyunk. De a tetőm…

– A kávézóban is hallatszott a csattanás, de el nem tudtam képzelni, honnan jön. Szent ég. – A tekintete Sophie-ra villant. – A megnyitód!

– Pont azt mondtam Sophie-nak, hogy idehívunk egy brigádot, és mindent rendbe teszünk.

Sophie megrázta a fejét. – Add fel, Aiden. Értékelem, tényleg, de nem fogadom el a pénzed, és kizárt, hogy ezzel időben végeznénk.

– Apámnak van egy láncfűrésze – jegyezte meg Haley. – Felhívom, és megkérem, hogy jöjjön le segíteni. Én most fejeztem be a munkát. Seperc alatt kivisszük innen ezt az egészet.

Az ajtó ismét kinyílt, és a szendvicsbolt tulajdonosai léptek be rajta. – Jól vagytok? – kérdezte Anna.

– Láttuk, ahogy kidől a fa – tette hozzá a férje, Dave.

– Jól vagyunk – válaszolta Sophie.

Haley odébb ment, és már el is kezdett telefonálgatni.

– De, amint ti is látjátok, nagyon nagy bajba kerültünk. – Aiden Sophie-ra pillantott. – Felhívom Brandont, hogy ide tud-e jönni. Nem gond?

Sophie emlékeztetni akarta az anyagi helyzetére, de Aiden félbeszakította, mielőtt még megszólalhatott volna. – Nézzük meg, tud-e bármit mondani egyáltalán. Abból nem lehet baj, ugye?

– Brandon Hooper? – kérdezte Dave. – Azonnal rendbe szedi ezt a tetőt. És kapcsolatai is vannak. Ő és az apja az összes mesterembert ismerik a városban.

– A boltunk bővítését is ő csinálta – tette hozzá Anna. – És a megbeszélt időben érkezett, és nem lépte túl a keretet.

Sophie reménytelenül elmosolyodott. Morrisonék nem is tudják, neki semmilyen kerete nincs már.

– Sophie? – kérdezte Aiden.

A lány elképzelni sem tudta, hogy lehetne ezt az egészet időben rendbe tenni. A polcoknak másnapra a helyükre kellett kerülniük, ha kedden meg akartak nyitni, és az épületnek nem volt teteje.

De Aiden reménykedő tekintete láttán megadta magát. Felsóhajtott.

– Rendben. Felhívom, és meglátjuk, mit tud tenni.

Haley is odalépett hozzájuk. – Apám és a bátyám idejönnek a láncfűrésszel.

– Mi is tudunk segíteni – tette hozzá Dave. – És használhatjátok a konténerünket a hulladékhoz.

– Köszönöm nektek – nézett rájuk Sophie, miközben ismét könnyek gyűltek a szemébe. Azt nem tudta, Brandon mit mond majd, de azt tudta, hogy egy támogató közösség tagja. Legszívesebben minden jelenlévőt végigölelgetett volna.

Harmincadik
fejezet

A következő kilenc óra lázas tevékenységgel és fülsiketítő zajban telt. Miközben Brandont várták, Sophie felhívta a biztosítóját. Mivel szorította a határidő, és az ügynöke házon kívül volt, az asszisztense azt javasolta, hogy készítsen rengeteg képet a takarítás előtt.

Haley apja és bátyja nem sokkal azután érkeztek meg, hogy Sophie befejezte a fotózást. Munkához láttak a láncfűrésszel, és miközben elkezdték kihordani az ágakat, mások is megjelentek, hogy segítsenek. Olyan emberek, akiket Sophie nem is ismert.

Mire Brandon is megérkezett kétfős csapatával, már majdnem az egész fát eltüntették. Sophie intett a fiúnak, menjen ki vele a bolt elé, hogy hallják egymást.

A férfi tudott a határidőről, és amikor elkezdte ecsetelni, hogy estére helyreállítják a tetőszerkezetet, másnap pedig pótolják a cserepeket, Sophie leállította.

– Brandon, értékelem, hogy azonnal nekilátna a dolognak, de most nincs erre pénzem. És fogalmam sincs, mikor és mennyit fizet majd a biztosító. – Tudta, mit kell tennie. Összeszorult a gyomra. – El kell halasztanom a megnyitót.

Brandon egyenesen a szemébe nézett. – Sophie, ez vészhelyzet, és maga a szomszédom. Az időmet ingyen felajánlom, és Steve és Derrick is. Az alapanyagokat persze ki kell fizetni, de apám szerintem hajlandó lesz hitelezni magának.

– Brandon… ezt nem fogadhatom el.

– Dehogynem. Eljön majd az idő, amikor valaki másnak lesz szüksége segítségre, talán pont nekem, és maga fog segíteni. Errefelé ez már csak így megy.

Sophie szemét égetni kezdték a könnyek. Ekkor kilépett egy férfi a boltból, akit nem is ismert, karjában egy nagy halom ággal, amit a konténerhez vitt. Brandonnak igaza volt a várossal kapcsolatban. Milyen nagylelkű ez a közösség!

Lehet, hogy mégis időben elkészül a bolt? Ennyi segítséggel talán van esélye. Meg kell próbálnia, igaz?

Nem tudta elfojtani az arcán szétterülő hálás mosolyt. – Visszafizetem, amint megkapom a pénzt a biztosítótól.

A munkálatok egyre jobban haladtak. Mire Brandon és csapata visszaértek az alapanyagokkal, a fa már eltűnt a boltból. Bár a fapadlón lett néhány újabb karcolás, de betudta a padló különlegességének, és többé nem volt hajlandó gondolni rá.

Amint a fa eltűnt a boltjából, Haley apja és bátyja kivonultak a láncfűrésszel, és a maradékát is kivágták, nehogy még több gondot okozzon.

Ramona pizzát és vizet hozott az önkéntes csapatnak a Schoonersből. Vacsora után csak Sophie, Aiden és a tetőfedő csapat maradt ott. Miközben ők odakint dolgoztak, Aiden és Sophie bent vágták és a mennyezetre illesztették a gipszkartont.

Brandon állta a szavát, és estére helyreállította a tetőszerkezetet. Már tíz is elmúlt, mire elindultak, azt ígérve, hogy másnap reggel korán kezdenek. A tetőt leponyvázták, hátha esni fog.

Amikor becsukódott mögöttük az ajtó, Sophie kiengedte Pippát az irodából, és pár percig dédelgette. – Szegénykém. Az a sok hangos fűrész és idegen ember. De semmi baj. Már csend van, és csak mi hárman vagyunk itt.

Lerakta a kiskutyát, aki minden négyzetcentimétert végigszagolgatott. Sophie döbbenten nézett végig a helyiségen. Alig tudta elhinni, mennyi munkát elvégeztek egyetlen nap alatt. A szomszédjai nemcsak a katasztrófa elhárításában segédkeztek, de azt is rengetegen felajánlották, hogy segítenek kipakolni a könyveket, ha meglesznek a polcok. Nagyon meghatotta a város nagylelkűsége.

Aiden az utolsó szeget is beütötte egy gipszkartonba, utána lemászott a létrán, és megszemlélte a művét. – Ez megteszi. Már csak be kell vakolni. Éjszaka megszárad, és reggel befejezem. Dave és Jim délelőtt átjönnek festeni. Leonard és a csapata kezdhetik a többi helyiséggel, és majd ide rakják be a polcokat utoljára. Mit szólsz?

– Nem hittem volna, hogy ez lehetséges, de… szerintem sikerülni fog – nézett végig Sophie a helyiségen, amit pár órával korábban még egy fa foglalt el. Valaki még a padlót is felseperte, és lefóliázta, hogy megvédje.

Aiden reménykedő mosolyt vetett rá. – Szerintem is.

– El sem tudom hinni mindazt, ami ma történt. – Sophie hirtelen rádöbbent, hogy hány órája van már talpon, és a gravitáció váratlanul ránehezedett a vállára, de annyira, hogy még a bokája is lüktetni kezdett tőle.

Amikor megingott, Aiden tekintete rászegeződött. – Ülj le – húzta oda a sarokban álló széket. – Órák óta talpon vagy. A bokád valószínűleg úgy feldagadt, mint egy görögdinnye.

– Igazad lehet. – Sophie engedelmeskedett, és amikor a férfi egy húszliteres vödröt is odahúzott, boldogan felpolcolta rá a lábát.

Aiden még egy vödröt odahúzott, és ő is leült. – Hazaviszlek, és visszajövök, hogy befejezzem. Te amúgy sem tudsz létrára mászni.

Sophie csúnyán nézett rá. – Nem fogok hazamenni, miközben te az én boltomon dolgozol. Ha mást nem is, a szerszámokat adogathatom, hogy ne kelljen lejönnöd a létráról.

– Beismerem, örülnék a társaságnak. El tudod hinni, hogy már… tizenöt órája dolgozunk? És legalább ugyanennyi ember segített ma nekünk. – Aiden a térdére könyökölt. – Apám mindig azt mondta, hogy „ha sok a kéz, könnyű a munka”.

– Igaza van. Pár nő felajánlotta, hogy még hétfőn is eljön, és segít kipakolni a könyveket. Hát nem szép tőlük?

Aiden elgondolkozva nézett rá. – Azt hiszem, nagyon jó közösségbe kerültél.

Sophie tekintete végigvándorolt a helyiségen, ami elcsendesedett az emberek és láncfűrészek egész napos zaja után. – Kezdem érteni, miért imádta ezt a helyet anyám. Az, ahogy ma mindenki összefogott… inspiráló volt. Megindító.

– Neked ilyen emberekre van szükséged, Sophie. Kicsit aggódtam amiatt, hogy elköltözöl a családod közeléből.

Sophie felhúzott szemöldökkel nézett vissza rá. – Te is ugyanezt tetted, amikor Charlestonba költöztél.

– Nem is volt könnyű az újrakezdés. És nekem legalább Ross ott volt. Te meg egyedül vagy. De már nem aggódom. – Aiden arca ellágyult. – A város máris melléd állt, és minél jobban megismernek, annál különlegesebbnek fognak tartani.

Sophie szíve átmelegedett a szavaitól, és zuhanni kezdett a férfi érzésekkel teli tekintetébe. Meg akarta köszönni neki a kedvességét, de a szavak elakadtak a torkában.

– Te mindig olyan jó hatással voltál rám, Soph. Mindig a jót láttad bennem. Ideje, hogy te is megkapd ugyanezt.

A férfi úgy érintette meg Sophie állát, mintha az törékeny porcelánból lenne. – Csodállak téged. Mindig is csodáltalak. Meglepőnek tartod, hogy a szomszédaid milyen gyorsan a segítségedre siettek, de te pontosan ezt teszed mindenki mással. Az egész életedet parkolópályára állítottad, hogy gondoskodhass édesanyádról és a testvéreidről. Lemondtál az ösztöndíjról egy elit egyetemen… – Amikor Sophie megszólalt volna, Aiden a szájára tette az ujját.

– Tudom, hogy örömmel tetted, de ettől még áldozat volt. Te önzetlen vagy és gondoskodó, arra inspirálsz, hogy jobb emberré váljak. Gondolj bele, mennyit befektettél az álmod megvalósításába. Szó szerint az összes pénzedet. – A férfi rezzenéstelen arccal folytatta: – Anyukád büszke lenne rád, Soph. És én is az vagyok.

A lánynak eddig csak az édesanyja mondott ilyeneket. Azt sem tudta, mit válaszoljon.

Aiden ujja lesiklott az ajkáról, és az bizseregni kezdett a vágytól. A férfi tekintete az övébe fúródott. Felizzott közöttük az az ismerős feszültség. Majd Aiden előrehajolt.

Gyengéden csókolta meg, az ajkai puhaságától és ünnepélyességétől Sophie szíve olvadozni kezdett. Majd elhúzódott, és a tekintete a lányét kereste. Megláthatta a választ benne, mert közelebb húzta magához, és ismét megcsókolta. Az ajkai ezúttal óvatos felfedezőútra indultak, amitől megint kettejükre szűkült le a világ. Már nem létezett se bolt, se határidő, csak Aiden és a csókjai.

Sophie megérintette a férfi állát; a borosta kellemesen csiklandozta a tenyerét. Nem akarta, hogy ez a pillanat véget érjen. Örökre Aiden karjaiban akart maradni, ahol otthon érezte magát.

Otthon.

A férfinak Charleston az otthona. Szerdán elutazik, ő meg itt marad, itt kezdi el az új életét. Megint elválnak az útjaik. Ő nem akarja, hogy így legyen, de így lesz. Amikor legutóbb elhagyta, Aiden arra kérte, hogy dobja sutba a terveit, és kövesse őt. Vajon most is erre fogja kérni? Mert az talán nem ugyanilyen rossz, hogy ő abban reménykedik, majd a férfi hátat fordít a vállalkozásnak, amiért oly sokat dolgozott, és Piper’s Cove-ba költözik miatta?

Aiden biztosan megérezte benne a feszültséget, mert ismét elhúzódott tőle, és az arcát kezdte fürkészni.

Aiden pulzusa még mindig hevesen dobolt, miközben a lehelete összekeveredett Sophie-éval. Nem akarta abbahagyni a csókot. A lány íze az ajkán úgy hatott rá, mint a legtisztább drog, amiből mindig többre és többre vágyott.

De megérezte a lányban végbemenő változást. És megértette a fenntartásait. Bármennyire is szerette volna végigcsókolózni vele az éjszakát, beszélniük kellett.

Az előző nap valami megváltozott Aidenben. Este kezdődött, amikor elment a lány szobája előtt, és meglátta, milyen angyalian alszik. És egész nap folytatódott, miközben azt figyelte, hogyan irányítja a küszöbén felbukkanó önkénteseket. Alig tudta levenni a szemét erről a csodálatos nőről.

És most már tiszta szívéből tudta, nem akarja, hogy elváljanak az útjaik. Nem akart lemondani arról, amire, csak most kezdte felfogni, az életében egyetlenegyszer kap lehetőséget.

– Mit művelünk, Aiden? – kérdezte Sophie halkan, fájdalmas arckifejezéssel.

– Azt, amit már napokkal ezelőtt meg kellett volna tennünk. – Aiden két tenyerébe fogta Sophie arcát, mély levegőt vett, és bátorságot merített ahhoz, hogy szavakba öntse az érzelmeit. – Még mindig sokat jelentesz nekem, Sophie. És ki akarom deríteni, mi lehet ebből.

A lány sajnálkozva megrázta a fejét. – Az hiba lenne. Ötórányira élünk egymástól.

– Ismerem az akadályokat, és nem tudom, hogyan fogjuk legyőzni valamennyit. Csak azt tudom, hogy meg kell próbálnunk. – Aiden gyomra görcsbe rándult. – Te érzel még valamit irántam, Sophie?

– Persze hogy érzek. De az én vállalkozásom itt van, a tiéd meg Charlestonban.

– Nem lehetnénk távkapcsolatban, próbaképp? – nézett mélyen a szemébe Aiden, hogy a lány lássa, mennyire fontos ez neki. – Ami köztünk van… az túl különleges ahhoz, hogy eldobjuk. Te nem így látod?

Sophie hallgatásától összeszorult a mellkasa, és sajogni kezdett a torka. Az nem lehet, hogy a lány nem viszonozza az érzelmeit. Ez után a csók után ez lehetetlen. De Sophie még mindig küzdött az ellenérzéseivel. Elég erősek vajon ahhoz, hogy véget vessenek mindennek, ami még csak el sem kezdődött?

A lány lesütötte a szemét. – Én félek, Aiden.

Ó, ha tudná! A férfi még nem felejtette el azt az állandó rettegést, amit akkor érzett, amikor először beleszeretett. És ami azóta sem múlt el teljesen.

Szomorúan felkacagott. – Azt hiszed, én nem? De tudod, mire döbbentem rá? Jobban félek attól, hogy elveszítem ezt… elveszítelek téged.

Sophie szeméből lassan eltűnt az aggodalom, és a szája sarka felfelé kunkorodott.

Aiden hasonlóképpen érzett. Mintha lebegni kezdett volna. A lány homlokára hajtotta a sajátját. – Ez a mosoly azt jelenti, hogy ismét megcsókolhatlak?

A lány nem válaszolt. Nem várt. Felemelte az arcát, és megcsókolta Aident.

Harmincegyedik
fejezet

Csak éjfél után értek haza. Sophie fejében olyan sok minden kavargott – a bolt, az új kapcsolata Aidennel –, hogy attól félt, éjszaka csak forgolódni fog. De azonnal elaludt, amint a feje a párnához ért.

Egyhuzamban aludt egészen hajnali hat óráig, amikor is megszólalt az ébresztőórája. Odakint még sötét volt, az első napsugarak akkor jelentek meg a horizonton. Miközben a zuhanyzó felé indult, az előző este járt a fejében. Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, milyen kedvesen fogta Aiden a kezét. Milyen gyengéden nézett rá. A pillantásában egyszerre látta azt a fiút, aki régebben volt, és azt a férfit, akivé vált. És amikor eszébe jutott, mennyi mindent tett érte ezen a héten, alig várta, hogy újra lássa.

De miközben sietve megmosakodott, aggodalom bugyogott fel benne. A férfi előző esti vallomása nem csak múló szeszély volt? Azt remélte, hogy nem. Már megbékélt azzal a döntésükkel, hogy derítsék ki, hova tart a kapcsolatuk. És az után a rengeteg vívódás után, amit azóta élt át, amikor először meglátta a férfit a nyaralóban, ez meglepte.

A kávé illatára felgyorsította a lépteit. Kinyitotta a tolóajtót, hogy kiengedje Pippát. A kutya a közelben maradt, mert tartott a kertet szegélyező tengeri sás mozgásától.

– Jó reggelt! – Aiden a pult mellett ült, újságot olvasott, és a kedvencének kinevezett bögréből iszogatott.

– Jó reggelt! – Mire Sophie visszatolta az ajtót a helyére, Aiden már mellette is termett, megfogta a derekát, és magához húzta. Puha csókjától Sophie összes kétsége elszállt. Szenvedélyes tekintetétől felszökött a pulzusa.

– Jól aludtál? – kérdezte Aiden.

Sophie ujjai felsiklottak a karján, feszes izmain. – Mint egy kisbaba. Fel sem ébredtem, amíg meg nem szólalt az ébresztő.

– Kész a kávé. Kérsz pirítóst?

– Persze. Köszönöm. – Pippa már az ajtóban állt. Soha nem húzta az időt, amikor várta a reggeli.

Aiden kirakta Pippa szárazeledelét és egy tálka friss vizet, majd elkészítette Sophie pirítósát, és készített neki egy bögre kávét, úgy, ahogy a lány szereti. Leültek a konyhasziget mellé, ami már-már szokásukká vált.

– Brandon csapata hétre ott lesz – mondta Sophie az első korty után. – Leonard pedig nyolckor érkezik a polcokkal. Őrült egy napra készülhetünk.

Aiden reggeli közben elmondta a gipszkartonnal és a festéssel kapcsolatos terveit, nagyjából ugyanúgy, ahogy minden reggel tette, csak most a keze Sophie lábán nyugodott, és vágyakozó pillantásokat vetett a lányra.

Amikor befejezték a reggelit, Sophie kapott egy üzenetet. Seth érdeklődött, hogy ébren van-e már. Pár pillanattal a válasz után már csörgött is a telefon.

– Seth az. – Sophie a mosogatóhoz vitte a tányérját, miközben felvette.

– Szia, hugi. Jó korán kelsz.

– Hosszú napom lesz. Ma kerülnek be a polcok. Nem fogod elhinni, milyen napom volt tegnap. – Elmesélte a boltra zuhanó fát, és hogy mennyit dolgoztak utána.

– Hű, még szerencse, hogy volt segítséged.

– Így van. Másképp nem ment volna. Neked hogy megy a munka?

– Eddig jól. Azt akarják, hogy Chicagóba repüljek egy továbbképzésre. Elég későn szóltak… keddtől csütörtökig tartana.

Sophie szíve összeszorult. – Kedden lesz a megnyitóm.

– Ó, a fenébe. Ezen a héten lesz? Sajnálom, Soph, de nem akarok nemet mondani erre az új munkahelyemen. Be akarom bizonyítani, hogy csapatjátékos vagyok, és ilyen képzést csak egyszer tartanak egy évben.

Sophie lenyelte a csalódottságát. – Persze, megértem.

– És hát, szóval… foglalnál nekem jegyet? Te mindig megtalálod a legjobb akciókat.

– Nem a cég fizeti az utat?

– De igen, csak meg akarom mutatni nekik, milyen takarékos tudok lenni. És fogalmam sincs, hogyan kell repülőjegyet venni.

Sophie a szemét forgatta. Nyilván fogalma sincs, ha egyszer soha nem próbálta. Az órára nézett. Nem tartana sokáig. – Persze, segítek.

Felírta a dátumokat és Seth bankkártyaszámát, és megmondta neki, hogy ha végzett, elküldi neki az adatokat.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Aiden, miután zsebre vágta a telefont.

– A cége Chicagóba küldi továbbképzésre a héten.

– Lemarad a megnyitódról?

– Sajnos igen. Az utolsó pillanatban szóltak neki, és azt várják, hogy elmenjen.

Aiden hallgatása minden szónál hangosabb volt.

Sophie elfordult, hogy leöblítse a tányérját.

– És miért adta meg a bankkártyaadatait?

– Azt mondtam, foglalok neki jegyet. Én vagyok a család utazási ügynöke. – Ezt viccnek szánta, de nem sült el jól. – Egy új startupnak dolgozik. Nincs még erre külön emberük.

– És mikor lesz időd erre? Sűrű nap áll előtted.

Sophie berakta a tányérját a mosogatógépbe, és ismét az órára nézett. – Most rögtön megcsinálom, ha vársz rám egy kicsit.

Aiden kinyitotta a száját, majd a jelek szerint meggondolta magát. – Kiviszem Pippát sétálni. Mostanában sokszor be van zárva, és Ross-szal is beszélnem kell munkaügyben.

Miután Aiden és Pippa elindultak, Sophie munkához látott a gépén. Hamar megtalálta a legjobb ajánlatot, és húsz percen belül lefoglalta a jegyeket Sethnek.

Pont átküldte a dokumentumokat a fivérének, amikor Aiden visszatért. Berakták Pippát a kocsiba, és elindultak a bolt felé. Sophie elfelejtette feltölteni a telefonját, úgyhogy most rádugta a töltőre.

Aiden hallgatott. Be akarta fejezni a csiszolást, mielőtt Leonard megérkezik a könyvespolcokkal, de ez már nem fog menni. Le kell ponyvázniuk majd a polcokat, hogy megvédjék a portól. Leonard csapata nem fog örülni, de ez van.

Feszültség ülte meg az autót, ami Seth hívásából fakadt. Igen, Sophie néha elkényezteti a testvéreit. De az érzelmileg távolságtartó apjuk és a krónikus beteg anyjuk mellett csak rá számíthattak. Aiden, aki egy gondoskodó apa és testvérek nélkül nőtt fel, nem értheti ezt.

– Minden rendben van a munkahelyeden? – kérdezte tőle.

– Igen, Ross csak a napirend felől érdeklődött. Azt általában én kezelem.

– Túlterhelt most, hogy egy egész hétre eltűntél?

– Szerintem igen, egy kicsit, bár ezt soha nem ismerné be. Szerda reggel mindenképpen vissza kell mennem. A másik ejtőernyősünk szabadságon lesz jövő héten, és aznap délután ugranunk kell.

Sophie telefonja zümmögött egyet, és a lány rápillantott. Joshuától kapott egy üzenetet.

Jó reggelt. Imádkozom, hogy minden rendben menjen a könyvespolcokkal. Legyen szép napod!

Sophie Aidenre pillantott, aki szintén vetett egy pillantást az ő telefonjára, majd újra az útra szegezte a tekintetét, kifürkészhetetlen arckifejezéssel.

Neki eszébe sem jutott Joshua az előző esti vallomásaik óta. A fiatal orvos még mindig úgy tudta, hogy pénteken randiznak.

– Még nem tudtam beszélni vele – törte meg a csendet Sophie. – Fel fogom hívni.

Aiden erőtlenül elmosolyodott, miközben kirakta az irányjelzőt, de nem válaszolt. Még feszültebbé vált a légkör. A reggelük nem úgy alakult, ahogy Sophie tervezte. Először Seth, most meg Joshua.

Aiden persze nem hibáztathatta őt azért, hogy még nem beszélt a másik férfival. Alig pár órája döntöttek úgy, hogy adnak még egy esélyt a kapcsolatuknak – és szinte az összeset alvással töltötték. Ugyanakkor biztosan nem volt jó érzés látnia egy ilyen kedves üzenetet egy másik férfitól az ő telefonján. Ráadásul valaki olyantól, akivel nemsokára randizott volna.

Sophie Aiden kezéért nyúlt, és bátortalanul rámosolygott. A férfi nagy tenyere megnyugtatóan megszorította az övét, a mosolya kicsit melegebbé vált.

Nyugalom. Ok nélkül aggódik. Mindketten feszültek a rájuk nehezedő rengeteg feladat miatt. Aiden az ő krízisét segít megoldani, és biztosan nyomasztják az otthoni teendői is.

Amikor megérkeztek a boltba, Aiden a gipszkartonon kezdett dolgozni, miközben Sophie felhelyezte a fóliákat. Már jelezte Leonardnak a helyzetet. Aiden abban reménykedett, hogy délutánra sikerül lefestenie a mennyezetet, és a könyvespolcok bekerülhetnek a nagy helyiségbe is.

Amikor megérkezett a polcos csapat, kitört a káosz. Akkumulátoros csavarbehajtók magas vinnyogása vegyült a csiszolás zajába és a munkások beszélgetésébe.

Sophie két kérdés között az irodában árazta a többi árut: helyi kézművesek nyakláncait és fülbevalóit, gyertyáit, hűtőmágneseit, könyvjelzőit és tollait. Telepakolt egy faállványt, ami majd a kassza mellett fog állni, elegáns papír-írószereket, magazinokat és határidőnaplókat kínálva. Nagyon megfontoltan válogatta össze az áruit, és büszke volt egyedi kivitelükre és sokoldalúságukra.

Dave és Anna voltak olyan kedvesek, hogy ebédet hoztak a boltjukból, ami erőt adott a csapatnak. Aiden végigdolgozta az ebédszünetet is. A csiszolással már végzett, és éppen az alapozót vitte fel.

Miközben a csapat ebédelt, Sophie kiment, hogy felhívja Joshuát. Gyorsan a tárgyra tért, és bevallotta, hogy fellángoltak az érzelmek közte és egy régi barátja között. Joshua csalódott volt, de nagyvonalúan kezelte a helyzetet. Még azt is elejtette, hogy Sophie keresse nyugodtan, ha mégsem alakulna jól az új kapcsolata. Sophie abban reménykedett, hogy erre nem lesz szükség.

Megkönnyebbülten visszament az épületbe, és felfalt egy szendvicset. Evés közben válaszolt Jenna üzenetére – a friss házasok éppen felszálltak a gépükre. Utána a kirakaton kezdett dolgozni, amit Nathaniel Quinn új könyvével és a könyvbemutató hirdetményével rendezett be.

Még nem haladt sokat, amikor Haley jelent meg, hogy felajánlja a segítségét. Sophie-nak nagyon jól jött egy művészlélek véleménye.

– Ha kicsit lenyugodnak a dolgok – mondta Haley, miközben az utolsó simításokat végezték –, üljünk be valahova egy vacsira vagy bármire.

Sophie elmosolyodott. Úgy érezte, új barátra talált. – Az jó lenne. Szeretnék kipróbálni pár közeli éttermet. Vágyom már egy kis kényeztetésre, hogy csak úgy bemehetek, leülhetek, és nyugodtan megvárhatom, amíg kiszolgálnak.

– Őrült egy heted volt. De a megnyitó után nyugodtabb lesz a tempó.

– Remélem azért, hogy nem lesz azért túlságosan nyugodt. – De Sophie-nak be kellett ismernie, hogy a lazább napirend és a rendszeres étkezés jót tenne neki.

– Szóval… – pillantott Haley Aidenre, aki egy létrán állva festett éppen. – Te és az a jóképű barátod… Csak képzelődöm, vagy megváltozott köztetek valami?

Sophie nem tudott elnyomni egy kis mosolyt. – Nagyon ki vannak élezve a radarjaid. Tegnap óta hivatalosan is együtt vagyunk. Ami kicsit nehéz lesz ötórányi távolságból.

– Hát, soha nem lehet tudni. Talán végül ideköltözik.

Sophie nem hitte, hogy Aiden elhagyná a céget, amiért olyan keményen megdolgoztak Ross-szal. De ez a díj talán új ajtókat nyit meg a férfi előtt – esetleg egy olyat is, ami kicsit közelebb esik Piper’s Cove-hoz.

– Hát, majd meglátjuk – válaszolta.

Harminckettedik
fejezet

Már este nyolc is elmúlt, amikor Leonard csapatának utolsó embere is elhagyta a boltot. Aiden lerakta a porrongyot, és elindult megkeresni Sophie-t. A lány éppen egy könyves dobozt cipelt be az egyik helyiségbe.

– Hé, hé, hé! – Aiden elvette tőle a dobozt, és lerakta. – Ne emelj ilyen nehezeket azzal a bokáddal. Majd én átviszem a dobozokat. De azt hittem, ezt holnap fogjuk megcsinálni.

Sophie végighúzta a kezét az egyik polcon. – Még csak nyolc óra. Úgy gondoltam, legalább a könyvek egy részét kipakolhatjuk. Végre kezd hasonlítani egy könyvesboltra, nem?

Aiden odalépett mögé, átölelte és magához húzta. – Remekül néz ki. Menjünk enni, és ünnepeljük meg. Neked fel kéne polcolnod a bokádat, én meg örülnék egy kis minőségi időnek veled.

Az óra sebesen ketyegett. Aiden nemsokára felszáll arra a gépre, és hazarepül.

Sophie nekitámaszkodott a mellkasának, és oldalra billentette a fejét. – De még olyan sok a dolgunk.

– Holnap rengeteg segítségünk lesz. – Aiden megcsókolta a lány hosszú, kecses nyakát. Sophie beszívta a férfi illatát, miközben az végighúzta az orrát az állán, és arra is nyomott egy csókot.

– Remek érveid vannak – felelte Sophie kicsit zihálva, miközben megfordult Aiden karjaiban.

– Nagyon meggyőző tudok lenni. – A csókjuk gyengéd és hosszú volt. Aiden egész nap a karjába akarta kapni Sophie-t, de nagyon türelmesnek kellett lennie. Végre eljött a jutalom ideje.

A lánynak a jelek szerint egyáltalán nem volt kifogása. Aiden nyakába kapaszkodott, és kiszökött a száján egy kis nyögés, ami arra késztette a férfit, hogy még szenvedélyesebben csókolja. El se tudta hinni, hogy Sophie megint az övé. Bizonyos szempontból mintha semmi nem változott volna az elmúlt hét év során. Máshonnan nézve viszont… mindketten nagyon sokat változtak.

Régen Aiden siettette volna a testi kapcsolódást kettejük között. Most viszont, minden kísértés ellenére, fontosabb lett számára a jövőjük. Emiatt visszafogta a tempót, és egy sor puha csókot nyomott Sophie arcára, az orra hegyével fejezve be.

Bár ez alig fél percig tartott, zakatolni kezdett a szíve, és szaggatottan vette a levegőt. Mindezt Sophie okozta. És ez nem csak testi vágy. A lány minden porcikáját betöltötte, elcsendesítette. Sophie támogatása megérintett benne valamit, amit egyetlen másik nő sem tudott.

Szeretem őt. A pulzusa felgyorsult a rádöbbenéstől. Így volt. Nincs szüksége több időre ahhoz, hogy ezt tudja.

De ahelyett, hogy megörült volna, félelem töltötte el. Mi lesz, ha ez nem jön össze? Ha Sophie nem ugyanígy érez? A lány mindig is túl jó volt neki, ezt tudta. Mi lesz, ha erre Sophie is rájön? Ha szakít vele? A tenyere éppen olyan verejtékes lett, mint amikor egy repülőből készült kiugrani.

De a homlokát a lányéra hajtotta, és kiűzte a fejéből a kétségeket. – Éhes vagy?

– Éhen halok.

– Próbáljuk ki azt a halas éttermet a mólón, amiről meséltél. Ölni tudnék egy rákos lepényért.

Talán csak túl fáradt, tépelődött, miközben bezárták az ajtót. Sophie szerette őt régen. Biztosan megszereti őt újra.

A Captain’s Hook pont olyan mesés volt, amilyennek Sophie képzelte. Gazdagon megrakott tenger gyümölcsei tálat rendelt, mert meg akarták ünnepelni, hogy mindjárt kész a bolt.

Ő és Aiden megbeszélték az aznapi eseményeket, amelyek egy része frusztráló volt, más része vicces. A férfi megdicsérte a kirakatot, Sophie meg mesélt Haley ajánlatáról, hogy néha ebédeljenek együtt.

Amikor rákérdezett az Extreme Adventuresre, látta, hogy a férfi aggódik Ross miatt. Bűntudata támadt, amiért ilyen sokáig elvonta a munkájától. De amikor meglátta a férfi meleg, hívogató pillantását, nem bánt semmit. Ez a hosszú együttlét egy második esélyt adott nekik.

– Fel tudtad ma hívni Joshuát? – kérdezte Aiden egy csendesebb pillanatban.

– Igen, és jól fogadta. – A férfi ajánlatát nem említette. – Kedves volt, és nagyvonalú.

Aiden kifürkészhetetlen arcot vágott. – Az jó.

– És Tiffany? Jelentkezett, mióta elment?

– Nem. De erre nem is számítottam a történtek után.

– Még mindig egy csapatban fogtok dolgozni…

– Biztosan hamar helyreáll majd a szakmai kapcsolatunk.

Semmi értelme nem volt Tiffany miatt aggódni. Sophie-nak meg kellett bíznia Aidenben, ha azt akarta, hogy működjön a távkapcsolatuk.

A telefonján megjelent egy bejövő hívás. A nagyanyja. – Napközben nem vettem fel.

– Csak nyugodtan.

– Szia, nagyi. Mi a helyzet?

– A kérdés az, hogy veled mi a helyzet. Lefújtad a randidat azzal a kedves Joshua Stevensszel?

– Figyelj, nagyi, felnőtt ember vagyok. Ezeket a döntéseket rám kell bíznod.

– Tudom, mi van veled. Az a fiú ismét beléd akasztotta a horgát, mint azt előre megmondtam. Úgy el fog dobni, mint a forró krumplit, és ezúttal ki fog téged helyrepofozni?

Sophie a szemét forgatta, miközben a nagyanyja lehordta, amiért futni hagyott egy ilyen jó partit. Sophie-nak nagyon hosszúnak tűnt az az idő, ameddig ezt elviselte, de valószínűleg csak pár perc volt.

– Figyelj, nagyi – mondta, amikor a nő végre levegőt vett. – Most dolgom van, úgyhogy elengedlek. Holnap felhívlak.

– Ő is ott van, ugye? Add át neki a telefont!

– Mi? Nem fogom…

– Add át neki!

Úgy tűnt, ezt Aiden is meghallotta. A készülékért nyúlt.

Sophie bocsánatkérő pillantást vetett rá, miközben átadta.

– Üdv, May nagyi. Hogy van?

Sophie azt kívánta, bárcsak hallaná, mit mond neki a nagyanyja. De csak annyit érzékelt, hogy nem hagyja szóhoz jutni Aident.

A férfi megnyugtató mosolyt vetett rá. – Igenis, asszonyom.

Utána a nagyanyja belevághatott egy újabb litániába, mert a férfi egy darabig hallgatott. Sophie remélte, hogy az idős hölgy nem túl gonosz. Nagyon szókimondó tudott lenni. De ha megismeri Aident, meg fog neki bocsátani. Már most ellágyult egy kicsit, amikor kiderült számára, hogy Aiden nem tudott Sophie apjának távozásáról. Legalábbis Sophie akkor így érezte. A mostani reakciója hallatán kételkedni kezdett benne.

– Igenis, asszonyom – ismételte meg Aiden.

Megérkezett a pincér, töltött nekik vizet, és összeszedte az üres tányérjaikat. – Mindjárt hozom a számlát.

Sophie az arra utaló jeleket kereste Aiden arcán, hogy mit mondhat neki a nagyanyja, de mindhiába. Ugyanakkor a férfi már nem mosolygott. És nem nézett a szemébe. Sophie-t rossz érzés kerítette hatalmába, és azt kívánta, bárcsak ne adta volna át neki a telefont.

– Úgy lesz – mondta végül Aiden. – Rendben. Adom.

Sophie elvette a készüléket. – Remélem, kedves voltál vele.

– Őszinte voltam.

A lány elfintorodott, mert pontosan tudta, hogy ez mit jelent. Aident figyelte, de a pincér közben kihozta a számlát, és a férfi a tárcájával volt elfoglalva.

– Most hagyom, hogy folytasd az estédet – mondta a nagyanyja. – Jenna elvisz a megnyitódra, úgyhogy kedden találkozunk.

Sophie alig várta, hogy beszélhessen Aidennel, miközben kinyomta a hívást. – Mit mondott? Gonosz volt?

Aiden örömtelenül rámosolygott. – Nem. Csak elmondta, ami a lelkét nyomta.

Sophie azt kívánta, bárcsak bőbeszédűbb lenne. – Sajnálom, ha durva volt. Ismered May nagyit. Ő nem fogja vissza magát. De idővel bele fog törődni.

Aiden megszorította a kezét, a mosolya átmelegedett. – Semmi baj. Szeret téged, és jót akar neked. Ezért nem hibáztathatom.

Lehet, de mindenbe beleüti az orrát, és Sophie látta Aiden szemén, hogy bántó dolgokat mondott. És az ilyesmi néha nyomot hagy az emberben.

Harmincharmadik
fejezet

A hétfő nem úgy indult, ahogy Sophie szerette volna. Pippának volt egy kis balesete az éjjel, és a szőnyegtisztító nem tüntette el a foltot. Később vennie kell majd egy jobb folttisztítót. Ha már Fosterék voltak olyan kedvesek, és kölcsönadták a házukat, nem hagyhat foltot a szőnyegükön.

De a problémák a boltnál sem szűntek meg. A mennyezetre egyértelműen ráfért volna még egy réteg festék. A könyvespolcok között kellett dolgozniuk, odébb kellett tologatniuk az asztalokat. És éjszaka valahonnan leszállt a por, és belepte az előző nap letörölgetett polcokat.

Sophie felnyögött. A segítsége tíz percen belül itt lesz, és nem portörölgetésre szerette volna befogni.

– Ez meg honnan jött? – kérdezte.

Aiden felkapott egy porrongyot, és odadobott neki egy másikat. – Megoldjuk.

Munkához láttak, de még nagyon sok polc volt hátra, mire Haley megérkezett. Sophie megmutatta neki a vallási részleget, utána visszatért az előtérbe, ahova akkor lépett be Anna egy doboz fánkkal.

– Az ég áldjon meg! – Sophie felkapott egy fánkot, bár nem volt ideje enni. Úgy érezte, az önkéntesek örülni fognak.

Később saját, könyvesbolti csapatának tagjai is csatlakoztak hozzá, és munkához láttak a másik helyiségben. Aiden még mindig a létrán feszített, a fóliával borított polcok felett. Brandon csapata folytatta a munkát a tetőn. Felettük dobogtak, miközben az új cserepeket rakták fel.

Ebéd után a polgármester is benézett, hogy lássa, hogy haladnak. Amikor felmérte a helyzetet, kétségbeesetté vált az arca. A nagy helyiség polcai még üresen tátongtak, és Aiden festett.

– Menni fog – mondta neki Sophie. – Menetrend szerint haladunk. Most pakoljuk fel a könyveket a polcokra.

– Istenem, leányom, ezt nagyon kicentizted.

– Ne aggódj. A nap végére minden a helyén lesz.

Alanda tekintete végigszaladt az építkezési területen. – Ha te mondod.

– Ígérem. És a bemutatóra is minden meg van szervezve. Este felkerülnek a dekorációk, holnap pedig Ramona áthozza a hidegtálakat fél órával a dedikálás kezdete előtt. Minden rendben lesz.

– Hol fog Nathaniel dedikálni?

– Itt – mutatott mag elé Sophie. – Csak a pódiumot kell felállítanom, a könyves asztalt és a székeket.

– A kirakat jól néz ki. És tetszik a megnyitó plakátja odakint. Nagyon figyelemfelkeltő.

– Ebben reménykedtem.

– Be kell ismernem, Sophie, amikor pénteken meghallottam, hogy rád zuhant egy fa, azt hittem, ennek annyi. – Amikor Alanda aznap benézett, láthatta, mennyien mentek át segíteni.

– Nagy bajban lettem volna a sok segítőkész ember nélkül.

A polgármesternő elégedetten elmosolyodott.

– Mondtam, hogy imádni fogod Piper’s Cove-ot. Itt odasereglenek az emberek, ahol szükség van rájuk. Ami az én munkámat is nagyban megkönnyíti.

– Büszke lehetsz a városodra.

– A mi városunkra.

Alandának volt egy szabad félórája, úgyhogy segített a könyves dobozokat a megfelelő helyiségbe vinni, majd az előtérbe cipelni a pódiumot és a nagy faasztalt. Miután elment, Sophie felállította a székeket, majd kipakolta Nathaniel Quinn új köteteit a dedikálós asztalra.

Haley-nek ekkor indulnia kellett a munkahelyére, Annának pedig az unokájáért. Ő fél órával később vissza is tért a kicsivel. De Lilly nyűgös volt, alig hagyta dolgozni a nagyanyját. A sírásától mindenki ideges lett, és Sophie kezdte azt kívánni, bárcsak Anna fogná inkább a kislányt, és hazamenne.

Aiden nagyjából ekkor ejtette le a telefonját a létra tetejéről. Az lepattant egy polcról, és nagyot csattant a padlón. Mivel mindenki ideges volt a gyereksírástól, a lány meglepődött, hogy Aiden csak a száját szorította össze.

Sophie felkapta a mobilt, és a kijelző repedése láttán elszomorodott. – Jaj, ne.

– Remek. – Aiden elvette, és megnyomta a bekapcsológombot. – Nem működik.

– Vidd el gyorsan a szervizbe.

– Majd később. Már majdnem végeztem.

A kislány tovább sírt.

Aiden zaklatott pillantást vetett a lányra, aki nem is hibáztatta. Neki is az idegeire ment ez a hang.

Hátrasétált, ahol Anna a boldogtalan kisgyermeket ringatta. – Nem vihetném ki a friss levegőre?

– Dehogynem, édesem. Jön a foga. De imádja a kacsákat. Nem igaz, kicsikém? Menj, nézd meg a kacsákat Sophie-val. Nagyi itt vár majd.

De Lillyt aznap nem érdekelték a kacsák. Mivel ezzzel nem sikerült megnyugtatni őt, Sophie fel és alá járkált vele a sétányon, próbálta felkelteni az érdeklődését a repülőgépektől kezdve az integető zászlókon át a cölöpökön mászó hernyókig, de a kislány csak fájdalmasan sírt tovább. Sophie mindeközben egyre azon idegeskedett, mennyi tennivalója van még a boltban.

Már csak Anna, a két bolti eladója és Aiden maradt ott, és még rengeteg könyvet fel kellett rakni a polcokra. De legalább Aiden már majdnem végzett a mennyezettel.

Sophie csüggedten leült egy padra, és megnézte a telefonját, miközben hagyta a gyermeket sírni. Úgy tűnt, mintha mindenki őt akarná aznap. A biztosító a károkról készült képeket kérte. Ramonának a hidegtállal kapcsolatban lett volna kérdése. A Rosewood Press kapcsolattartója elküldte a végső részleteket. Jenna a bírósági ügye felől érdeklődött, Seth pedig valamiért azt akarta, hogy küldje el ismét a jegyét. Nagyi Joshuáról írt neki valamit, de mivel a hangfelismerőnek diktálta le az üzenetet, nem igazán lehetett értelmezni.

Sophie fél kézzel válaszolt mindenkinek, majd visszavitte Lillyt a boltba. Amikor Anna végül elindult hazafelé, mindnyájan megkönnyebbülten sóhajtottak fel. Sophie is pakolni kezdte a könyveket, és válaszolgatott a felmerülő kérdésekre.

Ellie, a könyvtárosból lett könyvesbolti eladó kicsit zsarnokoskodóan viselkedett Amberrel, az elképesztően olvasott és tájékozott fiatal egyetemistával. A lány türelmesen elviselte a dolgot, de Sophie látta, hogy kezd az idegeire menni.

Hogy elválassza őket, megkérte Ambert, segítsen neki az irodalmi részlegnél. De beszélnie kell majd Ellie-vel. A nő mintha a diákjaként kezelte volna a lányt, nem a kollégájaként. Sophie nem szerette volna elveszíteni a tapasztalt idősebb hölgyet, de azt sem hagyhatta, hogy elűzze a többi alkalmazottját.

A délután elrepült, és hamarosan a tetőfedők is végeztek. Sophie köszönetet mondott nekik, és megölelte Brandont. – Nagyon köszönöm a segítségét. Szólok, ha megjön a biztosító pénze.

– Jól hangzik. Holnap találkozunk a megnyitón.

Elképesztő, milyen gyorsan haladt a könyvek kipakolása, amikor már mind a négyen csak ezzel foglalkoztak. Olyan jól haladtak, hogy a vacsoraidőt is pakolással töltötték. A helyi szerzők részlegét hagyták a végére, amire Sophie különösen büszke volt. Rengeteget gondolkoztak Ellie-vel azon, vajon mi tetszene a helyieknek és a turistáknak.

Sophie kivitte az üres dobozokat a konténerhez, és amikor visszatért, mintha először látta volna meg a boltot. A könyvespolcok csodálatos könyvekkel telepakolva ragyogtak a lámpafényben. A falak kékje nyugalmat árasztott, a nyikorgó fapadló pedig otthonosságot.

Sophie zakatoló szívére tette a kezét, és elégedettség töltötte el. Mit szólsz, anya? Erre gondoltál?

Nem volt szüksége válaszra. Az anyja imádta volna a tágas gyermekrészleget, a klasszikus irodalom hatalmas választékát és a kényelmes székeket, amelyekbe az olvasók bekucorodhattak. Pont úgy nézett ki az egész, ahogy azt ők ketten eltervezték.

Könnyek kezdték égetni a szemét a rádöbbenéstől: minden akadály ellenére, Aidennek és a szomszédainak köszönhetően, a könyvesbolt – az új otthona – végre valósággá vált. Belépett a nagy helyiségbe, ahol a többiek éppen a helyi szerzőket pakolták ki, és beszívta a kedvenc illatát – az újkönyv-szagot.

Aiden felállt egy üres dobozzal, és a szemébe nézett. – Mit szólsz?

– El sem hiszem, hogy mindjárt végzünk. Sikerült.

– Tessék, Sophie – nyújtott át neki Ellie egy könyvet Fort Macon történetéről. – Ez az utolsó. Legyen tiéd a megtiszteltetés.

Sophie elvette a kötetet, és a helyére rakta a helyi történelem polcán. A többiek megtapsolták.

– Ez rengeteg könyv volt! – mondta Amber. – De legalább már kívülről fújom a készletet.

– Elképesztően néz ki ez a bolt. – Ellie tekintete végigvándorolt a helyiségen, tekintette megtelt a könyvimádók lelkesedésével. – Úgy örülök, hogy végre van egy könyvesbolt Piper’s Cove-ban. Már nagyon rég vágytam erre.

– Nem lehetek elég hálás a segítségetekért – pillantott Sophie az órájára. – Ráadásul határidő előtt végeztünk. Azt hittem, éjfélig itt leszünk!

Aiden felkuncogott. – Én is.

– Pár dolgot még be kell fejeznem – folytatta Sophie. – De utána nem hívhatnálak meg titeket vacsorázni? Ez a legkevesebb, amit tehetek.

– Nagyon kedves vagy – felelte Ellie –, de nekem haza kell mennem a férjemhez. Ha a bolt megnyit, sokat leszek távol az otthonomtól, és ő azt szokta meg, hogy mindig otthon vagyok. Isten ments, hogy neki kelljen elkészítenie a saját vacsoráját!

– Én megígértem egy barátomnak, hogy ha végeztem, benézek hozzá – felelte Amber. – De köszönöm a felajánlást.

A nők elég hamar elmentek, miután tisztázták, hogy másnap reggel kilencre ott lesznek.

Utána már csak Sophie és Aiden maradt.

A lány rendezgette még egy kicsit a kirakatot, és felállította a kiadótól kapott kartonembert. Amikor hátralépett, hogy megszemlélje a művét, Aiden odament mögé, és magához ölelte. – Minden olyan, amilyennek szeretted volna? Kell még valami?

Sophie hozzásimult, és végignézett a bolton. – Nem hiszem el, hogy a megnyitó előtti kora estén ezt mondom, de… minden tökéletes.

Aiden felnevetett, amikor a lány gyomra hangosan megkordult. – Nem minden.

– Beismerem, éhen halok. Ma csak egy szendvicset ettem.

A férfi csókot nyomott a nyakának arra a pontjára, amibe mindig beleborzongott. – Tudod, hogy én mit szeretnék csinálni?

Egy újabb borzongás. – Hmm?

– Venni pár szelet húst a boltban, és megsütni neked.

Sophie felnevetett. – Nem pont erre tippeltem volna.

– Az is a listám elején szerepel – suttogta a fülébe a férfi, miközben megcsókolta. – De a barátnőm éhes, és nem tudom elhinni, hogy már egy hete itt vagyok, és még nem mutattam be neki a híres steaktudományomat.

– Híres, mi? – Sophie elmosolyodott, és igyekezett nem gondolni a férfi elégedett vendégeire.

– Friss spárga, a saját fűszerkeverékemmel megsütve, és vajas-fokhagymás páccal megkent hússzeletek. És van még egy összetevő… – Aiden lehalkította a hangját. – De az titkos.

– Nekem elmondhatod. Nem adom tovább.

– Ezen még gondolkozom. – Aiden megfordította a lányt, és hosszan megcsókolta.

Mire elengedte, Sophie térde teljesen elgyengült.

– Olyan büszke vagyok rád, Jelly Bean. Nagyon keményen megdolgoztál ezért a boltért.

– Nélküled nem ment volna, Aiden.

A férfi még egyszer megcsókolta. – Kicsit örültem, hogy Ellie és Amber lemondták a vacsorát. Egy szép estére vágytam, kettesben veled.

Másnap őrületre számíthattak, és a könyvbemutató este kilencig el fog majd tartani, utána pedig még rendet is kell rakniuk. Ez az utolsó esélyük, hogy együtt tölthessenek egy kis időt.

– Ez a legjobb ötlet, amit ma hallottam – válaszolta Sophie.

Harmincnegyedik
fejezet

Sophie kilépett a teraszra, és beszívta a grillezett steak ínycsiklandó illatát. – Nyami, ez finomnak tűnik.

– Már mindjárt kész. Ez a grill nagyon jó. Legszívesebben az enyémet is ilyenre cserélném.

– Bárcsak többet használhattam volna. Biztos, hogy nem tudok segíteni?

Aiden rávillantotta elbűvölő félmosolyát. – Leülhetsz, és felpolcolhatod a lábad. Ezen a héten túl sok időt töltöttél talpon.

Ezt Sophie is érezte. Még most is sajgott a bokája. – Igenis, kapitány.

Leereszkedett a nyugágyra, és felpolcolta a lábát. Súlyos fellegek gyülekeztek a látóhatáron, és bár a nap még le sem ment, a táj alkonyati sötétségbe borult.

A hullámok hangja megnyugtató volt, de Sophie gondolatai zakatoltak. Nagyon várta a másnapot, de a megnyitó egybeesett Aiden utolsó vele töltött napjával. Nehezen tudta elválasztani magában a kettőt. Milyen lesz vajon a távkapcsolatuk?

Aiden a sötét eget fürkészte. – Úgy tűnik, esni fog.

– Igen, esőszag van.

Sophie telefonja ekkor megszólalt, és a lány a kijelzőre pillantott. – Remélem, Jenna nem azt akarja mondani, hogy nem tud eljönni holnap.

– Tisztában van azzal, hogy mennyire fontos ez neked. – De Aiden hangja aggodalmas volt.

– Szia, Jenna, mi újság?

– Szia, nővérkém. Még a boltban vagy?

– Nem, ami azt illeti, korábban végeztünk a tervezettnél.

– Jaj, remek. Ebben reménykedtem. Egy szívességet szeretnék kérni.

Sophie elnyomta a csalódottságát. – Mi az?

– Tudod, hogy két hét múlva lesz Grant huszonötödik születésnapja. Egy jet skit kerestem neki, de nem találtam árban megfelelőt. Ma viszont megjelent a Craigslisten pont az a modell, amit a nászutunkon megcsodált, és még ki is tudnám fizetni.

– Remek. És mi a probléma?

– Az eladó New Bern-i, ami ideálisan hangzik, nem? Az csak negyvenöt percre van Piper’s Cove-tól, és holnap amúgy is ott lenne dolgom. Kölcsönkérhetném apa furgonját, hogy elvontathassam… a jet skihez egy utánfutó is tartozik.

– Oké…

– De ma beszéltem az eladóval, és egy komoly vevőt vár reggelre. Átküldhetném neki a pénzt PayPalon, de nem akarom látatlanban kifizetni. Nem tudnád megnézni? És ha minden jól megy, el is vontathatnád a nyaralóhoz.

Sophie gyomra összeszorult. Meg tudná tenni; előző nap visszakapta a Tahoe-t a műhelyből.

– Tudom, hogy ez nagy kérés, ha holnap lesz a megnyitód, de azt mondtad, a bolt készen áll…

– Így van.

Aiden fürkésző pillantást vetett rá, miközben lecsukta a grill fedelét.

– Attól félek, hogy ha várok – folytatta Jenna –, reggelre eladják, pedig ez lenne a tökéletes ajándék Grantnek. Ő tökéletes nászutat adott nekem, és ezt szeretném viszonozni a születésnapján.

Aiden Sophie-t figyelte, aki viszont az óceánra szegezte a tekintetét. Arcán megérezte az első esőcseppet.

– Sophie! Megtennéd? Kérlek! Nem kérnék ilyet, ha nem lenne fontos.

Sophie felsóhajtott. Ez nem önzés Jennától. Végtére is, az új férjének szánja az ajándékot.

Aiden remélhetőleg nem bánja majd a dolgot. Előtte megehetik a vacsorájukat. És eltölthetnek még egy kis időt együtt, ha a férfi elmegy vele New Bernbe. Sőt, Aiden a jet skikről is sokkal többet tud nála.

– Persze – mondta végül. – Azt hiszem, menni fog.

– Ó, köszönöm, köszönöm, köszönöm! Te vagy a legjobb nővér a világon. Grant imádni fogja.

– Vacsora után odamegyek. Felhívlak, ha megnéztem.

– Ó… – Jenna hangja elcsuklott. – Azt elfelejtettem, hogy az eladó azt mondta, kilencre ott kell lenned.

– Kilencre? – Sophie az órájára pillantott. Pár percen belül el kellett indulnia.

– Sajnálom, tudom, hogy későn szóltam, de el kell indulnia dolgozni.

Aiden, az arckifejezéséből ítélve, már kitalálta, miről van szó.

A steakek ínycsiklandó illatától bűntudat öntötte el Sophie-t. De már megígérte Jennának, hogy megteszi. Bocsánatkérő pillantást vetett Aidenre, miközben Jennának válaszolt. – Rendben, megteszem. Majd hívlak.

– Köszönöm, Sophie! Az életemet mented meg.

De Sophie, miközben lerakta a telefont, nem tudta elűzni a fejéből a gondolatot, hogy Aiden kontójára segít a húgának.

Nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy az ember rájöjjön, mi történik: Jenna megint szívességet kért, Sophie pedig rohan megmenteni. Egy esőcsepp hullott Aiden karjára, miközben Sophie bontotta a vonalat. A férfi lerakta a húscsipeszt.

A lány bűntudatos pillantást vetett rá, és Aiden kivárta a magyarázatát.

– Attól tartok, át kell szaladnom New Bernbe. – Majd elmagyarázta Jenna és a jet ski történetét.

Aiden ezt meg is értette volna, tényleg. Ha nem arról lett volna szó, hogy Jenna és Seth mindig akartak valamit Sophie-tól. Kihasználták a lányt. Hát nem veszi észre?

Ennyit a közös estéjükről. Alig bírta csukva tartani a száját. De nem akarta elrontani az utolsó pillanataikat, főleg a bolt megnyitása előtt.

– A steak mindjárt kész van – mondta. – Vacsorázzunk meg, utána indulhatunk.

Sophie elfintorodott. – Utálom ezt mondani, de… kilencre ott kell lennem. A fickónak el kell indulnia dolgozni, és reggelre egy másik vevőt vár.

Aiden a karórájára nézett. – Még akkor is kicentiznénk, ha most rögtön elindulnánk.

– Tudom, és nagyon sajnálom a vacsorát. Nem tehetnénk be a hűtőbe, és ehetnénk meg, ha visszaérünk?

Dehogynem. És mire felmelegíti a húst, az túlsül és kiszárad. Az este hangulatáról nem is beszélve. Aiden már nem érezte olyan romantikusnak a légkört. Azok a randik jártak a fejében, amiket Sophie régen lemondott a családja miatt. És most megint ezt csinálja. Nem volt jó érzés mindig a második helyre szorulni.

Kinyitotta a grill fedelét, és kivette a húsokat. – Rendben.

– Neked nem kell jönnöd. Itt maradhatsz és pihenhetsz, megvacsorázhatsz. Nagyon keményen dolgoztál a héten.

– Te nem is vezettél a ficamod óta.

– Csak mert nem kellett. Nem lesz semmi baj.

Aiden szemében hitetlenkedés égett. – Nem hagylak egyedül elmenni egy idegenhez a Craigslistről, Sophie.

A lány felkelt, és szégyenlősen az órájára nézett.

Aiden bevitte az ételt, és berakta a hűtőbe, miközben az igazságtalanság feletti felháborodását próbálta elnyomni. – Jennának jet skire van pénze, apátok kisegítésére viszont nincs?

– Fogalmam sem volt, hogy ennyi pénze van, és szerintem apa sem tudta. Tőle nem is kért kölcsön.

– Mert tudta, hogy te úgyis igent mondasz. Mind tudták.

Sophie mérges lett. – Szóval nagylelkű ember vagyok. Ez tényleg olyan szörnyű?

– Én meg önző, amiért kettesben akarok tölteni veled egy estét?

Némán sétáltak ki Sophie autójához. Aiden megelőzte a volánnál, és a lány nem tiltakozott. Miközben beindította az autót, Sophie beütötte a címet a mobiljába.

Aiden bekapcsolta az ablaktörlőket, amikor elindultak. Mintha percről percre nőtt volna közöttük a feszültség. Ebből még nagy problémáik lehetnek később, ha nem beszélik meg.

Aiden felhajtott a főútra. – Néha, ha a családodról van szó, kicsit túlzásba esel, Sophie.

– Te nem voltál itt az elmúlt hét évben.

– Az elmúlt nyolc napban viszont az életedet kockáztattad egy hurrikánban Sethért, odaadtad apádnak az utolsó garasaidat, utazási ügynököt játszottál Sethnek, amikor neked is rengeteg dolgod volt, és most Jenna. És ez csak az, amiről én is tudok. Hol van náluk a határ? Nem tudják, mennyire elfoglalt vagy ezen a héten? Hogy mennyire fontos neked ez a bolt? Vagy csak nem érdekli őket? Lehet, hogy én hét éve nem voltam itt, de az egyértelmű, hogy még mindig elkényezteted őket… ők pedig még mindig kihasználnak téged.

– Ezt te nem értheted, neked nincs testvéred. Egy család vagyunk. Segítünk egymásnak.

– Én úgy látom, minden segítség egy irányból indul.

– Talán néha elkényeztetem őket, de sok csapás érte őket.

– Ahogyan téged is, és Seth egykorú veled. Egyébként is, apádnak mi volt a mentsége?

Hosszú csend következett. – Hogy nem kapott pénzt a házból a válás után.

Aiden összehúzta a szemét. – Érzelmi zsarolással csalta ki tőled azt a pénzt? Nem érdemelte meg, Sophie. Ő cserben hagyott titeket.

– Hát, a ház akkor is az övé és anyáé volt.

– Nem a szülőknek kéne kölcsönkérniük a gyerekeiktől, az ég szerelmére. Én el nem tudom képzelni, hogy apám valaha is kölcsönkérne tőlem.

– A te apád más helyzetben van, mint az enyém.

Aiden a nyelvébe harapott. Craig mindig is csapnivaló apa volt. Sophie látta el a testvéreit, mosott és vásárolt be már jóval azelőtt, hogy az édesanyja beteg lett. Az apja vagy dolgozott, vagy a barátaival szórakozott. De a testvérei már felnőttek. Nincs mentség arra, amit Sophie-val művelnek.

– Már mondtam, hogy sajnálom, amiért elrontottam az estét – folytatta a lány. – Nem tudom, mit mondhatnék még.

Talán megígérhetné, hogy nem kényezteti el a családját.

Aiden nagyobb sebességre kapcsolta az ablaktörlőt. Sophie mai jótéteményének ő fizeti meg az árát.

– Apád miért ússza meg mindig, Sophie?

A lány ránézett. – Miről beszélsz?

– Elhagyta a családodat. Miatta kellett olyan sok mindenről lemondanod, mégis megbocsátottál neki. Minden pénzedet neki adtad, noha csak most tudod elkezdeni az életedet. Nekem viszont hét év alatt sem bocsátottál meg.

A levegő remegni kezdett a feszültségtől.

Sophie karba fonta a kezét. – Most nem akarok erről beszélni.

Aiden mellkasát félelem szorította össze. Sophie problémája a saját traumáját is életre keltette benne – hogy ő nem kellett az anyjának. Ez még mindig nagyon fájt neki. Valószínűleg emiatt reagálta túl a dolgot. De képtelen volt elnyomni magában a rettegést.

Árhullámként borította el az értéktelenség ismerős érzése. Nem akarta, hogy megint leírják. Elég lenne ő valaha is Sophie számára? Nem tudta megállítani a rá törő kétségek záporát.

Sokáig némán vezetett, a fenntartásoktól mardosva. Sophie nem változott az elmúlt hét évben, és ez a helyzet nem fog egy csapásra megszűnni. Főleg, mivel a lány észre sem veszi, hogy ez probléma. Képes lenne ő hosszú távon is másodhegedűst játszani a családjával szemben, ha ez ennyire fáj neki?

Összeszorult a gyomra a gondolatra, hogy talán le kell mondania arról, amit visszakapott. Nem tudta, mitévő legyen. Talán a kényszerű elválás jót tesz majd. Legalább el tudnak gondolkozni a kapcsolatukon. Sőt, talán még jobb lenne, ha hamarabb elutazna. Ez a feszültség nem segítene Sophie nagy napján. Bármennyire is szeretett volna ott lenni, talán jobb, ha nem zavar.

Sophie lenyelte a torkában nőtt gombócot. Az apjával kapcsolatos kijelentések az elevenébe találtak. Igen, apjának könnyebben megbocsátott, mint Aidennek. Nem tudta, miért. De most nem akart ezen gondolkozni.

Aiden hallgatott, ő meg nem tudta, hogyan hozhatná rendbe a dolgokat kettőjük között. Sajnálta, hogy megzavarták az estéjüket, de miért nem látja a férfi Jenna oldalát is? A húga nem fizethet ki egy jet skit látatlanban. Ez egy megoldhatatlan helyzet. Sophie utálta, hogy mindez az utolsó estéjüket teszi tönkre. Talán másnap zárás után még vacsorázhatnak együtt. Nem akart így elválni.

Beértek New Bernbe, és Aiden a GPS utasításait követve lekanyarodott a vízparti útra.

– Talán jobb lenne, ha holnap reggel elmennék – szólalt meg.

Sophie csak pislogott.

– Holnap fontos napod lesz. Nem akarlak zavarni.

Ó, szóval úgy gondolja, hogy ezzel szívességet tesz neki? Nem, csak azt csinálja, amit mindig, ha komolyra fordulnak a dolgok. – Persze, Aiden, hagyj te el előbb.

A férfi lelassított egy közlekedési lámpánál. – Ezzel meg mit akarsz mondani?

– Túl szorossá vált a kapcsoltunk? Megint túl sokat érzel irántam? – Sophie felhorkantott, és kinézett az ablakon a sötét tájra. – Tudhattam volna. Ebben semmit sem változtál.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Sophie a férfi felé fordult, fűtötte őt a harag.

– Te hagysz el előbb, Aiden. Mindenkit elhagysz, mielőtt elhagyhatnának. Velem is megtetted hét éve, és azóta is, az összes nőddel.

Aiden álla leesett. – Ez nem igaz.

– Zöld a lámpa – csattant fel Sophie.

Aiden állában megrándult egy izom, miközben sebességbe tette az autót. – Legutóbb téged is magammal hívtalak. Az nem elhagyás.

– De tudtad, hogy nem megyek veled. Még ha apámról nem is tudtál, azzal tisztában voltál, hogy anyám nagybeteg, és soha nem hagynám el. És hogy a Duke-ról álmodom. Mindent ki kellett volna ejtenem a kezemből érted?

– Igazad van. Milyen ostoba voltam, hogy azt hittem, engem raksz az első helyre.

Őt az első helyre? Sophie családjának szüksége volt rá! El kellett volna hagynia haldokló édesanyját és a testvéreit, csak mert Aiden úgy döntött, hogy elköltözik?

Sophie visszanyelte a szavakat, amiket később megbánt volna. A szélvédőt bámulta, amiről az ablaktörlőlapátok újra és újra eltörölték az esőpatakokat. Azt kívánta, bár élete utolsó óráját is ilyen könnyedén eltörölhetné.

Harmincötödik
fejezet

Amikor másnap kilépett a szobájából, a ház sötét volt és néma. Sophie felkapcsolta a nappaliban a lámpát, miközben Pippa a teraszajtóhoz ballagott, majd heves farokcsóválás közepette megállt előtte.

– Ne hagyd, hogy az a csúnya sás elbánjon veled. – Sophie kiengedte, majd felnézett a lépcsőre.

Aiden ébren van már vajon? Előző este átnézték a jet skit, ami jó állapotúnak tűnt. Aiden feltett pár kérdést, majd Sophie felhívta Jennát, aki azonnal utalta az árát.

A sikeres út ellenére némán autóztak haza, nyomukban a jet skivel és a rengeteg feszültséggel. Sophie félt tovább rontani a helyzetet, és, az álla vonalából ítélve, ezzel Aiden is így volt.

De most, a hosszú alvás után a lány készen állt beismerni, hogy Aidennek igaza van. A testvéreinek ideje önállósodniuk. Hát nem ugyanezt érezte ő maga is mostanában? Talán inkább a maga kedvéért kényeztette el őket, mint az ő érdekükben. Ő szeret hasznosnak tűnni. Szereti, ha értékelik. És talán attól is félt, hogy elveszíti őket.

Ám Aiden érdekeit is tekintetbe kell vennie. Elfintorodott, amikor eszébe jutott, miket mondott előző este. Nem akarta az arcába vágni a múltat. Ez érzéketlenség volt – főleg azok után, hogy már megbocsátott neki.

Szerencsére új napra és tisztább gondolatokra virradtak. Most megbeszélhetik a dolgot, utána elindulhatnak a megnyitóra. Minden oka megvolt az optimizmusra.

Miután beengedte Pippát, enni adott neki, majd elindult feltenni a kávét. De még mielőtt a kávéfőzőhöz ért volna, észrevette a levelet a pulton.

Összeszorult a gyomra, amikor meglátta Aiden ismerős kézírását.

Sophie,

sajnálom, hogy búcsú nélkül távozom. Ma reggel volt egy korai járat, és nem akartam lemaradni róla. Bármennyire is szeretnék ott lenni a nagy napodon, szerintem csak zavarnék. Nagyon sok segítséged van, és tudom, hogy csodálatos napod lesz. Ráadásul túl sokáig elhanyagoltam a munkámat, és Ross már nagyon vár.

Sajnálom, hogy a tegnap este veszekedésbe torkollt. Nyilvánvaló, hogy meg kell oldanunk pár problémát, ha együtt akarunk lenni. Talán hátrébb kéne lépnünk. Lehet, hogy jót tesz egy kis külön töltött idő. Nem akarlak ezzel nyomasztani, amikor a nagy napod és az új vállalkozásod foglalják le a gondolataidat.

Imádkozom, hogy a boltod sikeres legyen. Ne mulaszd el kiélvezni az álmaid megvalósulását.

Szeretettel,

Aiden

Sophie látása úgy elhomályosult, hogy alig tudta befejezni a levelet.

Ha együtt akarunk lenni? Hátralépni?

Nem említette, hogy hamarosan jelentkezne. Azt sem, hogy visszatérne Piper’s Cove-ba, és őt sem hívta meg magához. És Sophie még azt hitte, hogy beszélgetéssel és egy kis türelemmel mindent meg tudnak oldani.

A papír remegett a kezében. Rájött, hogy mi ez a levél – lezárás. Aiden ismét elhagyta. Ez hogy történhetett meg?

A figyelmeztető jeleket kereste az emlékeiben. Eszébe jutott, hogy a férfi bőröndje egész héten ott hevert a komódja tetején, tele ruhákkal. Nem pakolta ki. Talán fél lábbal mindig is az ajtón kívül maradt. Ahogy nagyi szokta mondani, nem maradt más hátra, csak a sírás.

De az élet megy tovább. Ezt ismételgette magában egész nap. Az könyves csapat korán érkezett, a lufikat időben szállították. Amikor tíz órakor megnyitotta a boltot, Haley, Anna, Dave és Alanda ott álltak a küszöbén.

– Gratulálunk!

– Boldog megnyitót!

Sophie megölelgette őket. Mindannyian vettek pár könyvet, és ott maradtak, amíg újabb vevők nem érkeztek. A riporter ebéd előtt jelent meg, és Sophie interjút adott neki. A férfi megígérte, hogy még visszamegy fényképezni. Egy nagy cikket tervezett megjelentetni másnapra.

Jenna kora délután érkezett. Nagyinak migrénje volt, és otthon maradt. De Sophie húga friss barnasággal és ragyogó mosollyal dicsekedhetett. Jó volt látni, milyen jól áll neki a házasság.

Sophie megölelte Jennát. – Hiányoztál. Őrült egy hetem volt. Muszáj lesz beszélgetnünk.

– Te is hiányoztál. Ez a hely nagyon menő! – Éppen tíz-tizenkét ember nézegette a könyveket. – Gyönyörű, Sophie. Olyan büszke vagyok rád.

– Köszönöm. – Sophie azt kívánta, bár olyan sikeresnek érezné magát, mint előző nap. A kassza előtt kígyózó hosszú sorra pillantott. – Nézegess nyugodtan. Nekem segítenem kell a pultnál.

A délután gyorsan eltelt. Sophie könyveket adott el, vevőkkel beszélgetett, a könyves csapat kérdéseire válaszolgatott. Négy óra körül már aggodalmak örvényében próbált helytállni.

A Schoonertől megérkezett Ramona egy segítőjével, és számtalan alumíniumtálcával. A bolt megtelt a sült csirkés nyársak, húsgolyók és rákos tortácskák ínycsiklandó illatával. Miközben megterítettek a fal mellett, emberek özönlöttek be a boltba. Az egyik pillanatban még csak páran ültek a székeken, a következőben meg már csak állóhelyek maradtak.

És még mindig maradt fél óra, mielőtt Nathaniel megérkezett volna. Sophie örült, hogy van extra segítsége az emberek fogadására, mert Ellie-t és Ambert teljesen lefoglalta a kasszázás.

Kapott egy üzenetet. Azt remélte, hogy Aidentől jött, de nem. A kiadó emberétől, aki Nathaniellel együtt a hátsó ajtónál várta.

Sophie beengedte őket. Mindenki tudta, hogy a Nathaniel csak írói álnév. Így szólítsa, vagy Adamnek? Elgyengült a lába a gondolatra, hogy egy híres íróval fog találkozni.

Kinyitotta az ajtót, és Nathaniel szemébe nézett. – Üdvözlöm! Jöjjön be. Úgy örülök, hogy megismerhetem.

A férfi rövid, barna hajával és divatos szemüvege mögött megbúvó halványkék szemével pont úgy nézett ki, mint a sajtófotóin. Kinyújtotta a kezét. – Nathaniel vagyok. Nagyon köszönöm a meghívást.

– Sophie Lawson vagyok, a bolt tulajdonosa. Részemről a megtiszteltetés, tényleg. Imádom a könyveit, ma rengeteg rajongója lesz itt.

– Köszönöm. – A férfi helyére tolta a szemüvegét. – Ő a feleségem, Molly.

– Üdv, Molly.

A csinos, barna nő szeme elevenen csillogott. – Nagyon örvendek, Sophie. A férjemmel szoktam tartani, hogy támogassam, ha tudom. – Suttogássá halkította a hangját. – De ez arra is remek ürügy, hogy láthassak még egy könyvesboltot.

Sophie felnevetett. – Nos, csak nyugodtan, és szóljon, ha bármi kérdése van.

Nathaniel az alacsonyabb, szőke férfira mutatott.

– Ő az sajtószóvivőm, Drew. Szerintem beszélt már vele telefonon.

– Igen, persze. – Sophie megrázta a férfi kezét.

– Szóval, ma nyitott csak meg hivatalosan? – kérdezte Molly. – Még érzem a nyersfa és egy kis festék illatát… mi együtt tataroztuk ki a fogadómat a testvéreimmel, ezért ismerem jól az építkezések aromáit.

– Milyen érdekes. Igen, ma van a megnyitónk. Szembesültünk pár kihívással a megnyitáshoz vezető út során, de nagyon sokat segítettek a barátaim és a szomszédaim.

Molly Sophie karjára tette a kezét. – A kisvárosokban ez a csodálatos, nem? Meg sem tudom számlálni, hányszor segítette ki a szülővárosom a családomat.

– Még egyetlen közösséget sem láttam ennyire rajongani egy könyvesbolt megnyitásáért. Azt hiszem, mindannyiunknak jó lesz itt.

Molly elmosolyodott. – Biztosan. Gyönyörű a környék, és imádom a bolt nevét is.

– Köszönöm. – Sophie Nathaniel felé fordult. – Minden készen áll, csak önre vár a közönség.

– Vegyüljek el közöttük, vagy várjam ki a beszédem idejét?

– Mindegy – válaszolta Sophie. – Ahogy szeretné.

Drew az órájára nézett. – Általában jobb a beszéd után vegyülni. Úgy több könyv kel el.

Sophie felnevetett. – Én is drukkolok az eladásoknak. Helyezzék magukat kényelembe az irodámban. Hátra fogom küldeni Ellie-t öt körül, jöjjenek ki, ha végeztem a bemutatással.

Nathaniel elmosolyodott. – Ez jó terv.

Harminchatodik
fejezet

Sophie kirakta a ZÁRVA táblát, bezárta az ajtót, és nekitámaszkodott. Az ereiben csordogáló adrenalin ellenére hullafáradt volt. Már harmincnyolc perccel elmúlt a zárás, de a közönség ott akart maradni, és Nathaniel megtette azt a szívességet a rajongóinak, hogy a dedikálás után elvegyült közöttük.

Az új könyve összes példányát eladták, és a régiekből is elég sokat. Sophie kicsit zavarba jött, amiért hét kötettel kevesebb akadt a kelleténél, de a sajtószóvivő megígérte, hogy elküldik a dedikált példányokat a későn érkezőknek.

Ellie egy üres szemetessel tért vissza a helyiségbe. – Micsoda nap. Biztosan nagyon örülsz a sikernek.

– Nagyon. Felülmúlta az elképzeléseimet, de olyan gyorsan eltelt, hogy még fel sem tudtam fogni.

– Kíváncsi lennék, hányan jártak itt ma.

Sophie elmosolyodott. – Attól tartok, átléptük a tűzvédelmi előírásokat.

– Én nem kotyogom ki, ha te sem. – Amber elkezdte lezárni a kasszát. – Nathaniel nagyon érdekes volt. Jó volt hallani, mennyire utánanéz a helyszíneknek, alig várom, hogy kiolvassam az új könyvét. A felesége is nagyon kedves volt. Nyolc könyvet vett!

– Én is megvettem Nathaniel új regényét a könyvklubnak – jegyezte meg Ellie. – Csatlakozhatnál hozzánk, Amber. Itt tartjuk, minden hónap utolsó csütörtökén.

Amber elmosolyodott. – Az jó lenne. Még soha nem jártam könyvklubba.

Úgy tűnt, Amber aznap kivívta Ellie tiszteletét. Bebizonyította, hogy milyen hozzáértő. Sophie örült, hogy őket választotta a könyvesbolti csapata tagjainak.

Amber bezárta a kasszafiókot. – Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én halálosan álmos vagyok.

– Hosszú napunk volt – válaszolta Sophie. – Köszönöm, hogy segítettetek rendet rakni. Így holnap reggel könnyebb dolgunk lesz.

Ellie lekapcsolta a lámpát, és hátramentek. – Hova szaladt el a húgod?

– Hozzám, hogy kivigye Pippát. Nálam tölti az éjszakát, reggel megy haza.

– Jó lesz, amikor már itt fent laksz, igaz? – kérdezte Amber. – Nem is lehetne kényelmesebb.

– Alig várom. – Sophie az anyagi helyzete miatt gondolni sem mert a lakás kitatarozására. De nem volt túl sok választása.

Elbúcsúztak, és bezárta a boltot. Kicsit sántikált, miközben kiment a kocsijához. Micsoda nap. Elővette a telefonját, hogy átnézze az aznapi üzeneteit, és egy pillanatra kétségbeesés szorította össze a szívét, amikor kiderült, hogy egyik sem Aidentől érkezett.

Aiden a távolléte alatt érkezett e-maileket szortírozta. Sok gratulációt kapott az ügyfeleitől és a szakma képviselőitől is. Ross értesítette a Post and Curriert a díjról, úgyhogy hamar elterjedt a nagy hír.

A szobája ajtaján túl sötét volt az iroda, a csendet csak a légkondicionáló halk zúgása törte meg. Ross hat körül elment, de neki sok bepótolnivalója akadt, és másnap korán kezdett.

Már tizedszer nézett a faliórájára az elmúlt egy óra során. Sophie boltja már bezárt. Hogy sikerült a megnyitója? Jól alakult a könyvbemutató? Sok könyvet eladott?

A mobiljára nézett, amit aznap megjavíttatott. Bizseregtek az ujjai a vágytól, hogy felhívja a lányt. Hogy hallja a hangját. Minden részletet tudni akart a megnyitóról. Gratulálni szeretett volna neki, és elmondani, mennyire büszke rá.

De nem tudta, hogyan reagálna Sophie a hívására. Hogyan reagált vajon a levelére? A korai távozására? Azt hitte, fel fogja hívni. A veszekedésük után biztosan nem lepődött meg azon, hogy elment. Amikor megírta a levelet, még azt tervezte, hogy később felhívja. De egyre inkább úgy érezte, hogy ez hiba lenne.

Jobbat érdemel nálad, és erre ő is rá fog jönni.

May nagyi szavai jártak a fejében, és görcsbe rándult a gyomra. Az idős hölgynek igaza volt. Sophie okos, gyönyörű és kedves. Aiden már középiskolában is tudta magáról, milyen szerencsés, hogy őt választotta. Az, hogy ő beleszeretett a lányba, természetes volt – ki ne lett volna szerelmes belé?

De a lelke mélyén egyre várta a katasztrófát. Mikor jön rá Sophie, hogy jobbat is kaphatna? És mikor hagyja el?

Ostobaság volt tőle, hogy elhitte, újra együtt lehetnek – egy ilyen alaptalan reménykedésnek csak egyfajta vége lehet. Sophie-nak igaza volt, amikor azt mondta, hogy el fogja hagyni, mielőtt ez bekövetkezhet. Ezt még most is tagadni szerette volna, de képtelen volt rá.

A lánynak jobb lesz nélküle. Ezt talán még nem így látja, de majd be fogja látni idővel. Talán mégis összejön Joshuával. Összeházasodnak, vállalnak két-három gyereket. És egy kutyát. Pippa is nagyon hiányzott neki, biztosra vette, hogy a kis cukipofa egy másik férfi szívét is ugyanilyen könnyen elnyeri.

Összeszorította a fogát, bezárta a levelezését, zsebre vágta a telefonját, és felállt az asztaltól. Bármilyen nehéz is lesz, távol kell tartania magát tőlük. Mert ő tudta a legjobban, hogy amikor nehézségekkel szembesülnek az emberek, egyszerűen lelépnek.

Harminchetedik
fejezet

A következő reggel rohanással telt. Sophie összedobott egy gyors reggelit, de mire Jenna felkelt, már csak pár percük maradt az evésre. Még mindig fel kellett erősíteniük a jet ski utánfutóját az apjuk furgonjára, és Sophie nem akart elkésni a munkából.

Beletelt pár próbálkozásba, amíg a furgont az utánfutóhoz igazították. Sophie utána megmutatta Jennának, hogy kell beakasztani.

– Grant imádni fogja – mondta neki Jenna utána. – Nagyon köszönöm, hogy elmentél érte.

Fogalma sem volt, milyen árat fizetett ezért Sophie. – Szívesen.

– Láttad a nyakláncomat? – emelte meg Jenna a nyakékét a kis rubinnal, a születési kövével. – Grant vette nekem a nászutunkon.

– Gyönyörű. Erről jut eszembe, nem hoztad el anya nyakláncát?

Jenna elfintorodott.

– Jaj, elfelejtettem mondani. Azt elveszítettem. Rajtam volt, amikor Nassauba repültem, de mire megérkeztünk a szállodába, eltűnt. Valahol leeshetett. Ezért vette nekem Grant ezt a láncot. Semmi nem volt nálam, amit felvehettem volna a vacsorához.

Jenna tovább fecsegett, de Sophie egyetlen szavát sem hallotta. A gyémántos nyaklánc az öröksége volt. Az anyjuk az apjuktól kapta az esküvőjük napján. Sophie csak azért adta kölcsön a húgának, mert megesküdött, hogy az élete árán is vigyázni fog rá.

Nagyon kellett igyekeznie, hogy nyugodt maradjon a hangja. – Jenna, megpróbáltad előkeríteni a nyakláncot? Felhívtad a repülőteret vagy a légitársaságot?

– Még nem volt rá időm. Egyébként is, aki megtalálta, biztosan nem adta le. Legalább ezer dollárt érhet.

Sophie-nak sokkal többet ért. – Legalább megpróbálhatnád!

– Holnap felhívom őket. De már biztosan rég eltűnt.

Sophie mellkasa összeszorult. El sem tudta hinni, milyen lazán kezeli Jenna az örökségét. – A saját esküvőmre is azt akartam felvenni, Jenna. Azt mondtad, vigyázol rá.

– Én megpróbáltam. Nem tehetek róla, hogy leesett.

– Meg sem kísérelted visszaszerezni!

– Nyugodj meg. Mondom, hogy felhívom a repülőteret.

Jenna úgy nézett Sophie-ra, mintha a nővére egy szörnyeteggé változott volna. Még soha nem látta így kiborulni. De ami sok, az sok. Éppen elég baj, hogy Jenna elveszítette a nyakláncot, de a nemtörődöm stílusa minden határon túlment.

Sophie igyekezett lassú, mély levegőket venni, de így is nagyon nehezére esett udvariasan elbúcsúzni a húgától.

A munkával könnyedén le tudta foglalni magát. Olyan sok könyvet eladtak előző nap, hogy újra fel kellett tölteniük a polcokat. Folyamatosan jöttek a vásárlók. A Gazette cikke a főoldalon jelent meg, legfelül: „A könyvesbolt a tengerparton nagyszabású megnyitója” címmel. A sajtófotó Nathanielt és Sophie-t ábrázolta a bolt előtt, hátuk mögött az üzlet táblájával.

Aznap csak ketten dolgoztak, és Sophie épp elküldte Ellie-t ebédelni. Rámosolygott a huszonéves nőre, aki két könyvvel a kezében lépett a pulthoz. Korábban a szépirodalmi részlegben nézelődött.

– Megtalálta, amit keresett?

– Persze. – A két könyv egyike Nathaniel Quinn regénye volt. – Úgy tűnik, egy nappal csúsztam le a kedvenc írómról. Csak tegnap érkeztünk meg a barátaimmal.

– Jaj, nagyon sajnálom.

– Azt reméltem, hogy sikerül megvennem az új könyvét.

– Sajnálom. Tegnap mind elkelt. Úton van egy újabb adag, de biztosan elutazik, mire ideér.

– Igen, csak hétvégéig leszünk itt. Minden évben eljövünk Piper’s Cove-ba. – A nő átnyújtotta a bankkártyáját. – De ezt a könyvét még nem olvastam. Azt hiszem, látszik, hogy a strandon szándékozom tölteni ezt a pár napot.

– Ez jól hangzik.

– Úgy örülök, hogy már könyvesbolt is van itt. Biztosan vissza fogok még térni.

– Akkor remélem, hogy hamarosan találkozunk. – Sophie berakta a nyugtát a zacskóba, és átnyújtotta. – Kellemes vakációt.

– Ó, az lesz. – A kis csengő megszólalt, amikor a nő kilépett az ajtón.

Akadt még pár vásárló a boltban, és Sophie már megkérdezte őket, hogy segíthet-e nekik. A telefonja jelzett, miközben a kasszát kezelte, úgyhogy kivette a zsebéből. Ne reménykedj már minden üzenetnél Aidenben.

A fivére írt neki.

Most derült ki, hogy a járatom túl korán indul. A konferenciám négykor ér véget. Nem próbálnád meg áttenni?

Sophie érezte, hogy felfelé indul a vérnyomása. A keze ökölbe szorult. Az előző napi üzenetét leszámítva, amelyben sok szerencsét kívánt a megnyitóhoz, napok óta nem hallott az ikertestvére felől. És most csakis azért ír, mert egy szívességet akar kérni?

A léptek hangjára zsebre vágta a mobilját, és rámosolygott a következő vásárlóra, aki egy kislánnyal érkezett.

– Látom, találtál pár könyvet – mondta a gyermeknek.

– Imádja a Ramona-sorozatot – válaszolta az anyja. – És itt megvan az összes, ami hiányzott.

– Csodálatos. Én is imádom ezeket. Anyukám mindet felolvasta nekem, amikor akkora voltam, mint te.

– Én egyedül olvasom őket. – A kislány mosolya kedvesen foghíjas volt.

– Biztosan ügyesen olvasol.

– Ötéves kora óta olvas. Bárcsak a bátyját is rá tudnám venni az olvasásra… bármilyen könyvre!

Sophie beütötte az öt könyvet, és kicsit elbeszélgetett a vásárlóval. Amikor kimentek, Ellie lépett be. – Te jössz. A szendvicsboltban akciós az olasz kiflis, és nagyon finom.

– Megjegyzem. – Sophie rendet rakott a pulton, és az ajtó felé indult. – Van egy vásárló az életrajzoknál, de úgy tűnik, csak nézelődik.

– Mindjárt ránézek. Jó étvágyat.

Az olasz kiflis szendvics csodálatosan hangzott, és Sophie támogatni akarta Annát és Dave-et. Elindult a sétányon. A nap leragyogott rá, átmelegítette az arcát és a karját. Egy sirály rikoltott fel odafent, a szélben.

A szendvicsboltban rendelés közben elbeszélgetett a tulajdonosokkal, majd leült a teraszon. De mielőtt még kibontotta volna az ebédjét, válaszolt Seth megkeresésére.

Sajnálom, de ma nem megy, írta. Az ujja lebegett egy kicsit a küldés gomb felett, mielőtt megnyomta.

– Tessék. Megtettem. – Na? Képes nemet mondani. Bár elég gyorsan dobolt a szíve, és azonnal rátört a megbánás is.

De nem. Helyesen cselekedett. Túlzásba viszi az anyáskodást. Ezzel se magának nem tesz jót, se nekik. A testvérei felnőttek, és meg kell tanulniuk önállóan élni.

Elég volt felidéznie, hogy beszélt Jenna a nyakláncról, hogy megerősödjön az elhatározása. Sophie egyre inkább a testvérei rabszolgájává kezdett válni, amiben ő éppen annyira hibás volt, mint azok. Eddig vonakodott beismerni, hogy ez probléma. De azon nem tud az ember változtatni, amiről nem ismeri fel, hogy változásra szorul.

A kis boltja felé nézett a szemközti oldalon. Talán már azzal, hogy ideköltözött Raleigh-ból, tudat alatt határokat akart felállítani. De a fizikai távolság nem elég. Magukra kell hagynia a testvéreit, és Isten könyörületére kell bíznia őket.

Megszólalt a telefonja, és amikor a kijelzőre pillantott, Seth fotóját látta. Megacélozta a lelkét. Az öccse már elmúlt tizenöt éves.

– Mi folyik itt? – kérdezte Seth, amikor felvette.

– Ezt hogy érted?

Kis szünet következett. – Haragszol rám? Elég röviden válaszoltál. És Jenna azt mondta, totál kiborultál anya nyaklánca miatt ma reggel.

Sophie elnyomta magában a késztetést, hogy védekezni kezdjen. – Meg sem kérdezted, hogy ment tegnap a megnyitó.

– Mert Jenna már elmondta, hogy nagyon jól.

– Azért megkérdezhetted volna, Seth. Vagy legalább gratulálhattál volna, mielőtt újabb kérésekkel bombázol.

Hosszú csend következett, és Sophie-nak szó szerint a nyelvébe kellett harapnia. De nem, nem vonja vissza. Állnia kell a sarat, ha ezt meg akarja oldani.

– Igazad van – felelte végül Seth. – Sajnálom. A konferencia kötött le, de ez nem mentség. Tudom, milyen fontos neked a boltod, és repesek az örömtől, hogy sikeres volt a megnyitó. Ezért haragszol rám?

– Nem haragszom, Seth. Csak pár dolgon változtatni fogok az életemben.

– Ez baljósan hangzik.

– Kicsit sem. – Sophie nagyot sóhajtott. – Figyelj. Valamikor, valahogyan az anyukátokká váltam, és ezt nem bánom. Akkoriban erre volt szükség. Anya beteg volt, apa meg eltűnt. Valakinek ki kellett mosnia a ruháitokat, és át kellett néznie a leckéteket. De már felnőttek vagytok. Meg tudjátok oldani a saját problémáitokat, én kivonulok ebből. Ezt értetek is teszem, nem csak magamért.

– Kivonulsz? Már el is költöztél.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem akarok szoros kapcsolatot veletek. Akarok. De nem vagyok az anyátok. Épp itt az ideje, hogy a saját lábatokra álljatok. Nagyon szeretnék megint a testvéretek lenni… csak a testvéretek.

Szorosan lehunyta a szemét, miközben a válaszra várt.

– Szóval, nem fogod átíratni a jegyemet?

Sophie összevonta a szemöldökét. Ez komoly?

Seth felkuncogott. – Viccelek. Csak vicceltem. Fel fogom hívni a légitársaságot. És igazad van. Te rengeteg áldozatot hoztál értünk, és túl könnyű volt hagyni, hogy még többet hozz. Sajnálom, hogy kihasználtalak.

Sophie egyáltalán nem számított erre. Felnevetett. – Ezt értékelem.

– Hogy őszinte legyek, sajnálom, hogy nem segítettem többet kamaszkorunkban. Egykorúak voltunk, nem lett volna szabad hagynom, hogy mindent te csinálj.

Sophie pislogott. – Ezt tényleg nem bánom. Nekem megfelelt ez a szerep… talán túlságosan is. Nehezen tudok lemondani róla.

– Hát, tekintsd úgy, hogy ki vagy rúgva, mint az anyánk.

– Nem biztos, hogy Jenna is így gondolja majd.

– Bele fog törődni. Figyelj, most mennem kell. Mindjárt kezdődik egy előadás.

– Rendben. Legyen szép napod, Seth.

– Neked is, tesó.

Sophie arcán mosoly terült el, miközben bontotta a vonalat, és elöntötte a megkönnyebbülés. Tényleg ennyi az egész, hogy csak szólnia kell a testvéreinek, hogy változtatni akar? És ha igen, miért nem tette ezt meg már nagyon régen?

Harmincnyolcadik
fejezet

– Mi a helyzet azzal a jóképű pasiddal? – A szél felborzolta Haley sötét fürtjeit, amiket a lány a füle mögé simított. – Egész héten nem láttam.

Sophie erőtlenül elmosolyodott. – Attól tartok, ő már nincs a képben.

Az imént adták le a rendelésüket a Galley-ban. A nap lemenőben volt, és Sophie örült, hogy egy új barátjával töltheti a péntek estéjét.

Haley elfintorodott. – Sajnálom. Hétvégén még olyan boldognak tűntetek. Megkérdezhetem, mi történt?

Ez volt az év kérdése. – Hétfő este összevesztünk, kedden elment. Hagyott egy üzenetet, hogy szerinte némi távolságra lenne szükségünk.

– És nem hívott azóta?

– Nem. Írni sem írt. Nem is tudom, mire számítottam. Mi már régóta ismerjük egymást. A gimiben együtt jártunk, és annak úgy lett vége, hogy elköltözött, hátrahagyott egy charlestoni munkalehetőségért. – Sophie felsóhajtott. – Ostobaság volt ismét beleszeretni.

– De nagyon elszántnak tűnt. Szinte felfalt a tekintetével… A jobb karomat odaadnám egy olyan férfiért, aki így néz rám.

– Igen, tudom, hogy érez irántam. Csak van pár problémája. De mit is beszélek? Nekem is jó pár problémám van. – Vajon túl korai még, hogy ezt kifejtse? Haley már elmesélte neki, milyen rázós a kapcsolata az apjával. Akár viszonozhatja is az őszinteségét.

– Kedden találkoztál Jennával – folytatta. – De egy ikertestvérem is van. Szerintem említettem, hogy nemrég halt meg az anyánk, de azt nem mondtam, hogy krónikus beteg volt, és apánk elhagyott minket, amikor rosszra fordultak a dolgok.

Haley elfintorodott. – Úgy sajnálom. És mit csináltatok?

– Gyakorlatilag én lettem a szülő. – Sophie mindent elmesélt a kamaszkorukról, majd a szívességekről, a nyakláncról, és arról, milyen hányavetin kezelte Jenna az elvesztését.

– Olyan vagy, mint egy anya, akinek most repülnek ki a fiókái.

– Pontosan. De ezen a héten kiborultam, és elmondtam Sethnek, hogy változtatni akarok.

– Jól tetted. Hogy fogadta?

– Meglepően jól. Tegnap csak azért írt, hogy megkérdezze, milyen napom volt, és egyetlen szívességet sem kért. – Sophie mosolya ekkor alábbhagyott. – De szerintem Jenna haragszik rám. Megírta, hogy nem került elő a nyaklánc, de nagyon kurtán. Fel kéne hívnom.

– Nekem úgy tűnik, csak egészséges határokat állítasz fel. Ez teljesen rendben van. Hidd el, tudom, miről beszélek. Az anyám pszichológus – vigyorodott el Haley. – És én voltam a szenvedő alanya a sok-sok jótanácsának.

– Szerencsés vagy. Nem mindenki reagál jól a határokra. Én mindig is közel álltam Jennához és Sethhez, és nem akarom, hogy ez megváltozzon.

– Bele fog törődni a húgod is. Tudja, hogy szereted.

Sophie végighúzta az ujját a poharára lecsapódott párán. – Aidennel is ezen vesztünk össze hétfőn. Egy újabb szívességbe mentem bele Jennának, őt pedig nem vettem tekintetbe közben. Ő is mondott pár dolgot, én is mondtam… Elfajult az egész, és puff, már el is tűnt.

– Ez kicsit elhamarkodottnak tűnik. És most mit fogsz tenni?

– Fogalmam sincs. Olyan sok dolgom volt, hogy nem esett nehezemre kerülni ezt a témát. – Legalábbis ezt szerette volna elhitetni magával.

– De szereted?

Sophie vakon meredt a barátnőjére. Az járt a fejében, milyen biztonságban érezte magát Aiden karjaiban, mennyi szeretetet érzett ki a mosolyából. És milyen üresnek érzi magát, amióta elment.

– Szeretem – nyelt egy nagyot. – De őt szeretni elég kockázatos. Kötődési problémái vannak. Ha szorítani kezdi a hurok, elmenekül. Hét éve is ezt tette, és most is.

– Nem lehetséges – kérdezte Haley kedvesen –, hogy nem ő az egyetlen, aki kötődési problémákkal küzd? Azt mondtad, apád is elhagyott, amikor nehéz lett a helyzet.

– Nagyon félek ettől, főleg, hogy Aiden egyszer már megtette. – Sophie ismét megérezte azt a sajgást, és a szeme is égni kezdett. – Nem akarom, hogy még egyszer elhagyjanak. Az nagyon fáj.

Haley megfogta a kezét. – Nem hibáztatlak. Ettől biztosan még nehezebb az egész. Mindkettőtök számára.

Bármennyire is fájt Sophie-nak, amikor az apja elhagyta, Aiden biztosan még jobban szenvedett. Ő olyan kicsi volt még, amikor az anyja elment. Hogyan is dolgozhatna fel egy ötéves kicsi gyerek egy ekkora veszteséget?

Haley megszorította a kezét. – Nem lehet, hogy a testvéreiddel kapcsolatos eddigi határtartási hiányosságaid is az elhagyatástól való félelmedből fakadnak?

Haley szavai egyenesen Sophie elevenébe találtak. Tényleg annyira félt attól, hogy elhagyják, hogy úgy érezte, meg kell dolgoznia Jenna és Seth szeretetéért? Ezen elgondolkozott.

Igen. Igen, tényleg annyira félt.

– Sajnálom – fintorgott Haley. – Túlléptem a határt? Az elő szokott fordulni velem.

– Egyáltalán nem – pislogott rá Sophie. – Tudod, nagyon megy ez neked. Szerintem hivatást tévesztettél.

Haley savanyúan felnevetett. – Én depresszióba zuhannék, ha egész nap egy rendelőben kéne ülnöm. De örülök, ha segíthettem.

– Ó, sokat. – Egy könnycsepp csorgott végig Sophie arcán. Zavartan felnevetett, és letörölte. – De biztosra veszem, nem a mélyben meghúzódó önbizalmi problémákról szoktál beszélgetni a vadonatúj barátaiddal.

Haley megszorította a kezét. – Legközelebb beszélgessünk a kedvenc italainkról, és arról, hogy a tej-vagy az étcsokit szeretjük jobban. Amúgy az étcsoki az egyedüli jó válasz.

– Így van! És a fehér csokiba hadd ne is kezdjek bele.

Sophie fel akarta hívni Jennát, amikor hazaér, de a húga megelőzte. Akkor szólalt meg a telefonja, amikor beállt a garázsba.

– Szia, én vagyok az – kezdte Jenna. – Sok a dolgod?

– Nem, most értem haza. Minden rendben?

Jenna nagyot sóhajtott. – Nem igazán. Bűntudatom van a nyaklánc miatt, és amiatt, ahogy az egészet kezeltem. Sajnálom, Soph. Nem tudtam, hogy ilyen sokat jelent neked… pedig tudhattam volna. Megígértetted ugyan velem, hogy nagyon vigyázok rá, de annyira lefoglalt az esküvő és a nászút, hogy… önző voltam. Nagyon sajnálom, hogy elveszítettem a nyakláncot, és még jobban, hogy nem vettem elég komolyan.

Sophie elérzékenyült. Eddig tudatára sem ébredt, mennyire aggódik a Jennával való kapcsolata miatt. – Köszönöm, drágám. Ez sokat jelent nekem.

– Rémesen érzem magam. Bárcsak jóvátehetném.

– Tudom. De nem akarok egy nyaklánc miatt összeveszni veled. Ahhoz túl sokat jelentesz nekem.

– Akkor rendben vagyunk? Nem haragszol rám?

– A legkevésbé sem. – Sophie megacélozta magát. – De beszélnünk kell. Sethtel már beszéltem erről, de veled nehezebb, mert te a kishúgom vagy.

– Mi az? – Jenna hangja bizonytalanul csengett.

Sophie vele is végigment azon, amin Sethtel, az anyjuk betegségétől kezdve egészen a jelenig.

– Azt hiszem, tudom, mire akarsz kilyukadni – felelte Jenna. – Már nem vagyunk gyerekek, és kihasználtunk téged.

– Nem bánom, hogy gondoskodtam rólatok. Nehogy azt hidd, hogy haragszom ezért. De már felnőttek vagyunk, és itt az ideje, hogy ismét a testvéretek lehessek. És azért is, mert te egy nagyon talpraesett fiatal nő vagy. És mert nekem hiányzik, hogy újra a nővéred lehessek.

– Sajnálom, Soph. Azt hiszem, anya betegsége és halála után rád néztem úgy, mint egy anyára. Mindig elfelejtem, hogy csak három évvel vagy idősebb nálam.

– Én örülök, hogy szoros a kapcsolatunk, és nem akarom, hogy ez a beszélgetés vagy a fizikai távolság változtasson ezen.

– Én sem. Válaszolnál nekem valamire őszintén?

– Persze.

– Volt bármi köze a hétfői telefonomnak ahhoz, hogy Aiden korábban elment?

Sophie nem tudta, mit mondjon. Nem akart hazudni, de bűntudatot sem akart okozni a húgának.

– Ó, Soph, tehát volt. Úgy sajnálom! Felhívom, és elmagyarázom… Bocsánatot kérek. Ti olyan jók vagytok együtt, és végre visszataláltatok egymáshoz!

– Ne, ne csináld. Ha összeillünk, akkor meg fogjuk oldani. – És Sophie hirtelen biztosra vette, hogy ez tényleg így van.

Harminckilencedik
fejezet

Aiden nem tudta, mivel terelje el a gondolatait Sophie-ról. Sűrű napja volt, két ugrással, egy felvételi megbeszéléssel egy lehetséges vadvízi vezetővel, és rengeteg papírmunkával. És mégis Sophie járt a fejében. Az emléke úgy vette körül, mint egy erős illat, ami hátramaradt.

Rákényszerítette magát, hogy folytassa a levelei átnézését. Megnyitott egy többnaposat, és a fejében azonnal eloszlott a köd, amikor felfogta a szavakat.

Kedves Mr. Maddox,

a Parajump Systems Rt. vezérigazgatójaként gratulálni szeretnék az ESTA-díjához. Csodálattal adózunk a találékonysága és az ejtőernyőbiztonság iránti elhivatottsága előtt. Csapatunk mindig igyekszik javítani a termékeinken, és a legbiztonságosabb megoldásokat nyújtani a vásárlóink számára. Ebből kifolyólag nagyon szeretnénk tárgyalásokat kezdeményezni önnel a SpringChute szabadalmával kapcsolatban. Amennyiben hajlandó eladásban gondolkodni, biztosak vagyunk benne, hogy nálunk a legjobb kezekben landolna a találmánya. Kérem, hívja fel a lent megadott telefonszámot, amennyiben érdekli az ajánlatunk. Remélem, együtt tudunk működni annak érdekében, hogy biztonságosabb eszközökkel láthassuk el a piacot.

Martin Sweeney

Aiden kifújta a levegőt, noha észre sem vette, hogy visszatartotta. A Parajump az ország vezető ejtőernyőalkatrész-gyártója volt. És meg akarták venni a találmányát.

Hallott már hasonló szabadalmakról, amelyek hét számjegyű összegekért keltek el. Lüktetni kezdett a halántéka. Amikor megnyerte az ESTA-t, tudta, hogy számíthat ilyen lehetőségekre, de eddig nem igazán hitt benne.

Ha az eladás mellett dönt, mihez kezdjen a pénzzel? Boldog volt az Extreme Adventuresnél, de az teljesen új lehetőségeket nyitna meg előtte. Szívesen dolgozott Ross partnereként, de saját céget is szívesen vezetett volna.

Már túl késő volt ahhoz, hogy még aznap felhívja a Parajumpot, de majd hétfőn meghallgatja őket. Persze, egyelőre nem ír alá semmit. Fogadnia kell majd egy ügyvédet, aki az érdekeit képviseli.

A fejében egymást kergették a lehetőségek, miközben az e-mailt bámulta. Aznap már nem haladt volna a munkával. Felállt, kilépett az ajtón, és elindult a folyosón.

Útközben megállt Ross irodája előtt. A társa a billentyűzete fölé hajolt, és elképesztő sebességgel gépelt. Fekete hajával és magas homlokával mindig is Tom Hanksre emlékeztette Aident.

– Szia – köszönt be neki. – Én végeztem mára.

Ross felnézett. – Rendben. Jó volt az ugrás?

– Igen, az ügyfelek is elégedettek voltak.

– Ennél többet nem kívánhatunk.

Aiden egyik lábáról a másikra állt. – Végigmentem a leveleimen, és találtam egyet a Parajumptól. Meg akarják venni a SpringChute szabadalmát.

Ross mosolya kiszélesedett. – Hát, ez remek, Aiden! Kíváncsi voltam, vajon hallasz-e róluk. Az ESTA-díjátadó után megkerestek, és megadtam nekik az elérhetőségedet.

Ross támogató reakciója mély sóhajt váltott ki Aidenből. Nem tudta, mit fog szólni barátja az új fejleményekhez. – Miért nem mondtad, hogy beszéltek veled?

– Nem akartam hiú reményeket ébreszteni benned. Hétfőn mindenképpen hívd fel őket. Tudom, hogy még nem vagy biztos benne, mihez kezdesz a szabadalommal, de legalább hallgasd meg, mit mondanak.

– Bolondság lenne kihagyni.

– Holnap pihenj egy kicsit. Nehéz hetünk lesz. És ne feledd, hiányzik egy vadvízi vezető.

– Ma vettem fel valakit. Két nyarat töltött Coloradóban, és hétfőn kezd.

– Remek. Akkor valamivel könnyebb hetünk lesz.

– Reménykedjünk. – Aiden megkocogtatta az ajtófélfát. – Hétfőn találkozunk.

– Aiden, várj! – Ross egyenesen a szemébe nézett. – Csak hogy tisztázzuk, tudom, hogy az a díj meg fog nyitni előtted pár ajtót. Örülök, hogy te vagy a társam, de mi elsősorban barátok vagyunk. És nem akarom, hogy ez a cég vagy a barátságunk korlátozzon téged.

Aiden lelkéről nagy súly esett le. – Te ízig-vérig jó ember vagy, Ross. És jó barát. Ezt nagyra értékelem.

Elköszöntek, és Aiden elindult a Jeepje felé. Már kezdett besötétedni, és nem volt hova mennie, csak haza. De ez nem is volt baj, mert sok gondolkoznivalója akadt.

Érdekes napja volt. Aznap találkozott először Tiffanyval a szakításuk óta. A lány kedvesebb volt vele, mint amire számított. Kicsit olyan érzése támadt, mintha még reménykedne valamiben.

De Sophie ide vagy oda, a Tiffanyval való kapcsolatát lezárta. Visszatekintve nem hitte, hogy valaha is megállapodott volna a lány mellett, aki ilyen halvány érzéseket váltott csak ki belőle. Össze sem lehetett hasonlítani azzal, amit Sophie iránt érzett, amikor a karjába zárta a lányt, akinek ajkán az a csak rá jellemző mosoly játszott, hát, még amikor megcsókolta… Tiffany egyszerűen csak biztonságos volt.

Beindította a Jeepjét, és elindult hazafelé. Mit csinálhat Sophie? Úgy telt az első hete, ahogy remélte? A neten megtalálta a megnyitóról szóló cikket. Megkönnyebbült, hogy jól alakult az a nap. És örült, hogy Sophie barátokra lelt a városban. Szomorú lett volna, ha magányosnak látja.

A lakásánál leparkolt, és bement. Tisztaság-és fenyőillat fogadta; eszébe juttatta, hogy aznap jártak nála a takarítók. Ezt a felkapcsolt lámpa fénye is megerősítette. Bár nem volt trehány, egyértelműen látszott, hogy valaki rendet rakott a lakásban – a müzlistálka bekerült a mosogatógépbe, a díszpárnák a helyükön voltak, a szőnyegen porszívócsíkok sorakoztak.

Az asztalra dobta a kulcsát, és egy jóleső zuhanyt fontolgatva a hálószobája felé indult. A sisak és a kezeslábas meleg volt, és aznap harminc fok fölé emelkedett a hőmérséklet. Az sem segített a dolgon, hogy egy másik ember is hozzá volt szíjazva elölről az ugrások közben.

De mielőtt levehette volna a pólóját, megcsörrent a telefonja. A kijelzőre nézett, és csalódottság töltötte el, amikor nem Sophie csinos arca mosolygott rá vissza.

De azért fogadta a hívást. – Szia, apa. Hogy vagy?

– Egész jól. Mindjárt indulok a Hooley’sba, hogy megnézzem a Braves-meccset a fiúkkal. Eddig remekül alakul az évadjuk.

Aiden már el is felejtette, hogy aznap játszanak.

– Ez jól hangzik. Mondd meg a fiúknak, hogy üdvözlöm őket. És van egy jó hírem… egy nagy cég meg akarja venni a SpringChute jogait.

– Ez igen. Fiam, a feltaláló!

Aiden felnevetett. – Hétfőn felhívom őket, hogy meghallgassam, mit ajánlanak. Lehet, hogy egész sokat. – Aiden elmesélte, melyik cégről van szó, és mi történhet. Miután az apja kifogyott a kérdésekből, témát váltott.

– És mit szól mindehhez a barátnőd? Hogy megy a boltja? Imádkoztam azért, hogy jó hete legyen.

Aiden eddig halogatta ezt a beszélgetést. – Őszintén szólva, hétfő óta nem beszéltem Sophie-val. Nem hinném, hogy ez működhetne közötttünk.

– Mi? Miért nem? Titeket az ég is egymásnak szánt.

– Ne már, apa. Ő sokkal jobbat érdemel, te is tudod.

– Semmi ilyesmit nem tudok. Az a lány régen is halálosan szerelmes volt beléd, és lefogadom, hogy most is az.

Aiden felidézte, hogy nézett rá Sophie a csókjuk után, félig lehunyt szemmel, mennyire vágyakozóan. Megremegett a lába. Az még csak egy hete lett volna?

– Vannak problémáink van, apa.

– Miért van olyan érzésem, hogy ismét kizártad az életedből?

– Kösz a bizalmat. – Mindegy, hogy jogos-e.

– Nem úgy hallom, mintha tagadnád.

Aiden felsóhajtott. Nem igazán szerette volna az apjának részletezni. – Sophie rendben lesz, apa. Ő erős nő, és találni fog valakit, akit sokkal jobban megérdemel.

– Úgy érted, nálad jobbat? Ostobaság. Semmi baj nincs veled, amin egy alapos tockos ne segítene. Egyszerűen csak félsz. De a menekülés nem old meg semmit.

– Nem menekülök. – Vagy mégis? Nem ugyanezzel vádolta Sophie is? – Te nem tudod, mi történt köztünk.

– Ugyanazt csinálod, mint legutóbb. Amikor vasárnap beszéltünk, a mennyekben érezted magad, mert megbeszéltétek a dolgokat. Most meg padlón vagy, mert…

– Nem is vagyok a…

– De igen, padlón vagy, mert megijedtél, és füled-farkad behúzva hazamenekültél. Eddig mit szólsz?

Aiden felszegte az állát. Nem tetszett neki a kép, amit az apja róla festett. Ő azt hitte, a testvéreivel kapcsolatos problémái miatt hagyta ott Sophie-t. Ez csak kifogás lett volna? Az a kellemetlen érzése támadt, hogy az apja rátapintott a lényegre. De még nem állt készen arra, hogy ezt elfogadja.

– Figyelj, fiam. – Az apja nagyot sóhajtott. – Nem kell zseninek lennem ahhoz, hogy lássam, mekkora kárt tett benned anyád távozása. A fenébe, még bennem is. Randiztam azóta bárkivel? Kerültem az oltárnak akár a közelébe is az elmúlt húsz évben? Tudom, mi a problémád, mert én sem vagyok jobban nálad. De te nem ötvenkét éves vagy, Aiden, csak huszonöt, még előtted az élet, és egy olyan nő, aki úgy szeret, ahogy vagy. Gyorsan össze kéne kapnod magad és felébredni, mielőtt örökre elveszíted.

Aiden a nyakát masszírozta, miközben szorongás áradt szét benne. Lehet, hogy az apjának igaza van?

– Az előbb mondtál valamit – folytatta az apja. – Hogy jobbat érdemel nálad. Ez nem igaz, fiam. Ha úgy hagytalak felnőni, hogy ezt gondold magadról, az az én hibám. De tudom, miből fakad ez… engem a feleségem hagyott el, emlékszel? Szerinted ez nem hagy nyomot egy férfin? De azóta megtanultam egy-két dolgot, úgyhogy hegyezd csak a füled.

– Más emberek hibái, az anyádat is beleértve, nem rólad szólnak. Ő nem azért ment el, mert valami baj volt velünk. Hanem azért, mert vele volt baj.

Aiden itta a szavait. A gondolat nem volt új számára. De így, hogy az apja szájából hallotta, valahogy hihetőbbnek tűnt. Soha nem gondolkozott el azon mélyebben, hogy az apjára milyen hatással lehetett az anyja távozása. Pedig nyilvánvaló, hogy hatott rá.

– Hallom, amit mondasz – felelte. – És tudom, hogy igazad van.

– A tudás és a hit két különböző dolog.

Aiden lassan belesüppedt az ágya végébe, és egy hatalmasat sóhajtott. – Pontosan.

– Nekem évekbe telt, hogy elhiggyem. Bárcsak többet segítettem volna neked abban, hogy ezt feldolgozd. Talán ha időben elvittelek volna pszichológushoz…

– Ne hibáztasd magad, apa. Már felnőtt vagyok, és ez az én felelősségem. De elgondolkozom azon, amit mondtál. – Kicsit elhallgatott. – És, tudod, még neked sem lenne késő. Te nem vagy öregember. Lefogadom, hogy rád is vár valahol egy nő. Megérdemelnél egy társat.

– Érdekes, hogy ezt mondod – költözött vidámság az apja hangjába. – Emlékszel még Gayle Wintersre a gyülekezetből?

Aiden maga előtt látta a csinos, középkorú, barna hajú nőt, aki évekig a gyermekjogi osztály vezetője volt. – Igen…?

Az apja zavartan felkuncogott. – Úgy néz ki, az öregednek végre randija lesz.

Negyvenedik
fejezet

Sophie lerakta a takarítóeszközöket, és végignézett leendő otthonán. A hét hosszú, őrületes munkanapjai után azt kívánta, bár pihenésre fordíthatná ezt a délutánt. De gyorsan ki kellett pofoznia a lakást; már csak egy hétig maradhatott a nyaralóban.

A felső szinten lévő lakrészben három szoba volt és egy fürdőszoba, ugyanolyan fapadlóval, mint amit odalent felújítottak. A két nagyobb szoba lesz majd a nappalija és a konyhája, a legkisebb pedig a hálószobája.

A konyhához időre és pénzre lett volna szüksége. Egyelőre meg kellett elégednie egy mikrohullámú sütővel, főzőlappal és kávéfőzővel, amik még a raktárban várták. A kád és a csap rozsdás volt és undorító; azokat ki kellett cseréltetnie. De a maszatos-fehér falaknak várniuk kell.

A lakásnak először is egy alapos takarításra volt szüksége, és minél hamarabb neki akart kezdeni a sok szemét és porcica eltüntetésének.

Felvett egy gumikesztyűt, és nekiállt felseperni. Elnyomott egy ásítást. Azon a héten alig aludt. A hétfői veszekedésük járt a fejében Aidennel. A férfi azzal vádolta, hogy elkényezteti a testvéreit – és igaza volt. Ő azzal vádolta Aident, hogy az első nehézségre elmenekül – és igaza volt.

De mi haszna, hogy mindkettőjüknek igaza van, ha ez csak eltávolítja őket egymástól? Aiden feldühítette, mire ő előrángatta a múltat. A férfi a múlt héten megnyílt neki azzal kapcsolatban, amikor az édesanyja elhagyta őt, de ő haragjában visszaélt ezzel. Még most is belepirult a szégyenbe.

Lelki szemei előtt megjelent az ötéves Aiden, amint a tornác lépcsőjén ülve várja az anyukáját. Hiába nem emlékszik már erre felnőtt fejjel, de mindez megtörtént, és nyomot hagyott a lelkében.

Ha Sophie szereti – márpedig szerette –, akkor nem begyógyítania kellene ezt a sebet ahelyett, hogy feltépné?

Amikor kiskorában a testvéreivel veszekedtek, az anyjuk nagyvonalúságra biztatta őket. „Gondoljátok a legjobbakat egymásról”, tanácsolta.

Sophie ezt elmulasztotta, amikor Aiden először elment, és most is. Sőt, kezdte úgy érezni, hogy az apja iránt táplált harag egy részét is Aidenre vetíti ki. Mindketten ugyanazon a napon hagyták el, de az apja távozása változtatta meg az életét. Neki kellett volna gondját viselnie a feleségének és a családjának. Miatta kellett parkolópályára állítania az életét – nem Aiden miatt.

Miért könnyebb a családjával nagyvonalúnak lennie?

A válasz akkor merült fel benne, amikor összehúzta a szemetet egy kupacba. Az Aiden iránti szerelme a szíve legmélyéig hatolt. A félelem, hogy elveszítheti őt, olyan gyermeki rettegést ébresztett benne, amilyet egyetlen másik kapcsolata sem.

De ez a fajta szeretet nem több türelmet, több kedvességet és több nagyvonalúságot követelne meg? Nem tartozik-e azzal Aidennek – és önmagának –, hogy megmutassa, milyen az igaz szerelem?

Lerakta a seprűt, és elővette a telefonját, majd megnyitotta az Aidennel váltott korábbi levelezésüket. Az ujja ott lebegett a billentyűzet felett, miközben azon gondolkozott, mit is írjon.

Végül letisztult benne, amit mondani akart és egyetlen szót pötyögött be: Sajnálom.

Egy pillanatig habozott, majd elküldte.

Aiden bedugta a mobilját a konyhai töltőbe, és bekapcsolta a tévét. Sortban és pólóban lazított, tele hassal, pizzaillatú lakásban. A sportriporterek a Braves kiváló évadjáról duruzsoltak, a statisztikák egyik fülén bementek, a másikon ki.

Az apjával folytatott előző esti beszélgetésen gondolkozott. Egész éjjel ébren forgolódott. A templomban nem tudott figyelni. És most már a baseball sem kötötte le.

Bár túlságosan fiatal volt ahhoz, amikor az anyja elhagyta őt, hogy emlékezhessen rá, a távozása kétségtelenül nyomot hagyott rajta. Mindenki tudja, a kora gyermekkori traumák hatása erős és hosszan tartó.

A lelke mélyén egész életében hibásnak érezte magát. Az iskolában, bár a jegyei nem voltak szörnyűek, és barátai is akadtak, kisebbrendűséggel küzdött. Állandó önbizalomhiány kísérte végig elemi iskolás éveit, magának sem tudta megmagyarázni, miért.

Ezeket az érzéseit persze nem osztotta meg senkivel. Épp ellenkezőleg, páncélként viselte a fenegyerek álarcát, és remélte, hogy senki sem veszi észre mögötte a kisebbrendűséggel küzdő, bizonytalan fiút. Ő lett az osztály fenegyereke, aki minden kihívással szembenéz, méghozzá sikeresen. A kunsztjai izgalmasak voltak, és kiérdemelte velük a társai elismerését – bár a tanárokét nem éppen. De az az űr a lelkében, hiába telt meg újra és újra, ki is ürült rögtön, mintha egy feneketlen mélység volna.

Utána a gimnázium első évében megnyúlt, és persze megerősödött az arcszőrzete is. A lányok észrevették, még a csinos, népszerű lányok is, és ez sokat dobott az önbizalmán. De ez csak sekélyes alapokon nyugvó, hamis önbizalom volt. A váratlan figyelem semmilyen összefüggésben nem állt azzal, hogy mennyit ér mint ember.

Ezen a téren csak Sophie megjelenése után kezdett fejlődni. Sophie-nak magasak voltak az elvárásai. Ő mondta Aidennek először, hogy kreatív és okos. Bátorította. Hitt benne. Aiden mellette sokkal erősebbnek és mindenre képesnek érezte magát. Sőt, értékesnek.

A lány megadta neki azokat az alapokat, amelyekre később építkezett. Az Extreme Adventuresnél elért sikere is tovább erősítette benne az értékeit. Hálát adott az égnek előmeneteléért és jó anyagi körülményeiért. Még akkor is, ha mindez arról szólt, amit tett, és nem arról, hogy ki is ő valójában.

Az egyházhoz való visszatérése és a hitben való elmélyedése révén találkozott azzal a tanítással, miszerint az értéke, mindenki értéke, Istentől ered, és elidegeníthetetlen. És ezt senki, még az anyja sem veheti el tőle.

Ez a látásmód már évek óta munkálta őt mélyen a felszín alatt, de csak hétfő este fogadta el teljesen. Mondott pár igazságtalan dolgot Sophie-nak. És amikor a lány elveszítette az önuralmát, felszikrázott benne a félelem a konfliktustól. Ami a bizonytalanságát is felélesztette. Azért haragudott a lányra, mert igaza volt. Azért lépett le azonnal, mert tudta, hogy ha nem teszi, másnap reggel Sophie fogja elhagyni.

És ezt nem bírta volna elviselni. Úgyhogy inkább ő hagyta ott, ahogy azt a lány megjósolta. Hogy lehet az, hogy ő, aki fenntartások nélkül ugrál ki repülőgépekből, ennyire bátortalanná válik, ha a szerelemről van szó?

Üdvrivalgás riasztotta fel a gondolataiból. A Braves már három ponttal vezetett. De a meccs nem versenyezhetett váratlan megvilágosodásával.

Hatalmas hiba volt elhagynia Sophie-t. Ezt a döntését a félelem vezérelte, semmi köze nem volt a szerelméhez. És most hagyta el másodszor. Sophie egykor szerette. És most újra megszerette őt. De ezek után miért adna neki még egy esélyt?

Magába roskadt a kanapén. Hatalmas ostobaság lenne, ha reményeket táplálna. A lány azóta nem jelentkezett, amióta ő elment. Semmi nem utalt arra, hogy még mindig vágyakozna rá. Persze, a lánynak is vannak problémái saját magával. De azok apróságnak tűntek az övéihez képest.

Kikapcsolta a tévét. Mit tett? Hogy bízna meg ezek után benne Sophie valaha is?

Istenem, mit tegyek?

A telefonján zümmögött egy bejövő üzenet. Sophie? Oly sebesen nőtt benne a remény, ahogy egy víz alatti bója emelkedik, mielőtt a felszínre pattan. Megpróbálta elnyomni. De ez nem akadályozta meg abban, hogy kimenjen a konyhába a telefonjához.

A képernyőn megjelenő rövid értesítés az utolsó reményeit is porrá zúzta. Az üzenetet az apja küldte. Aiden megnyitotta, és kicsit elmosolyodott, amikor kiderült, hogy az apja tanácsot akar kérni tőle azt illetően, mit vegyen fel a randijára. A hosszú szöveget két fotó kísérte. Aiden alig hitt a szemének. Az apja nagyon kétségbe lehet esve, ha Aiden véleményét kérdezi.

Az első változatot javasolta – a sötét farmert, fekete inggel. Már éppen le akarta tenni a készüléket, amikor észrevett egy másik bejövő üzenetet is.

Sophie-tól. Megnyitotta.

Sajnálom.

Aidennek elakadt a lélegzete, az ujjai a mobilra szorultak. Újra és újra elolvasta az üzenetet. Az tizenöt perccel azelőtt érkezett.

Ez egy jel lenne? Még mindig kell a lánynak? Különben nem kereste volna, nem igaz? De félt elhinni a dolgot. A remény veszedelmes tud lenni – mint egy alattomos áramlat, ami kisodorja a nyílt vízre.

Most mit tegyen? Az ujjai a kijelző felett lebegtek, a szíve a fülében dobogott.

Én is sajnálom, gépelte be remegő kezekkel.

Újra elolvasta az egyszerű üzenetet. Ezek a szavak nem árultak el eleget.

Szeretlek, Sophie, egészítette ki.

Összeráncolta a homlokát. Ezt nem írásban szeretné megüzenni. Még ez a nagyszabású vallomás sem fedi a teljes igazságot. Egy egész könyvet meg tudna tölteni azzal, amit a lány iránt érez.

Felhívhatná. Már napokkal azelőtt fel kellett volna hívnia ahelyett, hogy nála hagyja a labdát. Végtére is, ő ment el.

De nem akart telefonon szerelmet vallani. Ezt személyesen kellett elmondania. És azután, hogy elmondta, magához akarta ölelni a lányt, és az eszméletlenségig csókolni.

Negyvenegyedik
fejezet

Még soha nem telt ilyen lassan az idő. Sophie végzett a söpréssel, és most már a felmosórongyot húzogatta oda-vissza. Aiden megkapta vajon az üzenetét? És ha igen, akkor miért nem válaszolt?

Túl későn és túl keveset írt. Jobban is kifejezhette volna magát. Talán megírhatta volna, hogy szereti. Nem tudta, mit kellett volna tennie. Mostanra biztosan megkapta az üzenetet – Aiden mindig a zsebében tartotta a mobilját. Bár az utolsó itt töltött napján eltörte. Lehet, hogy még nem javíttatta meg?

Felzümmögött a telefonja, mire a torkába ugrott a szíve. Könyörgök, ó, könyörgök! Remegő kezekkel vette elő, hogy megnézze az értesítést.

Jenna.

Sophie-ból úgy áramlott ki a levegő, mint egy szabadon engedett lufiból.

Nyisd ki az ajtót, olvasta.

Sophie a homlokát ráncolva válaszolt. Szerintem ezt másnak akartad küldeni.

Az adrenalin elszivárgott a testéből. Bárcsak válaszolna neki Aiden. Bárcsak írna valamit. Bármit. De talán végleg elege lett belőle. Talán arra jutott, hogy mégsem működne a távkapcsolat.

Éppen zsebre akarta vágni a mobilját, amikor egy újabb üzenetet kapott Jennától.

Neked szólt, te lüke. Nyisd ki az ajtót.

44108

Sophie felnézett, és felfogta, hogy ez mit jelent. Eldobta a felmosórongyot, lerohant, és végigszaladt a könyvespolcok között az ajtóig. Ott megállt, és tágra nyílt szemekkel meredt az élőképre a tornácán.

Megragadta a kilincset, és feltépte az ajtót. Jenna, Grant, Seth, az apja és May nagyi állt előtte, változatos takarítóeszközökkel és szerszámokkal.

– Mit kerestek itt?

Grant elvigyorodott. – Hát nem nyilvánvaló?

Az apja felemelt egy hengert és egy festékes vödröt. – Ma mi leszünk a kis szolgálóid, édesem.

– Fogj minket munkára – tette hozzá Jenna.

Sophie kiengedte a visszatartott levegőt. A családja, mindenki, eljött, hogy segítsenek neki. Összeszorult a torka.

Az apja a parkoló felé mutatott. – A holmidat is elhoztuk a raktárból.

– Szerencse, hogy adtál nekem egy kulcsot – tette hozzá Jenna.

Sophie a szája elé kapta a kezét. Égni kezdett a szeme. – Jaj, ti.

– Nos, akkor bemehetünk, vagy mi van? – kérdezte Nagyi. – Ezek a vén lábak nem bírják az ácsorgást.

– Hát persze! – nevetett fel Sophie könnyek között, miközben kitárta az ajtót, és odébb állt. – Gyertek csak, gyertek. Köszönöm. Ez olyan rendes tőletek.

– Már csak ezer nappal jövünk neked – nevetett fel Jenna.

– Kipofozzuk ezt a helyet – ölelte meg az apja, miközben a többiek a boltot csodálták. Utána lopva a kezébe nyomott egy borítékot. – Az első részlet.

Sophie elmosolyodott. – Kösz, apa.

Seth elviharzott mellette, és közben rávigyorgott. – Tudod, hogy a könnyek mindig zavarba hoznak.

Sophie a szemét forgatta, majd megkerülte a járókeretet, hogy megölelje a nagyanyját. – Nagyon köszönöm, hogy eljöttél, nagyi.

– Sajnálom, hogy lemaradtam a megnyitódról, de alig várom, hogy körülnézhessek. Muszáj lesz mindent megmutatnod. – Ezzel elengedte Sophie-t, és hármat tapsolt. – Rendben, katonák, ezt vigyétek fel, és lássatok munkához. – A lányra kacsintott. – Én csak parancsolgatni jöttem. Ahhoz értek a legjobban.

Nyolc órával később a lakás makulátlanul tiszta volt. Sophie és Jenna felvittek egy utolsó réteg Galambszürkét a nappali falára. A többi szoba már elkészült.

Seth és az apjuk együttes erővel új szettre cserélték a zuhanyzós kádat, és a csapot is. Mintha jobb viszonyba kerültek volna. Seth pár nappal korábban elmesélte Sophie-nak, hogy az apjuk bocsánatot kért, amiért elhagyta őket, és Seth is dolgozik azon, hogy megbocsásson.

Ezen a téren Sophie-ra is várt még némi munka. A megbocsátás jó dolog. Persze az apjuk nem mindig viselkedett a megfelelő távolságtartással, ezért oda kellett figyelniük a határok felállítására.

Egyelőre inkább csak élvezte a helyzetet. Mindenki összegyűlt, hogy segítsen neki – ez jó kezdet. És a lakása is egyre szebb lett.

Jenna talált néhány olcsó, használt konyhaszekrényt a Craigslisten, és a férfiak el is hozták. Sophie csak a vízvezeték-szerelés után tudta a helyükre tenni őket, de egy lépéssel közelebb került a működő konyhához.

Pár órával a megérkezésük után nagyi elvitte Pippát a nyaralóba. A kutyának jobb helye volt ott, a többiek pedig nyugodtabban dolgozhattak tovább nagyi kritikus megjegyzései nélkül.

A festékszag összekeveredett a tisztítószer illatával. A hengerek cuppogását a Jenna iPhone-jából kiszűrődő zene kísérte.

Sophie lerakta a hengert, és elővette a mobilját. Egész délután kényszeresen nézegette. De Aiden válasza csak nem bukkant fel rajta.

Szembe kellett néznie a tényekkel. A férfi nem fog válaszolni neki. Túl későn kért bocsánatot. A fájdalomtól összeszorult a mellkasa. Már el is felejtette, milyen érzés, ha az embernek összetörik a szíve. És ez most valahogy még rosszabbnak tűnt, mint régen.

– Mit szólsz? – kérdezte Jenna. – Tetszik a szín?

Sophie nagyot nyelt, és az arcára kényszerített egy mosolyt. – Imádom. Olyan megnyugtató.

– Egyetértek. Ma sokat haladtunk.

A családjának köszönhetően a lakása egy délután leforgása alatt lehangolóból gyönyörűvé változott. – Akár már ma beköltözhetnék, ha szeretnék.

– Előtte azért csináltasd meg a konyhát. És élvezd ki az utolsó pár napod a nyaralóban. Az se rossz.

– Ez igaz.

Vajon mennyiért csinálná meg Brandon a vízvezetékeket, és rakná fel a szekrényeket? Amikor Sophie megkapta a biztosító csekkjét, ragaszkodott ahhoz, hogy kifizesse neki a tetőn végzett munkálatokat is, és maradt egy kis pénze. Remélhetőleg elég a konyhára.

– Jövő vasárnap visszajövünk – közölte vele Jenna. – Ha addig meglesznek a csövek, akkor folytathatjuk.

– Erre semmi szükség, srácok.

Jenna oldalra billentette a fejét. – Szerintem mindenkinek a nevében beszélek, amikor azt mondom, hogy mi magunk szeretnénk. Engedd meg, Sophie. Te olyan sokat tettél mindnyájunkért.

Sophie ismét könnyesen kezdett pislogni. – Úgy szeretlek titeket.

– Mi is téged – felelte Jenna. – És ideje, hogy ki is mutassuk.

Negyvenkettedik
fejezet

Sophie egy utolsót intett a családjának, és bezárta a boltja ajtaját. Haza kellett volna indulnia Pippához, de fordulni akart még egyet a frissen felújított lakásában.

Miközben felment a lépcsőn, kivette a hajából a gumit, és megmasszírozta a fejbőrét, hogy ne feszüljön annyira. Az enyhe festékszag emlékeztette rá, hogy aznap este hagyja résnyire nyitva az ablakokat.

Végignézett a meleg, szürke falakon, a hófehér szegélyeken és a fényes fapadlón. Az ágya, a ruhásszekrénye és az éjjeli asztalkája készen várta, bár a matraca még csupasz volt. A nappali egyik falát a kanapéja és a karosszéke foglalta el a tévével szemben, előttük egy plüss-szőnyeg. A sarokban büszkén feszített a könyvespolca a kedvenc regényeivel. Némelyik új volt, de jó pár a gyermekkora óta elkísérte, amit a kopott borítók és laza gerincek is tanúsítottak.

Leereszkedett a kanapéra, a rossz lábát felrakta a zsámolyra. Az ismerős holmijai furcsán csodálatosnak tűntek az új lakásban. Kezébe vette az édesanyja bekeretezett fotóját, ami itt készült, Piper’s Cove-ban. Az anyja egy illedelmes egyrészes, fekete fürdőruhában napozott, és beárnyékolta a szemét, miközben felmosolygott a fotósra.

– Mit szólsz, anya? Tetszik az új lakásom? Azt kívánom, bárcsak itt lennél.

Ezt egy erőtlen mosoly követte. Hiszen nem kívánhatta komolyan. Édesanyja már megpihent a mennyországban, és nem kell több szenvedést átélnie itt, ahogyan azt sok-sok hónapon át tette. Ezért hálát érzett.

Érdekes, hogy a legapróbb részletekig bezárólag megtervezték a könyvesboltját, de a lakás alig került szóba. Most hirtelen ráébredt, hogy édesanyját nem is a színek, a berendezés vagy akár a gyereksarok érdekelte a mesekuckóval.

Csak azt akarta, hogy Sophie örömmel tekintsen a jövője elé – amikor ő már nem lesz. Azt akarta, hogy nélküle is megtalálja az örömöt az életben.

A szeme megint könnyezni kezdett a rádöbbenéstől. A könyvesbolt reménye segítette át a legsötétebb napjain az anyja halála után. Így legalább volt mit várnia. Volt miért élnie.

– Köszönöm, anya – suttogta. – A terved csodálatosan bevált.

De a bolt most elkészült, és Sophie-nak a hétköznapokban kellett meglelnie az örömét. Biztosra vette, hogy könyvekkel körülvéve ez sikerülni is fog neki, még a szívfájdalma ellenére is.

Majdnem a telefonjáért nyúlt, de meggondolta magát. Nem várta üzenet – azt megérezte volna. És ezen a kényszeres ellenőrizgetés sem változtathat.

Az anyja mosolygó, barna szemébe nézett, és összeszorult a mellkasa a fájdalomtól. – Megint elveszítettem, anya. És ezúttal nem vagy itt, hogy átsegíthess rajta.

Legutóbb sok minden elterelte a figyelmét: az apja távozása, az anyja betegsége, a testvérei gondozása. Minden irányból sötétség vette körül. Aiden elutazása csak egy baj volt a sok közül.

Ezúttal viszont csodálatos dolgok vették körül: az új könyvesboltja, az új lakása, az új barátai. Az egyetlen fájdalom Aiden hiánya volt, és ez a veszteség szinte maga alá gyűrte.

Istenem, segíts. Olyan sok mindenért lehetnék hálás, de úgy hiányzik. Vele akartam felépíteni a közös életünket, de most elment, és pótolhatatlan űrt hagyott maga után.

Ekkor kopogtatást hallott odalentről, és felrezzent a gondolataiból. Biztos a családja felejtett ott valamit. Lerakta a fotót, és felállt.

Amikor leért, nem kapcsolta fel a lámpát. Kivörösödött szeme elárulta volna, és nem akarta, hogy a családja aggódjon érte. A kintről beszűrődő lámpafény amúgy is elég volt ahhoz, hogy ki tudja kerülni a polcokat és az asztalokat.

Az ajtó túloldalán egy magas férfialak rajzolódott ki; biztosan Seth felejtette ott a szerszámait.

Kinyitotta az ajtó, és elállt a lélegzete a megdöbbenéstől.

– Aiden! – A holdfény kiemelte azokat a vonásokat, amiket úgy szeretett. A mélyen ülő szemeket, a kiálló arccsontokat, azokat az érzéki ajkakat. Tényleg ott áll a férfi, a küszöbén?

– Mit keresel itt?

Aiden mosolya alábbhagyott, arcán bizonytalanság futott végig.

Sophie nagyot pislogott, és szélesebbre tárta az ajtót. – Úgy értem, gyere be. Én nem is… olyan váratlanul ért.

– Sokáig itt maradtál – dörmögte a férfi a sötétben. – Először a nyaralóban kerestelek.

Sophie becsukta az ajtót mögötte. – A lakásomon dolgoztam. Pont lemaradtál a családomról.

Aiden szemöldöke felszaladt. – Ők meg mit csináltak itt?

– Segítettek takarítani és festeni. Már majdnem készen van. Elhozták a holmimat is, meg minden.

– Ez remek! – Aiden lesütötte a szemét, majd ismét a lányra ránézett, még áthatóbb tekintettel. Az idő megállt, a pillanat hosszúra nyúlt. – Megkaptam az üzenetedet, Sophie. Nagyon köszönöm. És személyesen szerettem volna válaszolni. Amint azt látod.

Olyan nagy utat tett meg. Ez jó hír, igaz? Sophie tüdeje nem bírta tartani a tempót a szívével.

– Nem akarsz feljönni? Bútoraim is vannak, meg minden.

Aiden felnevetett. – Akkor sem tudnék nyugodtan megülni, ha akarnék. Sokat gondolkoztam a héten. Beszéltem apámmal. És rájöttem pár dologra.

– Tényleg?

– Hétfőn, amikor összevesztünk, én taszítottalak el magamtól. És te nem ezt érdemled.

Sophie bátorító mosolyt vetett rá, abban a reményben, hogy folytatja.

Aiden végighúzta a kezét az arcán. – Nem tudom, meséltem-e, de emlékszem a szüleim veszekedéseire. Apám azt mondta, egész jól kijöttek, amíg őt le nem építették. Akkor nehéz helyzetbe kerültek, és… anyám felállt, és elment. Szóval, lehet, hogy ez úgy maradt meg bennem, hogy ha nehéz a helyzet… az emberek elmennek.

Sophie szíve ellágyult a szavaitól, a kiszolgáltatottságától. A kisfiútól, aki végignézte, ahogy az anyja elhajt, és nem tér vissza.

– Jaj, Aiden.

– Mi hét évvel ezelőtt összevesztünk… emlékszel? És Ross rögtön utána ajánlotta fel ezt az állást. És már látom, hogy nem csak a munka izgatott. Hanem a lehetőség, hogy elhagyhatlak… mielőtt te hagynál el engem.

– De, Aiden… Én soha nem hagytalak volna el.

– Ezt most már tudom. De akkoriban mély szorongást váltott ki belőlem az a veszekedés. Nem tudtam aludni, nem tudtam enni. Akkor ezt nem értettem, de most már igen. Hagytam, hogy eluralkodjon rajtam a félelem. Emiatt a kapcsolatunkat is ellehetetlenítettem, azt hiszem. Annyira nagyon szerettelek, és közben rettegtem, hogy szakítasz velem. Arra vártam, hogy mikor üt be ez a katasztrófa, és amikor nem bírtam tovább a rettegést… én magam hoztam létre. Ezt nagyon sajnálom.

Sophie nem is tudta, hogy ekkora hatással volt rá az a veszekedés. Neki annyi gondja volt akkoriban, hogy rögtön el is felejtette.

– És múlt héten – folytatta Aiden –, amikor Sethről és Jennáról beszélgettünk, és összevesztünk, ismét elöntött az a félelem. Olyankor minden mást kiszorít. Szóval, igazad volt, Sophie. Mindennél szörnyűbb lenne, ha elhagynál. Bármit megtennék azért, hogy ezt elkerüljem, akár azt is, hogy én hagylak el… bármilyen őrültségnek is tűnik ez.

Sophie kinyitotta a száját.

Aiden felemelte a kezét. – Tudom. Nem akartál elhagyni. De a félelem minden logikánál és ténynél hangosabb. Minden igazságot túlkiabál, és az ember csak azokat a hazugságokat hallja belőle, amiktől a legjobban retteg.

Sophie ismerte ezt a félelmet. Ez nehezítette meg, hogy másodszor is megbízzon Aidenben. – Jobban átérzem, mint hinnéd.

Aiden megfogta a kezét. – Meg kell tanulnom lehalkítani ezt a félelmet. Isten hangjára kell hallgatnom helyette. Ezen dolgozni fogok.

Sophie soha többé nem akarta elengedni a kezét. Vajon képesek lesznek túltenni magukat ezen a problémán, vagy mindig aggódnia kell majd, hogy mikor hagyja el őt a férfi? A félelem még mindig ott volt – mindkettejükben.

Aiden közelebb lépett hozzá, tekintete Sophie szemét kereste a félhomályban. – Tudom, hogy nem érdemlek még egy esélyt azok után, amit tettem. Mégis ezt kérem, mert… szeretlek, Sophie. Ez soha nem múlt el, és nem tudom nélküled elképzelni a jövőmet.

Sophie szeme megint égni kezdett. – Én is szeretlek, Aiden.

A férfi szemében egy pillanattal azelőtt csillant fel a mosoly, hogy a szája nevetésre kunkorodott volna. Előrehajolt, az ajka súrolta a lányét, ujjai lágyan cirógatták az arcát. Úgy érezte magát, mint aki egy álomba csöppent és megízlelheti a mennyországot. Tudta, Sophie sosem unt rá, különösen nem unna rá a csókjaira.

Aiden közelebb húzta magához, a szívük egymáshoz simult, egy ütemre vert. Ujjain érezte a lány hajának selymességét. Amikor szenvedélyesebben csókolta a lányt, Sophie egészen elveszett benne.

El sem tudta hinni, hogy a férfi szereti. A lelkében tátongó űr úgy megtelt, hogy szinte túlcsordult. Hosszú és kanyargós utat tettek meg, de megérte. Mert visszavezette őket egymáshoz.

Aiden megszakította a csókot, és a lány homlokára hajtotta a sajátját, hogy a szemébe nézzen. A lélegzetük összekeveredett.

– Köszönöm, hogy adsz még egy esélyt. Sajnálom, hogy megbántottalak. Ismét.

– Megbocsátok. És én is sajnálom, amiket mondtam. Arra is rájöttem, hogy igazad volt apámmal kapcsolatban. Haragudtam rá, és ennek a haragnak egy részét rád vetítettem ki. Szerintem ezért kapaszkodtam ebbe ilyen sokáig. De ez nem volt igazságos veled szemben. Ne haragudj.

– Ezt megértem. Két szerettedet is elveszítetted egy nap alatt, és ez örökre megváltoztatta az életedet.

– Köszönöm, hogy megértesz. De, Aiden… – A férfi szemébe nézett. – Nem menekülhetsz többé. Inkább mondd el nekem. Nincs, amit ne tudnánk megoldani, ha őszinték vagyunk egymáshoz.

– Megígérem. – A férfi ajka elidőzött Sophie-én.

Amikor elhúzódott tőle, képtelen lett volna nem viszonozni a lány mosolyát. Sophie még mindig nem tudott hinni a szemének és a fülének. Annak, hogy ismét együtt vannak. És ez most más, mert mindketten fejlődtek. Mindketten tisztában vannak a problémáikkal, és megpróbálják legyőzni őket.

– Mesélj a családodról – kérte Aiden. – Csak azért jöttek át, hogy segítsenek berendezkedni?

– Egy hét alatt nagy utat tettünk meg. Majd elmesélem. De összefoglalva annyi, hogy igazad volt a testvéreimmel kapcsolatban is. Beszéltem velük, és megegyeztünk, hogy visszaváltozom a testvérükké.

– Örömmel hallom. Így sokkal jobb lesz mindannyiótoknak.

– Biztosan lesznek még zökkenők, de ma egyszer csak beállítottak segíteni… még apa és May nagyi is. Ez sokat elárul.

– Ez jó kezdet.

– Az. – De bármennyire is örült Sophie Aidennek, azért akadt még egy akadály.

A férfi tekintete élesebbé vált. – Mi a baj? Nem tetszik az a ránc a homlokodon.

Sophie hátrébb húzódott, ajkán erőtlen mosoly jelent meg. – A logisztikáról még nem beszéltünk. Te még mindig öt órára élsz tőlem, Aiden. Ez elég nagy nehézség.

Aiden szemében remény gyúlt. – El sem mondtam még a nagy hírt. Az USA legnagyobb ejtőernyőalkatrész-gyártója meg akarja venni tőlem a SpringChute jogait.

Sophie megszorította a kezét. – Aiden! Ez csodálatos. És el akarod adni? A jogokat? Olyat is mondtál, hogy esetleg te magad gyártatnád le.

– Úgy döntöttem, nem azt az irányt választom. Reggel még felhívom a Parajumpot, hogy megbeszéljük a részleteket, és keresek egy ügyvédet is. De dióhéjban… Ide akarok költözni, Jelly Bean. Piper’s Cove-ban akarok élni, veled. Saját tandemugrós vállalkozást akarok indítani. – Oldalra billentett fejjel elmosolyodott. – Te mit szólnál ehhez?

– Tényleg? Ez biztos? És Ross és a cég?

– Ross túléli. Áldását adta arra, hogy a saját utamat járjam. Azt, hogy a részvényeimmel mi legyen, majd később eldöntjük. Egyelőre csak meg akartalak nyugtatni afelől, hogy ide költözöm. Én veled akarok élni… ehhez képest minden másodlagos.

Sophie hitetlenkedve meredt rá. – Ez tényleg ilyen könnyű lenne?

Aiden elvigyorodott. – Ne aggódj, biztosra veszem, hogy akad még elég kihívás ahhoz, hogy ne unatkozzunk.

– Te mindig is szeretted az adrenalint.

– De téged szeretlek a legjobban – felelte a férfi, majd ismét az ajkára tapadt.

És Sophie ekkor megállapította, mennyire élvezettel teli a szabadesés.

Epilógus

Sophie megfordította a NYITVA táblát, majd tartotta az ajtót Ellie-nek, aki kiment rajta.

– Forgalmas szombat – mondta az idős hölgy. – Legalább harminc könyvet eladtam ma.

Sophie cinkos mosolyt vetett rá. – Ebből huszonkilenc Nathaniel Quinn új regénye volt?

– Csak huszonnyolc. A huszonkilencedik egy ismeretterjesztő könyv. Terveid vannak ma estére? Szerintem még soha nem jöttél ilyen szép ruhában dolgozni.

Sophie bezárta az ajtót. – Csak egy kis piknik Aidennel. A mondhatni hat hónapos évfordulónk.

– Mondhatni?

– Hat hónapja találkoztunk újra a húgom esküvőjén.

– Ó, ez csodás! Imádom az ünnepléseket. Nekem mennem kell vacsorát főzni az uramnak. Nektek jó szórakozást, gyerekek.

– Hétfőn találkozunk. – Sophie magas sarkúja végigkopogott a promenád deszkáin. Elmosolyodott, amikor felidézte, milyen volt az esküvőn viszontlátni Aident. Minden volt, csak nem romantikus. Ő tele volt haraggal. Bár be kell ismernie, még akkor is vágyakozott utána.

Ha nincs az a hurrikán…

Végignézett a békés öblön, és beszívta az óceán sós illatát, amire soha nem tudott ráunni. Szokatlanul meleg volt az idő november első hetéhez képest, ami jót tett Aiden új vállalkozásának.

A férfi a közelben nyitott egy irodát – nem sokkal nagyobbat egy bódénál –, és George Buchanant, a kérges külsejű, de mályvacukorszívű vén matrózt bízta meg az üzemeltetésével. Ő a weboldal karbantartása mellett a repülőtéren foglalta el magát, miközben Sophie próbált nem arra gondolni, hogy éppen az égből hullik lefelé.

Amikor megnyitotta a céget, Sophie volt az első tandemugrója. A lány nem színtiszta eksztázisként írta volna le a szabadesést, inkább színtiszta rettegésként. Az az ugrás egy életre elég volt neki. Aiden gyakran ugratta azzal, hogy még mindig cseng a füle.

Aiden olyan sokat kapott a jogokért, hogy még egy helyes kis tengerparti nyaralót is tudott belőle venni, sétatávolságra Sophie boltjától és a strandtól. Az Extreme Adventures részvényeit egyelőre megtartotta. Ross felvett a helyére egy másik adrenalinfüggőt, aki egyelőre jól bevált.

A könyvesbolt is megélt, a helyi olvasóknak és a strandkönyveket kereső turistáknak köszönhetően. Sophie a legtöbb hónapot nyereséggel zárta, és egy kicsit félre is tett a szűkösebb időkre.

A nap már kezdett lemenni a messzeségben. Sophie imádta az öböl színét ebben a napszakban, amikor a víz és a hínár aranyba borult.

Egy sirály rikoltozott felettük, és le-lecsapott az öbölre. A sétány szinte kihaltnak tűnt, a boltok már bezártak, így szezonon kívül. Aiden elsétált a kedvenc ételeikért a Dock House-ba.

Sophie meglátta a pavilont a promenád végén. Aiden már ott várta, éppen vacsorához terített. Biztosan elment lezuhanyozni, mert kék inget viselt farmerral. Sophie megcsodálta széles vállát és keskeny csípőjét, jóképű arcát és a szélben játszó sötét tincseit. Meg kellett hagyni, a szerelme igen jó pasi volt.

Aránylag sima hónapok álltak mögöttük, bár a két cégalapítás és -beindítás okozott némi feszültséget. De Aiden állta a szavát, és megnyílt, ha valami nem tetszett neki. Letudtak pár veszekedést, amiket szívből jövő bocsánatkérések és megbocsátások követtek. A kapcsolatok már csak ilyenek.

Amikor Sophie a közelébe ért, Aiden felpillantott, és mosoly ragyogta be az arcát. – Hű, de csinos vagy.

A lány csókkal köszöntette azokat az érzéki ajkakat. – Végtére is, ünnepelünk. Milyen napod volt?

– Nagyszerű. Rengeteget voltam a levegőben.

– Ezt nem akartam tudni.

Aiden felkuncogott. – Vessük rá magunkat az ételre, mielőtt kihűl.

Evés közben Sophie következő könyvbemutatójáról beszélgettek, és a két új könyvklub indításáról. A lány egy olyan könyvesboltot szeretett volna, ahol gyakran összegyűlnek a könyvkedvelő emberek.

– Ez nagyon finom volt – mondta, miután végzett az utolsó falat krumplipürével is. A nap már lement, a vízen rózsaszín fények játszottak.

Sophie lerakta a szalvétáját a tányérra. – Emlékszem, a próbavacsorán egyetlen falatot sem tudtam lenyelni.

Aiden eltolta maga elől a tányért. – Miért is, pontosan?

– Hát, nem is tudom… jó koszorúslány akartam lenni, szét akartam választani Sethet és apát… és te is ott voltál.

Aiden szemöldöke felszaladt. – Miért, mi volt velem?

– Hát, nem is tudom – vetett rá a lány egy huncut mosolyt. – Igyekeztem figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy még hét évvel később is ideges remegésbe kezd a gyomrom a látványodtól.

Aiden szeme csillogott, miközben megfogta a kezét. – Ó, tényleg? Ezt igazán jól elrejtetted a haragos tekinteted és a levegőnek nézésed mögé.

Sophie felszegte az állát. – Ilyen szó nincs is. És te sem könnyítetted meg a dolgomat.

– Azzal, hogy bűnbánó és vezeklő voltam?

– Azzal, hogy olyan bűnösen jóképű voltál!

Aiden felnevetett, és Sophie sem tudta visszafojtani a mosolyát, amikor felidézte, hogy festett Aiden az öltönyében. És hogyan tartotta őt a karjában, amikor táncoltak. És hogy amikor ránézett, a szemében a szívét is meglátta.

Megborzongott.

Aiden tekintetében pajkos fény gyúlt. – Fázol?

– Talán – nézett vissza rá Sophie makacsul, miközben felállt, és összeszedte a szemetet. – Azt hittem, felkészültem a jelenlétedre, de mégsem. A legkevésbé sem.

– De hát alig néztél rám aznap.

– Ez rendkívül nagy erőfeszítésembe került – vitte a lány a szemeteshez a zsákot.

– Hát, csak hogy tudd, Lawson, nekem is elállt a lélegzetem tőled.

Sophie kidobta a szemetet, és várakozó mosollyal fordult vissza a pavilonhoz.

Aiden letérdelt, hogy felvegyen egy szalvétát…

Nem, nem szalvétát. Sophie-nak földbe gyökeredzett a lába. Aiden fél térden állt, és amit a kezében tartott, az nem szalvéta volt.

Hanem egy ékszeres doboz. Sophie tekintete a férfi arcát kutatta.

Azon megjelent az a félmosoly, amit annyira imádott. És a szeme… az a kék szempár rengeteget elmondott.

– Sophie Lawson… Hét évvel ezelőtt életem legnagyobb hibáját követtem el, amikor elhagytalak. De Isten visszavezetett téged az életembe, és ezért nagyon hálás vagyok Neki, mert az irántad érzett szerelmem soha nem szűnt meg. Hosszú idő kellett ahhoz, hogy rájöjjek, a te szerelmed okozza a legnagyobb eksztázist a világon. És semmi sem tenne boldogabbá annál, mint ha életem hátralévő részét ebben a szerelemben tölthetném. Feleségül jössz hozzám, Sophie?

A lány szemét elfutották a könnyek. Erre egyáltalán nem számított.

– Igen – hangzott fel fojtottan az arcára szorított kezei mögül.

– Mármint… – Aiden imádni valóan bizonytalannak tűnt. – Igen?

Sophie leeresztette a kezét. – Igen! Persze hogy hozzád megyek.

Ezzel szaladni kezdett felé, és Aiden pont időben állt fel ahhoz, hogy elkaphassa. Sophie a szemébe nézett, miközben mindkét lába a levegőben kalimpált.

– Szeretlek, Sophie. Alig várom, hogy életem hátralévő részét veled tölthessem.

– Én is szeretlek. – Ahogy kimondta a szavakat, Aiden úgy megcsókolta, hogy az egész teste felforrósodott tőle és remegni kezdett a boldogságtól. És azt is elfelejtette, hogy nyilvános helyen vannak.

Tényleg ez lenne a valóság? Az örökkéről már beszéltek, de gyűrűkről vagy esküvőről még nem. Ugyanakkor, amióta Aiden visszatért, Sophie tudta, hogy már mindig az övé marad.

Egy hosszú pillanattal később a férfi elhúzódott, azokkal a félig lehunyt pilláival, amiket Sophie annyira szeretett. Én a tiéd, te az enyém – amíg a halál el nem választ.

– Te tényleg megkérted a kezem – suttogta csodálkozva.

– Te meg tényleg igent mondtál.

Sophie felnevetett. – Igent mondtam!

– Anélkül, hogy akár megnézted volna a gyűrűt.

– A gyűrű! – A lány felnevetett. – Elterelted a figyelmemet.

Aiden lerakta a földre, és kinyitotta a kék bársonydobozt.

Sophie-nak elállt a lélegzete. – Ó! Ez gyönyörű. – A gyűrű közepén egy nagy, kerek gyémánt volt, ami csillogott az esti félhomályban, és ami mellett apró kis gyémántok sorakoztak.

– Biztos? Nem fogok megbántódni, ha le akarod cserélni.

– Ez olyan, mintha én választottam volna. – Sophie megmozgatta az ujjait. – Húzd fel, húzd fel!

– Nyugalom, nőszemély. – Aiden felnevetett, mielőtt kivette a gyűrűt a dobozból, amit lerakott. Könnyedén felhúzta az ékszert Sophie ujjára; tökéletesen illett rá.

– Imádom. – A lány hosszú másodpercekig csodálta a gyűrűt, mielőtt felnézett Aidenre. – És téged is. Olyan boldog vagyok.

Aiden mosolya kiszélesedett. – Én is, Jelly Bean.

– Mikor akarsz összeházasodni? És hol?

– Tudod, egyesek szabadesés közben mondják ki a boldogító igent…

– Még csak eszedbe se jusson, Aiden Maddox! – nézett rá Sophie szigorúan.

– Másrészt viszont… – Aiden a szájára nyomta az ajkait, amitől Sophie lába teljesen elgyengült. – A tengerparti esküvők mindig olyan emlékezetesek…

Köszönetnyilvánítás

Egy új könyv megjelenése mögött rengeteg ember erőfeszítése áll. Rendkívül szerencsésnek mondhatom magam, amiért a HarperCollins Christian Fiction kiemelkedő csapata segített nekem Amanda Bostic vezetésével: Jocelyn Bailey, Matt Bray, Kimberly Carlton, Paul Fisher, Jodi Hughes, Margaret Kercher, Becky Monds, Kerri Potts, Savannah Summers, Marcee Wardell és Laura Wheeler.

Nem beszélve a csodálatos kereskedelmi képviselőikről és a nagyszerű jogi szakembereikről – akik közül Robert Downs külön említést érdemel.

Nagy köszönet jár a szerkesztőmnek, Kimberly Carltonnak elképesztő meglátásaiért és ihletettségéért. Te nemcsak a történet elmélyítésében segítettél, hanem abban is, hogy élvezetes legyen számunkra az egész folyamat, és én nagyon hálás vagyok ezért! Köszönet a korrektoromnak is, Julee Schwarzburgnak, aki annyira odafigyel a részletekre, hogy sokkal jobb írónak tűnök a jóvoltából, mint amilyen vagyok.

Colleen Coble író nemcsak az első olvasóm volt, de ő a lelki testvérem is. Köszönöm, barátnőm! Ez az írói kaland sokkal szórakoztatóbbá vált általad.

Hálás vagyok az ügynökömnek, Karen Solemnek, aki még a szerződések jogi halandzsáit is képes értelmezni, és, ami még elképesztőbb, velem is megértetni az összeset.

A férjemnek, Kevinnek, aki minden lehetséges módon támogatta az álmaimat – nagyon hálás vagyok! Továbbá az összes gyermekünknek: Chadnek, Trevornak és Babette-nek, Justinnak és Hannah-nak, akik két gyönyörű lányunokával ajándékoztak meg minket. A gyermeknevelés összes eddigi szakasza hatalmas kaland volt, alig várom az ezután következő csodálatos emlékeinket is!

Szívbéli köszönetem az összes könyvkereskedőnek, aki helyet biztosít a polcain a köteteimnek – sokkal tartozom nektek! És az összes könyvbloggernek és kritikusnak, akiknek az olvasási szenvedélye ragályos – köszönöm!

Végül, köszönöm, barátaim, amiért megengedtétek, hogy megosszam veletek ezt a történetet! Nélkületek sehol nem tartanék. A ti üzeneteitek, posztjaitok és visszajelzéseitek tartották bennem a lelket azokon a napokon, amikor nem ment olyan könnyen az írás. Többre értékelem a támogatásotokat, mint gondolnátok.

Szívesen lépek kapcsolatba barátokkal a Facebook-oldalamon, az @authordenisehunter címen. Kérlek titeket, látogassatok el hozzám, akárcsak egy köszönés erejéig. Várlak titeket a weboldalamon, a DeniseHunterBooks.com címen is, és ha írnátok, csak küldjetek egy üzenetet a deniseahunter@comcast.net címre. Nagyon szívesen hallanék felőletek!

Kérdések a könyv
megbeszéléséhez

1. Ki a kedvenc karaktered, és miért?

2. Ha könyvesboltot nyitnál, hol tennéd, és milyen nevet adnál neki?

3. Aident elhagyta az édesanyja, amitől a férfi értéktelennek és önbizalom-hiányosnak érezte magát. Beszéljük meg, milyen hosszú távú hatással járt ez a trauma, milyen döntéseket hozott ennek következtében. Téged vezettek már tévútra a bizonytalanságodból fakadó félelmeid?

4. Sophie nagyon sokat dicsérte Aident. Neked ki a legnagyobb szurkolód? Milyen hatással van az életedre?

5. Sophie-nak nehezére esik hagyni, hogy a testvérei a saját lábukra álljanak. Te találtad már magad hasonló helyzetben?

6. Ha Craig Lawson a te apád lenne, képes lennél megbocsátani neki, amiért elhagyta a családját? Szerinted megérdemel még egy esélyt Sophie-tól és a testvéreitől? Miért igen, vagy miért nem?

7. Aiden adrenalinfüggő, aki repülőgépekből ugrál ki, de a szívét fél kockára tenni. Te féltél már szeretni?

8. Mi a legmerészebb dolog, amit valaha csináltál?

9. Aidennek elege lett abból, hogy másodhegedűst játszik Sophie testvérei mellett. Jogosak voltak az érzései? Hogyan változtatta a múltja érzékeny ponttá ezt számára?

10. Sophie nemcsak a boltját újítja fel, de újraépíti az életét is. Te kaptál már esélyt az újrakezdésre? Ha most kapnál, min változtatnál?

A szerzőről

 Denise Hunter több mint harminc könyv nemzetközileg elismert szerzője, ezek közül háromból a Hallmark csatorna filmet is forgatott. Megnyerte a Holt Medallion-díjat, a Reader’s Choice-díjat, a Carol-díjat és a Foreword Év Könyve-díját, továbbá bekerült a RITA döntőjébe. Amikor nem szerelmi történeteket ír, akkor szívesen utazgat a családjával, finom kávét kortyolgat, és dobol. Denise Indianában él, jelenleg a férjével együtt élvezi, hogy a gyerekeik már kirepültek a családi fészekből.

DeniseHunterBooks.com

Instagram: @deniseahunter

Facebook: @authordenisehunter

Twitter: @DeniseAHunter

{1} Énekek éneke 3:4 (Károli Gáspár fordítása).

{2} Lukács 12:25-26. (Károli Gáspár fordítása.)

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Kérdések a könyv megbeszéléséhez

A szerzőről