Írta: Colleen Hoover
A mű eredeti címe: It Ends With Us

A művet eredetileg kiadta:

Atria Books, a Division of Simon & Schuster Inc.

Copyright © 2016 by Colleen Hoover

Cover design by Laywan Kwan
Cover photograph by John Shireman

Fordította: Kamper Gergely
A szöveget gondozta: Szabó Katalin

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet
a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2064-7174
ISBN 978 963 457 243 5

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2017-ben
Cím: 6701 Szeged, Pf. 784
Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139
E-mail: info@konyvmolykepzo.hu
www.konyvmolykepzo.hu
Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Zsibrita László, Gerencsér Gábor
Korrektorok: Gera Zsuzsa, Széli Katalin
Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Apámnak, aki mindent megtett,
hogy ne mutassa a legrosszabb oldalát.
És anyámnak, aki mindent megtett,
hogy ne lássuk apánk legrosszabb oldalát.

Első rész

Első fejezet

AHOGY ITT ÜLÖK TERPESZBEN A PEREMEN, és tizenegy emelet magasból lenézek Boston utcáira, akaratlanul is az öngyilkosságra gondolok.

Na, nem a saját öngyilkosságomra. Szeretem annyira az életemet, hogy ne akarjak idő előtt véget vetni neki.

Inkább más emberek foglalkoztatnak, azon gondolkodom, mi vehet rá valakit, hogy végezni akarjon magával. Megbánják-e valaha? Miután levetették magukat a mélybe, de még mielőtt földet érnének, a kurta szabadesés során kell lennie egy pillanatnak, amikor visszacsinálnák az egészet. Vajon ahogy figyelik a sebesen közeledő földet, az jár-e a fejükben, hogy: A fenébe is, ez hülye ötlet volt.

Valamiért nem hiszem.

Sokat gondolok a halálra. Különösen ma, tekintve, hogy alig tizenkét órája mondtam el az egyik legemlékezetesebb gyászbeszédet, aminek a Maine állambeli Plethora polgárai valaha is tanúi lehettek. Oké, vagyis talán nem ez volt a legemlékezetesebb. Inkább a legkatasztrofálisabbnak tekinthetjük. Ez nyilván attól függ, kit kérdeztek, anyámat vagy engem. Anyámat, aki valószínűleg vagy egy évig szóba sem fog állni velem a mai nap után.

Félreértés ne essék, az általam elmondott gyászbeszéd nem volt olyan mély, hogy bekerüljön a történelemkönyvekbe, mint az, amit Brook Shieldstől hallottunk Michael Jackson temetésén. Vagy az, amit Steve Jobs húga mondott el. Vagy Pat Tillman öccse. De azért a maga módján mégiscsak emlékezetesre sikerült.

Eleinte feszült voltam. Végtére is a csodálatos Andrew Bloomot temettük, szülővárosom, a Maine állambeli Plethora szeretett polgármesterét, a település legsikeresebb ingatlanközvetítő cégének tulajdonosát. Egyben Lily Bloom apját – azét a kócos, vörös hajú furcsa lányét, aki egyszer beleszeretett egy hajléktalanba, és nagy szégyent hozott az egész családjára.

Ez volnék én. A nevem Lily Bloom, és Andrew az apám volt.

Amint végeztem a mai gyászbeszéddel, egyenesen visszarepültem Bostonba, és lecsaptam az első utamba eső háztetőre. Megint csak: nem mintha az öngyilkosságot fontolgatnám. Nem tervezem, hogy levetem magam erről a tetőről. Csak friss levegőre meg csendre vágytam, és a rohadt életbe, az ilyesmire esélyem sincsen a második emeleti lakásomban, ahonnan egyáltalán nem lehet kijutni a tetőre, és ahol egy olyan lánnyal lakom együtt, aki imádja a saját énekhangját hallgatni.

Azzal mondjuk nem számoltam, hogy ilyen hideg lesz fent. Nem elviselhetetlen, de nem is kellemes. De legalább látom a csillagokat. A halott apák, a fárasztó szobatársak meg a vitatható gyászbeszédek már nem is tűnnek olyan szörnyűnek, amikor az éjszakai égbolt olyan tiszta, hogy a bőrünkön érezhetjük az univerzum mérhetetlen pompáját.

Imádom, amikor az égbolt látványa kiemeli saját jelentéktelenségemet.

Tetszik ez a mai este.

Vagyis... hadd fogalmazzam át úgy, hogy pontosabban visszaadja az érzéseimet – múlt időben.

Tetszett ez a mai este.

Sajnálatos módon azonban valaki olyan erővel taszítja ki az ajtót, hogy azt hiszem, a lépcsőház rögtön ki fog köpni egy embert a háztetőre. Az ajtó becsapódik, és gyors léptek szelik át a tetőt. Még csak azzal sem strapálom magam, hogy felnézzek. Akárki is legyen az, feltehetőleg észre sem fog venni, ahogy terpeszben ülök a peremen, az ajtótól balra. Olyan sietve rontott ki, hogy nem az én hibám, ha azt hiszi, hogy egyedül van.

Némán sóhajtok, lehunyom a szemem, a hátam mögött lévő falnak támasztom a fejem, és a világegyetemet szidom, amiért kitépte alólam ezt a békés, önelemző pillanatot. Ezek után a legkevesebb az lenne, hogy nőt küld az utamba, és nem férfit. Ha már úgy alakult, hogy társaságot kapok, szívesebben venném, ha nő lenne az. Elég kemény vagyok a testalkatomhoz képest, és a legtöbb esetben valószínűleg meg tudom védeni magam, de nem esne túl jól, ha kettesben kellene maradnom egy idegen férfival egy háztetőn az éjszaka közepén. Még a végén elkezdem félteni magam, és úgy érzem, hogy el kell mennem, márpedig nem akarok elmenni. Mint már említettem... jó nekem itt.

Végül csak hagyom, hogy a tekintetem megtegye az utat a perem fölött áthajoló sziluettig. Amilyen az én formám, egyértelműen férfi. Még ebben a hajlott testhelyzetben is látom, hogy magas. Széles válla éles ellentétben áll azzal a bizonytalan mozdulattal, ahogy a fejét a kezében tartja. Látom, amint emelkedik és süllyed a háta, ahogy mélyen beszívja a levegőt, majd amikor már nincs rá szüksége, kipréseli magából.

Ránézésre az idegösszeomlás szélén állhat. Fontolgatom, odaszóljak-e neki, hogy nincs egyedül, vagy legalább megköszörüljem-e a torkomat, mielőtt azonban döntést hozhatnék, és elszánnám magam a cselekvésre, megperdül, és felrúgja az egyik kerti széket a háta mögött.

Összerezzenek, ahogy a bútordarab csikorogva végigsiklik a tetőn. A férfi, aki láthatólag nincs tisztában vele, hogy közönsége van, nem áll meg egyetlen rúgásnál. Újra meg újra belerúg a székbe, ami nem adja meg magát a láb brutális erejének, inkább egyben marad, és csúszva egyre csak távolodik a férfitól.

Az a szék minimum valami ipari műanyagból készülhetett.

Egyszer végignéztem, ahogy apám nekitolatott egy ipari műanyagból készült kerti asztalnak, és az gyakorlatilag kiröhögte. A lökhárító behorpadt, de az asztalon egy karcolás sem esett.

A fazon közben nyilván belátja, hogy semmi esélye egy ilyen minőségi alapanyaggal szemben, mert végül felhagy a szék rugdosásával. Most fölötte áll, mindként kezét ökölbe szorítja. Őszintén szólva egy kicsit irigylem. Itt van ez az ember, aki igazi bajnok módjára tölti ki a dühét egy kerti bútoron. Nyilván szar napja volt, mint ahogy nekem is, de miközben én hagyom, hogy felgyűljön bennem az agresszivitás, amíg végül passzív agresszió formájában manifesztálódik, neki megvan rá a módszere, hogy levezesse a feszültségét.

Az én feszültséglevezetési módszerem korábban a kertészkedés volt. Ahányszor csak stresszes helyzetbe kerültem, hátramentem a kertbe, és kitéptem minden egyes utamba kerülő gyomot. Csakhogy amióta két évvel ezelőtt Bostonba költöztem, nincs kertem. Meg teraszom sem. Még gyomjaim sincsenek.

Talán be kellene fektetnem egy ipari műanyagból készült kerti székbe.

Pár pillanatig még bámulom a férfit, azon gondolkodom, meg fog-e mozdulni valaha. Csak áll ott, és bámulja a széket. Már nem szorítja ökölbe a kezét. Helyette csípőre teszi, és csak most veszem észre, hogy az inge mintha szűk lenne a felkarjára. Mindenhol máshol tökéletes méret, szóval a pasi rendesen rágyúrhatott a bicepszére. Kutatni kezd a zsebében, végül megtalálja, amit keres, és – minden valószínűség szerint azért, hogy ezzel is segítsen levezetni a feszültségét – rágyújt egy spanglira.

Huszonhárom éves vagyok, én is jártam egyetemre, szóval egyszer-kétszer magam is kísérleteztem ezzel a könnyű droggal. Nem ítélem el ezt az embert, amiért úgy érzi, jót fog tenni neki, ha félrevonul, és rápöffent. Viszont nincs egyedül. Kivéve, hogy ő ezt még nem tudja.

Hosszasan szippant a spangliból, és visszaindul a perem felé. Éppen kifelé fújja a füstöt, amikor észrevesz. Amint találkozik a tekintetünk, megtorpan. Nem látszik rajta megdöbbenés, de vidámság sem. Úgy három méterre lehet tőlem, de kiszivárog annyi fény a lépcsőházból, hogy lássam a szemét, amint tetőtől talpig végigmér. A tekintete semmit sem árul el arról, mire gondol közben. Igazi pókerarca van. A szeme keskeny csík, a száját összeszorítja, mintha a Mona Lisa férfi változata lenne.

– Mi a neved? – kérdezi.

A gyomromban érzem a hangját. Ez nem jó. A hangoknak az ember fülében van a helyük, néha – ami azt illeti, igazából meglehetősen ritkán – egyik-másik mélyebbre hatol, és az egész testben rezonál. Neki is ilyen hangja van. Mély, magabiztos, csokoládéra emlékeztető.

Amikor nem felelek, újra a szájához emeli a spanglit, és még egyet szippant belőle.

– Lily – mondom végül.

Gyűlölöm a hangomat. Még ahhoz is erőtlennek tűnik, hogy egyáltalán a füléig eljusson, nemhogy még rezonáljon is a testében.

Felemeli az állát, és felém biccent.

– Megtennéd, hogy lejössz onnan, Lily?

Csak most tűnik fel a testtartása. Egyenes háttal áll, szinte mereven. Majdnem mintha attól tartana, hogy le fogok esni. Nem fogok.

Ez a perem legalább harminc centi széles, és a súlyom alapvetően a tető felőli oldalon tartom. Könnyedén megkapaszkodhatnék, mielőtt leesnék, arról nem is szólva, hogy a szélirány is nekem kedvez.

Lenézek a lábaim között, aztán megint ráemelem a tekintetemet.

– Kösz, nem! Jól elvagyok itt.

Egy kicsit elfordul, mintha képtelen lenne egyenesen rám nézni.

– Légy szíves, gyere le onnan! – Most már inkább követel, hiába mondja, hogy légy szíves. – Hét üres szék van idefent.

– Majdnem csak hat maradt – jegyzem meg, emlékeztetve rá, hogy az imént mindent bevetett, hogy meggyilkolja az egyiket.

Nem találja viccesnek a válaszomat. Amikor nem engedelmeskedem a parancsának, kettőt lép felém.

– Talán ha tíz centi választ el tőle, hogy halálra zúzd magad odalent, abból meg éppen eleget láttam már egy napra. – Megint int, hogy szálljak le. – Ideges vagyok miattad. Arról nem is beszélve, hogy így potyára szívok be.

A szemem forgatva vetem át a lábamat a peremen.

– Isten ments, hogy egy jóféle spangli pocsékba menjen. – Leugrok, és beletörlöm a kezem a farmerembe. – Így már jobb? – kérdezem, ahogy elindulok felé.

Úgy fújja ki a levegőt, mintha végig visszatartotta volna a lélegzetét. Elvonulok mellette, úton a tető másik vége felé, ahonnan jobb a kilátás. Akaratlanul is észreveszem, milyen sajnálatosan jóvágású.

Nem. A jóvágású sértő rá nézvést.

Ez a srác gyönyörű! Jól ápolt, pénz illatát árasztja magából, és jó pár évvel idősebb lehet nálam. A szeme sarkából ráncok futnak szét, ahogy követ a tekintetével, és olyan, mintha akkor is elhúzná a száját, amikor valójában nem teszi. Megérkezem az épület utcára néző oldalához, és kihajolok, hogy lenézzek a forgalomra odalent. Közben igyekszem nem kimutatni, mennyire lenyűgözött. Már a frizuráján is látszik, hogy olyan ember, aki gyakran lenyűgöz másokat, és nem vagyok hajlandó táplálni az egóját. Nem mintha eddig bármivel is utalt volna rá, hogy egyáltalán van neki olyan. Viszont lezser Burberry inget visel, és nem hiszem, hogy valaha is bejöttem volna olyan srácnak, aki simán megengedhet magának ilyesmit.

Lépteket hallok a hátam mögül, aztán nekitámaszkodik mellettem a korlátnak. A szemem sarkából látom, hogy még egyet szív a spanglijából. Amikor végez, megkínál vele, de intek, hogy nem kérem. A legkevésbé sincs rá szükségem, hogy még be is legyek állva ennek a fazonnak a társaságában. A hangja már önmagában is kábítószer. Szívesen hallanám megint, úgyhogy felteszek neki egy kérdést.

– Mivel húzott fel annyira az a szék?

Rám néz. De úgy igazán rám néz. A tekintete találkozik az enyémmel, és csak bámul, mintha minden titkom rá lenne írva az arcomra. Sosem láttam még olyan sötét szempárt, mint az övé. Vagy talán igen, csak az övé sötétebbnek tűnik, merthogy ilyen markáns személyiséghez társul. Nem felel a kérdésemre, de a kíváncsiságomról nem olyan könnyű nem tudomást venni. Ha kényszeríthet rá, hogy lemásszak egy nagyon is békés és kényelmes peremről, akkor elvárom, hogy válaszokkal szolgáljon a tolakodó kérdéseimre.

– Egy nő volt az? – faggatom tovább. – Valaki összetörte a szívedet?

Ezen a kérdésen felnevet kissé.

– Bár olyan hétköznapi problémáim lennének, mint a szokványos szívügyek! – A falnak támaszkodik, hogy szembefordulhasson velem. – Hányadikon laksz? – Megnyalja két ujját, elcsípi a spangli végét, aztán visszateszi a zsebébe. – Nem emlékszem, hogy láttalak volna itt valaha.

– Ez azért van, mert nem itt lakom. – Az én házam irányába mutatok. – Látod azt az irodaházat ott?

Hunyorogva követi az ujjam vonalát. .

– Aha.

– A mellette lévő épületben van a lakásom. Túl alacsony, hogy innen látni lehessen. Csak háromszintes.

Megint felém fordul, rákönyököl a peremre.

– Ha ott laksz, hogy kerülsz ide? A pasidhoz jöttél, vagy mi?

Ettől valamiért olcsó ribancnak érzem magam. Túl könnyű volt –  amatőr csajozós duma. A srácon ránézésre látszik, hogy ennél sokkal ügyesebb, és az jut eszembe, hogy a rafináltabb szövegeket nyilván azoknak a lányoknak tartogatja, akiket méltónak talál rájuk.

– Szép tetőtök van – mondom.

Felhúzza a szemöldökét, alaposabb magyarázatra vár.

– Friss levegőre vágytam. Egy olyan helyre, ahol gondolkodhatok. Megnyitottam a Google Eartht, és megkerestem a legközelebbi házat, aminek a tetején van egy rendes terasz.

Mosolyogva néz rám.

– Legalább gyakorlatias vagy – mondja. – Ez egy jó tulajdonság.

Legalább?

Bólintok, mert tényleg gyakorlatias vagyok. És az tényleg egy jó tulajdonság.

– És miért volt szükséged friss levegőre? – kérdezi.

Mert ma temettem el apámat, különösen katasztrofális gyászbeszédet mondtam, most pedig úgy érzem, megfulladok.

Megint előrenézek, és lassan kifújom a levegőt.

– Lehetne, hogy egy darabig nem beszélünk?

Láthatólag megkönnyebbül kicsit, amiért csendet kérek. Áthajol a peremen, és a karját a mélybe lógatva nézi az utcát. Egy jó ideig így marad, én közben le sem veszem róla a szememet. Gyaníthatóan tudja, hogy bámulom, de a jelek szerint nem érdekli.

– A múlt hónapban valaki leesett innen – mondja.

Bosszantana, hogy nem tartja tiszteletben a csendre vonatkozó kérésemet, de igazából nem érdekel a dolog.

– Baleset volt?

Megvonja a vállát.

– Azt senki sem tudja. Késő este történt. A felesége szerint ő éppen vacsorát főzött, amikor a pasas közölte vele, hogy feljön ide készíteni pár fényképet a naplementéről. Fotós volt. Úgy gondolják, hogy áthajolt a peremen, mert le akarta kapni a horizontot, és megcsúszott.

Átnézek a perem fölött, és azon gondolkodom, létezik-e egyáltalán olyan testhelyzet, amiből csak úgy véletlenül le lehet esni innét. Aztán eszembe jut, hogy alig pár perccel ezelőtt még terpeszben ültem a tető szélén.

– Amikor a húgom elmesélte, mi történt, az volt az első gondolatom, hogy remélem, sikerült még néhány képet készítenie. Reménykedtem benne, hogy a fényképezőgép nem zuhant le vele együtt, mert nagy kár lett volna. Érted? Belehal a fotózás iránti szenvedélyébe, de még azt az utolsó képet sem sikerül ellőnie, ami az életébe került.

Ezzel megnevettet. Bár nem vagyok biztos benne, hogy az ilyesmin nevetni illik.

– Te mindig kimondod, ami eszedbe jut?

Megvonja a vállát.

– A legtöbb embernek nem.

Erre mosolyognom kell. Tetszik, hogy bár nem ismer, de valami oknál fogva mégsem tartozom „a legtöbb ember” közé számára.

A peremnek támaszkodik, és karba fonja a kezét a mellkasa előtt.

– Itt születtél?

Megrázom a fejemet.

– Nem. Maine-ből költöztem ide, miután elvégeztem az egyetemet.

Összeráncolja az orrát. Meg kell hagyni, dögös, ahogy ez a Burberry ingbe öltözött, kétszáz dolláros frizurával flangáló srác buta képet vág.

– Szóval a bostoni purgatóriumba kerültél, mi? Elég gáz lehet.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezem.

Mosolyra kanyarodik a szája sarka.

– A turisták helybéliként kezelnek, a helybéliek meg turistaként.

Felnevetek.

– Azta! Ez elég pontos leírás!

– Két hónapja vagyok itt. Én még a purgatóriumig sem jutottam el, szóval jobban haladsz, mint én.

– És mi szél hozott Bostonba?

– A rezidensi állásom. Meg itt lakik a húgom. – Megkocogtatja a talpával a tetőt. – Ami azt illeti, közvetlenül alattunk. Hozzáment egy technológiabubus bostonihoz, és megvették a teljes felső emeletet.

Lenézek.

– A teljes felső emeletet?

Bólint.

– A büdös mázlista otthon dolgozik. Ki sem kell bújnia a pizsijéből, és egymillió fölött keres évente.

Hát ez tényleg büdös mázlista.

– Milyen rezidensi állás? Orvos vagy?

Megint bólint.

– Idegsebész. Már egy évem sincs hátra a rezidensi státuszból, aztán hivatalos lesz.

Nemcsak stílusos és jól beszél, de még okos is mellé. És marihuánát szív. Ha ez valami vetélkedő lenne, azt kérdezném, melyik a kakukktojás.

– Szabad egy orvosnak marihuánát szívnia?

Elvigyorodik.

– Valószínűleg nem. De ha időnként nem lazítanánk kicsit, sokkal többen ugranánk át az ilyen peremeken, azt elhiheted nekem.

Megint előrenéz, az állát a karján nyugtatja. Lehunyja a szemét, úgy élvezi az arcába fújó szelet. Így már egyáltalán nem tűnik félelmetesnek.

– Eláruljak valamit, amit csak a helyiek tudnak?

– Hát persze – feleli, és megint rám figyel.

Kelet felé mutatok.

– Látod azt az épületet? A zöld tetőset.

Bólint.

– Van mögötte egy másik a Melcher Streeten. Annak a tetejére építettek egy házat. Egy teljesen rendes házat csak úgy a tetőre. Az utcáról nem látszik. Az épület olyan magas, hogy nem sokan tudnak róla.

Ezzel láthatólag sikerül lenyűgöznöm.

– Tényleg?

Jelzem, hogy igen.

– Akkor láttam, amikor a Google Earthön keresgéltem, szóval utánaolvastam. Állítólag 1982-ben adták ki rá az építési engedélyt. Mennyire menő lehet már egy házban élni egy nagy épület tetején?

– Az egész tető csak a tied – mondja.

Erre eddig nem is gondoltam. Ha az enyém lenne, akár kiskertet is ültethetnék hozzá. Akkor lenne hol leeresztenem a gőzt.

– Ki lakik ott? – kérdezi.

– Igazából senki sem tudja. Ez Boston egyik nagy rejtélye.

Elneveti magát, aztán kíváncsian néz rám.

– Mondj még egy nagy bostoni rejtélyt!

– A neved.

Amint kimondom, a homlokomra csapok. Ez annyira gagyi pasizós dumának hangzott. Jobb híján magam is nevetek.

Elmosolyodik.

– Ryle – mondja. – Ryle Kincaid.

Magamba roskadva sóhajtok fel.

– Ez fantasztikus név.

– És ezt miért mondod ilyen szomorúan?

– Mert bármit megadnék egy fantasztikus névért.

– Nem tetszik a Lily?

Félrebillentem a fejem, és felhúzom a szemöldököm.

– A vezetéknevem... Bloom.

Csendben marad. Érzem, ahogy igyekszik magában tartani a szánakozását.

– Ugye? Rettenetes. Egy kétéves kislányt hívnak így, nem egy huszonhárom éves nőt.

– Egy kétéves kislányt később is ugyanúgy fognak hívni, akármennyivel is lesz idősebb. A nevünket nem nőjük csak úgy ki idővel, Lily Bloom.

– Ez az én balszerencsém – mondom. – De tovább rontja a helyzetet, hogy a Bloom virágzást jelent, én meg egyszerűen imádok kertészkedni. Odáig vagyok a virágokért. A növényekért. Mindenért, ami a kertben nő. Ez a szenvedélyem. Mindig is az volt az álmom, hogy virágboltot nyissak, de attól tartok, ha megtenném, az emberek nem hinnék el, hogy az egész belülről jön. Biztosak lennének benne, hogy csak a nevemet akarom kihasználni, és a virágbolt nem is álmaim netovábbja.

– Talán tényleg azt hinnék – mondja. – De mit számít?

– Hát végül is tényleg tök mindegy. – Azon kapom magam, hogy magam elé suttogok. – Lily Bloom virágüzlete. – Látom, ahogy halványan elmosolyodik. – Végül is tényleg jó név egy virágboltnak. Viszont közgázon szereztem diplomát. Elég bagatell lenne, nem gondolod? Boston legnagyobb marketinges cégénél dolgozom.

– Semmi bagatell nincs abban, ha saját vállalkozást indítasz – mondja.

Felhúzom a szemöldököm.

– Hacsak nem dob egy hátast.

Egyetértőleg bólint.

– Hacsak nem dob egy hátast. És mi a második keresztneved, Lily Bloom?

Felnyögök, mire kíváncsian néz rám.

– Úgy érted, még rosszabb?

A tenyerembe temetem az arcom, és bólintok.

– Rózsika?

Megrázom a fejem.

– Rosszabb.

– Ibolya?

– Bárcsak! – Összerezzenek, és alig hallhatóan dünnyögöm. – A gyümölcsfák virágzásáról neveztek el. Blossom.

Egy pillanatra csend lesz.

– A mindenit! – szólal meg aztán halkan.

– Hát ja. A Blossom anyám lánykori neve volt, és a szüleim úgy érezték, a sors keze van benne, hogy a vezetékneveik tulajdonképpen szinonimák. Úgyhogy amikor megszülettem, rögtön egy virág jutott eszükbe keresztnévnek is. Így lettem „liliom”.

– A szüleid igazi seggfejek lehetnek.

Az egyik az. Volt.

– Apám a héten halt meg.

Rám néz.

– Jó duma. Majdnem bedőltem neki.

– Komolyan beszélek. Ezért jöttem fel ide. Azt hiszem, ki kellett sírnom magam.

Egy darabig gyanakodva méreget, mint aki meg akar győződni róla, hogy nem csak szívatom. Nem kér bocsánatot a bakiért, inkább csak még kíváncsibb lesz. Egészen őszintének tűnik az érdeklődése.

– Közel álltatok egymáshoz?

Hát ez nehéz kérdés. A karomra támasztom az államat, és megint lenézek az utcára.

– Nem tudom – felelem egy vállrándítás kíséretében. – A lányaként szerettem. De emberként utáltam.

Egy pillanatig magamon érzem a tekintetét, aztán megszólal.

– Ez tetszik. Mármint az őszinteséged.

Tetszik neki az őszinteségem. Mindjárt elpirulok.

Egy darabig egyikünk sem szól, aztán ő töri meg a csendet.

– Nem örülnél neki néha, ha az emberek kiismerhetőbbek lennének?

– Mire gondolsz?

Egy málló vakolatdarabot piszkál a hüvelykujjával, aztán letöri, és átpöcköli a peremen.

– Úgy érzem, mindenki megjátssza önmagát, közben pedig a lelkünk mélyén mind egyformán elcseszettek vagyunk. Csak egyesek ezt ügyesebben titkolják, mint mások.

Vagy kezd beütni neki a spangli, vagy csak hajlamos a filozofálgatásra. Akárhogy is, nem bánom. Azokat a beszélgetéseket szeretem a legjobban, amikben nem lehet egyértelmű válaszokat találni.

– Nem hiszem, hogy egy kis óvatosság olyan rossz dolog lenne – mondom. – A kendőzetlen igazság nem mindig szép.

Egy pillanatig szótlanul figyel.

– Kendőzetlen igazság – ismétli. – Ez tetszik.

Megfordul, és a tető közepére ballag. Megigazítja az egyik nyugágyat a hátam mögött, és lassan letelepszik rá. Lefekszik, összekulcsolja a kezét a tarkója mögött, és felnéz az égre. Kipécézem magamnak a mellette lévő másik nyugágyat, és addig helyezkedem, amíg ugyanabba a pozícióba nem kerülök, mint ő.

– Hadd halljam a kendőzetlen igazságot, Lily!

– Mivel kapcsolatban?

Vállat von.

– Nem tudom. Hadd halljak valamit, amire nem vagy büszke. Valamit, amitől kevésbé érzem magam elcseszettnek belül.

Felnéz az égre, választ vár. Tekintetem követi az álla vonalát, az arca ívét, az ajka körvonalait. Elgondolkodva húzza össze a szemöldökét. Nem értem, miért, de úgy tűnik, szüksége van a beszélgetésre. A kérdésére gondolok, és igyekszem őszinte választ találni. Amikor eszembe jut valami, elfordítom a fejem, és megint az égre nézek.

– Apám erőszakos volt. Nem velem, anyámmal. Néha amikor összevesztek, annyira felhúzta magát, hogy megütötte. Aztán ahányszor csak ez előfordult, a következő egy-két hétben mindent megtett, hogy jóvátegye. Olyankor virágot vett neki, meg jó helyekre vitt bennünket vacsorázni. Néha engem is megajándékozott ezzel-azzal, mert tudta, hogy gyűlöltem a veszekedéseiket. Gyerekkoromban azon kaptam magam, hogy alig várom, mikor kapnak össze. Ugyanis tudtam, hogy ha apám megüti anyámat, akkor csuda jó két hét következik. – Elhallgatok egy pillanatra. Nem vagyok benne biztos, hogy ezt korábban akár csak önmagamnak is bevallottam-e. – Persze, ha lehet, úgy intéztem volna, hogy sose üsse meg. De a pofonok elkerülhetetlenek voltak a házasságukban, egyszerűen ez lett a norma. Az életem java részében gyűlöltem apámat, amiért olyan rossz ember, de egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy én sokkal jobb voltam. Talán mind a ketten rossz emberek vagyunk.

Ryle elgondolkodva néz rám.

– Lily – szól nyomatékosan. – Rossz emberek nem léteznek. Mind csak emberek vagyunk, akik néha csinálunk rossz dolgokat.

Kinyitom a számat, hogy feleljek, de attól, amit mondott, eláll a szavam. Mind csak emberek vagyunk, akik néha csinálunk rossz dolgokat. Ez végül is bizonyos értelemben igaz lehet. Senki sem kizárólag rossz, mint ahogy senki sem kizárólag jó. Némelyeknek egyszerűen keményebben kell dolgozniuk rajta, hogy elnyomják magukban a rosszat.

– Most te jössz – mondom.

A reakciójából ítélve nem szívesen játssza a saját játékát. Mélyet sóhajt, és beletúr a hajába. Kinyitja a száját, mondani készül valamit, de aztán mégsem fog bele. Egy darabig gondolkodik, végül csak megszólal.

– Ma este láttam egy kisfiút meghalni. – Csüggedt a hangja. – Csak ötéves volt. Az öccsével találtak egy pisztolyt a szüleik szobájában. A kistesó tartotta a kezében, amikor véletlenül elsült.

Görcsbe rándul a gyomrom. Azt hiszem, ez talán kicsit túl sok volt az igazságból.

– Nem volt mit tenni, mire a műtőasztalra került. Mindenki, a nővérek meg a többi orvos a családot kezdte sajnálni. „Azok a szegény szülők”, folyton ezt mondogatták. Csakhogy amikor ki kellett mennem a váróba, és meg kellett mondanom a szülőknek, hogy a gyereküket nem tudtuk megmenteni, fikarcnyit sem sajnáltam őket. Azt akartam, hogy szenvedjenek. Azt akartam, hogy érezzék a saját ostobaságuk súlyát, amiért képesek voltak töltött fegyvert hagyni két ártatlan gyerek keze ügyében. Azt akartam, hogy tudják, nemcsak elvesztették az egyik gyereküket, de annak a másiknak is tönkretették az egész életét, aki meghúzta a ravaszt.

Jézus Mária! Nem voltam felkészülve ilyen súlyos szavakra. Dunsztom sincs, hogyan teheti túl magát egy család egy ilyen tragédián.

– Annak a szegény fiúnak az öccse! – mondom. – El nem tudom képzelni, mi lesz vele ezután. Amit végig kellett néznie...

Ryle lepöcköl valamit a nadrágja térdéről.

– Tönkreteszi egész életére, az lesz vele.

Az oldalamra fordulok, és ránézek.

– Nehéz? Ilyeneket látni mindennap.

Alig észrevehetően rázza meg a fejét.

– Sokkal nehezebbnek kellene lennie, de minél több halált látok, annál inkább az élet részévé válik. Nem is tudom, milyen érzéseim vannak ezzel kapcsolatban. – Megint a szemembe néz. – Mondj még valamit! Úgy érzem, az én sztorim durvább volt a tiédnél.

Ezzel nem értek egyet, de elmesélem neki azt a durva dolgot, amit tizenkét órával ezelőtt műveltem.

– Anyám tegnapelőtt megkérdezte, mondanék-e gyászbeszédet apám temetésén. Azt feleltem, hogy csak feszengenék, és talán úgy zokognék, hogy meg sem tudnék szólalni közönség előtt. De ez hazugság volt. Azért nem akartam megtenni, mert szerintem a gyászbeszédet olyan embereknek kellene mondaniuk, akik tisztelték a halottat. És én nem igazán tiszteltem apámat.

– Azért bevállaltad?

Bólintok.

– Igen. Ma délelőtt volt a temetés. – Felülök, és magam alá húzom a lábamat. – Akarod hallani?

Elmosolyodik.

– Abszolút.

Összekulcsolom a kezemet az ölemben, és mély lélegzetet veszek.

– Fogalmam sem volt, mit mondhatnék. Egy jó órával a temetés előtt közöltem anyámmal, hogy nem vállalom. Azt mondta, nem kell semmi nagy dolog, és apám is azt akarná, hogy beszéljek. Azt is mondta, hogy elég, ha felmegyek az emelvényre, és felsorolok öt jó dolgot az apámról. Szóval... pontosan ezt tettem.

Ryle felkönyököl, láthatólag még jobban érdekelni kezdi a dolog. A tekintetemből látja, hogy lesz ez még rosszabb is.

– Jaj, ne, Lily! Mit műveltél?

– Na, figyu, megismétlem neked. – Felállok, és átvonulok a nyugágyam másik oldalára. Kihúzom magam, eljátszom, hogy ugyanazok az emberek ülnek tömött sorokban előttem, akik reggel hallgattak. Megköszörülöm a torkomat. – Üdvözlöm az egybegyűlteket! A nevem Lily Bloom, a néhai Andrew Bloom lánya vagyok. Köszönöm mindannyiuknak, hogy eljöttek ma, és együtt gyászolnak velünk. Szeretnék pár percben felsorolni öt jó dolgot az apámról. Az első ilyen... – Lenézek Ryle-re, és rántok egyet a vállamon. – Ennyi.

Felül.

– Hogyhogy?

Megint letelepedek a nyugágyamra, és hanyatt dőlök.

– Két teljes percig álltam ott anélkül, hogy még egy szót szóltam volna. Egyetlenegy jó dolgot sem tudtam mondani róla, úgyhogy csak némán bámultam a vendégeket, amíg anyámnak le nem esett, hogy mit művelek, és a nagybátyámmal el nem távolíttatott az emelvényről.

Ryle félrebillenti a fejét.

– Viccelsz, ugye? Antigyászbeszédet tartottál a saját apád temetésén?

Bólintok.

– Nem vagyok rá büszke. Ha rajtam állna, sokkal jobb ember lett volna, én meg órákon át ott állok, és beszélek.

Ryle megint elnyúlik a nyugágyon.

– Tyű! – mondja a fejét csóválva. – Te lettél az én hősöm. Égetést rendeztél egy hullának.

– Azért ez elég gáz.

– Hát ja, a kendőzetlen igazság fájdalmas tud lenni.

Elnevetem magam.

– Te jössz!

– Hát ezt nem tudom tromfolni – mondja.

– Biztos vagyok benne, hogy meg tudod közelíteni.

– Én nem vagyok ebben olyan biztos.

A szememet forgatom.

– Dehogynem tudod. Ne akard azt éreztetni velem, hogy én vagyok a rosszabb ember kettőnk közül. Mondd el a legutolsó olyan gondolatodat, amit a legtöbben nem mondanának ki hangosan.

Összekulcsolja az ujjait a tarkója mögött, és egyenesen a szemembe néz.

– Meg akarlak dugni.

Eltátom a számat. Aztán megint becsukom.

Azt hiszem, most nem jutok szóhoz.

Ártatlan tekintettel néz rám.

– Te kérted, hogy mondjam el a legutolsó gondolatomat, szóval engedelmeskedtem. Szép vagy. Én meg férfiból vagyok. Ha benne lennél az egyéjszakás kalandokban, levinnélek a szobámba, és megdugnálak.

Rá sem tudok nézni. Egy csomó különböző érzés támad bennem attól, amit mondott.

– Hát nem vagyok benne az egyéjszakás kalandokban.

– Sejtettem – bólintott. – Te jössz.

Olyan egykedvűen beszél, mintha nem is akadt volna el tőle az imént a szavam.

– Kell egy perc, hogy ez után összeszedjem magam – mondom nevetve.

Igyekszem olyasvalamivel előállni, ami legalább egy kicsit sokkoló, de nem tudom túltenni magamat azon, amit mondott. Hangosan! Talán mert idegsebész, és sosem gondoltam volna, hogy egy ennyire tanult ember ilyen lazán dobálózik a „dugni” szóval.

Összeszedem magam... valamelyest... aztán folytatom.

– Jól van. Ha már témánál vagyunk... életemben először egy hajléktalannal feküdtem le.

Erre felkapja a fejét, és rám néz.

– Hoppá, erről mesélned kell még.

Kinyújtom a karomat, azon nyugtatom a fejem.

– Maine-ben nőttem fel. Viszonylag jó környéken laktunk, de a házunk mögött lévő utca nem volt valami fényes állapotban. A hátsó udvarunk egy lebontásra váró házra nézett, ami két üres telekkel volt szomszédos. Összehaverkodtam egy Atlas nevű sráccal, aki beköltözött az üres házba. Rajtam kívül senki sem tudta, hogy ott lakik. Vittem neki kaját, ruhákat meg mindenfélét. Amíg apám rá nem jött.

– Mit csinált?

Összeszorítom a számat. Nem tudtam, miért hoztam ezt fel, amikor kényszerítenem kell magam, hogy ne gondoljak rá nap mint nap.

– Összeverte. – Ennél kendőzetlenebbül nem óhajtok beszélni a témáról. – Te jössz.

Egy pillanatig némán méreget, mint aki tudja, hogy több is van ebben a történetben. Aztán megszakítja a szemkontaktust.

– Taszít a házasság gondolata – mondja. – Majdnem harmincéves vagyok, és egyáltalán nem vágyom feleségre. Gyerekek meg főleg nem kellenek. Semmi mást nem akarok az élettől, csak sikert. Jó sokat. De ha ezt nyíltan bevallom valakinek, arrogánsnak tűnök.

– Szakmai sikerekre gondolsz? Vagy társadalmi előrelépésre?

– Mind a kettőre – feleli. – Gyereke bárkinek lehet. Megnősülni bárki megnősülhet. De nem mindenki lehet idegsebész. Erre nagyon büszke vagyok. És nem elégszem meg azzal, hogy nagyon jó idegsebész legyek. Én akarok lenni a legjobb a szakmámban.

– Igazad van. Tényleg arrogánsnak tűnsz.

Elmosolyodik.

– Anyám attól fél, hogy elvesztegetem az életemet, mert semmi mással nem foglalkozom a munkámon kívül.

– Idegsebész vagy, és anyád csalódott benned? – Felnevetek. – Édes istenem, ezt a marhaságot! Van egyáltalán olyan, hogy egy szülő elégedett a gyerekével? Lehetünk valaha is elég jók nekik?

Megrázza a fejét.

– Az én gyerekeim nem lennének elég jók. Nem sok ember hajt úgy, mint én, szóval csak a bukást készíteném elő nekik. Ezért nem leszek soha apa.

– Igazából szerintem ez tiszteletre méltó, Ryle. Sokan nem hajlandóak beismerni, hogy túl önzőek a gyerekneveléshez.

Megrázza a fejét.

– Jaj, hát én sokkal, de sokkal önzőbb vagyok annál, hogy gyerekeim legyenek. Ahhoz meg aztán végképp túl önző vagyok, hogy bevállaljak egy kapcsolatot.

– És hogy kerülöd el? Egyszerűen nem randizol?

Felém kapja a tekintetét, halvány mosoly ragad az arcára.

– Ha futja az időmből, találok lányokat, akik kielégítik a szükségleteimet. Abban nem szenvedek hiányt, ha erre vagy kíváncsi. De a szerelem sosem vonzott. Inkább tűnik tehernek, mint bármi másnak.

Bár én is így tekintenék a szerelemre. Jelentősen leegyszerűsítené az életemet.

– Irigyellek. Nekem rögeszmém, hogy valahol vár rám a tökéletes férfi. Hajlamos vagyok rá, hogy gyorsan kiábránduljak, mert soha senki nem felel meg az elvárásaimnak. Olyan érzésem van, mintha folyamatosan a Szent Grált keresném.

– Meg kellene próbálkoznod az én módszeremmel – mondja.

– Azaz?

– Egyéjszakás kalandok.

Felhúzza a szemöldökét, mintha ezt felkérésnek szánta volna.

Örülök a sötétségnek, mert ég az arcom.

– Sosem feküdnék le olyan férfival, akiről előre tudom, hogy nem jutok vele semmire.

Határozott kijelentésnek szánom, de a hangomból hiányzik a meggyőződés.

Hosszú, komótos lélegzetet vesz, aztán a hátára gördül.

– Nem vagy olyan lány, mi?

Halványan csalódottságot vélek kihallani a szavaiból.

Én is csalódom. Nem tudom, vissza akarnám-e utasítani, ha bepróbálkozna, de lehet, hogy ennek most a lehetőségétől is megfosztottam magamat.

– Ha nem vagy hajlandó lefeküdni valakivel, akit csak nemrég ismertél meg... – A tekintete megint találkozik az enyémmel. – Pontosan milyen messzire lennél hajlandó elmenni?

Erre nincs válaszom. Én is a hátamra fordulok, mert úgy néz rám, hogy kedvem támad átgondolni az egyéjszakás kalandokra vonatkozó álláspontomat. Végül is nem ellenzem őket egyértelműen, csak még soha nem volt rá példa, hogy olyan férfi tegyen ajánlatot, akivel fontolóra vettem volna a dolgot.

Mostanáig. Azt hiszem. Egyáltalán vehetem úgy, hogy ajánlatot tett? Mindig rettenetesen béna voltam a flörtöléshez.

Kinyújtja a kezét, megfogja a nyugágyamat. Egyetlen gyors mozdulattal, minimális erőfeszítés árán, közelebb húzza a magáéhoz, amíg a két kerti bútor összekoccan.

Mozdulatlanná merevedek. Most már nagyon közel van. Érzem, ahogy meleg lélegzete belevág a hideg levegőbe. Ha ránéznék, az arca talán ha tíz centire lenne az enyémtől. Nem vagyok hajlandó feléje fordulni, mert valószínűleg megcsókolna, én pedig semmit sem tudok erről az emberről, pár kendőzetlen igazságtól eltekintve. Azért ez egyáltalán nem nyomja a lelkiismeretemet, amikor Ryle a hasamra teszi nehéz kezét.

– Milyen messze mennél el, Lily?

Nyugodt a hangja. Átható. Egyenesen a lábujjaim hegyéig hatol.

– Nem tudom – felelem.

Az ujjai a pólóm pereme felé osonnak. Lassan elkezdi felfelé gyűrni az anyagot, amíg ki nem látszik egy keskeny csík a csupasz bőrömből.

– Édes istenem! – suttogom, ahogy meleg tenyere elindul felfelé a hasamon.

Józan eszemet a sutba dobva mégiscsak felé fordulok, és teljesen rabul ejt a tekintete. Fogait az alsó ajkába mélyeszti, közben a keze tovább kalandozik a pólóm alatt. Tudom, hogy érzi, milyen hevesen kalapál a szívem. A fene essen belé, valószínűleg még hallja is.

– Ez már sok? – kérdezi.

Nem tudom, honnan került elő ez az oldalam, de megrázom a fejemet.

– Nagyon messze van még attól.

Elmosolyodik, ujjai végigsimítják a melltartóm alját, gyengéden bizsergetik egyre libabőrösebb hasamat.

Amint lehunyom a szememet, éles csörgés hasít a levegőbe. A keze megáll, amikor mind a ketten egyszerre jövünk rá, hogy egy telefon szólalt meg. Az ő telefonja.

A vállamra ejti a fejét.

– Hogyaza!

Összehúzom a szemöldökömet, ahogy a keze kicsúszik a pólóm alól. Kihalássza a telefonját a zsebéből, feláll, és jó pár méternyivel arrébb sétál, mielőtt fogadja a hívást.

– Dr. Kincaid – mondja. Figyel, közben szabad kezével a nyakszirtjét masszírozza. – És Roberts? Még csak nem is vagyok ma beugró.

Egy darabig megint csendben van, aztán: – Jó, kérek tíz percet. Már indulok is.

Kinyomja, aztán visszacsúsztatja a telefont a zsebébe. Amikor felém fordul, kissé csalódottnak tűnik. A lépcsőházba vezető ajtóra mutat.

– Nekem most...

Bólintok.

– Semmi baj.

Egy darabig engem mustrál némán, aztán feltartja egy ujját.

– Ne mozdulj! – mondja, és a telefonjáért nyúl.

Közelebb lép, és felemeli a készüléket, mint aki arra készül, hogy lőjön rólam egy képet. Majdnem tiltakozom, de igazából nem is tudom, hogy miért. Teljesen fel vagyok öltözve, valami oknál fogva mégis pucérnak érzem magam.

Készít rólam egy képet, ahogy ott fekszem a nyugágyon, két karomat lazán a fejem fölött tartva. Fogalmam sincs, mit akar kezdeni a fotóval, de tetszik, hogy elkattintotta. Tetszik, hogy nem akarja elfelejteni, milyen vagyok, pedig tudja, hogy soha többé nem találkozunk.

Pár pillanatig a fotót nézegeti a képernyőn, aztán elmosolyodik. Halvány kísértést érzek, hogy cserébe én is lefényképezzem őt, de nem tudom, akarom-e, hogy emlékeztessen valami erre az emberre, akit utoljára látok életemben. Kicsit lehangoló a gondolat.

– Jó volt találkozni, Lily Bloom. Remélem, nem jársz úgy az álmaiddal, mint a legtöbben, és sikerül megvalósítanod őket.

Mosolygok. Ez a férfi egyszerre szomorít el és zavar össze. Nem is tudom, beszélgettem-e valaha hozzá hasonlóval, akinek ennyire különbözik az élete az enyémtől, és ennyire más sávban adózik. Valószínűleg nem is lesz rá többé alkalmam. Mindenesetre kellemesen meglep, hogy nem is vagyunk annyira mások.

Ez az előítélet nem jött be.

Egy darabig a cipője orrát nézi, ahogy kicsit bizonytalan pózban áll. Mintha nem tudná eldönteni, mondjon-e még valamit, vagy szó nélkül elsiessen. Még egyszer utoljára rám pillant – ezúttal nem őrzi meg a faarcát. Látom a csalódottságot a szája ívén, ahogy megfordul, és elvonul a másik irányba. Kinyitja az ajtót, hallom távolodó lépteit, ahogy futva indul lefelé a lépcsőn. Megint egyedül vagyok a háztetőn, de meglepetésemre ez most elszomorít kicsit.

Második fejezet

LUCY – A SZOBATÁRS, aki imádja a saját énekhangját hallgatni – a nappaliban rohangál fel-alá, összeszedi a kulcsát, a cipőjét, a napszemüvegét. A kanapén ülök, és az otthoni életemből származó holmikkal megrakott cipősdobozaimat nyitogatom. Akkor hoztam el őket, amikor a héten hazautaztam apám temetésére.

– Dolgozol ma? – kérdez Lucy.

– Nem. Temetési szabadságot kaptam hétfőig.

Megtorpan.

– Hétfőig? – Mordul egyet. – Mázlista!

– Igen, Lucy, marha nagy mázli, hogy meghalt az apám.

Persze szarkasztikusan mondom, de összerezzenek, amikor rádöbbenek, hogy valójában nincs is ebben annyi szarkazmus.

– Tudod, hogy gondolom – dörmögi. Felkapja a táskáját, és fél lábon egyensúlyozik, amíg a másikra ráilleszti a cipőjét. – Ma este nem jövök haza. Alexnél alszom.

Becsapódik mögötte az ajtó.

Első ránézésre sok közös van bennünk, de azon túl, hogy megegyezik a ruhaméretünk, egyidősek vagyunk, valamint mindkettőnk négybetűs neve L-lel kezdődik és Y-ra végződik, nem igazán találni olyasmit, amitől többek lehetnénk egyszerű lakótársaknál. Persze igazából nem bánom, hogy így alakult. A folyamatos énekléstől eltekintve Lucyval nincs semmi gond. Tiszta, és sokat van távol. Márpedig ezek egy lakótárs legfontosabb tulajdonságai.

Éppen leemelem az egyik cipősdoboz tetejét, amikor megszólal a mobilom. Odanyúlok érte, és a kezembe veszem. Amikor látom, hogy anyám az, eldőlök a kanapén, egy díszpárnába nyomom az arcomat, és sírást imitálok.

A fülemhez emelem a telefont.

– Halló?

Három másodperc csend, aztán:

– Szia, Lily!

Egy sóhaj kíséretében megint felülök a kanapén.

– Szia, anyu!

Őszintén meglep, hogy szóba áll velem. Egyetlen nap telt el a temetés óta. Azt hittem, még legalább 364 nap kell hozzá, hogy megint halljak felőle.

– Hogy vagy? – kérdezem.

Drámai sóhajjal felel.

– Jól. A nagybátyádék ma reggel hazamentek Nebraskába. Ez lesz az első éjszakám egyedül, mióta...

– Nem lesz semmi gond, anyu – nyugtatom. Igyekszem magabiztosnak tűnni.

Sokáig nem szól egy szót sem.

– Lily – mondja aztán. – Csak szeretném, ha tudnád, hogy nem kell rosszul érezned magad a tegnapi miatt.

Nem felelek. Nem érzem rosszul magam. A legkevésbé sem.

– Mindenkivel előfordul néha, hogy lefagy. Nem kellett volna ilyen nyomás alá helyeznem téged, amikor tudtam, hogy eleve nagyon nehéz napod volt. Megkérhettem volna a nagybátyádat is.

Lehunyom a szememet. Már megint kezdi. Elkeni azt, amit nem akar észrevenni. Magát hibáztatja, amikor semmi köze az egészhez. Hát persze, meggyőzte magát, hogy tegnap lefagytam, és azért nem beszéltem. Nem fagytam le. Csak semmi jót nem tudtam mondani arról a jelentéktelen emberről, akit ő az apámnak választott.

Azért igazából csak érzek némi lelkiismeret-furdalást – leginkább mert anyám jelenlétében nem kellett volna ilyesmit tennem –, úgyhogy beletörődöm a dologba, és nem szállok vitába vele.

– Kösz, anyu! Bocs, de egy hang sem jött ki a torkomon.

– Semmi baj, Lily. Le kell tennem, időpontom van a biztosítónál. Apád biztosításait fogjuk megbeszélni. Hívj fel holnap, jó?

– Úgy lesz – ígérem meg. – Szeretlek, anyu.

Kinyomom a telefont, és ledobom a kanapéra. Kipakolom az ölemben heverő cipősdoboz tartalmát. Legfelül egy fából készült kis, üreges szív van. Végigfuttatom rajta az ujjaimat, és eszembe jut az este, amikor kaptam. Amint az emlék hatni kezd rám, inkább félreteszem a szívet. Különös dolog a nosztalgia.

Félreteszek pár régi levelet meg újságkivágást is. Legalul megtalálom a füzeteket, amikről csak reméltem, hogy ezekben a dobozokban lehetnek. Meg közben azt is reméltem, hogy még sincsenek bennük.

Az Ellen-naplóim.

Végigsimítom őket. Három van ebben a dobozban, de összesen úgy nyolc vagy kilenc lehet belőlük. Nem olvastam el egy sort sem a régi bejegyezéseimből a legutolsó mondataim óta.

Fiatalabb koromban nem voltam hajlandó elismerni, hogy naplót vezetek, mert annyira klisésnek találtam a dolgot. Inkább meggyőztem magam, hogy ehelyett valami egészen menő dolgot csinálok, tulajdonképpen nem is naplót írok. Minden egyes bejegyzésemet Ellen DeGeneresnek címeztem, mert attól a pillanattól követtem a műsorát, hogy 2003-ban, még kislány koromban elkezdték adni a tévében. Mindennap megnéztem suli után, és meggyőződésemmé vált, hogy Ellen imádna engem, ha megismerkednénk. Tizenhat éves koromig rendszeresen írtam neki leveleket, de úgy, mintha bejegyzések lennének egy naplóban.

Persze tudtam, hogy Ellen DeGeneres nyilván még véletlenül sem kíváncsi valami vidéki lány naplóbejegyzéseire. Szerencsére soha nem küldtem el egyet sem. Azért így is jólesett neki címeznem az irományaimat, úgyhogy továbbra is így tettem, amíg végül fel nem hagytam az egésszel.

Kinyitok még egy cipősdobozt, és újabb naplókat találok. Előkotrom közülük azt, amelyik tizenöt éves koromból származik. Felütöm, azt a napot keresem, amikor először találkoztam Atlasszal. Hat teljes füzetet írtam tele, mire ő egyáltalán a képbe került.

Megesküdtem, hogy soha többé nem olvasom el ezeket a bejegyzéseket, de apám halála után sokat gondolkodtam a gyerekkoromon. Talán ha végigolvasom a naplókat, erőt meríthetek belőlük a megbocsátáshoz. Azért közben tartok tőle, hogy az egészből nem lesz semmi, és csak még több harag gyűlik fel bennem.

Hanyatt dőlök a kanapén, és olvasni kezdek.

Kedves Ellen!

Mielőtt elmesélném, mi történt ma, van egy nagyon jó ötletem a műsorodhoz. Kerülhetne bele egy új rovat, aminek az lenne a címe, hogy „Ellen otthon”.

Szerintem sok ember kíváncsi rá, milyen lehetsz, amikor nem dolgozol. Én nagyon is szívesen megnéznélek az otthonodban, amikor kettesben vagytok Portiával, és nem vesznek a kamerák. Vagyis a producerek talán adhatnának egyet neki, és akkor ő stikában lefilmezhetne, miközben hétköznapi dolgokat csinálsz, mondjuk tévét nézel, főzöl vagy kertészkedsz. Pár pillanatig vehetne úgy, hogy nem is tudsz róla, aztán rád kiálthatna, hogy: „Ellen otthon!” Biztosan jól meg is ijednél. Így igazságos, mert te is annyira szereted az ugratásokat.

Oké, most, hogy ezt elmondtam (már rég akartam, csak mindig elfelejtettem), beszámolok neked a tegnapi napomról. Valószínűleg ez eddig a legérdekesebb eset, amiről írok, ha nem számítjuk azt, amikor Abigail Ivory felpofozta Carson tanár urat, amiért a dekoltázsát bámulta.

Nem tudom, emlékszel-e, de egyszer régebben meséltem Mrs. Burlesonról, aki a mögöttünk lévő házban lakott. Annak a nagy viharnak az éjszakáján halt meg. Apám szerint annyi adóhátraléka volt, hogy a lánya nem örökölhette meg tőle a házat. Gondolom, nem is bánja, mert amúgy is düledezett már az egész. Valószínűleg inkább teher lett volna neki, mint bármi más.

Szóval a ház Mrs. Burleson halála óta, olyan jó két éve üresen állt. Tudom, hogy üres volt, mert a hálószobám ablaka a hátsó udvarra néz, és egy lelket sem láttam ki- vagy bemenni emberemlékezet óta.

Egészen tegnap estig.

Az ágyamban feküdtem, és egy pakli kártyát kevertem. Tudom, hogy furán hangzik, de szoktam ilyet. Még csak kártyázni sem tudok, de amikor a szüleim összevesznek, a kártyák keverése néha megnyugtat, és leköti a figyelmemet.

Na szóval, sötét volt odakint, úgyhogy azonnal észrevettem a fényt. Nem világított valami erősen, de az öreg házból jött. Leginkább gyertyának tűnt, úgyhogy kimentem a hátsó verandára, és megkerestem apu távcsövét.

Próbáltam meglesni, mi történik odaát, de nem láttam semmit. Ahhoz túl sötét volt. Aztán egy idő után kialudt a fény.

Ma reggel, amikor iskolába készülődtem, mozgást vettem észre a ház mögött. Lekuporodtam a szobám ablakánál, és meglestem, ahogy valaki kioson a hátsó ajtón. Egy hátizsákos srác volt az. Úgy nézett körül, mint aki nem akarja, hogy meglássák, aztán elsietett a mi házunk meg a szomszédé között, és beállt a buszmegállóba.

Soha korábban nem láttam még. Most először utaztam egy buszon vele. Hátul ült, én meg középen, úgyhogy nem beszéltem vele, de ő is a sulinál szállt le a buszról, és be is ment, úgyhogy nyilván odajár.

Fogalmam sincs, miért abban a házban aludt. Valószínűleg nincs bent áram meg víz sem. Gondoltam, talán bátorságpróba volt, de hazafelé jövet ugyanott szállt le a buszról, ahol én. Elindult az utcán, mintha valahova máshová menne, de egyenesen a szobámba futottam, és kinéztem az ablakon. Pár percre rá meg is jelent, és hátul visszaosont az üres házba.

Nem tudom, szóljak-e anyámnak. Nem akarok minden lében kanál lenni, mert semmi közöm hozzá. De ha a srácnak nincs hová mennie, anyu szerintem tudná, hogyan segítsen neki, ha már egyszer egy iskolában dolgozik.

Nem is tudom. Talán várok pár napot, mielőtt szólok, kivárom, hazamegy-e. Lehet, hogy csak egy kis nyugtot akar a szüleitől, ahogyan néha szerintem rám is rám férne.

Ez minden. Majd elmesélem, mi lesz holnap.

Lily

Kedves Ellen!

Amikor a műsorodat nézem, áttekerem azt a sok táncot. Régen megnéztem az elejét is, amikor a közönség között ráztad, de most már unom egy kicsit, és inkább csak hallgatnám, amiket mondasz. Remélem, nem haragszol ezért.

Na, szóval kiderítettem, ki az a srác, és igen, még mindig a házban lakik. Most már két napja tudom, és még nem mondtam el senkinek.

Atlas Corrigannek hívják, és végzős, de egyelőre csak ennyit tudok. Katie-től kérdezősködtem róla, amikor leült mellém a buszon. A szemét forgatva közölte velem a fiú nevét, de aztán azt mondta: „Nem tudok róla semmi mást, csak azt, hogy büdös. ”Elhúzta az orrát, mint aki irtózik a gondolatától is. Legszívesebben üvöltve közöltem volna vele, hogy nem tehet róla, mert nincs víz ott, ahol lakik. De azért inkább csak megint felé fordultam. Túlságosan is megbámulhattam, mert észrevette, hogy nézem.

Amikor hazaértem, kimentem a hátsó udvarba kertészkedni kicsit. Beértek a retkek, úgyhogy kihúztam őket a földből. Mostanra nem is maradt más a kertben a retkeken kívül. Kezd hűvösre fordulni az idő, úgyhogy nemigen tudok már mit vetni. Valószínűleg várhattam volna még pár napot a retekszedéssel amúgy, csak a kíváncsiság vitt ki az udvarra.

Ahogy huzigáltam őket kifelé, észrevettem, hogy néhány hiányzik. Úgy tűnt, nemrég túrták ki őket. Tudom, hogy nem én voltam, a szüleim pedig sosem nyúlnak a kertemhez.

Ekkor jutott eszembe, hogy egészen biztosan Atlas volt az. Korábban nem is gondoltam rá, hogy ha nincs hol zuhanyoznia, akkor valószínűleg ennivalója sincs.

Bementem a konyhába, készítettem két szendvicset, fogtam egy zacskó chipset, és kivettem két üdítőt a hűtőből. Betettem őket egy uzsonnászacskóba, átfutottam az elhagyatott házhoz, és letettem a kaját a hátsó verandára az ajtó mellé. Nem tudtam, észrevett-e, úgyhogy hangosan bedörömböltem, hazarohantam, és egyenesen a szobámba mentem. Mire az ablakhoz értem, hogy megnézzem, kijön-e a fiú, a zacskó már eltűnt.

Lily

Kedves Ellen!

Láttam a mai interjúdat Barack Obamával. Ideges vagy, ha egy elnökjelölttel kell beszélgetned, aki hamarosan talán az országot fogja vezetni? Nem nagyon értek a politikához, de szerintem én furcsán viselkednék ilyen nyomás alatt.

Azta! Annyi minden történt mindkettőnkkel! Te meginterjúvoltál valakit, akiből az országunk elnöke lehet, én pedig egy hajléktalan fiút etetek.

Ma reggel, amikor a buszmegállóba értem, Atlas már ott volt. Eleinte csak ketten álldogáltunk ott, és őszinte leszek, elég ciki volt. Amikor a busz befordult a sarkon, nagyon szerettem volna, ha a sofőr beletapos kicsit a gázba. Aztán abban a pillanatban, hogy megállt mellettünk, a fiú közelebb lépett, és anélkül, hogy felnézett volna, odasúgta: „Köszönöm. ”

Amikor kinyílt a busz ajtaja, előreengedett. Nem mondtam, hogy „szívesen”, mert igazából ledöbbentem a saját reakciómtól. Libabőrös lettem tőle, Ellen.

Beleborzongtál már valaha egy fiú hangjába !

Jaj, bocs. Akarom mondani, beleborzongtál már valaha egy lány hangjába?

Az odaúton nem ült mellém, meg semmi, de hazafelé ő szállt föl utoljára. Egyetlen üres dupla ülés sem maradt, de abból, ahogy körbejártatta a tekintetét a buszon, tudtam, hogy nem üres helyet keres. Hanem engem.

Amikor a tekintete találkozott az enyémmel, gyorsan lesütöttem a szememet. Haragszom magamra, amiért nem tudok magabiztosabb lenni a fiúk közelében. Azért talán majd belejövök, ha végre betöltőm a tizenhatot.

Leült mellém, és ledobta a hátizsákját a lába közé. Csak most tűnt fel, miről beszélt Katie. Atlas tényleg elég büdös volt, de azért nem ítéltem el érte.

Eleinte egy szót sem szólt, csak a farmerén lévő lyukat piszkálta. Nem az a fajta lyuk volt, amit azért szakítanak a farmerekbe, hogy stílusosabbak legyenek. Láttam, hogy igazi lyuk, ugyanis egy nagyon öreg nadrágról volt szó. Ami azt illeti, a fiú már egy kicsit ki is nőtte, ugyanis ki-kivillant belőle a bokája. De elég sovány volt hozzá, hogy mindenhol máshol azért passzoljon rá.

– Elmondtad valakinek? – kérdezte.

Felé fordultam, amikor megszólalt, ő aggodalmas tekintettel nézett vissza rám. Most először tudtam alaposan megnézni magamnak. Arra gondoltam, hogy hiába sötétbarna a haja, talán ha megmosná, kiderülne, hogy sokkal világosabb, mint amilyennek első pillantásra tűnt. A szeme határozottan élénk volt, még ha ő maga nem is látszott annak. Valódi kék szempár, mint egy szibériai husky kutyáé. Nem kéne egy kutyáéhoz hasonlítanom a szemét, de ez ugrott be először, amikor megláttam.

Megráztam a fejemet, és visszafordultam az ablak felé. Ezen a ponton azt hittem, feláll, és keres magának egy másik helyet, ha már egyszer megtudta, hogy nem beszéltem róla senkinek. A busz többször is megállt, és pusztán attól, hogy ő továbbra is ott maradt mellettem, sikerült valamelyest összeszednem a bátorságomat.

– Miért nem otthon laksz a szüleiddel? – kérdeztem suttogva.

Pár pillanatig csak nézett, mintha azt fontolgatná, hogy a bizalmába fogadjon-e, vagy inkább ne.

– Mert nem akarják – mondta aztán.

Ekkor felállt. Először azt hittem, azért, mert megharagudott rám, de egy pillanattal később rájöttem, hogy a mi megállónkhoz érkeztünk. Fogtam a cuccaimat, és leszálltam vele a buszról. Nem is igyekezett leplezni, hová tart valójában, mint általában. Máskor végigmegy az utcán, és megkerüli az egész tömböt, hogy ne lássam, amikor átvág a hátsó udvarunkon. Ma viszont velem együtt indult az udvar felé.

Amikor odaértünk, ahol én máskor befordulok hozzánk, ő pedig továbbmegy, mind a ketten megálltunk. A lábával rugdosta a port, és a házunkat nézte a háta mögött.

– Mikor érnek haza a szüleid?

– Öt körül–feleltem. Háromnegyed négy volt.

Bólintott, és úgy tűnt, mintha mondani akarna még valamit, de aztán csendben maradt. Csak még egyet bólintott, és elindult az áram meg víz nélküli ház felé.

Na most, Ellen, én is tudom, hogy hülyeséget csináltam, nem kell mondanod. A nevét kiáltottam, és amikor hátrafordult, azt mondtam neki:

– Ha sietsz, lezuhanyozhatsz, mielőtt hazajönnek.

Hevesen vert a szívem, mert tudtam, mekkora bajba kerülök, ha a szüleim befutnak, és egy hajléktalant találnak a zuhany alatt. Simán meg is halhatok. De képtelen voltam tétlenül nézni, hogy visszaballag a házához anélkül, hogy felajánlanék neki valamit.

Megint leszegte a fejét, és még nekem is összerándult a gyomrom a látványtól, annyira feszengett. Még csak nem is bólintott, egyetlen szó nélkül követett be a házba.

Amíg a zuhany alatt volt, végigpánikoltam. Folyton kifelé lestem az ablakon, és a szüleim kocsiját figyeltem, bár tudtam, hogy egy jó óra még, mire hazaérnek. Féltem, hogy valamelyik szomszéd észrevette, amikor bejött, de igazából ők nem ismertek annyira, hogy meglepődjenek rajta, ha látogatót fogadok.

Adtam Atlasnak egy váltás ruhát, és tudtam, hogy nem elég, ha lelép, mire a szüleim megjönnek, de messzire kell mennie. Biztos vagyok benne, hogy apám felismerné a saját cuccait, ha meglátná őket egy környékbeli idegen kamaszon.

Miközben felváltva néztem ki az ablakon és lestem az órát, megtöltöttem az egyik régi hátizsákomat mindenfélével. Olyan kajákkal, amiket nem kell hűteni, apám pár pólójával, egy kelleténél legalább két számmal nagyobb farmerrel meg pár zoknival.

Éppen becipzároztam a hátizsákot, amikor belépett a folyosóról.

Igazam volt. A haja nedvesen is világosabbnak hatott, mint korábban, ráadásul így még inkább kiemelte a szeme kékségét.

Ha már vízhez jutott, meg is borotválkozott, és ettől fiatalabbnak tűnt, mint mielőtt bevette magát a fürdőszobába. Nyeltem egyet, és megint lenéztem a hátizsákra, mert zavarba jöttem tőle, hogy ennyire megváltozott. Féltem, hogy le tudja olvasni az arcomról a gondolataimat.

Még egyszer kinéztem az ablakon, és a kezébe nyomtam a hátizsákot.

– Jobb lesz, ha a hátsó ajtón mész ki, úgy nem lát meg senki.

Elvette a hátizsákot, és sokáig szótlanul nézett.

– Hogy hívnak? – kérdezte, miután átvetette a vállán a zsák szíját.

– Lilynek.

Elmosolyodott. Most először mosolygott rám, és abban a pillanatban szörnyű, sekélyes gondolatom támadt. Az jutott eszembe, hogy lehetnek ilyen szar szülei valakinek, aki ennyire szépen mosolyog. Azonnal megutáltam magam, amiért ilyesmi egyáltalán eszembe jutott, hiszen a szülőknek szeretni kell a gyerekeiket, akármilyen helyesek vagy csúnyák, kövérek vagy soványak, okosak vagy buták. Néha persze mégsem tudjuk kordában tartani a gondolatainkat, csak aztán meg kell tanulnunk, hogy legközelebb már fel se merüljön bennünk hasonló.

Felém nyújtotta a kezét.

– Atlas vagyok.

– Tudom – bólintottam, de nem fogadtam el a felém nyújtott kezet.

Nem tudom, miért nem fogtam vele kezet. Nem azért, mert féltem megérinteni. Mármint féltem megérinteni, de nem azért, mert azt gondoltam, hogy jobb vagyok nála. Csak nagyon feszült lettem tőle.

Leeresztette a kezét, megint bólintott.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha most megyek – mondta.

Félreálltam az útjából, hogy kimehessen. A konyhán túlra mutatott, némán érdeklődve, arra van-e a hátsó ajtó. Bólintottam, és követtem, ahogy elindult a folyosón. Az ajtóhoz ért, és megtorpant, amikor észrevette az én szobámat.

Hirtelen zavarba jöttem, amiért látta a kuckómat. Soha senki nem látja különben, szóval szükségét éreztem, hogy kicsit érettebb szemmel tekintsek végig rajta. Még mindig ugyanaz a rózsaszín ágytakaró és függöny van odabent, amit tizenkét éves koromban kaptam. Most először érzem szükségét, hogy letépjem a falról az Adam Brody-poszteremet.

Atlast láthatólag nem igazán érdekelte a szobám berendezése. Egyenesen az ablakra nézett – arra, amelyik a hátsó udvarra nyílik –, aztán megint rám pillantott. Mielőtt kilépett az ajtón, még visszaszólt a válla fölött.

– Köszönöm, hogy nem voltál leereszkedő, Lily.

Ezzel el is tűnt.

Persze korábban is találkoztam már azzal a szóval, hogy „leereszkedő”, de fura volt egy tizenéves fiú szájából hallani.

Ami még furább, hogy Atlasszal kapcsolatban minden csupa ellentmondás. Hogy lesz egy ilyen alázatos, jó modorú srácból, aki olyan szavakat használ, mint a „leereszkedő”, hajléktalan? Hogyan lesz bármelyik tizenévesből hajléktalan?

Meg kell tudnom, Ellen.

Ki fogom deríteni, mi történt vele. Várj csak, neked is elmesélem majd!

Lily

Éppen továbblapoznék a következő bejegyzésre, amikor megszólal a telefonom. Érte nyúlok, és a legkevésbé sem lep meg, amikor látom, hogy megint anyám az. Most, hogy apám meghalt, és ő egyedül maradt, valószínűleg kétszer annyit fog hívni, mint korábban.

– Szia!

– Szerinted jó ötlet lenne Bostonba költöznöm? – böki ki.

Felkapom a mellettem lévő díszpárnát, és az arcomhoz préselem, hogy elfojtsam a sikolyomat.

– Hm. Hűha! – mondom. – Tényleg?

Egy darabig csendben marad.

– Csak egy kósza gondolat volt – feleli aztán. – Holnap még beszélgethetünk róla. Már majdnem odaértem a megbeszélésre.

– Oké. Szia!

És hipp-hopp, már el is akarok húzni Massachusettsből. Nem költözhet ide! Nem ismer itt senkit. Elvárná tőlem, hogy mindennap szórakoztassam. Félreértés ne essék, szeretem anyámat, de azért jöttem Bostonba, hogy egyedül legyek, és ha ugyanabban a városban laknánk, lényegesen kevésbé érezném magam függetlennek.

Apámnál három éve diagnosztizálták a rákot, amikor még egyetemista voltam. Ha Ryle Kincaid most itt lenne, elmondanám neki a kendőzetlen igazságot, miszerint kicsit megkönnyebbültem, amikor apám túl beteg lett hozzá, hogy fizikailag bántalmazza anyámat. A rák teljesen megváltoztatta a kapcsolatuk dinamikáját, és többé nem éreztem kötelességemnek Plethorában maradni csak azért, hogy anyámra vigyázzak.

Most, hogy apám már nincs, és nem kell többé aggódnom anyám miatt, arra készültem, hogy – amint mondani szokták – kiterjesszem a szárnyaimat.

Erre Bostonba akar költözni?

Úgy érzem, mintha megnyesték volna azokat a bizonyos szárnyaimat.

Hol vannak az ipari műanyagból készült kerti székek, amikor szükségem lenne egyre?

Komolyan kikészülök, és elképzelni nem tudom, mit tennék, ha anyám tényleg Bostonba jönne. Nincs kertem, nincs udvarom, nincs parcellám, nincsenek gyomjaim.

Máshogy kell kieresztenem a gőzt.

Elhatározom, hogy takarítani fogok. A naplókkal és jegyzetekkel teli régi cipősdobozokat a szobámban lévő szekrénybe teszem. Aztán átrendezem az egész szekrényt. Az ékszereimet, a cipőimet, a ruháimat. ..

Nem költözhet Bostonba!

Harmadik fejezet

Fél évvel később.

– Ó!

Csak ennyit mond.

Anyám megfordul, felméri az épületet, az ujját végighúzza a mellette lévő ablakpárkányon, aztán ledörzsöli róla a rátapadt port.

– Hát ez...

– Sokat kell rajta dolgozni, tudom – szakítom félbe. A mögötte lévő ablakokra mutatok. – De nézd meg a kirakatot. Van benne potenciál.

Közelebb lép az ablakhoz, bólint. Szokása, hogy néha kiad egy afféle halk torokhangot, mintha egyetértene, de a száját összeszorítja közben. Ez azt jelenti, hogy igazából nem ért egyet. És most ezt a hangot adja ki. Kétszer!

Megadóan engedem le a karomat.

– Szerinted hülyeség volt?

Alig észrevehetően megrázza a fejét.

– Az attól függ, hogy fog elsülni, Lily – mondja. Az épületben régebben étterem működött, és odabent még mindig sok a régi szék meg asztal. Anyám odalép az egyik közeli asztalhoz, és leül mellé. – Ha bejön a dolog, és a virágboltod sikeres lesz, az emberek azt mondják majd, hogy merész és okos döntést hoztál. Ha viszont becsődöl, és elveszted a teljes örökségedet...

– Akkor azt mondják majd, hogy ostoba üzleti döntést hoztam.

Megrántja a vállát.

– Így működik. Ezt tanultad az egyetemen, te is tudod. – Lassan körülnéz a helyiségben, mintha máris azt látná, hogy fog kinézni egy hónap múlva. – De az a fontos, hogy mindig ilyen merész maradj, Lily.

Elmosolyodom. Ez így rendben van tőle.

– El sem hiszem, hogy nem kérdeztelek meg, mielőtt megvettem volna – mondom, és én is leülök az asztalhoz.

– Felnőtt vagy. Jogodban állt.

Azért hallom a hangjában a csalódottságot. Azt hiszem, most, hogy egyre kevésbé van rá szükségem, még magányosabbnak érzi magát. Fél év telt el apám halála óta, és bár ő nem volt valami jó társaság, fura lehet anyámnak az egyedüllét.

Állást kapott az egyik itteni általános iskolában, szóval végül tényleg Bostonba költözött. Egy kis külvárosi környéket nézett ki magának, ahol egy zsákutcában vett egy kedves kis háromszobás házat hatalmas hátsó udvarral. Álmodom róla, hogy telepítek oda egy kertet, de az napi gondoskodást igényelne, én meg hetente legfeljebb egyszer vagyok hajlandó elmenni hozzá.

Legfeljebb kétszer.

– Mit fogsz csinálni ezzel a rengeteg szeméttel? – kérdezi.

Igaza van. Túl sok a szemét. Egy örökkévalóságig fog tartani, mire kipucolom ezt a helyet.

– Fogalmam sincs. Azt hiszem, bele fogok szakadni a munkába, mielőtt egyáltalán elkezdhetek gondolkodni a berendezésen.

– Meddig dolgozol még a marketinges cégnél?

Mosolygok.

– Tegnapig.

Megereszt egy sóhajt, aztán a fejét csóválja.

– Jaj, Lily! Nagyon remélem, hogy jól jössz ki ebből a dologból. Mind a ketten felállni készülünk, amikor kinyílik a bejárati ajtó.

Útban van pár polc, ezért oldalt kell hajolnom, hogy lássam a belépő nőt. A tekintete körbejár a teremben, amíg meg nem pillant.

– Szia! – emeli intésre a kezét.

Csinos. Jól öltözött, fehér kaprinadrágot visel. Katasztrófa készülődik ebben a porfészekben.

– Segíthetek?

A hóna alá csapja a táskáját, odasiet hozzám, és kinyújtja a kezét.

– Allysa vagyok – mondja.

Kezet fogunk.

– Lily.

A hüvelykujjával hátrabök a válla fölött.

– Jól láttam a táblát, hogy munkaerőt kerestek?

Követem az ujja vonalát, és felhúzom a szemöldökömet.

– Van kint egy tábla?

Én biztosan nem írtam ki, hogy munkaerőt keresek.

Bólint, aztán ránt egyet a vállán.

– Mondjuk elég öregnek látszik. Már ott lehet egy ideje. Csak sétálgattam, és észrevettem. Kíváncsi voltam, ennyi az egész.

Szinte azonnal megkedvelem. A hangja kellemes, a mosolya őszintének tűnik.

Anyám a vállamra teszi a kezét, odahajol, és nyom egy puszit az arcomra.

– Mennem kell – mondja. – Ma este fogadóóra lesz.

Elköszönök tőle, megvárom, amíg kilép az utcára, aztán megint Allysa felé fordulok.

– Még nem tartok ott, hogy bárkit is felvegyek. – Körbemutatok a helyiségben. – Virágboltot nyitok, de még legalább két hónapra lesz szükségem.

Lehetne annyi eszem, hogy nem vonok le felületes következtetéseket, de ez a nő nem úgy fest, mint aki megelégszik egy minimálbéres állással. A táskája valószínűleg többe került, mint ez az épület.

Felcsillan a szeme.

– Tényleg? Imádom a virágokat! – Körbefordul. – Rengeteg lehetőség van ebben a helyben! Milyen színűre fogod festeni?

Karba fonom a kezem, és megfogom a könyökömet. A sarkamon hintázom előre-hátra.

– Nem tudom még – mondom. – Egy órája kaptam meg a kulcsokat, úgyhogy egyelőre nem igazán nyílt alkalmam a dizájnnal foglalkozni.

– Lily, ugye?

Bólintok.

– Nem fogom bekamuzni, hogy diplomám van belsőépítészetből, de az a helyzet, hogy mindennél jobban érdekel. Ha szükséged van segítségre, ingyen is állok a rendelkezésedre.

Félrebillentem a fejem.

– Ingyen dolgoznál?

Bólint.

– Nem igazán van szükségem állásra, csak megláttam a táblát, és gondoltam, miért ne. És azért néha elunom magam. Szívesen segítenék neked bármiben, amire csak szükséged van. Takarítok, berendezek, kiválasztom a festék színét. Egy Pinterest-kurva vagyok. – Valami a hátam mögött magára vonja a tekintetét. Rábök. – Fognám például azt az ócska ajtót, és egy csodát varázsolnék belőle. Ez a rengeteg cucc, de komolyan! Szinte mindent lehet használni valamire.

Körülnézek a teremben, és pontosan tudom, hogy egyedül nem tudok ennyi mindent megoldani. Igazából a bútorok felét valószínűleg meg sem lennék képes mozdítani. Előbb-utóbb úgyis mindenképpen fel kell vennem valakit.

– Nem engedhetem, hogy ingyen dolgozz, de ha komolyan gondolod, a tízdolláros órabért kigazdálkodom.

Tapsikolni kezd, és ha nem tűsarkú lenne rajta, valószínűleg ugrándozna is.

– Mikor kezdhetek?

Lenézek a fehér kaprinadrágjára.

– Holnap jó lesz? Valószínűleg ajánlatos lenne feláldozható ruhában munkához látnod.

Legyint, és Hermès táskáját ledobja a legközelebbi poros asztalra.

– Marhaság! – mondja. – A férjem a Bruins-meccset nézi egy bárban nem messze innen. Ha nem gond, addig inkább maradok, szóval akár kezdhetjük is.

Két órával később meg vagyok róla győződve, hogy találkoztam az új legjobb barátnőmmel. És tényleg egy Pinterest-kurva! Post-itekre felírjuk, hogy „kell” meg „kuka”, és ráragasztjuk őket mindenre a helyiségben. Hozzám hasonlóan ő is hisz az újrahasznosításban, úgyhogy az épületben maradt holmik legalább háromnegyedének kitalálunk valamilyen új felhasználási módot. Azt mondja, a többit majd a férje kidobja ráérő idejében. Amikor már tudjuk, mihez kezdünk a rengeteg cuccal, fogok egy jegyzetfüzetet meg egy tollat, és leülünk az egyik asztalhoz, hogy összeszedjük a berendezéssel kapcsolatos ötleteinket.

– Oké – mondja, és hátradől a székén.

Legszívesebben nevetnék, mert a fehér nadrágja mostanra csupa kosz lett, de őt ez szemmel láthatóan egyáltalán nem zavarja.

– Kitűztél valami célt ezzel a kapcsolatban? – kérdezi, ahogy körülnéz.

– Egyet – felelem. – Legyen sikeres.

Elneveti magát.

– Nem kételkedem benne, hogy az lesz. De szükséged lesz egy vízióra.

Eszembe jut, amit anyám mondott. „Az a fontos, hogy mindig ilyen merész maradj, Lily.” Mosolyogva húzom ki magam a széken.

– Legyen merész – mondom. – Egyedi helyre vágyom. Kockázatot akarok vállalni.

Összehúzza a szemét, közben a toll végét rágja.

– De csak virágokat árulsz, azt hogy lehet merészen csinálni?

Körülnézek a helyiségben, és megpróbálom magam elé képzelni azt, amire gondolok. Igazából abban sem vagyok biztos, hogy mire gondolok, csak nyugtalanul feszengek, mint aki bármelyik pillanatban előállhat egy zseniális ötlettel.

– Mi jut eszedbe, ha a virágokra gondolsz? – kérdezem.

Vállat von.

– Nem tudom. Csodásak, mondjuk. Élnek, úgyhogy az életet juttatják eszembe. Meg talán a rózsaszínt. És a tavaszt.

– Csodás, élet, rózsaszín, tavasz – ismétlem. Aztán: – Allysa, te zseni vagy! – Felpattanok, és fel-alá kezdek járkálni. – Fogunk mindent, amit az emberek szeretnek a virágokban, és a gyökeres ellentétét fogjuk csinálni!

Az arcán látom, hogy nem érti, mit akarok.

– Jól van – mondom. – Mi lenne, ha a virágok csodás oldala helyett azt hangsúlyoznánk, ami mondjuk galád bennük? A rózsaszín helyett a sötétebb árnyalatokra, teszem azt a sötétlilára vagy akár a feketére helyeznénk a hangsúlyt. És a tavasz meg az élet mellett a telet és a halált is ünnepelnénk.

Allysának tágra nyílik a szeme.

– De... mi van, ha valaki rózsaszín virágot szeretne?

– Hát nyilván mindenki megkapja tőlünk, amit szeretne. Csakhogy azt is megkapja, amiről nem is tudja, hogy szeretné!

Megvakarja az arcát.

– Szóval fekete virágokban gondolkodsz?

Aggodalmasan néz rám, és nem is hibáztatom érte. Csak a vízióm sötét oldalát látja. Visszaülök az asztalhoz, és igyekszem magam mellé állítani.

– Valaki egyszer azt mondta nekem, hogy nincsenek rossz emberek. Mindannyian egyszerűen emberek vagyunk, akik néha rossz dolgokat tesznek. Ez megmaradt bennem, mert annyira igaz. Mindenkiben van egy kevés jó is meg rossz is. Azt szeretném, ha erre fűznénk fel az egészet. Ne penetráns cuki színekre fessük a falakat, hanem sötétlilára fekete mintákkal. És nemcsak a szokásos pasztell virágokat tesszük ki unalmas kristályvázákba, amik az életre emlékeztetik az embereket, hanem meredekebbet húzunk. Merészet. Sötétebb virágokat rakunk ki, és bőrbe meg ezüstláncokba csomagoljuk őket. És kristályvázák helyett fekete ónixba meg nem is tudom... szegecsekkel kivert lila bársonyvázákba tesszük őket. Rengeteg dolgot kitalálhatunk még. – Megint felállok. – Minden sarkon találni virágboltot olyan embereknek, akik szeretik a virágokat. De melyik szolgálja ki azoknak az igényeit, akik gyűlölik a virágokat?

Allysa a fejét csóválja.

– Egyik sem – suttogja.

– Pontosan. Egyik sem.

Egy darabig némán nézzük egymást, aztán nem bírom tovább. Majd szétfeszít az izgatottság, és nevetni kezdek, mint egy szédült kisgyerek. Allysa velem nevet, aztán felugrik, és átölel.

– Lily, ez annyira beteg, hogy az már zseniális!

– Tudom! – Megtelek friss energiával. – Kell egy íróasztal, ahová leülhetek, hogy megírjam az üzleti tervemet. Viszont a majdani irodám tele van régi zöldségesládákkal!

A bolt hátulja felé indul.

– Hát akkor tüntessük el őket onnan, és menjünk, vegyünk egy íróasztalt!

Bepréseljük magunkat az irodába, és nekilátunk, hogy egyesével egy hátsó szobába hordjuk át a ládákat. Felállok egy székre, hogy magasabbra tornyozhassuk őket, és így több helyünk legyen mozogni.

– Ezek tökéletesek lesznek ahhoz, amit a kirakatba elképzeltem.

A kezembe nyom még két ládát, aztán elmegy. Ahogy lábujjhegyen ágaskodva a többi láda tetejére próbálom tenni őket, a torony inogni kezd. Kapaszkodót keresek, hogy megőrizhessem az egyensúlyomat, de a ládák nekem dőlnek, és leesem a székről. Amikor földet érek, érzem, hogy a lábfejem rossz irányba hajlik. Éles fájdalom nyilall végig felfelé a lábszáramon, és lefelé a lábujjaimba.

Allysa rohanvást érkezik vissza a szobába. Le kell vennie rólam két ládát.

– Lily! – kiáltja. – Édes istenem, történt valami bajod?

Ülő helyzetbe húzom magam, de meg sem próbálok ránehezedni a lábamra. A fejemet rázom.

– A bokám.

Azonnal lehúzza a cipőmet, majd előveszi a telefonját a zsebéből. Tárcsázni kezd, aztán felnéz rám.

– Tudom, hogy hülye kérdés, de nincs itt véletlenül egy hűtőszekrényben jég valahol?

Nemet intek.

– Sejtettem.

Kihangosítja a telefonját, aztán leteszi a földre, és nekilát, hogy felgyűrje a nadrágszáramat. Elfintorodom, de igazából nem is a fájdalomtól. Nem akarom elhinni, hogy ekkora ostobaságot műveltem. Ha eltört a bokám, cseszhetem. A teljes örökségemet egy olyan épületre költöttem, amihez hónapokig hozzá sem tudok nyúlni.

– Sziiiiia, Issa! – búgja egy hang a telefonban. – Hol vagy? Vége a meccsnek.

Allysa felveszi a telefonját, és közelebb emeli a szájához.

– Dolgozom. Figyelj, kéne egy...

A férfi a szavába vág.

– Dolgozol? De hát szívem, még állásod sincs.

Allysa a fejét rázza.

– Hallgass végig, Marshall, vészhelyzet van! Azt hiszem, a főnököm eltörte a bokáját. Hoznod kéne egy kis jeget a...

A férfi ezúttal felnevet.

– A főnököd? De szívem, nincs állásod – ismétli önmagát.

Allysa a szemét forgatja.

– Marshall, te becsűrtél?

– Pizsinap van – mondja a férfi akadozó nyelvvel a vonal túlsó végén. – Pontosan tudtad, amikor kitettél bennünket. Az ingyensört jelent egészen...

Allysa felnyög.

– Add a bátyámat, légy szíves!

– Jól van, jól van – motyogja Marshall.

Mozgolódást hallok a telefonból, aztán:

– Igen?

Allysa megadja a pontos helyszínt.

– Most rögtön gyere ide! Légy szíves, siess! És hozz egy zacskó jeget.

– Igenis, asszonyom! – vágja rá a báty. ő is kissé részegnek tűnik.

Nevetés hallatszik, aztán újra megszólal az egyik férfihang.

– Rossz passzban van.

Végül megszakad a vonal.

Allysa visszateszi a telefont a zsebébe.

– Megvárom őket kint. Nincsenek messze. Elleszel addig idebent?

Bólintok, és a szék után nyúlok.

– Talán meg kéne próbálnom ráállni.

Allysa visszatolja a vállamat, amíg megint a falnak dőlök.

– Meg ne moccanj! Várj, amíg ideérnek, jó?

Dunsztom sincs, mit tehetne értem két részeg pasi, de beletörődöm. Jelenleg inkább új alkalmazottam viselkedik főnökként, kicsit még meg is ijedek tőle. Jó tíz percig várok hátul, amikor végül meghallom, hogy odakint nyílik a bejárati ajtó.

– Mi a fene? – kérdezi egy férfihang. – Mit keresel egyedül ebben a kísértetházban?

Allysa hangját hallom.

– Hátul van.

Belép, és egy kezeslábas pizsamát viselő férfi követi. Magas, egy kicsit soványka, de nagy, becsületes szemével meg sötét, rég vágásra érett szénaboglyaszerű hajával kifejezetten jóképű.

Egy zacskó jeget tart a kezében.

Mondtam már, hogy kezeslábas pizsama van rajta?

Egy teljesen igazi, életnagyságú Spongya Bob-os pizsibe bújt férfi a szentem.

– Ez a férjed? – kérdeztem felhúzott szemöldökkel Allysától.

A szemét forgatja.

– Sajnos – feleli, ahogy hátrapillant rá.

Egy másik férfi (szintén kezeslábas pizsamában) lép be mögöttük, de Allysára figyelek, aki éppen azt magyarázza, miért öltöztek így be egy közönséges szerda délutánon.

– Van egy kocsma az utcában, ahol ingyensört adnak bárkinek, aki egy Bruins-meccs alatt kezeslábas pizsiben ül be. – Odalép hozzám, és int a másik kettőnek, hogy kövessék. – Leesett a székről, és kificamította a bokáját – mondja a második férfinak.

Az megkerüli Marshallt, és először a felkarja tűnik fel belőle.

Azt a kurva! Én ismerem ezt a felkart!

Ez egy idegsebész felkarja.

Allysa a húga? A húg, akié a teljes felső emelet, és akinek a férje pizsiben dolgozik, mégis millió fölött visz haza évente?

Ahogy a tekintetem találkozik Ryle-éval, mosoly terül szét az arcán. Nem láttam már – atyám, mennyi idő is telt el azóta? – vagy fél éve. Nem mondhatnám, hogy ez alatt nem gondoltam rá, mert jó párszor eszembe jutott. Az mondjuk fel sem merült bennem, hogy valaha is találkozunk még.

– Ryle, ő itt Lily. Lily, ő a bátyám, Ryle – int a férfi felé Allysa. – Ő pedig a férjem, Marshall.

Ryle odalép hozzám, és letérdel.

– Lily – szól, ahogy mosolyogva végignéz rajtam. – Örvendek.

Nyilvánvaló, hogy emlékszik rám – látom a mindentudó mosolyában. De hozzám hasonlóan ő is úgy tesz, mintha most találkoznánk először. Nem biztos, hogy jelen helyzetben lenne kedvem elmagyarázni, honnan ismerjük egymást.

Ryle megérinti a bokámat, és alaposan szemügyre veszi.

– Meg tudod mozdítani?

Próbálkozom, de éles fájdalom hasít a lábamba. A fogaim között szívom be a levegőt, és megrázom a fejemet.

– Még nem. Fáj.

Ryle int Marshallnak.

– Keress valamit, amibe beletehetjük a jeget!

Allysa követi Marshallt ki a szobából. Amikor kettesben maradunk, Ryle rám néz, és széles vigyorra húzza a száját.

– Ezt nem számlázom ki neked, de csak azért, mert kissé illuminált állapotban vagyok – mondja egy kacsintás kíséretében.

Oldalt billentem a fejemet.

– Amikor először találkoztunk, be voltál szívva. Most részeg vagy. Kezdek félni, hogy nem lesz belőled igazán menő idegsebész.

Elneveti magát.

– Hát úgy tűnhet, de garantálom neked, hogy a lehető legritkábban szívok füvet, és több mint egy hónapja ez az első szabadnapom, úgyhogy nagyon rám fért egy sör. Vagy inkább öt.

Marshall visszajön egy régi ronggyal, amibe jeget csavart. Odaadja Ryle-nak, aki a bokámhoz szorítja.

– Kellene az elsősegélydoboz a csomagtartódból – szól oda Ryle Allysának.

A nő bólint, megfogja Marshall kezét, és megint kivonszolja a férjét a szobából.

Ryle a talpamnak szorítja a tenyerét.

– Feszítsd a lábad a kezemnek – mondja.

Engedelmeskedem. Fáj ugyan a bokám, de el tudom tolni a kezét.

– Eltört?

Jobbra-balra mozgatja a lábamat.

– Nem hiszem – mondja aztán. – Adjunk neki pár percet, és meglátjuk, rá tudsz-e nehezedni egy kicsit.

Törökülésbe ül, és az ölébe húzza a lábamat. Körülnéz a szobában, aztán megint felém fordítja a figyelmét.

– Szóval mi ez a hely?

Kicsit szélesebb a mosolyom a kelleténél.

– Lily Bloom virágboltja. Vagyis úgy két hónap múlva az lesz belőle.

Esküszöm, az egész arca lángra gyúl a büszkeségtől.

– Ne már! – kiált fel. – Megcsináltad? Tényleg belevágtál egy saját vállalkozásba?

Bólintok.

– Aha. Gondoltam, addig teszek egy próbát, amíg még elég fiatal vagyok hozzá, hogy talpra álljak, ha bebukik a dolog.

Az egyik kezével a jeget szorítja a bokámhoz, a másikkal a csupasz lábamat tartja. A hüvelykujját ide-oda mozgatja, mintha nem lenne nagy dolog, hogy megérint. De a kezét a lábamon sokkal intenzívebben érzem, mint a fájdalmat a bokámban.

– Röhejesen festek, mi? – kérdezi, ahogy végignéz az élénkpiros kezeslábasán.

Rántok egyet a vállamon.

– Legalább nem mintásat választottál. Sokkal érettebbnek tűnsz, mintha Spongya Bob-os lenne rajtad.

Nevet egy sort, aztán eltűnik az arcáról a mosoly, ahogy a mellette lévő ajtónyílás elé hajtja a fejét. Elismerően pillant rám.

– Nappal még szebb vagy.

Az ilyen pillanatok miatt gyűlölöm, hogy vörös hajam van, és világos a bőröm. Nemcsak az arcomon látszik meg, mennyire zavarba jöttem – a nyakam meg a karom is piros lesz.

A falnak döntöm a fejemet, és úgy bámulok rá, ahogyan ő rám.

– Akarsz hallani egy kendőzetlen igazságot?

Biccent.

– Nemegyszer vissza akartam menni a tetődre aznap este óta. Csak féltem tőle, hogy ott talállak. Feszült leszek a társaságodban.

Az ujjai megtorpannak egy pillanatra simogatás közben.

– Én jövök?

Bólintok.

Összehúzza a szemét, ahogy a keze a talpamra siklik. Lassan végighúzza az ujját a lábujjaim hegyétől egészen a sarkamig.

– Még mindig nagyon szívesen megdugnálak.

Valaki felszisszen, aki nem én vagyok.

Ryle-lal mind a ketten az ajtó felé kapjuk a fejünket. Allysa áll ott tágra nyílt szemmel. A szája tátva marad, úgy mutat a bátyjára.

– Te most... – Felém fordul. – Én kérek elnézést a nevében, Lily – mondja. – Aztán gyilkos tekintettel néz megint Ryle-ra. – Te tényleg azt mondtad a főnökömnek, hogy meg akarod dugni?

Édes istenem!

Ryle behúzza az alsó ajkát, és azt rágcsálja egy pillanatig.

Marshall jelenik meg Allysa mellett.

– Mi történt? – érdeklődik.

Allysa a férjére néz, aztán megint Ryle-ra mutat.

– Közölte Lilyvel, hogy meg akarja dugni.

Marshall Ryle-ra néz, aztán rám. Nem tudom, nevessek-e, vagy inkább másszak be az asztal alá, és bújjak el.

– Tényleg? – kérdezi Ryle-tól.

Ryle vállat von.

– Hát nagyon úgy tűnik – mondja.

Allysa a kezébe temeti az arcát.

– Jesszusom! – Rám néz. – Részeg. Mind a ketten részegek. Kérlek, ne ítélkezz felettem, csak mert a bátyám seggfej.

Mosolyogva hessegetem el a dolgot.

– Nem gáz, Allysa. Sokan meg akarnak dugni. – Visszanézek Ryle-ra, aki továbbra is nyugodtan simogatja a talpamat. – A bátyád legalább őszinte. Nem sokan vannak, akik elég bátrak hozzá, hogy kimondják, amit gondolnak.

Ryle rám kacsint, aztán gondosan leemeli a bokámat az öléből.

– Lássuk, rá tudsz-e valamennyire nehezedni.

Marshallal talpra segítenek. Ryle a falhoz tolt asztalra mutat, úgy kétméternyire tőlünk.

– Próbáljunk meg odáig eljutni, hogy bekötözhessem.

A karjával a derekamat tartja, és szorosan fogja a karomat, nehogy elessek.

Marshall nagyjából-egészéből csak mellettem áll, hogy támogasson. Egy kicsit ránehezedek a bokámra, és fáj, de nem őrjítően. Ryle hathatós segítségével eldöcögök az asztalig. Felhúzom magam, amíg végül az asztallapon ülök a hátamat a falnak vetve, és a lábamat kinyújtom magam előtt.

– Hát, a jó hír az, hogy nincs eltörve.

– És mi a rossz hír? – kérdezem.

Kinyitja az elsősegélydobozt.

– Pár napig nem léphetsz rá. Talán egy hétig vagy tovább is, attól függően, hogyan gyógyul.

Becsukom a szememet, és a falnak támasztom a fejem.

– De annyi dolgom van – panaszkodom.

Óvatosan nekilát, hogy bekötözze a bokámat. Allysa mögötte áll, és figyeli a mozdulatait.

– Szomjas vagyok – mondja Marshall. – Hozzak valakinek inni? Van egy bolt az utca túloldalán.

– Nekem nem kell – feleli Ryle.

– Vizet kérek – felelem én.

– Sprite-ot – feleli Allysa.

Marshall elkapja a kezét.

– Te velem jössz!

Allysa elhúzódik a férjétől, és karba fonja a kezét.

– Nem megyek sehová! – jelenti ki. – A bátyámban nem lehet megbízni.

– Semmi baj, Allysa – mondom neki. – Csak viccelt.

Egy pillanatig csendben néz rám.

– Hát jól van. De nem rúghatsz ki, ha megint valami vérlázító baromságot csinál.

– Megígérem, hogy nem rúglak ki.

Ezzel újra megfogja Marshall kezét, és kivonulnak a szobából. Ryle továbbra is a lábamat kötözi.

– A húgom tényleg neked dolgozik? – kérdezi.

– Aha. Két órával ezelőtt vettem föl.

Belenyúl az elsősegélykészletbe, és elővesz belőle egy ragasztószalagot.

– Tisztában vagy vele, hogy soha életében nem volt munkája?

– Már felhívta rá a figyelmemet – felelem.

Ryle összeszorítja a száját, nem tűnik olyan lazának, mint korábban. Aztán az jut eszembe, hogy talán azt hiszi, csak azért vettem fel Allysát, hogy az ő közelébe férkőzhessek.

– Fogalmam sem volt róla, hogy a testvéred, amíg be nem állítottál. Esküszöm.

Felnéz rám, aztán megint a bokámra koncentrál.

– Nem utaltam semmi ilyesmire.

Nekiáll ragasztószalaggal rögzíteni a kötést.

– Tudom, hogy nem. Csak nem akartam, hogy azt hidd, valami úton-módon csapdába akartalak ejteni. Mind a ketten mást akarunk az élettől, emlékszel.

Bólint, és gondosan lefekteti a lábamat az asztalra.

– Pontosan – mondja. – Én egyéjszakás kalandokban utazom, te pedig a Szent Grált keresed.

Elnevetem magam.

– Jó a memóriád.

– Igaz. – Bágyadt mosolyra húzódik a szája. – Csak, tudod, téged nehéz elfelejteni.

Jézusom! Nem szabad ilyeneket mondania. Az asztalnak támasztom a tenyerem, és a földre teszem a lábam.

– Kendőzetlen igazság következik.

Ő is az asztalnak támaszkodik mellettem.

– Csupa fül vagyok.

Nem fogom vissza magam.

– Nagyon vonzódom hozzád – mondom. – Nem sok minden van, ami nem tetszik benned. De tekintve, hogy mind a ketten teljesen mást akarunk, ha a későbbiekben esetleg úgy alakul, hogy megint egymás közelében leszünk, hálás lennék, ha nem mondanál olyasmiket, amiktől elszédülök. Nem igazságos velem szemben.

Kurtán bólint.

– Most én jövök. – Az asztalra teszi a kezét mellettem, és kicsit közelebb hajol. – Én is nagyon vonzódom hozzád, és benned sincs sok minden, ami nekem ne tetszene. Igazából kicsit remélem, hogy soha többé nem találkozunk, mert nem szeretem, hogy ennyit gondolok rád. Mármint nem gondolok rád nagyon sokat, de többet, mint szeretnék. Szóval, ha továbbra sem vagy benne egy egyéjszakás kalandban, akkor szerintem az lesz a legjobb, ha kerüljük egymást. Mert ez így egyikünknek sem jó.

Nem tudom, hogy került hozzám ilyen közel, de talán ha harminc centire van tőlem. Így azért nehéz odafigyelni arra, amit mond. A tekintete egy pillanatra a számra téved, de amint meghalljuk, hogy nyílik a bejárati ajtó, máris félszobányi távolságra ugrik tőlem. Mire Allysa és Marshall belépnek, Ryle már a ledőlt ládákat stószolja fel újra. Allysa lenéz a bokámra.

– Mi az ítélet? – kérdezi.

Kitolom az alsó ajkamat.

– Az orvos bátyád azt mondja, pár napig nem szabad ráállnom.

A kezembe nyomja a vizemet.

– Még jó, hogy itt vagyok neked. Dolgozhatok, és megtehetem, amit lehet, amíg te pihensz.

Iszom egy kortyot, aztán megtörlöm a számat.

– Allysa, ezennel megszavazom neked a hónap dolgozója címet.

Vigyorogva fordul Marshallhoz.

– Hallottad? Én vagyok a legjobb dolgozója!

A férje átkarolja, és nyom egy puszit a feje búbjára.

– Büszke vagyok rád, Issa.

Tetszik, hogy Issának szólítja, ami feltehetőleg az Allysa becézése. Eszembe jut a saját nevem, és hogy találok-e valaha olyan férfit, aki gyomorforgatóan cuki becézést tud majd kitalálni rá. Illy.

Nem. Nem ugyanaz.

– Kell segítség, hogy hazajuss? – kérdezi.

Leugrom az asztalról, és próbára teszem a lábam.

– Talán csak a kocsimig. A bal bokámat ficamítottam ki, úgyhogy valószínűleg nem lesz gond a vezetéssel.

Allysa mellém lép, és átkarol.

– Ha ideadod a kulcsokat, én bezárok, aztán holnap visszajövök, és nekilátok a takarításnak.

Mindhárman elkísérnek az autómhoz, de Ryle hagyja, hogy Allysa végezze a munka java részét. Valami oknál fogva szinte fél hozzám érni. Amikor a kormány mögött ülök, Allysa leteszi a táskámat meg a többi holmimat a kocsi padlójára, és beszáll az anyósülésre. Kiveszi a telefonomat, és nekilát, hogy beírja a számát.

Ryle behajol az ablakon.

– A következő pár napban feltétlenül jegeld, amennyit csak tudod. A fürdés is segít.

Biccentek.

– Köszönöm a segítséget.

Allysa áthajol hozzá.

– Ryle? Mi lenne, ha elvinnéd, aztán hazataxiznál? Csak a biztonság kedvéért.

Ryle lepillant rám, aztán megrázza a fejét.

– Azt hiszem, nem lenne jó ötlet – mondja. – Minden rendben lesz. Ittam pár sört, valószínűleg nem szabadna vezetnem.

– Legalább segíthetnél neki hazajutni – veti fel Allysa.

Ryle megrázza a fejét, aztán rácsap a kocsi tetejére, és egyszerűen elsétál.

Még mindig őt nézem, amikor Allysa visszaadja a telefonomat.

– De komolyan – mondja. – A nevében is bocsánatot kérek. Előbb nyomul rád, aztán meg egy önző seggfej. – Kikászálódik a kocsiból, becsapja az ajtót, aztán visszahajol az ablakon. – Ezért lesz egyedül egész életében. – A telefonomra mutat. – Dobj egy sms-t, amikor hazaérsz! És hívj, ha bármi kell! A szívességeket nem számolom be a munkaidőmbe.

– Köszönöm, Allysa.

Elmosolyodik.

– Nem, én köszönöm. Nem voltam így felspannolva, amióta tavaly elmentem egy Paolo Nutini-koncertre.

Búcsút int, és Marshall meg Ryle felé indul. Együtt vágnak neki az utcának, a visszapillantó tükörből figyelem őket. Ahogy befordulnak a sarkon, még látom, hogy Ryle hátrapillant felém a válla fölött.

Becsukom a szememet, és kifújom a levegőt.

Kétszer találkoztam Ryle-lal, és mindkétszer egy olyan napon, amit valószínűleg szívesen elfelejtenék. Az egyiken eltemettem apámat, a másikon kificamítottam a bokámat. Az ő jelenléte miatt valahogy mégsem éreztem egyiket sem akkora katasztrófának, mint amekkorák voltak.

Ne már, hogy Allysa bátyja legyen! Így az az érzésem, hogy óhatatlanul is találkozni fogunk még.

Negyedik fejezet

FÉL ÓRÁBA TELIK, mire eljutok a kocsitól a lakásomba. Kétszer hívtam Lucyt, hogy megkérdezzem, tud-e segíteni, de nem vette fel a telefonját. Amikor végül elkínlódom magam a lakásig, kissé ingerülten látom, hogy a kanapén tehénkedik, és telefonál.

Bevágom magam mögött az ajtót, mire felnéz.

– Mi történt veled? – kérdezi.

A falnak támaszkodva ugrálok a folyosó felé.

– Kificamítottam a bokámat.

A szobám ajtajánál járok, amikor utánam szól.

– Bocs, hogy nem vettem fel a telefont! Alexszel beszélek. Vissza akartalak hívni.

– Semmi baj! – kiáltom vissza, aztán becsapom a szobám ajtaját. A fürdőbe megyek, és előkerítem a régi fájdalomcsillapítókat, amiket a szekrénybe suvasztottam. Bekapok kettőt, aztán eldőlök az ágyon, és a mennyezetet bámulom.

Hihetetlen, hogy egy egész hétig nem fogok tudni kimozdulni a lakásból. Fogom a telefonomat, és küldök egy sms-t anyámnak.

Kificamítottam a bokámat.

Semmi vészes, de ha küldök egy listát, bevásárolsz nekem?

Ledobom a telefont az ágyra, és anyám Bostonba költözése óta először hálás vagyok, amiért viszonylag közel lakik hozzám. Igazából eddig sem volt gáz. Azt hiszem, jobban bírom anyámat, amióta apám meghalt. Tudom, hogy azért, mert erősen nehezteltem rá, amiért sosem hagyta el őt. És bár anyámmal kapcsolatban ezek a rossz érzések nagyrészt elmúltak, apámra továbbra is ugyanannyira haragszom.

Nem lehet jó, hogy ennyire belekapaszkodom az apám miatt érzett keserűségbe. De a jó életbe már, rettenetesen viselkedett. Anyámmal is, velem is, Atlasszal is.

Atlas.

Az elmúlt néhány hónapban teljesen lekötött anyám költözése, meg hogy titkon minden ráérő időmben helyet kerestem a virágüzletnek, és nem is olvastam tovább a naplókat.

Szánalmasan ugrándozom a szekrényemhez, de csak egyszer botlok meg. Szerencsére meg tudok támaszkodni a fésülködőasztalomon. Amint a kezemben van a napló, kényelmesen elhelyezkedem.

Az elkövetkező egy hétben, amíg nem dolgozhatok, úgysem lesz jobb dolgom. Akár a múltammal is nyűglődhetek, ha már úgyis a nyüglődés az osztályrészem a jelenben.

Kedves Ellen!

Azt hiszem, még nem is mondtam neked, de tavaly az volt a legjobb az egész tévében, hogy te vezetted az Oscar-gálát.

A porszívózás jelenetnél majdnem behugyoztam a röhögéstől.

Ja, és ma szereztem egy újabb Ellen-rajongót Atlas személyében. Mielőtt ítélkeznél felettem, amiért megint beengedtem a házunkba, hadd meséljem el, hogyan történt.

Miután tegnap lezuhanyozott nálunk, este már nem láttam. Reggel azonban megint mellém ült a buszon. Kicsit vidámabbnak tűnt, mint az előző napon, mert már nem feszengett, és még rám is mosolygott.

Őszinte leszek: kicsit fura volt apám ruháiban látni. De a nadrág sokkal jobban illett rá, mint gondoltam volna.

– Mutatok valamit- mondta.

Előrehajolt, és kicipzározta a hátizsákját.

– Mit?

Elővett egy zacskót, és a kezembe nyomta.

– Ezeket a garázsban találtam. Próbáltam letisztogatni őket neked, mert csupa régi mocsok volt mindegyik, de víz nélkül nem sokra mentem velük.

Megfogtam a zacskót, és gyanakodva néztem a fiúra. Korábban nem hallottam még ennyit beszélni egyszerre. Végül csak megnéztem alaposabban is, hogy mit kaptam tőle. Egy csomó régi kerti szerszámot.

– Láttam nálad a múltkor azt az ásót. Nem tudtam, vannak-e rendes szerszámaid, ezek meg már nem kellenek senkinek, úgyhogy...

– Köszönöm – mondtam.

Kisebb sokkot kaptam. Volt egy ültetőkanalam, de letört a műanyag a nyeléről, és hólyagos lett tőle a tenyerem. Tavaly kerti szerszámokat kértem anyukámtól születésnapomra, és amikor kaptam tőle egy nagy ásót meg egy kapát, nem volt szívem megmondani neki, hogy nem ezekre volt szükségem.

Atlas megköszörülte a torkát, aztán sokkal halkabban folytatta.

– Tudom, hogy nem igazi ajándék. Nem úgy vettem, meg semmi ilyesmi. De... adni akartam neked valamit. Tudod... mert...

Nem fejezte be a mondatot, úgyhogy összekötöztem a zacskó száját.

– Magadnál tudnád tartani suli utánig? Nincs hely a hátizsákomban.

Elvette tőlem a zacskót, aztán az ölébe emelte a hátizsákját, és visszatette bele.

– Hány éves vagy? – kérdezte.

– Tizenöt.

A tekintetéből úgy tűnt, mintha kissé elszomorította volna a korom, bár nem tudom, miért.

– Tizedikbe jársz?

Bólintottam, de őszintén szólva fogalmam sem volt, mit mondhatnék neki. Nem sok fiúval beszélgettem még. Főleg nem végzősökkel. És amikor ideges vagyok, általában csak eldugulok.

– Nem tudom, meddig maradok abban a házban – mondta megint nagyon halkan. – De ha segítségre van szükséged a kertben, vagy iskola után bármiben, hát nemigen van ott semmi, ami lekössön. Villany híján, ugyebár.

Nevettem, aztán az jutott eszembe, hogy egy ilyen önmagát lealacsonyító megjegyzésen talán nem kellett volna.

Az út hátralévő részében rólad beszélgettünk, Ellen. Amikor arról mesélt, hogy unatkozik, megkérdeztem, szokta-e nézni a műsorodat. Azt mondta, szeretné, mert viccesnek tart, de a tévéhez áram is kellene. Nem igazán tudtam, hogy ezen illene-e nevetnem.

Mindenesetre felvetettem neki, hogy megnézhetné velem az adást iskola után. Mindig felveszem magamnak, aztán házimunka közben nézem meg. Gondoltam, ha bezárom az ajtót, akkor abból sem lehet baj, ha a szüleim hazajönnek, mert egyszerűen ki kell terelnem Atlast a hátsó ajtón.

Csak a hazaúton találkoztunk megint. Ezúttal nem ült le mellém, mert Katie előbb szállt fel, és ő foglalta el a helyet. Szívesen megkértem volna, hogy üljön odébb, de akkor azt hitte volna, hogy rá vagyok kattanva Atlasra. Katie ezzel aztán addig szívatott volna, hogy inkább hagytam a fenébe a dolgot, és nem küldtem el magam mellől.

Atlas a busz elejében ült, úgyhogy előttem szállt le. Feszengve toporgott a megállóban, megvárta, hogy én is lekászálódjak. Akkor aztán kinyitotta a hátizsákját, és a kezembe nyomta a szerszámos zacskót. Egy szóval sem említette a tévénézésre vonatkozó reggeli meghívásomat, én pedig ezt úgy értelmeztem, hogy akkor velem tart.

– Gyere!– mondtam neki. Követett a házba, én pedig még a reteszt is rázártam. – Ha a szüleim korán hazajönnek, fuss ki a hátsó ajtón, nehogy meglássanak.

Bólintott.

– Nyugi, iszkolok, ha kell – mondta, és még valami nevetésszerűséggel is megpróbálkozott.

Megkérdeztem, szeretne-e inni valamit, és azt felelte, hogy persze. Kerítettem egy kis kaját, és az innivalóval együtt bevittem a nappaliba. Én a kanapéra ültem, ő pedig apa foteljába. Elindítottam a műsorodat, és nagyjából ennyi történt. Nem sokat beszélgettünk, mert a reklámokat mindig áttekertem. Azt azért észrevettem, hogy kizárólag a megfelelő pillanatokban nevetett. Szerintem az egyik legfontosabb személyiségjegy a jó humorérzék. Ahányszor csak nevetett valamelyik vicceden, kicsit jobban éreztem magam, amiért becsempésztem a házunkba. Nem tudom, miért. Talán mert ha kiderül, hogy igazából is összebarátkozhatunk, kevésbé lesz lelkiismeret-furdalásom.

Amint vége lett a műsornak, elment. Meg akartam kérdezni tőle, hogy szeretne-e megint lezuhanyozni, de akkor már tényleg veszélyesen közeljárt volna a szüleim hazaérkezésének időpontja. Nagyon nem szerettem volna, ha a zuhany alól kivágódva anyaszült meztelenül kell átrohannia a hátsó udvaron.

Mondjuk persze azért vicces meg nagy királyság is lett volna.

Lily

Kedves Ellen!

Jaj, ne már! Ismétlések? Egy egész hétig csak ismétlések? Értem én, hogy neked is kell a pihenés, de hadd javasoljak valamit. Mi lenne, ha egy nap nem egy, hanem két adást vennétek fel? Akkor kétszer annyi műsor készülhetne fele idő alatt, és soha nem kellene ismétléseket bámulnunk.

Azért többes számot használok, mert Atlasról meg magamról beszélek. Állandó Ellen-néző társam lett. Azt hiszem, ugyanúgy megszeretett, mint én, de sosem tudhatja meg, hogy naponta írok neked leveleket. Azt már elvakult rajongásnak gondolhatná.

Most már két hete él abban a házban. Párszor még lezuhanyozott nálunk, és amikor itt jár, mindig adok neki enni. Még ki is mosom a ruháit suli után. Nem győz bocsánatot kérni, úgy érzi, terhet jelent nekem. Pedig őszintén szólva imádom a dolgot. Eltereli a figyelmemet más dolgokról, és igazából alig várom, hogy suli után együtt lehessek vele.

Apu ma későn jött haza, ami azt jelenti, hogy munka után a kocsmába ment. Ami azt jelenti, hogy valószínűleg beleköt majd anyuba. Ami azt jelenti, hogy valószínűleg valami szemétséget fog csinálni megint.

Esküszöm, néha haragszom anyura, amiért vele marad. Tudom, hogy csak tizenöt éves vagyok, és valószínűleg nem érthetem, miért dönt így, de semmi esetre sem fogom megengedni neki, hogy én legyek az ürügy. Nem érdekelne az sem, ha annyira szegények lennénk, hogy egy szir-szar lakásba kellene költöznünk, és zacskós levest ennünk, amíg el nem végzem az egyetemet. Az is jobb lenne ennél.

Már hallom is, hogy apám kiabál. Néha, ha ilyenje van, kimegyek a nappaliba, hátha attól lehiggad. Azért nem szívesen üti meg anyut, ha én is ott vagyok. Talán megpróbálom.

Lily

Kedves Ellen!

Ha most lenne egy pisztolyom vagy egy késem, megölném.

Amikor beléptem a nappaliba, apu éppen megütötte anyut. Anyu a karját fogta, próbálta megnyugtatni, de apu visszakézből akkorát kevert le neki, hogy anyu a földre zuhant. Elég biztos vagyok benne, hogy bele is rúgott volna, de amikor meglátott, visszafogta magát. Mormogott valamit az orra alatt, aztán bevonult a szobájukba, és bevágta az ajtót.

A konyhába szaladtam, hogy segítsek, de anyu sosem szereti, ha ilyen állapotban látom. Elhessegetett.

– Minden rendben, Lily – mondta. – Semmi bajom, csak összevesztünk egy hülyeségen.

Sírt, én pedig láttam, hogyan vörösödik máris az arca az ütés nyomán. Amikor közelebb léptem, hogy megnézzem, tényleg nem esett-e baja, hátat fordított, és a pult sarkába kapaszkodott.

– Mondtam, hogy minden rendben, Lily. Menj vissza a szobádba!

Kifutottam a folyosóra, de nem mentem vissza a szobámba. Egyenesen a hátsó ajtóhoz rohantam, aztán át az udvaron. Annyira haragudtam anyura, amiért ilyen kurtán- furcsán elintézett. Egy fedél alatt sem akartam lenni velük, úgyhogy akármilyen sötét is volt, átmentem a házhoz, ahol Atlas meghúzta magát, és bekopogtam.

Mozgást hallottam odabentről, mintha véletlenül fellökött volna valamit.

– Én vagyok az. Lily – súgtam.

Pár pillanattal később kinyílt a hátsó ajtó, megjelent Atlas, mögém nézett, aztán balra meg jobbra. Csak amikor az arcomra pillantott, akkor látta, hogy sírok.

– Mi a baj? – kérdezte, ahogy kilépett a házból.

A pólómmal töröltem le a könnyeimet. Mivel ő jött ki hozzám, ahelyett hogy behívott volna, leültem a veranda lépcsőjére. Atlas mellém telepedett.

– Semmi – mondtam. – Csak nagyon dühös vagyok. Néha sírok, ha felhúzom magam.

Felém nyúlt, és a fülem mögé igazította a hajamat. Tetszett, ahogy ezt csinálta, és hirtelen már nem is voltam olyan dühös. Aztán átkarolt, és magához húzott, én pedig a vállára hajtottam a fejemet. Nem tudom, hogyan nyugtatott meg egyetlen szó nélkül, de sikerült neki. Vannak emberek, akikből árad a nyugalom, és ő éppen ilyen. Apám tökéletes ellentéte.

Egy darabig így ültünk, aztán észrevettem, hogy a szobámban ég a villany.

– Jobb lesz, ha most mész – súgta.

Mind a ketten láttuk, ahogy anyu odabent áll, és engem keres. Csak ebben a pillanatban esett le, hogy Atlasnak milyen tökéletes rálátása nyílik a szobámra.

Ahogy hazafelé tartottam, megpróbáltam felidézni azt az időszakot, amióta Atlas a szomszéd házban lakik. Arra igyekeztem visszaemlékezni, járkáltam-e sötétedés után felkapcsolt villanynál, merthogy este általában nincs rajtam más, csak egy póló.

Megmondom, mi ebben az őrültség, Ellen: tulajdonképpen reméltem, hogy igen.

Lily

Amikor elkezd hatni a fájdalomcsillapító, becsukom a naplót. Majd holnap folytatom. Talán. Rosszkedvem lesz tőle, ha arról olvasok, miket művelt apám anyámmal.

Ha Atlasról olvasok, az meg tulajdonképpen elszomorít.

Próbálok elaludni, közben Ryle jut eszembe, de ettől az egész helyzettől, ami kialakult vele, egyszerre leszek rosszkedvű és szomorú.

Talán inkább Allysára gondolok, meg arra, hogy mennyire örülök a felbukkanásának. A következő pár hónapban rám fog férni egy barát – a segítség meg még inkább. Az az érzésem, hogy stresszesebb időszak vár rám, mint ahogy terveztem.

Ötödik fejezet

RYLE JÓL GONDOLTA. Csak pár nap kellett hozzá, hogy a bokám megint elbírja a súlyomat, és járni tudjak. Azért egy egész hetet vártam, mire ki mertem tenni a lábamat a lakásból. A legkevésbé arra volt szükségem, hogy újra megsérüljek.

Először természetesen a virágboltomba mentem. Amikor ma megérkeztem, Allysa már ott volt. Az nem kifejezés, hogy megdöbbentett a látvány. Mintha egy teljesen másik épületet vettem volna meg. Maradt még egy rakás tennivaló, de Allysa és Marshall megszabadultak mindentől, amit szemétnek minősítettünk, a maradékot pedig gondosan kupacokba rendezték. Még az ablakokat is lemosták. Ráadásul Allysa azt a helyiséget is kitakarította, ahol az irodámat akarom berendezni.

Pár órát én is segítettem ma, de nem engedte, hogy olyasmivel foglalkozzam, amihez pár lépésnél többet kellett volna megtennem, úgyhogy leginkább csak terveket rajzoltam a bolthoz. Kiválasztottuk a festékek színeit, és célul tűztük ki, hogy mától nagyjából ötvennégy napra megnyitjuk a boltot. Miután Allysa elment, a következő órákat azokkal a feladatokkal töltöttem, amiket nem engedett ellátnom, amíg ő is velem volt. Jólesett megint dolgozni. De atyaúristen, mennyire fáradt vagyok!

Éppen ezért vívódom, hogy felálljak-e a kanapéról, és ajtót nyissak-e annak, aki kopog. Lucy ma megint Alexnél alszik, és öt perce beszéltem anyámmal telefonon, szóval biztosan tudom, hogy nem ők azok.

Végül az ajtóhoz lépek, és kilesek a kémlelőnyíláson. Először nem ismerem fel a férfit, mert lehajtja a fejét, de aztán felnéz, és jobbra fordul. A szívem majd kiugrik a helyéről.

Mit keres ez itt?

Ryle megint kopogtat, én meg kisöpröm a hajamat a szememből, aztán lesimítgatom, bár eleve reménytelen a helyzet. A belemet is kidolgoztam ma, szarul nézek ki, úgyhogy ha nem találok egy fél órát zuhanyozásra, sminkre meg öltözködésre, mielőtt kinyitom az ajtót, jelen állapotomban kell megbirkóznia velem.

Kinyitom az ajtót, mire teljesen összezavar az első reakciójával.

– Te jóságos ég! – mondja, és az ajtófélfának támasztja a fejét.

Úgy zihál, mintha gyúrt volna, és csak most tűnik fel, hogy semmivel sem tűnik pihentebbnek vagy tisztábbnak, mint amilyen én vagyok. Legalább kétnapos borosta fedi az arcát – amihez hasonlót még csak nyomokban sem láttam rajta soha –, és a haja sem olyan, mint máskor. Kicsit kócos, és mintha a tekintete sem lenne teljesen tiszta.

– El tudod képzelni, hány ajtón kopogtam be, mire megtaláltalak?

Megrázom a fejem, mert nem tudom elképzelni. De ha már így szóba hozta – honnan a fenéből tudja egyáltalán, hogy hol lakom?

– Huszonkilencen – válaszol saját magának, aztán feltartja a kezét, és az ujjain mutatja a két számjegyet. – Huszon... kilencen.

A tekintetem a ruhájára téved. Orvosi ruha van rajta, amit mérhetetlenül utálok. A rohadt életbe! Sokkal jobb, mint a kezeslábas pizsi, és sokkal, de sokkal jobb, mint a Burberry.

– És miért kopogtattál be huszonkilenc ajtón? – kérdezem, félrebillentve a fejemet.

– Azt nem mondtad, melyik lakásban laksz – feleli nyugodtan. – Az épületet megmutattad, de szerintem még az emeletről sem beszéltünk. És szeretném jegyzőkönyvbe venni, hogy majdnem a harmadik emelettel kezdtem. Egy órája itt lennék, ha hallgatok az ösztöneimre.

– De miért vagy itt?

Végighúzza a kezét az arcán, aztán a vállam mögé mutat.

– Bejöhetek?

Hátranézek, aztán szélesebbre tárom az ajtót.

– Végül is. Ha megmondod, mit akarsz.

Besétál, én pedig becsukom mögöttünk az ajtót. Körülnéz abban a hülye, szexi orvosi ruhájában, aztán csípőre tett kézzel felém fordul. Kicsit csalódottnak tűnik, de nem vagyok benne biztos, hogy velem elégedetlen vagy saját magával.

– Egy baromi nagy kendőzetlen igazság következik, oké? – szól.

– Kapaszkodj meg!

Karba fonom a kezemet, figyelem, ahogy mély lélegzetet vesz, és felkészül a nagy beszédre.

– A következő két hónap lesz a legfontosabb az életemben. Koncentráltnak kell maradnom. Közeleg a rezidensi időszakom vége, aztán következnek a vizsgáim. – Fel-alá járkál a nappalimban, ahogy beszél, hevesen gesztikulál. – De egy hete nem bírlak kiverni a fejemből. Nem tudom, miért. Sem a munkahelyemen, sem otthon. Csak az jár a fejemben, hogy milyen őrült érzés a közeledben lenni. Véget kell vetned ennek, Lily! – Megtorpan, és felém fordul. – Kérlek, vess véget ennek! Csak egyszer, több nem is kell hozzá. Esküszöm!

Az ujjaim a karomba mélyednek, ahogy figyelem. Még mindig zihál egy kicsit, a szeméből továbbra is süt az őrület, de közben könyörögve néz rám.

– Mikor aludtál utoljára? – kérdezem.

Úgy forgatja a szemét, mintha frusztrálná, hogy nekem még mindig nem esett le a tantusz.

– Most lett vége egy negyvennyolc órás műszakomnak – mondja türelmetlenül. – Koncentrálj, Lily!

Bólintok, és visszajátszom a szavait a fejemben. Ha nem beszéltünk volna már erről... már-már azt gondolnám, hogy... Veszek egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjak.

– Ryle – szólok óvatosan. – Te komolyan azért kopogtattál be huszonkilenc ajtón, hogy elpanaszold nekem, micsoda pokol lett miattam az életed, és hogy le kellene feküdnöm veled csak azért, hogy többé ne kelljen rám gondolnod? Ugye te most szórakozol velem?

Összeszorítja a száját, aztán úgy öt másodpercnyi gondolkodás után lassan bólint.

– Hát... ja, de... a te szádból sokkal rosszabbul hangzik.

Megadóan sóhajtok fel.

– Azért van, mert ez röhejes, Ryle.

Az alsó ajkába harap, és úgy néz körül a szobában, mint aki hirtelen meggondolta magát, és inkább menekülne. Kinyitom az ajtót, intek, hogy távozzon. Nem megy sehová. A lábamra téved a tekintete.

– Jól néz ki a bokád – mondja. – Milyennek érzed?

A szememet forgatom.

– Sokkal jobb. Ma először tudtam segíteni Allysának a boltban.

Bólint, aztán elindul az ajtó felé, mintha most már tényleg elmenne, de amint odaér hozzám, felém pördül, és két tenyerét az ajtónak támasztja a fejem két oldalán. Eláll a lélegzetem, részben a közelségétől, részben a kitartásától.

– Légyszi! – mondja.

A fejemet rázom, bár a testem kezd átállni az ő oldalára, és könyörögni az agyamnak, hogy adja meg magát.

– Nagyon értem a dolgomat, Lily – mondja mosolyogva. – Jóformán nem is kell csinálnod semmit.

Próbálok nem nevetni, de az elszántsága legalább olyan aranyos, mint amennyire dühítő.

– Jó éjt, Ryle!

Lehajtja a fejét, aztán rázni kezdi. Eltolja magát az ajtótól, és felegyenesedik. Félig elfordul, és tesz egy lépést a folyosó felé, de aztán hirtelen térdre ereszkedik előttem, és átkarolja a derekamat.

– Könyörgöm, Lily! – Feszengve kineveti önmagát. – Könyörgöm, feküdj le velem! – Kölyökkutyaszemében szánalmas, reménykedő mosollyal néz fel rám. – Annyira nagyon akarlak, és ha egyszer lefeküdtél velem, soha többé nem fogsz hallani rólam. Esküszöm neked!

Van valami elviselhetetlenül idegesítő abban, ahogy egy idegsebész a szó legszorosabb értelmében térden állva szexért könyörög. Ez borzasztó szánalmas.

– Állj fel! – mondom, és eltolom magamtól. – Hülyét csinálsz magadból.

Lassan feláll, a kezét felfelé húzza az ajtón, amíg végül újra a karjai kalitkájába zár.

– Ezt vehetem igennek?

A melle éppen hozzáér az enyémhez, és gyűlölöm magam, amiért ilyen jólesik, hogy ennyire akar engem. Az ember azt hinné, hogy ettől végképp elmegy majd tőle a kedvem, de levegőt is alig kapok, ahogy ránézek. Főleg, mert igen csábosan mosolyog rám.

– Jelen pillanatban egyáltalán nem érzem magam valami szexinek, Ryle. Egész nap dolgoztam. Hulla vagyok, izzadságszagú és valószínűleg porízű. Ha adsz egy kis időt, hogy lezuhanyozzam, talán elég szexinek érzem majd hozzá magam, hogy lefeküdjek veled.

Hevesen bólogatni kezd, mielőtt egyáltalán a mondat végére érnék.

– Zuhanyozz csak! Amilyen sokáig csak jólesik. Megvárlak.

Eltolom magamtól, és bezárom az ajtót. Követ a szobámba, ahol azt mondom neki, hogy várjon rám az ágyon.

Tiszta szerencse, hogy tegnap este rendet raktam. Általában ruhák hevernek mindenfelé, az éjjeliszekrényemen kupacban állnak a könyvek, a cipők és a melltartók sosem jutnak el a szekrényig. Ma azonban minden tökély. Még az ágyamat is bevetettem, aztán rádobáltam a csúnya foltvarrott díszpárnákat, amiket nagyanyám osztogatott mindenkinek a családban.

Gyorsan körülnézek, hogy meggyőződjem róla, nem láthat-e meg valamit, ami kínos lehet. Leül az ágyam szélére, és figyelem, ahogy ő is szemügyre veszi a szobát. Megállok a fürdőm ajtajában, és még egyszer utoljára kiutat kínálok neki.

– Azt mondod, ennyi elég, hogy befejezd, de figyelmeztetlek, Ryle, olyan vagyok, mint a kábítószer. Ha ma este lefekszel velem, csak rosszabb lesz a helyzeted. De egyetlenegy alkalmat kapsz. Nem leszek egy a sok lány közül, akiket arra használsz, hogy... Hogyan is fogalmaztad meg aznap este? „Kielégítsék a szükségleteidet.”

Hátradől a könyökére.

– Nem az a fajta lány vagy, Lily. Én meg nem az a fajta férfi, akinek egynél többször szüksége van valakire. Nincs miért aggódnunk.

Becsukom az ajtót magam mögött, és azon gondolkodom, hogyan beszélt rá erre ez az ember.

Az orvosi gúnya teszi. Az orvosi gúnya a gyengém. Nem Ryle miatt van.

Vajon van rá esély, hogy magán hagyja szex közben?

Még soha nem készülődtem fél óránál tovább, de most majdnem egy egész óra eltelik, mire végzek a fürdőben. Valószínűleg több testrészemet borotváltam meg, mint feltétlenül szükséges lett volna, aztán jó húsz percre lekötött egy pánikroham, és úgy kellett lebeszélni magamat róla, hogy kinyissam az ajtót, és hazaküldjem. Most viszont száraz a hajam, tisztább vagyok, mint valaha életemben, és azt hiszem, készen állok. Simán menni fog az egyéjszakás kaland. Huszonhárom éves vagyok.

Amikor kinyitom az ajtót, még mindig ott fekszik az ágyamon. Kicsit csalódottan állapítom meg, hogy az orvosi ruha felsőrészét ledobta a földre. A nadrág viszont nincs ott mellette, úgyhogy az még biztosan rajta van. Ryle közben betakarózott, úgyhogy nem látom.

Behúzom magam mögött az ajtót, várom, hogy átforduljon, és rám nézzen, de nem teszi. Pár lépéssel közelebb megyek, és csak akkor veszem észre, hogy horkol.

Nem csak afféle felszínes – jaj, csak elszunyókáltam egy pillanatra – horkolás ez, hanem inkább olyan, mint amit az ember a REM-fázis közepén produkál.

– Ryle? – suttogom.

Hát ez vicc!

Ledobom magam az ágyra, még az sem érdekel, hogy felébresztem-e. Miután hülyére dolgoztam magam, egy teljes órát töltöttem azzal, hogy frissé és üdévé varázsolódjam a kedvéért, erre így áll hozzá ehhez az éjszakához?

Mégsem haragudhatok rá, főleg, hogy olyan békésnek tűnik. El nem tudom képzelni, milyen lehet végigdolgozni egy negyvennyolc órás műszakot. Ráadásul nagyon kényelmes az ágyam. Annyira kényelmes, hogy az ember akkor is hajlamos hanyatt dőlni, és visszaaludni rajta, ha éjszaka tisztességesen kipihente magát. Figyelmeztethettem volna jó előre.

Megnézem az időt a telefonomon, majdnem fél tizenegy. Lenémítom a készüléket, aztán Ryle mellé fekszem. Az ő telefonja a fejénél van a párnán. Fogom, és bekapcsolom rajta a fényképezőt. A fejünk fölé emelem, összetolom a dekoltázsomat, hogy a lehető legelőnyösebben hasson. Lövök egy képet, hogy legalább lássa, miről maradt le.

Lekapcsolom a lámpát, és kinevetem magamat, mert egy félmeztelen férfi mellett alszom el, akit még csak meg sem csókoltam.

Még ki sem nyitom a szememet, amikor érzem, hogy az ujjai végigsimítják a karomat. Elnyomok egy fáradt mosolyt, és úgy teszek, mintha még aludnék. Az ujjai a vállamon folytatják az útjukat, aztán megállnak a kulcscsontomon, közvetlenül az előtt, hogy elérnék a nyakamat. Van ott egy kis tetkóm, amit még az egyetemen csináltattam. Egy egyszerű szív körvonala, ami felül kissé nyitva marad. Érzem, ahogy az ujja hegyével körberajzolja a tetoválást, aztán odahajol, és megérinti az ajkával. Még szorosabban zárom össze a szememet.

–  Lily – suttogja, és átkarolja a derekamat.

Halkan nyöszörgök, próbálok felébredni, aztán a hátamra fordulok, hogy felnézhessek rá. Amikor kinyitom a szemem, engem bámul. Abból, ahogy a napfény bevilágít a szobám ablakán, tudom, hogy még reggel hét óra sincs.

– Én vagyok a legszánalmasabb férfi, akivel valaha találkoztál. Ugye?

Nevetve bólintok.

– Hát baromi közel jársz hozzá.

Mosolyogva igazít félre egy hajtincset az arcomból. Közelebb hajol, az ajkát a homlokomhoz érinti. Jobb lett volna, ha nem teszi. Most én fogok álmatlanul hánykolódni éjszakánként, újra meg újra felidézve ezt az emléket.

– Mennem kell – mondja. – Jócskán késésben vagyok. De egy: ne haragudj. Kettő: ez nem fog megismétlődni. Ígérem, hogy most hallasz rólam utoljára. És három: komolyan ne haragudj. Elképzelni nem tudod, mennyire sajnálom.

Kipréselek magamból egy mosolyt, bár inkább elkomorodnék, mert a kettes pontja igencsak lehangolt. Igazából egyáltalán nem bánnám, ha újra próbálkozna, de emlékeztetem magam, hogy teljesen mást akarunk az élettől. És jó, hogy elaludt, meg hogy még csak meg sem csókoltuk egymást, mert ha orvosi ruhában szexelt volna velem, akkor én lettem volna kénytelen bekopogtatni hozzá, és térden állva könyörögni a folytatásért.

Jó lesz ez így. Egy mozdulattal letépem a ragtapaszt. Hagyom Ryle-t elmenni.

– Legyen szép életed, Ryle! A világ minden sikerét kívánom neked.

Sokáig nem felel. Némán, kissé összeráncolt homlokkal néz le rám.

– Aha. Neked is, Lily – mondja.

Aztán odébb gördül, és feláll. Jelenleg rá sem tudok nézni, úgyhogy az oldalamra fekszem úgy, hogy hátat fordítok neki. Hallgatom, ahogy felveszi a cipőjét, majd a telefonjáért nyúl. Hosszú szünet után moccan újra, és tudom, hogy azért, mert engem bámul. Szorosan csukva tartom a szememet, amíg meg nem hallom a bejárati ajtó csapódását.

Azonnal forróság önti el az arcomat, de nem vagyok hajlandó búslakodásra adni a fejem. Erőnek erejével ráveszem magam, hogy felkeljek. Dolgom van. Nem zaklathat fel, ha nem vagyok elég hozzá, hogy egy férfi átírja a kedvemért az életcéljait.

Különben is, éppen elég most a saját céljaimmal foglalkoznom. És állati izgatott vagyok miattuk. Annyira, hogy igazából egyáltalán nincs is időm egy pasival foglalkozni.

Nincs időm.

Semmi.

Elfoglalt csaj vagyok.

Merész üzletasszony vagyok, aki magasról tesz az orvosi ruhás férfiakra.

Hatodik fejezet

ÖTVENHÁROM NAP TELT EL AZÓTA, hogy aznap reggel Ryle kilépett a lakásomból. Ami azt jelenti, hogy ötvenhárom napja nem hallottam felőle.

De nem is baj, mert az elmúlt ötvenhárom napban még rá gondolni sem volt időm, miközben erre a pillanatra készültem.

– Mehet? – kérdezi Allysa.

Bólintok, ő pedig megfordítja a nyitva táblát. Megöleljük egymást, és visítunk, mint a kisgyerekek.

A pult mögé rohanunk, és várjuk az első vásárlónkat. Nem vertük nagy dobra az eseményt, gyakorlatilag egyáltalán nem foglalkoztam még a marketinggel. A hivatalos megnyitó előtt még meg akarunk győződni róla, hogy biztosan nincs semmi gikszer.

– Nagyon szép lett – állapítja meg Allysa, ahogy a munkánk eredményében gyönyörködik.

Körülnézek, és majd szétvet a büszkeség. Persze arra vágyom, hogy a bolt sikeres legyen, de ezen a ponton igazából egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy ez számít-e egyáltalán. Volt egy álmom, és a belemet is kidolgoztam, hogy valóra váltsam. Akármi is történik a mai naptól fogva, az csak a hab lesz a tortán.

– Olyan jó illat van idebent – mondom. – Imádom!

Nem tudom, lesz-e ma vásárlónk, de mind a ketten úgy viselkedünk, mintha ez lenne a legjobb dolog, ami valaha is történt velünk, szóval talán nem is számít. Aztán meg előbb-utóbb be fog állítani Marshall, és anyám is eljön munka után. Szóval két vásárlót már biztosra vehetünk. Az rengeteg.

Allysa megszorítja a karomat, amikor nyílni kezd az ajtó. Hirtelen pánikba esem kissé, mert mi lesz, ha valami baj történik?

Azután következik csak az igazi pánik, mert valami bizony félresikerült. Rettenetesen félresikerült! A legeslegelső vásárlóm nem más, mint Ryle Kincaid.

Amikor az ajtó becsukódik mögötte, megáll, és tátott szájjal néz körül.

– Hogyhogy? – kérdezi, és körbefordul. – Hogy a fenébe...? – Rám néz, aztán Allysára. – Ez hihetetlen! Mintha nem is ugyanaz az épület lenne!

Oké, talán nem is baj, hogy ő az első vásárlóm.

Beletelik pár percbe, mire eljut a pultig, mert nem tud ellenállni a késztetésnek, hogy mindent megnézzen és megérintsen. Amikor végül csak odaér hozzánk, Allysa futva kerüli meg a pultot, hogy átölelhesse.

– Hát nem gyönyörű? – kérdezi. Felém int. – Az ő ötlete volt. Az egész! Én csak a piszkos munkában segítettem.

Ryle elneveti magát.

– Nehezen hiszem el, hogy a Pinterest-szakértelmed nem játszott egy kis szerepet.

Bólintok.

– Csak szerénykedik. Legalább felerészben az ő szakértelme segített életre kelteni ezt a víziót.

Ryle rám mosolyog. Ezzel az erővel egy kést is döfhetne a mellkasomba, mert jaj!

A pultra csap a tenyerével.

– Én vagyok az első vásárló?

Allysa a kezébe nyomja az egyik szórólapunkat.

– Venned is kell valamit hozzá, hogy vásárlónak tekinthessünk.

Ryle végigfutja a szórólapot, aztán visszateszi a pultra. Az egyik asztalhoz lép, és felvesz róla egy váza lila liliomot.

– Ezeket kérem – közli, és leteszi a virágokat a pultra.

Elmosolyodom, kíváncsi lennék, tudja-e, hogy liliomot választott.

Ez ám az irónia!

– Vitessük ki valahová? – kérdezi Allysa.

– Házhoz szállítást is vállaltok?

– Nem személyesen Allysa meg én – felelem. – De készenlétben áll egy futár. Nem tudtuk, szükségünk lesz-e rá már ma.

– Egy lánynak veszed őket? – érdeklődik Allysa.

Úgy turkál a bátyja szerelmi életében, ahogyan az egy húgtól elvárható, de azon kapom magam, hogy közelebb lépek, mert kíváncsi vagyok a válaszra.

– Úgy van – feleli Ryle. Ahogy a tekintete találkozik az enyémmel, hozzáteszi: – Nem mintha sokat gondolnék rá. Igazából szinte soha.

Allysa fog egy kártyát, és Ryle elé csúsztatja a pulton.

– Szegény lány – mondja. – Akkora pöcs vagy. – Megkocogtatja az ujjával a kártyát. – Az elejére írd az üzenetedet, a hátuljára meg a címet, ahová házhoz akarod szállíttatni.

Figyelem, ahogy a kártya fölé hajol, és mindkét oldalára ír valamit. Tudom, hogy semmi jogom hozzá, de majd megveszek a féltékenységtől.

– Elhozod ezt a lányt a szülinapi bulimra pénteken? – kérdezi Allysa.

Ryle reakcióját lesem. Anélkül, hogy felnézne, megrázza a fejét.

– Nem – feleli. – Te ott leszel, Lily?

Pusztán a hangjából nem tudom megállapítani, miben reménykedik: abban, hogy ott leszek-e, vagy abban, hogy nem. Tekintve, hogy a jelek szerint milyen stresszt okozok neki, az utóbbira tippelek.

– Még nem döntöttem el.

– Ott lesz – válaszol helyettem Allysa. Összehúzza a szemét, úgy néz rám. – Eljössz a bulimra, ha tetszik, ha nem. Ha nem jelensz meg, felmondok.

Amikor Ryle végez az írással, bedugja a kártyát a virágokhoz erősített borítékba. Allysa beüti az összeget a pénztárgépbe, Ryle készpénzzel fizet. Miközben kiszámolja a bankjegyeket, rám néz.

– Lily, hallottál már arról a szokásról, hogy egy új üzletben bekeretezik az első megkeresett dollárt?

Bólintok. Persze hogy hallottam róla. Ő is tudja, hogy hallottam róla. Csak a képembe dörgöli, hogy az ő dollárja fog bekeretezve lógni a falon, amíg csak ez az üzlet működik. Megfordul a fejemben, hogy visszaadatom a pénzt Allysával, de ez mégiscsak egy üzleti vállalkozás, amiből jobb, ha kihagyom a sértett büszkeségemet.

Amint a kezében van a blokkja, Ryle megkocogtatja az öklével a pultot, hogy felhívja magára a figyelmemet. Egy kicsit lehajtja a fejét, és őszinte mosollyal néz rám.

– Gratulálok, Lily!

Megfordul, és kisétál a boltból. Amint bezáródik mögötte az ajtó, Allysa a borítékért nyúl.

– Ki a fenének küld ez virágot? – kérdezi, ahogy kiveszi belőle a kártyát. – Ryle nem az a virágküldős típus.

Felolvassa az üzenetet a kártya színéről.

– „Vess véget ennek!”

Azt a kurva!

Allysa egy pillanatig értetlenül bámulja a kártyát, aztán még egyszer hangosan felolvassa, ami rajta áll.

– „Vess véget ennek!” De mit akar ez egyáltalán jelenteni?

Egy pillanattal sem bírom tovább. Kiveszem a kezéből a kártyát, és megfordítom. Allysa is odahajol, együtt nézzük meg, mi áll a hátoldalon.

– Mekkora marha! – mondja nevetve. – A virágbolt címét írta a hátára.

Kiveszi a kártyát a kezemből.

Hinnye!

Ryle virágot vett nekem. És nem is akármilyen virágot. Egy csokor liliomot.

Allysa a kezébe veszi a telefonját.

– Megírom neki, hogy elcseszte. – Küld egy sms-t, aztán a virágokra néz, és elneveti magát. – Hogy lehet egy idegsebész ennyire hülye?

Az arcomról egy pillanatra sem olvad le a mosoly. Megkönnyebbülök, amiért Allysa a virágokat nézi, nem pedig engem, különben valószínűleg képes lenne összeadni kettőt meg kettőt.

– Az irodámba viszem őket, amíg ki nem derítjük, hová szánta őket.

Felkapom a vázát, és biztonságba helyezem a virágaimat.

Hetedik fejezet

–  NE FESZENGJ MÁR! – mondja Devin.

– Nem feszengek.

Belém karol, ahogy a lift felé kísér.

– De igen. És ha ráhúzod azt a felsőt a dekoltázsodra, egyszerűen értelmét veszti a kis fekete rucid.

Megfogja a felsőmet, lejjebb rángatja, aztán benyúl a ruhám alá, és megigazítja a melltartómat.

– Devin!

Rácsapok a kezére, mire elneveti magát.

– Nyugalom, Lily! Sokkal jobb cickókat is taperoltam már a tiednél, és azóta is meleg vagyok.

– Ja, de lefogadom, hogy azok a cickók olyan emberekhez tartoztak, akikkel nem csak félévente találkoztál.

– Igaz – mondja –, de ez részben a te hibád. Te hagytál ott csapot-papot, hogy inkább virágokkal játszadozz.

Devin volt az egyik kedvenc kollégám a marketingcégnél, ahol dolgoztam, de nem kerültünk olyan közel egymáshoz, hogy a munkahelyünkön kívül is barátkozzunk. Ma délután beugrott a virágboltba, és Allysa azonnal megkedvelte. Könyörgött neki, hogy jöjjön el a buliba, és mivel nem igazán akartam egyedül beállítani, az lett a vége, hogy ketten könyörögtünk.

A tenyeremmel lesimítom a hajamat, és próbálom meglesni a tükörképemet a lift falán.

– Miért vagy ilyen feszült? – kérdezi Devin.

– Nem vagyok feszült. Csak utálok olyan helyekre menni, ahol nem ismerek senkit.

Devin megereszt egy mindentudó mosolyt.

– Hogy hívják?

Kifújom a bent akadt levegőt. Ennyire átlátszó lennék?

– Ryle. Idegsebész. És nagyon, de nagyon le akar feküdni velem.

– Honnan tudod, hogy le akar feküdni veled?

– Onnan, hogy szó szerint letérdelt előttem, és azt mondta, hogy: „Könyörgöm, Lily, feküdj le velem.”

Devin felhúzza a szemöldökét.

– Könyörgött?

Bólintok.

– Nem volt olyan szánalmas, mint ahogy hangzik. Általában összeszedettebb.

A lift csilingel, az ajtó nyílni kezd. Dübörgő zene árad felénk a folyosón. Devin mindkét kezemet a kezébe veszi, és megkérdezi:

– Szóval mi a terv? Tegyem egy kicsit féltékennyé a srácot?

– Nem. – Megrázom a fejemet. – Az nem lenne helyénvaló. – Viszont. .. Ahányszor csak találkozunk, Ryle gondosan kihangsúlyozza, hogy reményei szerint soha többé nem futunk össze. – Na jó, talán csak egy kicsit. – Összeráncolom az orrnyergemet. – Egy hangyabokányit?

Devin csettint a nyelvével.

– Kívánságod számomra parancs.

A derekamra teszi a kezét, úgy lép ki velem a liftből. Csak egyetlen ajtó nyílik a folyosóról, úgyhogy odamegyünk, és becsöngetünk.

– Miért csak egy ajtó van? – kérdezi Devin.

– Övé a teljes felső emelet.

Ezen kuncog egy sort.

– Közben meg az alkalmazottad? Azt a mindenit, egyre érdekesebb lesz az életed.

Nyílik az ajtó, és mérhetetlenül megkönnyebbülök, amikor Allysával találom szembe magam. Zene és nevetés hangjai szűrődnek ki a lakásból a háta mögül. Az egyik kezében pezsgőspoharat, a másikban lovaglópálcát tart. Amikor észreveszi, hogy értetlenül bámulom a lovaglópálcát, hátradobja a válla fölött, és megfogja a kezemet.

– Hosszú történet – mondja nevetve. – Gyertek be! Gyertek be!

Behúz a lakásba, én pedig megszorítom Devin kezét, és őt is magammal vonszolom. Allysa egyre csak így vontat bennünket egy rakás ember között, amíg át nem érünk a nappali túloldalára.

– Ezt nézd! – mondja, és megrángatja Marshall karját.

A férje megfordul, rám mosolyodik, aztán átölel. A háta mögé pillantok, aztán körülnézek, de Ryle-nak nyomát sem látom. Talán mázlim van, és be kellett mennie dolgozni ma este.

Marshall megrázza Devin kinyújtott kezét.

– Szia! Örvendek.

Devin átkarolja a derekamat.

– Devin vagyok – kiabálja túl a zenét. – Lily szexuális partnere.

Nevetve oldalba könyökölöm, aztán a füléhez hajolok.

– Ő Marshall. Másik pasi, de azért ügyes.

Allysa elkapja a karomat, és elhúz Devintől, aki viszont Marshall-lal elegyedik szóba. A kezem hátrafeszül, ahogy az ellenkező irányba haladok.

– Nyugi, megleszel nélkülem is! – kiáltja Devin.

Követem Allysát a konyhába, ahol egy pohár pezsgőt nyom a kezembe.

– Igyál! – mondja. – Megérdemled!

Belekortyolok a pezsgőbe, de igazából nem is tudom értékelni így, hogy körülnézek az ipari méretű konyhában, ahol két teljes tűzhely van, meg egy akkora hűtőszekrény, ami ránézésre nagyobb, mint a lakásom.

– Ne bassz! – suttogom. – Te tényleg itt laksz?

Kuncog.

– Hát igen – mondja. – És ha belegondolok, hogy még csak nem is a pénzéért kellett hozzámennem. Marshallnak hét dolcsija volt, és egy Ford Pintóval járt, amikor beleszerettem.

– Még mindig egy Ford Pintóval jár, nem?

Felsóhajt.

– Igen, de sok szép emlék köt bennünket ahhoz a kocsihoz.

– Pfuj!

Kíváncsian húzogatja a szemöldökét.

– Na de... Ez a Devin cuki.

– És valószínűleg jobban bejön neki Marshall, mint én.

– Ehh! – mondja. – Hát ez szívás. És én még azt hittem, össze foglak hozni benneteket, ha meghívom a buliba.

Nyílik a konyhaajtó, és Devin lép be rajta.

– A férjed keres – mondja Allysának, aki erre kuncogva kisurran a konyhából. – Nagyon bírom – fordul aztán hozzám.

– Klassz csaj, mi?

A konyhapultnak dől.

– Na szóval, azt hiszem, találkoztam a térdeplővel.

A szívem hevesebben kezd verni. Úgy érzem, „az idegsebész” jobban hangzana. Még egyet kortyolok a pezsgőmből.

– Honnan tudod, hogy ő volt az? Bemutatkozott?

Megrázza a fejét.

– Nem, de hallottam, amikor Marshall Lily pasijaként mutat be valakinek. Azt hittem, mindjárt lángra lobbanok, úgy nézett rám. Ezért is jöttem be ide. Bírlak, de nem óhajtok meghalni érted.

Elnevetem magam.

– Nyugi, elég tuti, hogy a halálos pillantás valójában csak a mosolya volt. A kettő általában együtt jár.

Újra kivágódik az ajtó, és azonnal mozdulatlanná merevedek, de csak az egyik pincér az. Megkönnyebbülten sóhajtok fel.

– Lily! – mondja Devin, mintha már a nevemben is csalódnia kellene.

– Mi van?

– Úgy nézel ki, mint aki rögtön elhányja magát – állapítja meg vádlón. – Tényleg bejön neked ez a pasi.

A szememet forgatom, de aztán behúzom a nyakamat, és sírást tettetek.

– Igen, Devin! Igen, bejön, csak nem akarom.

Elveszi a pezsgőmet, felhajtja a maradékot, aztán megint belém karol.

– Menjünk, keveredjünk! – mondja, és akaratom ellenére kivonszol a konyhából.

A szoba most még zsúfoltabb. Biztosan vannak itt vagy százan. Szerintem én összesen nem ismerek ennyi embert.

Körbejárunk, ismerkedünk. Én inkább a háttérben maradok, főleg Devin beszél. Eddig mindenkivel talált közös ismerőst, akivel trécselt, és úgy fél óra után meggyőződésemmé válik, hogy ezt tűzte ki céljául minden jelenlévővel kapcsolatban. Mindeközben én fél szemmel rá figyelek, fél szemmel pedig a szobát vizslatom Ryle nyomai után kutatva. Nem látom sehol, és kezdek gyanakodni, hogy Devin esetleg nem is őt látta.

– Ez azért elég furcsa – mondja egy nő. – Szerinted mi akar lenni?

Felnézek, és látom, hogy egy képet bámul a falon. Vászonra kinagyított fotónak tűnik. Félrebillentett fejjel veszem szemügyre. A nő felszegi az állát.

– Nem tudom, miért akarná bárki éppen ezt a képet kiakasztani a falra. Rettenetes! Olyan homályos, hogy nem is látni, mi a csoda van rajta.

Pufogva elvonul, én pedig megkönnyebbülök. Mármint... tényleg fura egy kicsit, de hogy jövök én ahhoz, hogy belekössek Allysa ízlésébe?

– Te mit gondolsz?

Halk és egészen mély a hangja, ahogy közvetlenül mögöttem megszólal. Egy pillanatra lehunyom a szemem, és mély lélegzetet veszek. Csak remélni tudom, hogy nem veszi észre, milyen hatással van rám a hangja.

– Nekem tetszik. Nem igazán tudom, mi ez, de érdekes. A húgodnak jó ízlése van.

Mellém lép, és felém fordul. Olyan közel húzódik, hogy már megérinti a karomat.

– Hoztál magaddal valakit?

Elsőre úgy tűnik, mintha csak egy kedélyes kérdés lenne, de tudom, hogy nem az. Amikor nem felelek, egészen közel hajol, és a fülembe suttog. Ugyanazt ismétli el, de ezúttal már nem kérdésnek szánja.

– Hoztál magaddal valakit.

Összeszedem a bátorságomat, hogy ránézzek, de azonnal azt kívánom, bár ne tettem volna. Fekete öltönyt vett fel, ami mellett az orvosi ruha gyerekjátéknak hat. Először is lenyelem a torkomban váratlanul támadt gombócot.

– Talán gondot jelent, hogy hoztam magammal valakit? – szólok aztán. Elfordítom a tekintetemet, és megint a falon lógó fényképet kezdem el mustrálni. – Csak meg akartam könnyíteni a dolgodat. Tudod. Hogy véget vessek neki.

Elfintorodik, aztán felhajtja a bora maradékát.

– Milyen figyelmes tőled, Lily!

Az üres borospoharat a szoba sarkában álló kuka felé hajítja. Eltalálja, de a pohár ezer szilánkra törik az üres kosár alján. Körülnézek, de senki nem vette észre, mi történt. Amikor megint Ryle-ra pillantok, már rég az egyik folyosón távolodik. Eltűnik az egyik szobában, én pedig csak állok ott, és megint a képet nézem.

Csak ekkor veszem észre.

Homályos, úgyhogy először nehéz volt kivenni a részleteket. De azt a hajat bárhol felismerem. Ugyanis az én hajam. Nehéz lenne nem kiszúrni, mint ahogy az ipari műanyagból készült nyugágyat sem, amin fekszem. Ezt a képet készítette a tetőn az első este, amikor találkoztunk. Nyilván felnagyíttatta, és eltorzította, hogy senkinek se tűnjön fel, mi ez valójában. A nyakamhoz emelem a kezemet, mert úgy érzem, rögtön felforr a vérem. Nagyon meleg van idebent.

Allysa jelenik meg mellettem.

– Fura, nem? – kérdezi a képet nézve.

Megvakarom a mellkasomat.

– Piszok meleg van itt – mondom. – Szerinted nem?

Körülnéz a szobában.

– Tényleg? Nekem nem tűnt fel, de én egy kicsit becsíptem. Szólok Marshallnak, hogy kapcsolja be a szellőzést.

Megint eltűnik, én pedig minél tovább bámulom a képet, annál dühösebb leszek. Ez az ember kiakasztott rólam egy képet a lakásban. Virágot vett nekem. Felhúzza az orrát, amiért hoztam valakit magammal a húga bulijára. Úgy tesz, mintha lenne köztünk valami, pedig még csak meg sem csókoltuk egymást!

Aztán hirtelen leesik a tantusz. A harag... az ingerültség... a fél pohár pezsgő, amit a konyhában ittam. Annyira dühbe gurulok, hogy képtelen vagyok tisztán gondolkodni. Ha ez az ember annyira le akar feküdni velem... nem lett volna szabad elaludnia! Ha nem akarja, hogy elaléljak tőle, nem kellett volna virágokat vennie nekem! És nagyon nem kéne titokzatos fényképeket kiakasztania rólam annak a lakásnak a falára, ahol él!

Friss levegőt akarok. Friss levegőt! Szerencsére tudom, hol találom.

Pillanatokkal később kirontok az ajtón a tetőre.

A vendégek közül néhányan idefent ténferegnek. Hárman a kerti bútorokon ülnek. Nem foglalkozom velük, a peremhez sietek, ahonnan jó a kilátás, és áthajolok fölötte. Jó pár mély lélegzetet veszek, próbálok megnyugodni. Legszívesebben lemennék, közölném vele, hogy döntsön végre, de tudom, hogy ehhez előbb ki kell tisztítanom a fejemet.

Hűvös van, és valami oknál fogva ezért is Ryle-ra haragszom. Ma este minden az ő hibája. Egyszerűen minden! A háborúk, az éhínség, a fegyveres bűnözés – így vagy úgy, de minden Ryle-hoz köthető.

– Kaphatnánk pár percet kettesben?

Ahogy megpördülök, Ryle a többi vendég mellett áll.

Mindhárman azonnal bólintanak, és felállnak, hogy négyszemközt maradhassunk. Felemelem a kezemet.

– Várjatok! – De egyikük sem pillant rám. – Erre semmi szükség. Nem kell elmennetek.

Ryle fapofával áll, a kezét zsebre vágja. Az egyik vendég dörmögve válaszol.

– Semmi gond, szívesen elmegyünk.

Ahogy elindulnak lefelé a lépcsőn, a szememet forgatva fordulok vissza a perem felé. Megint kettesben vagyunk.

– Mindenki azt csinálja, amit mondasz? – kérdezem ingerülten.

Nem felel. Lassú, de határozott léptekkel közelít. A szívem olyan gyorsan ver, mintha villámrandin lenne, és megint a mellkasomat kezdem vakarni.

– Lily! – szólal meg mögöttem.

Megfordulok, és két kézzel ragadom meg a peremet a derekamnál. Ryle tekintete a dekoltázsomra téved. Rögtön feljebb rántom a ruhám tetejét, hogy ne lásson annyit, aztán megint elkapom a peremet. Nevet, és még közelebb lép. Most már majdnem egymáshoz érünk, az agyam pépesre puhult. Szánalmas. Szánalmas vagyok.

– Úgy érzem, sok mondanivalód van – szól. – Csak szeretném megadni a lehetőséget, hogy előadd a kendőzetlen igazságodat.

– Hah! – Gúnyosan felnevetek. – Biztos vagy benne?

Bólint, szóval felkészülök, hogy a szemébe mondjam. Eltolom magamtól, és megkerülöm, úgyhogy most már ő támaszkodik a peremnek.

– Fogalmam sincs, mit akarsz, Ryle! És ahányszor csak eljutok oda, hogy tojjak rád, megint előkerülsz a semmiből. Megjelensz a munkahelyemen, megjelensz az ajtóm előtt, megjelensz a bulikon...

– Itt lakom – talál magának mentséget az utóbbira.

Ettől csak még jobban kiakadok. Ökölbe szorítom a kezemet.

– Ááá! Megőrjítesz! Most akkor akarsz engem vagy nem?

Felegyenesedik, és tesz felém egy lépést.

– Ó, nagyon is akarlak, Lily, efelől szemernyi kétséged se legyen. Csak nem akarlak akarni.

Mintha az egész testem felsóhajtana erre a megjegyzésre. Részben a frusztrációtól, részben mert minden szavába beleborzongok, és haragszom magamra, amiért megengedem neki, hogy ilyen érzéseket váltson ki belőlem.

A fejemet rázom.

– Nem érted, igaz? – folytatom nyugodtabban. Túl lehangolt voltam hozzá, hogy tovább kiabáljak vele. – Tetszel nekem, Ryle. És a tudat, hogy csak egy éjszakára akarsz, nagyon, de nagyon elszomorít. Talán pár hónappal ezelőtt tényleg lefekhettem volna veled, és akkor most tényleg minden rendben lenne. Odébbállhattál volna, és én is lazán élném az életemet. De már nem pár hónappal ezelőtt van. Túl sokáig vártál, és most már túl sokat fektettem beléd, úgyhogy légy szíves, ne flörtölj velem tovább! Ne akasztgass ki képeket rólam a lakásodban! És ne küldözgess nekem virágokat! Mert amikor ezeket csinálod, az nekem nem jó, Ryle. Ami azt illeti, igazából még fáj is.

Minden erőm elszáll, kimerültnek érzem magam, most már szívesen hazamennék. Csendben méreget, én pedig tisztelettudóan hagyok neki időt, hogy visszavágjon. De nem vág vissza. Szó nélkül megfordul, áthajol a perem fölött, és úgy néz le, mint aki egy szót sem hallott abból, amit mondtam.

Átsietek a tetőn, és kinyitom az ajtót, közben félig-meddig arra számítok, hogy a nevemet kiáltja, vagy arra kér, hogy ne menjek el. Csak amikor már odalent járok a nappaliban, akkor adom fel a reményt, hogy ez megtörténik. Átfurakodok a tömegen, és három szobát járok be, mire megtalálom Devint. Amikor meglátja az arckifejezésemet, szó nélkül bólint, és ő is elindul felém.

– Indulhatunk? – kérdezi, ahogy belém karol.

Bólintok.

– Igen. Nagyon is.

Allysát a nappaliban találjuk meg. Elköszönök tőle és Marshall-tól, arra hivatkozom, hogy nagyon kimerített az első hét a boltban, és szeretném kialudni magamat a reggeli munka előtt. Allysa megölel, és kikísér bennünket.

– Hétfőn én is megint jövök – mondja, és arcon csókol.

– Boldog születésnapot! – felelem.

Devin kinyitja az ajtót, mielőtt azonban kilépnénk a folyosóra, valaki a nevemet kiáltja a hátam mögött.

Amikor megfordulok, Ryle furakszik át a vendégek között a szoba másik végéből.

– Lily, várj!

Egyre csak felém igyekszik. A szívem összevissza ver. Gyorsan közeledik, megkerüli a vendégeket, egyre frusztráltabb lesz, ahogy újabb és újabb emberek kerülnek az útjába. Végre talpalatnyi szabad területre ér, és megint felveszi velem a szemkontaktust. Egy pillanatra sem engedi el a tekintetemet, ahogy továbbsiet hozzám. Nem lassít, még Allysának is félre kell állnia az útjából. Először azt hiszem, meg fog csókolni, vagy legalábbis letol azért, amit a tetőn mondtam neki. Ehelyett olyasmit tesz, amire egyáltalán nem vagyok felkészülve. A karjába kap.

– Ryle! – kiáltom, és elkapom a nyakát, nehogy elejtsen. – Tegyél le!

Az egyik kezével a lábamat fogja át, a másik a hátam alatt van.

– Kölcsönkérném Lilyt ma éjszakára – szól oda Devinnek. – Nem gond?

Devinre pillantok, és tágra nyílt szemmel, riadtan rázom meg a fejem. Devin csak elégedetten vigyorog.

– Szolgáld ki magad!

Áruló!

Ryle megfordul, és elindul vissza a nappali felé. Allysára pillantok, ahogy elmegyünk mellette. Értetlenül figyeli, mi történik.

– Meg fogom ölni a bátyádat! – kiáltom oda neki.

Most már az egész szobában mindenki bennünket bámul. Annyira zavarba jövök, hogy Ryle mellkasába temetem az arcomat, miközben a folyosón át a szobájába visz. Miután bezáródik mögöttünk az ajtó, lassan leteszi a lábamat a padlóra. Azonnal ordítani kezdek vele, és megpróbálom eltolni az utamból, de megfordít, nekilök az ajtónak, és megragadja mindkét csuklómat. A deszkának préseli őket a fejem fölött.

– Lily?

Olyan szenvedéllyel néz rám, hogy nem küzdők tovább, és visszatartom a lélegzetemet. A mellkasa az enyémnek feszül, az ajtó a hátamat támasztja. Aztán a szája az enyémre tapad. Meleg nyomást érzek az ajkamon.

A benne rejlő határozott erő ellenére selymes az érintése. Megdöbbent a halk nyögés, ami előbukik belőlem, az pedig még jobban, hogy szétnyitom a számat, és többet akarok. A nyelve az enyémet keresi, ahogy elengedi a csuklómat, és az arcomat ragadja meg helyette. A csókja mélyebb lesz, én pedig a hajába markolok, közelebb húzom magamhoz, az egész testemet beleadom a pillanatba.

Nyögések és sóhajok kórusát produkáljuk közösen, ahogy a csók végképp elveszi az eszünket, és a testünk már többet akar, mint amit a szánk adni tud neki. A keze lefelé indul az oldalamon, elkapja a combjaimat, és a dereka köré kulcsolja őket, ahogy felemel a földről.

Édes istenem, ez az ember aztán tud csókolni! Az a benyomásom, hogy a csókot legalább olyan komolyan veszi, mint a hivatását. Lassan ellép velem az ajtótól, amikor utolér a felismerés, miszerint igen, nagyon is sokra képes a szája, egy dolgot azonban mégsem tett meg vele: nem felelt arra, amit a tetőn mondtam neki.

Nagyon úgy fest, egyszerűen megadtam magam neki, és megkapja tőlem, amit akart: az egyéjszakás kalandot. Márpedig jelen állás szerint ezt még véletlenül sem érdemelte ki.

Elhúzom a számat az övétől, és meglököm a vállát.

– Tegyél le!

Ő csak megy velem tovább az ágy felé, úgyhogy megismétlem.

– Ryle, most azonnal tegyél le!

Megáll, és talpra állít a padlón. El kell húzódnom tőle, aztán hátat fordítanom, hogy összeszedhessem magam. Ha néznem is kell, amíg még az ajka érintésének emléke bizserget, akkor biztosan nem támad egyetlen értelmes gondolatom sem.

Hátulról átkarolja a derekamat, és a vállamra hajtja a fejét.

– Ne haragudj! – suttogja. Megfordít, felemeli a kezét, és a hüvelykujjával végigsimítja az arcomat. – Most én jövök, jó?

Nem reagálok az érintésére. A kezemet karba fonva tartom, és megvárom, mivel áll elő. Csak utána fogom megengedni magamnak, hogy bármit is tegyek.

– A találkozásunk másnapján nagyíttattam ki azt a képet – mondja. – Most már hónapok óta a lakásban van, mert életemben nem találkoztam senkivel, aki nálad szebb lenne, és minden áldott nap látni akartalak.

Ó!

– És hogy mi történt aznap, amikor megjelentem az ajtód előtt? Azért kerestelek meg, mert soha, de soha nem fordult még velem elő, hogy valaki így befészkelje magát a bőröm alá, és egyszerűen ne legyen hajlandó kimászni onnan. Nem tudtam, hogy kezeljem. És azért küldtem neked a héten virágokat, mert átkozottul büszke vagyok rád, amiért megvalósítottad az álmodat. De ha mindig virágot küldtem volna, amikor késztetést éreztem, hogy virágot küldjek, akkor most nem férnél be a lakásodba. Ugyanis annyit gondolok rád. És igen, Lily, igazad van. Fájdalmat okozok neked, de ez az egész nekem is fáj. És egészen ma estig... nem is tudtam, miért.

Halvány fogalmam sincs, honnan vettem az erőt, hogy ezek után megszólaljak.

– És miért fáj neked ez az egész?

A homlokomhoz billenti a homlokát.

– Mert fogalmam sincs, mit művelek. Meg akarok változni miattad, de mi van, ha nem tudom, hogyan legyek az az ember, akire szükséged van? Ez nagyon új nekem, és be akarom bizonyítani, hogy sokkal több kell nekem tőled egyetlen éjszakánál.

Annyira sebezhetőnek tűnik most.

Hinni akarok az őszintének tűnő tekintetének, de az első találkozásunk óta váltig állította, hogy éppen az ellenkezőjét akarja annak, amit én. Szóval rettegek, hogy ha megkapja, amit akar, egyszerűen odébbáll.

– Hogyan bizonyítsak neked, Lily? Csak mondd, és megteszem.

Nem tudom. Alig ismerem ezt az embert. Ahhoz azért eléggé, hogy tudjam, nem elégszem meg egy gyors szexszel.

De honnan tudhatnám, hogy nem csak szexet akar?

A tekintetem azonnal az övébe fúródik.

– Ne feküdj le velem!

Egy pillanatra rám mered, képtelen vagyok olvasni a szeméből. Aztán lassan biccent, mint akinek végre leesett a tantusz.

– Jól van – mondja továbbra is bólogatva. – Legyen. Nem fekszem le veled, Lily Bloom.

Megkerül, a szobaajtóhoz lép, és ráfordítja a kulcsot. Lekapcsolja a villanyt, csak egy kislámpa marad égve. Aztán leveszi az ingét, és elindul felém.

– Mit csinálsz?

Egy székre dobja az inget, aztán kilép a cipőjéből.

– Aludni fogunk.

Az ágyára pillantok. Aztán rá.

– Most?

Bólint, és odalép hozzám. Egyetlen gyors mozdulattal felemeli a ruhámat, és áthúzza a fejem fölött. Egy szál bugyiban és melltartóban állok a szoba közepén. Próbálom takargatni magam, de Ryle igazából meg sem néz magának. Az ágy felé húz, és felemeli a takarót, hogy bemászhassak alá.

– Végtére is aludtunk már együtt anélkül, hogy szexeltünk volna – mondja, ahogy megkerüli az ágyat. – Sima ügy.

Elnevetem magam. Az éjjeliszekrénye felé nyúl, és töltőre teszi a telefonját. Rászánok egy pillanatot, hogy körülnézzek a szobában. Nos, ez nagyon nem olyan szoba, mint amihez én vagyok szokva. Az enyémből három is beférne ide. A másik fal mellett kanapé áll, és van még ott egy fotel is meg egy tévé, ami mellett dolgozószoba nyílik, amennyire az ágyból látom, egy egész falat betöltő könyvespolccal. Még mindig a helyiséget próbálom felmérni, amikor kialszik a lámpa.

– A húgod tényleg nagyon gazdag – mondom, miközben Ryle magunkra húzza a takarót. – Mit kezd a tízdolláros órabérrel, amit tőlem kap? Kitörli vele a fenekét?

Ryle nevetve fogja meg a kezemet, ujjait az enyémek közé csúsztatja.

– Szerintem be sem váltja a csekkeket – feleli.

– Utánajártál?

Én nem. Most már kíváncsi vagyok.

– Jó éjt, Lily! – mondja.

Nem bírom abbahagyni a mosolygást, mert ez tulajdonképpen annyira nevetséges.

És annyira jó.

– Jó éjt, Ryle!

Azt hiszem, eltévedtem.

Minden olyan tiszta és vakítóan fehér. Átcsoszogok az egyik nappalin, a konyhát keresem. Fogalmam sincs, hol kötött ki tegnap este a ruhám, úgyhogy Ryle egyik ingébe bújtam bele. A térdem alá ér, és azon gondolkozom, hogy talán egy számmal nagyobb ingeket kell vennie, mert csak abba fér bele a karja.

Túl sok az ablak, és túl erős a napfény, úgyhogy kénytelen vagyok árnyékolni a szememet, miközben kávé után kutatok.

Belépek a konyhaajtón, és már meg is találom a kávéfőzőt.

Köszönöm, istenem!

Bekapcsolom, és éppen bögrét keresek, amikor kinyílik mögöttem a konyha ajtaja. Sarkon fordulok, és megkönnyebbülten állapítom meg, hogy Allysa sem mindig a smink és az ékszerek tökéletes elegye. A haja szénaboglya, a szemfesték elkenődött az arcán. A kávéfőzőre mutat.

– Abból nekem is kell egy vödörrel.

Felül a pultra, aztán előredől.

– Kérdezhetek valamit? – szólok.

Bólintani is alig van energiája. Körbemutatok a konyhában.

– Hogy történt ez? Hogy lett az egész lakásod makulátlan a tegnap esti buli meg a mostani ébredésünk között? Fent maradtál takarítani?

Jót nevet.

– Megvannak erre az embereink – feleli aztán.

– Az embereitek?

Bólint.

– Aha. Mindenre megvannak az embereink – magyarázza. – Meglepődnél. Gondolj valamire! Bármire! Minden valószínűség szerint megvannak rá az embereink.

– Kajavásárlás?

– Megvannak rá az embereink.

– Karácsonyi dekoráció?

Bólint.

– Arra is.

– És a születésnapi ajándékok? Mondjuk a családtagoknak.

Elvigyorodik.

– Bizony! Arra is megvannak az embereink. A családból mindenki ajándékot és üdvözlőkártyát kap minden egyes alkalomra, és a kisujjamat sem kell megmozdítanom.

A fejemet csóválom.

– Azta! Mióta vagytok ilyen gazdagok?

– Három éve – feleli. – Marshall rengeteg pénzért adott el pár appot, amiket az Apple-nek fejlesztett. Félévente előáll a frissítésekkel, és azokat is eladja.

A kávé már csak lassan csöpög, úgyhogy fogok egy bögrét, és csordultig töltöm.

– Kérsz valamit a tiédbe? – kérdezem. – Vagy arra is megvannak az embereid?

Felnevet.

– Igen. Itt vagy te, és cukrot kérek szépen.

Cukrot keverek hát a kávéjába, és odaviszem neki, aztán töltök magamnak is. Egy darabig csendben maradunk, közben tejport kanalazok a kávémba, és várom, hogy mondjon valamit rólam meg Ryle-ról. Elkerülhetetlen, hogy beszélgessünk.

– Nem eshetnénk túl a kínos pillanatokon? – kérdezi.

Megkönnyebbülten sóhajtok.

– Jaj, dehogynem. Ez rettenetes így.

Felé fordulok, és belekortyolok a kávémba. Ő maga mellé teszi a bögréjét, és megmarkolja a pult szélét.

– Ez meg hogy a fenébe történt?

Megrázom a fejem, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ne úgy mosolyogjak, mint egy szerelemittas fruska. Nem akarom, hogy gyengének vagy hülyének higgyen, amiért odaadtam magam neki.

– Akkor találkoztunk, amikor még nem is ismertelek.

Allysa félrebillenti a fejét.

– Na, várjunk csak! – mondja. – Mielőtt jobban megismertük volna egymást, vagy mielőtt egyáltalán találkoztunk volna?

– Mielőtt egyáltalán találkoztunk volna – felelem. – Volt egy jó pillanatunk úgy fél évvel azelőtt, hogy megismerkedtem veled.

– Egy jó pillanat? Mármint... egyéjszakás kaland?

– Nem. Tegnap estig még csak meg sem csókoltuk egymást. Nem tudom, képtelen vagyok megmagyarázni. Csak most már elég régóta ment közöttünk ez a flörtölgetés, ami aztán tegnap este csúcsosodott ki. Ennyi az egész.

Megint felveszi a kávéját, lassan iszik belőle. Egy darabig a padlót nézi, és nem tudom nem észrevenni, hogy egy kicsit elszomorodik.

– Allysa? Ugye nem haragszol rám?

Azonnal megrázza a fejét.

– Nem, Lily. Csak... – Újra leteszi a bögrét. – Csak hát ismerem a bátyámat. És szeretem is, de tényleg. És...

– Mi és?

Allysával mindketten a hang irányába kapjuk a fejünket. Ryle áll az ajtóban karba font kézzel. Szürke melegítőalsója éppen csak lóg a csípőjén. Deréktól felfelé meztelen. Ezt a cuccot is hozzáadom a többihez a fejemben lévő katalógusban.

Ryle eltolja magát az ajtótól, és bejön a konyhába. Odalép hozzám, kiveszi a kávémat a kezemből, homlokon csókol, aztán iszik, és nekidől a pultnak.

– Nem akartalak félbeszakítani – mondja Allysának. – Ne zavartassátok magatokat, beszélgessetek csak tovább!

Allysa a szemét forgatja.

– Hagyd ezt abba!

Visszaadja a kávémat, majd megfordul, és kerít magának is egy bögrét. Nekilát, hogy töltsön a kancsóból.

– Nagyon úgy hangzott, mintha figyelmeztetni akarnád Lilyt. Csak kíváncsi vagyok, mit akartál mondani neki.

Allysa leugrik a pultról, és a mosogatóhoz viszi a bögréjét.

– Lily a barátom, Ryle, és jogomban áll elmondani neki a véleményemet a pasikról, akikkel jár. Egy baráttól ez el is várható.

Hirtelen zavarba jövök, ahogy nő köztük a feszültség. Ryle még csak nem is iszik a kávéjából. Odamegy Allysa mellé, kiönti az egészet a mosogatóba. Megáll a húga előtt, de az rá sem néz.

– Hát én meg a bátyád vagyok, és szeretném remélni, hogy kicsit több bizalommal vagy irántam. Egy testvértől ez el is várható.

Kivonul a konyhából, és becsapja az ajtót. Amikor kettesben maradunk Allysa mély lélegzetet vesz. A fejét csóválja, és az arcához emeli a kezét.

– Ne haragudj! – mondja, és kényszeredetten elmosolyodik. – Le kell zuhanyoznom.

– Arra nincsenek embereid?

Nevetve vonul ki a konyhából. Én is elmosom a bögrémet, és visszasietek Ryle szobájába. Amikor kinyitom az ajtót, a kanapén ül, és a telefonján pörget valamit. Fel sem néz, egy pillanatig azt hiszem, rám is haragszik. De aztán félredobja a telefont, és hátradől.

– Gyere ide! – mondja.

Megfogja a kezemet, és úgy húz le magára, hogy terpeszben ülök az ölében. A számra tapasztja a száját, és olyan erővel csókol meg, hogy azon gondolkodom, nem csak a húgára akar-e rácáfolni.

Amikor végül elhúzódik, a tekintete lassan végigsiklik a testemen.

– Tetszel a cuccaimban.

Mosolygok.

– Hát, vár a munka, úgyhogy sajnos le kell vennem őket.

Félresimítja a hajamat az arcomból.

– Nagyon fontos műtétem lesz, amire alaposan fel kell készülnöm. Ez azt jelenti, hogy pár napig valószínűleg nem találkozunk.

Igyekszem leplezni a csalódásomat, de hozzá kell szoknom az ilyesmihez, ha tényleg megpróbálkozik vele, hogy összehozzon közöttünk valamit. Már figyelmeztetett, hogy túl sokat dolgozik.

– Én sem nagyon érek rá. Pénteken lesz a hivatalos megnyitó.

– Ó, azért péntekig még találkozunk – mondja. – Ígérem.

Ezúttal nem leplezem a mosolyomat.

– Oké.

Megint megcsókol, most egy teljes percig abba sem hagyja. Elkezd lassan ledönteni a kanapéra, de aztán eltol magától.

– Nem. Túlságosan tetszel ahhoz, hogy csak úgy smároljak veled.

Elfekszem a kanapén, és figyelem, ahogy felöltözik a munkához.

Őszinte örömömre az orvosi ruháját veszi fel.

Nyolcadik fejezet

–  BESZÉLNÜNK KELL – mondja Lucy.

A kanapén ül, a szemfesték elkenődött az arcán.

Basszuskulcs!

Ledobom a táskámat, és odafutok hozzá. Amint leülök mellé, elbőgi magát.

– Mi a baj? Alex szakított veled?

A fejét rázza, mire most már komolyan pánikba esem. Csak azt ne mondd, hogy rákos vagy.

Megfogom a kezét, és csak ekkor veszem észre.

– Lucy! Ti eljegyeztétek egymást?

Biccent.

– Bocs, tudom, hogy még visszavan hat hónap a bérletből, de azt akarja, hogy költözzek vele össze.

Egy pillanatig értetlenül nézek rá. Ezért sír? Mert nem akar többé beszállni a bérleti díjba? Zsebkendőért nyúl, a szemét törölgeti.

– Rettenetesen érzem magam, Lily. Tök egyedül leszel. Elköltözöm, és nem marad senkid.

Mia...?

– Lucy? Hm... Jól megleszek. Ígérem.

Reménykedve néz fel rám.

– Tényleg?

Mi a fenéért néz ez engem ilyen szerencsétlennek? Megint bólintok.

– Igen. Nem haragszom. Örülök, hogy boldog vagy.

Átkarol, szinte a nyakamba ugrik.

– Jaj, annyira köszönöm, Lily! – Két sírásroham között kuncogni kezd. Amikor végül elenged, felpattan a kanapéról. – Megyek, el kell mondanom Alexnek! Annyira félt, hogy nem engedsz kiszállni a bérletből.

Felkapja a tárcáját meg a cipőjét, és kivágtat az ajtón.

Hátradőlök a kanapén, és a mennyezetet bámulom. Ezek szerint csak manipulálni akart?

Nevetni kezdek, mert egészen eddig a pillanatig fogalmam sem volt róla, mennyire vártam rá, hogy ez megtörténjen. Az egész lakás csak az enyém!

És ami még jobb, amikor végül eljön az idő, hogy lefeküdjek Ryle-lal, bármikor csinálhatjuk itt is, és nem kell ügyelnünk rá, hogy csendben legyünk.

Legutóbb akkor beszéltem Ryle-lal, amikor szombaton eljöttem tőle. Abban állapodtunk meg, hogy adunk magunknak egy esélyt. Egyelőre nem kötelezzük el magunkat. Csak afféle próbakapcsolatnak futunk neki, hogy kiderüljön, mind a ketten ugyanazt akarjuk-e. Most hétfő este van, és kicsit csalódtam, amiért nem hallottam még felőle. Mielőtt szombaton elváltunk, megadtam neki a számomat, de nem igazán vagyok tisztában az üzenetek ilyenkor szokásos etikettjével, főleg, ha próbakapcsolatról van szó.

Akárhogy is, nem én fogok először írni neki.

Arra jutok, hogy inkább a tinédzserkori szorongással és Ellen DeGeneresszel töltöm az időmet ahelyett, hogy egy olyan pasi hívó szavára várnék, akivel még csak nem is kufircolunk. Közben persze nem tudom, hogyan terelhetném el úgy a gondolataimat egy srácról, akivel nem szexelek, ha arról a srácról olvasok, akivel először szexeltem.

Kedves Ellen!

A dédnagyapámat Ellisnek hívják. Egész életemben úgy voltam vele, hogy ez nagyon menő név egy ilyen öregembernek.

A halála után aztán elolvastam róla egy megemlékezést. És vajon mi derült ki róla? Hogy az Ellis nem is a valódi neve volt. Igazából Levi Sampsonnak hívták, és én meg még csak nem is sejtettem.

Megkérdeztem nagymamát, honnan jött az Ellis név. Azt mondta, hogy az öreget mindenki L. S.-nek szólította, a neve kezdőbetűi miatt, és aztán az évek során összemosódtak a hangok.

Ezért szólította mindenki Ellisnek.

Az előbb ránéztem a nevedre, és ez jutott eszembe. Ellen. Egyáltalán ez a valódi neved? Lehet, hogy te is olyan vagy, mint a dédnagyapám, és a monogramodat használod álnévnek. L. N.

A sarkadban vagyok, „Ellen”!

Erről jut eszembe, az Atlas szerinted nem furcsa név? De az, ugye?

Tegnap, amikor együtt néztük a műsorodat, megkérdeztem tőle, honnan kapta a nevét. Azt mondta, nem tudja.

Bele sem gondoltam, csak rávágtam, hogy kérdezze meg az anyját, miért nevezte el így.

Egy pillanatra rám nézett, és csak ennyit felelt:

–  Ahhoz már kicsit késő.

Gőzöm sincs, mire gondolt. Nem tudom, hogy az anyja meghalt-e vagy csak lemondott róla, és örökbe adatta. Pár hete, hogy barátok vagyunk már, és még mindig nem tudok róla semmit. Azt sem, hogy miért nincs hol laknia. Megkérdezném, de egyelőre nem vagyok biztos benne, hogy bízik bennem. Úgy tűnik, nem könnyű elnyerni a bizalmát, de persze valószínűleg meg is lehet érteni.

Aggódom miatta. Ezen a héten már elég hűvösre fordult az idő, és a jövő héten állítólag még hidegebb lesz. Ha nincs a házban villany meg gáz, akkor az azt jelenti, hogy fűteni sem tud. Remélem, legalább takarói vannak. El tudod képzelni, milyen borzasztóan érezném magam, ha halálra fagyna?

Az elég rohadt dolog lenne, Ellen.

A héten kerítek valahonnan pár takarót, és nekiadom.

Lily

Kedves Ellen!

Hamarosan havazni fog, ezért úgy döntöttem, ma elrendezem a kertemet télre. A retkeket már kiszedtem, úgyhogy nem akartam mást, csak lerakni egy kis mulcsot meg komposztot, ami nem tartott volna sokáig, de Atlas ragaszkodott hozzá, hogy segít.

Feltett egy csomó kérdést a kertészkedésről, nekem pedig tetszett, hogy láthatólag érdekelte, engem mi érdekel.

Megmutattam neki, hogyan kell beteríteni a földet komposzttal meg mulccsal, nehogy a hó túl nagy károkat tudjon tenni benne. A kertem viszonylag kicsi másokéhoz képest. Talán úgy háromszor négy méteres, de apám csak ennyit enged használni a hátsó udvarból.

Atlas beterítette az egészet, én pedig törökülésben ültem a fűben, és figyeltem. Nem lustálkodni akartam, de egyszerűen kivette a kezemből a szerszámokat, és mindent meg akart csinálni helyettem, úgyhogy engedtem neki. Látom, hogy szorgalmas. Talán azért foglalja le magát, hogy elterelje a figyelmét bizonyos dolgokról, és ezért akar annyira segíteni.

Amikor végzett, odajött hozzám, és lehuppant mellém a fűbe.

– Hogyan találtad ki, hogy növényeket akarsz termeszteni? – kérdezte.

Ránéztem, ahogy keresztbe tett lábakkal ült, és kíváncsian várta a választ. Egyszerre rájöttem, hogy soha nem volt még nála jobb barátom, pedig alig tudunk egymásról valamit. Vannak barátaim a suliban, de persze ők soha nem jöhetnek át hozzánk. Anyu mindig aggódik, hogy apu esetleg művel valamit, és híre megy, hogy milyen a természete. Én sem járok el másokhoz, bár azt igazából nem tudom, hogy ez miért van. Talán apám azért nem akarja, hogy a barátaimnál legyek, mert akkor látnám, hogyan bánik egy rendes férj a feleségével. Valószínűleg azt szeretné, ha azt tekinteném normálisnak, ahogy ő bánik anyuval.

Atlas az első barátom, aki megfordult a házunkban. Egyben ő az első, aki tudja, hogy mennyire szeretek kertészkedni. Most pedig ő lett az első, aki meg is kérdezte, miért kertészkedem.

– Amikor tízéves voltam, anyu befizetett egy Zsákbamagocska nevű weboldalra – mondtam. – Minden hónapban kaptam egy csomag jelöletlen magot postán az utasítással, hogyan kell elvetni őket, és hogyan kell gondoskodni róluk. Nem tudtam, mit termelek, amíg elő nem bukkant a földből. Mindennap suli után futottam az udvarba, hogy lássam a fejlődést. Végre érdemes volt vámom valamire. A növények termesztése mintha jutalom lett volna.

Magamon éreztem Atlas tekintetét.

– Jutalom, de miért?

Vállat vontam.

–Amiért jól szerettem a növényeimet. A növények megjutalmazzák az embert, ha kellő mennyiségű szeretetet kapnak tőle. Ha kegyetlenül bánsz velük vagy elhanyagolod őket, semmit sem kapsz cserébe. De ha törődsz velük, és szereted őket, akkor zöldségekkel, gyümölcsökkel vagy virágokkal ajándékoznak meg.

Lenéztem a gyomnövényre, amiből már csak egy kétcentis darab maradt, annyira szétcincáltam. Azt is szétcincáltam az ujjaim között, aztán elpöcköltem.

Nem akartam Atlas felé fordulni, mert éreztem, hogy még mindig engem bámul, úgyhogy le sem vettem a tekintetemet a most már mulccsal borított kertemről.

– Annyira egyformák vagyunk – mondta.

Erre már odakaptam a tekintetemet.

– Te meg én?

A fejét rázta.

– Nem. A növények meg az emberek. A növényeknek szeretetre van szükségük, hogy életben maradjanak. Az embereknek is. A születésünktől fogva a szüleink szeretetére támaszkodunk, az tart bennünket életben. Ha a szüleink a megfelelő módon szeretnek bennünket, minden szempontból jobb emberek leszünk. Ha viszont elhanyagolnak bennünket... – Halkabban folytatta, szinte szomorúan. Beletörölte a kezét a térdébe, hogy legalább részben eltüntesse róla a sarat. – Ha viszont elhanyagolnak bennünket, hajléktalanok leszünk, és képtelenek rá, hogy bármi komolyat véghez vigyünk.

Ettől olyan lesz a szívem, mint a mulcs, amit Atlas az imént szétterített. Azt sem tudom, mit mondhatnék erre. Tényleg így gondolkodik magáról?

Megmozdult, mint aki felállni készül, mielőtt azonban megtehette volna, kimondtam a nevét.

Visszaült a fűbe. Az udvar bal oldalán, a kerítés mellett sorakozó fákra mutattam.

– Látod ott azt a fát?

A többinél magasabbra nőtt tölgyre mutattam a sor közepén. Atlas odanézett, a tekintete egyenesen a fa csúcsáig vándorolt.

– Magától nőtt meg – mondtam. – A legtöbb növénynek gondoskodásra van szüksége ahhoz, hogy életben maradjon. De van köztük olyan, amelyik elég erős hozzá, hogy egyedül is nagyra nőjön, mindenféle segítség nélkül.

Fogalmam sincs, hogy tudta-e, amit mondani akarok, lehet, hogy igazából semmi szükség nem volt az okoskodásomra. De azért tudatni akartam vele, hogy szerintem elég erős ahhoz, hogy egyedül is talpon maradjon, bármi is zajlik az életében. Nem ismertem jól, de láttam, hogy szívós. Sokkal szívósabb, mint én lennék az ő helyzetében.

A fára szegezte a tekintetét. Jó sok idő eltelt, mire egyáltalán pislogott. Aztán bólintott egy aprót, és lenézett a fűre. Abból, ahogy megrándult a szája, azt hittem, vágni fog egy grimaszt, de aztán inkább halványan elmosolyodott.

Attól a mosolytól olyan érzésem támadt, mintha hosszú téli álomból ébresztettem volna fel.

– Annyira egyformák vagyunk – ismételte meg, amit korábban mondott.

– A növények meg az emberek?

A fejét rázta.

– Nem. Te meg én.

Erre felszisszentem, Ellen. Remélem, nem vette észre, milyen élesen szívtam be a levegőt. Mert hát mi a csudát is mondhattam volna?

Csak ültem ott zavartan, csendben, amíg aztán felállt. Elfordult, mint aki hazakészül.

– Atlas, várj!

Lenézett rám, én pedig a kezére mutattam.

– Talán le kellene zuhanyoznod gyorsan, mielőtt visszamész. A komposzt tehéntrágyából van.

Felemelte a kezét, alaposan megvizsgálta, aztán végigpillantott komposzttól mocskos ruháin.

– Tehéntrágyából? Komolyan?

Mosolyogva bólintottam.

Felkacagott, aztán mielőtt észbe kaptam volna, levetette magát mellém a földre, és belém törölte a kezét. Mind a ketten nevettünk, ahogy belenyúlt a mellettünk lévő zsákba, és a karomra kente a tartalmát.

Meglehetősen biztos vagyok benne, Ellen, hogy a most következő mondatomat még soha senki nem írta le vagy mondta ki hangosan.

Amikor azt a tehénszart kente rám, simán úgy beindultam, mint még soha életemben.

Pár perc múlva mind a ketten a földön feküdtünk, ziháltunk, és csak nem akartuk abbahagyni a nevetést. Végül felállt, és engem is talpra segített. Tudta, hogy nem húzhatja az időt, ha le akar zuhanyozni, mielőtt a szüleim hazaérnek.

Amíg a zuhany alatt volt, én megmostam a kezemet a mosdóban, csak álltam ott, és azon gondolkodtam, mire célzott korábban, amikor azt mondta, hogy annyira egyformák vagyunk.

Bóknak szánta? Határozottan annak tűnt. Azt akarta mondani vele, hogy én is erős vagyok? Mert az fix, hogy az idő java részében egyáltalán nem érzem magam erősnek. Abban a pillanatban például már attól is elgyengültem, ha csak Atlasra gondoltam. Azon járt az eszem, hogy vajon mit kéne kezdenem az érzésekkel, amik újabban a társaságában törnek rám.

Abban sem voltam biztos, hogy sokáig tudom még rejtegetni a szüleim elöl. Vagy hogy mennyi ideig maradhat még abban a házban. A maine-i telek elviselhetetlenül hidegek tudnak lenni, és fűtés nélkül nem maradhat életben.

Vagy legalábbis takarók nélkül.

Fogtam magam, és összeszedtem minden fellelhető használaton kívüli pokrócot. Oda akartam adni őket neki, amikor kijön a zuhany alól, de közben öt óra lett, és sietve távozott.

Holnap megkapja a pokrócokat.

Lily

Kedves Ellen!

Harry Connick Jr. kicseszettül vicces! Nem tudom, szerepelt-e már a műsorodban, mert fájó szívvel be kell vallanom, egykét adásról lemaradtam, de ha még sosem járt nálad, feltétlenül hívd meg.

Jut eszembe, láttad már Conan O’Brien beszélgetős műsorát? Egy Andy nevű fazon minden adásban ott ül nála a kanapén. Úgy örülnék, ha Harry meg nálad ülne a kanapén minden epizódban. Állati beszólásai vannak, és ti ketten együtt óriásiak lennétek.

Csak meg akarom köszönni neked. Tudom, hogy nem kizárólag azért készíted a tévéműsorodat, mert engem akarsz megnevettetni vele, néha mégis teljesen úgy érzem. Nemegyszer előfordul, hogy azt hiszem, már teljesen elvesztettem a képességet a nevetésre vagy a mosolyra, aztán elindítom a műsorodat, és tök mindegy, milyen hangulatban vagyok, a végére sokkal jobb lesz a kedvem.

Szóval igen, nagyon köszönöm.

Tudom, hogy valószínűleg hallani akarod a friss híreket Atlasról, és mindjárt rá is térek, előbb azonban el kell mesélnem, mi történt tegnap.

Anyu a Brimer Általános Iskolában dolgozik. Elég messze van, úgyhogy soha nem szokott öt óra előtt hazaérni. Apu csak pár kilométernyire dolgozik itthontól, ő rögtön öt után mindig befut.

Van garázsunk, de csak egy autó fér el benne apu rengeteg cuccától. Ide apu áll be a kocsijával, anyu meg a felhajtón tartja az övét.

Nos, tegnap anyu kicsit korábban ért haza a szokásosnál. Atlas még a házban volt, és már majdnem vége lett a műsorodnak, amikor meghallottam, hogy nyílik a garázsajtó. Atlas kiszaladt hátul, én meg gyorsan összeszedtem a nappaliban az üdítősdobozokat meg a chipseszacskókat.

Tegnap ebédidő körül erősen havazni kezdett, és anyunak rengeteg cuccot kellett behordania, úgyhogy beállt a garázsba, mert így a konyhaajtón keresztül mindent egyszerűen be lehetett pakolni a házba. Én is éppen segítettem neki, amikor apu befordult a felhajtóra. Nekiállt dudálni, mert mérges volt, amiért anyu beállt a garázsba. Nyilván nem akart kiszállni a havazásban. El nem tudom képzelni, mi másért akarta volna, hogy azonnal tűnjön el a másik autó a garázsból ahelyett, hogy egyszerűen megvárta volna, amíg végzünk a pakolással. Illetve ha jobban belegondolok, miért van az, hogy mindig apáé a garázsé Az ember azt hinné, hogy egy férfi nem sózza rá a szarabbik parkolóhelyet a nőre, akit szeret.

Na szóval, anyu szemében máris láttam a riadalmat, amikor meghallottuk a tülkölést. Azt mondta, tegyem le minden cuccát az asztalra, amíg ő kiáll a kocsival.

Nem igazán tudom, mi történt, miután kiment. Csattanást hallottam, aztán egy sikolyt, úgyhogy a garázshoz rohantam, mert azt hittem, anyu talán megcsúszott a jégen.

Ellen... Nem szívesen mesélem el, ami ezután történt. Kissé még mindig a hatása alatt állok.

Amikor kinyitottam a garázsajtót, nem láttam anyut. Csak apám állt a kocsi mögött, és csinált valamit. Közelebb léptem, és csak akkor jöttem rá, miért nem vettem észre egyből anyut. Apu lenyomta a csomagtartóra, és a keze a torkán volt.

Fojtogatta, Ellen!

Lehet, hogy még most is elbőgöm magam, ha csak rágondolok. Apám ordított anyuval, és iszonyú gyűlölettel nézett le rá. Valami olyasmit magyarázott, hogy nem tiszteli eléggé, pedig nagyon sokat dolgozik értünk. Igazából fogalmam sincs, miért dühöngött, mert nem hallottam mást, csak anyu csendjét, ahogy küszködve próbált levegőhöz jutni. A következő pár percet nem is nagyon tudom felidézni, de az biztos, hogy üvölteni kezdtem.

Apu hátára ugrottam, és a fejét csapkodtam.

Aztán meg már nem.

Nem igazán tudom, mi történt, de nyilván ledobott magáról. Csak annyi biztos, hogy az egyik pillanatban még a hátán voltam, a következőben meg már a földön, és a homlokom úgy fájt, hogy ezt te el sem tudod képzelni. Anyu mellettem ült, az ölében tartotta a fejemet, és azt mondta, bocsássak meg neki. Körülnézett, de apu már nem volt sehol. Beszállta kocsijába, és elhajtott, miután bevertem a fejemet.

Anyu adott egy rongyot, azt mondta, szorítsam a fejemhez, mert vérzik, aztán segített beülni az autójába, és elvitt a kórházba. Az odaúton csak egy dolgot mondott nekem:

–  Ha megkérdezik, mi történt, mondd, hogy elcsúsztál a jégen.

Amikor ezt mondta, én csak kinéztem az ablakon, és sírni kezdtem. Addig azt hittem, biztosan ez lesz az utolsó csepp a pohárban, és most, hogy apu engem is bántott, végre tényleg elhagyja. De ebben a pillanatban rá kellett jönnöm, hogy minden hiába, örökre apámmal fog maradni. Borzasztóan éreztem magamat, de jobban meg voltam ijedve annál, mintsem bármit is mondjak.

Kilenc öltéssel varrták össze a homlokomat. Azóta sem igazán tudom, mibe vertem be a fejemet, de igazából nem is számít. A helyzet az, hogy apám miatt sérültem meg, és ő még csak ott sem maradt, hogy lássa, mekkora a baj. Egyszerűen otthagyott bennünket a garázsban a földön, és elhúzott.

Tegnap este végül nagyon későn értem haza, és azonnal el is aludtam, mert adtak valami fájdalomcsillapítót, ami eltompított.

Ma reggel, amikor a buszhoz mentem, próbáltam nem közvetlenül Atlasra nézni, hogy ne lássa a homlokomat. Úgy fésültem a hajamat, hogy eltakarja a sebet, és ne lehessen azonnal észrevenni. Amikor leültünk egymás mellé a buszon, és lepakoltuk a földre a cuccainkat, összeért a kezünk.

Jéghideg volt a keze, Ellen! Jéghideg!

Abban a pillanatban esett le, hogy elfelejtettem odaadni neki a pokrócokat, amiket még tegnap gyűjtöttem össze, mert anyu hamarabb hazaért a szokásosnál. Később a garázsban történtek nagyjából minden gondolatomat lekötötték, és teljesen meg is feledkeztem Atlasról. Egész éjszaka havazott meg fagyott, ő pedig ott kuporgott egyedül abban a házban. És mostanra annyira áthűlt, hogy azt sem tudtam, mi tartotta egyáltalán életben.

Megragadtam mindkét kezét.

–  Atlas! Te halálra fagytál!

Nem felelt. A kezét dörzsölgettem, hogy felmelegítsem, aztán a vállára hajtottam a fejem, és valami borzasztóan kínosat engedtem meg magamnak. Elsírtam magam. Nem sokat sírok, de felzaklattak a tegnapiak, meg lelkiismeret-furdalásom is volt, amiért elfelejtettem odaadni neki a takarókat, és ez az egész ott és akkor, iskolába menet a buszon csúcsosodott ki. Atlas egy szót sem szólt. Csak kihúzta a kezét a kezemből, hogy ne dörzsöljem tovább, és inkább ráfektette. Némán ültünk tovább egymás mellett, a fejünket összedugtuk, a keze az enyémen. Tulajdonképpen nagyon kellemes pillanatok is lehettek volna, ha nem vagyunk mind a ketten annyira szomorúak.

Már hazafelé buszoztunk, amikor végül észrevette a homlokomat.

Őszintén szólva meg is feledkeztem róla. A suliban senki nem kérdezett rá, és mire Atlas leült mellém a buszon, már eszembe sem jutott, hogy a sebre igazítsam a hajamat.

– Mi történt a fejeddel?

Amikor végül elindult a busz, azt mondta:

– Tegnap, miután eljöttem tőletek, hallottam, hogy valami történik odaát. Kiabálás volt. Sikítottál, aztán láttam, hogy apád elmegy. Át akartam menni, hogy megnézzem, jól vagy-e, de mire odaértem volna, anyukád elvitt autóval.

Nyilván a veszekedést hallotta a garázsból, és azt látta, amikor anyu a kórházba vitt, hogy összevarrják a homlokomat. El sem akartam hinni, hogy átjött a házunkhoz. Tudod, mit művelne vele apám, ha meglátná a saját ruháiban? Annyira aggódtam érte, mert nem is sejtheti, mire képes apu.

A szemébe néztem.

–Atlas, ezt nem teheted! Nem jöhetsz csak úgy át, amikor a szüleim otthon vannak.

Egy pillanatig néma maradt.

– Hallottam, hogy sikítottál, Lily.

Úgy mondta, mintha az, hogy veszélybe kerültem, mindent felülírna.

Kellemetlenül éreztem magam, mert tudtam, hogy csak segíteni akar, de mégis csak tovább rontott volna vele a dolgokon.

– Elestem – mondtam, de abban a pillanatban megint lelkiismeret-furdalásom támadt.

És őszintén szólva láttam rajta, hogy kicsit csalódott bennem, mert azt hiszem, ő is tudta, hogy nem egyszerű esésről van szó.

Aztán felhúzta az inge ujját, és kinyújtotta a karját.

Elszorult a gyomrom, Ellen. Annyira szörnyű volt. Az egész karját apró sebek borították. Némelyik úgy nézett ki, mintha valaki égő cigarettát nyomott volna el a bőrén.

Aztán megfordította a karját, és láttam, hogy a másik oldala is olyan.

– Régebben én is sokszor elestem, Lily.

Aztán megigazította az inge ujját, és nem szólt többet.

Először azt akartam mondani, hogy félreérti, apám sosem bántana, csak le akart rázni magáról, de aztán rájöttem, hogy ugyanúgy kifogásokat keresnék a számára, mint anyu.

Kicsit feszélyezett, hogy most már tudta, mi történik nálunk. Az út hátralévő részén végig kifelé bámultam az ablakon, mert nem tudtam, mit mondjak neki.

Amikor hazaértünk, anyu kocsija már ott volt. Persze a felhajtón. Nem a garázsban.

Ez azt jelentette, hogy Atlas nem jöhetett át, hogy megnézze velem a műsort. Szerettem volna elmondani neki, hogy később viszek át neki pokrócokat, de amikor leszállt a buszról, még el sem köszönt tőlem. Egyszerűen elindult, mint aki haragszik rám.

Most már sötét van, és azt várom, hogy a szüleim elaludjanak. Akkor átviszem neki a takarókat.

Lily

Kedves Ellen!

Most aztán nyakig benne vagyok.

Előfordul, hogy olyasmit csinálsz, amiről tudod, hogy nem kellene, de valamiért mégis úgy érzed helyesnek? Nem tudom, hogyan fogalmazhatnám meg ennél egyszerűbben.

Szóval még csak tizenöt éves vagyok, és nagyon nem helyénvaló, ha egy fiú a szobámban tölti az éjszakát. Viszont ha tudjuk, hogy valakinek nincs hol laknia, akkor nem kötelességünk-e emberként segítenünk rajta?

Tegnap este, miután a szüleim elaludtak, kiosontam a hátsó ajtón, hogy odaadjam Atlasnak azokat a takarókat. Vittem magammal egy zseblámpát is, mert már rég besötétedett. Még mindig erősen havazott, úgyhogy mire a szomszéd házhoz értem, alaposan átfáztam. Bedörömböltem a hátsó ajtón, és amint Atlas kinyitotta, berontottam mellette, hogy ne fagyoskodjak tovább.

Csakhogy... ugyanúgy fagyoskodtam. Abban az öreg házban valahogy mintha még hidegebb lett volna, mint odakint. A zseblámpámmal körbevilágítottam a nappaliban meg a konyhában. Nem volt semmi odabent, Ellen! Sem egy kanapé, sem egy szék, sem egy matrac. Odaadtam Atlasnak a takarókat, és tovább nézelődtem. A konyha fölött nagy lyuk tátongott a tetőn, és csak úgy süvített be rajta a szél, meg zuhogott be a hó. A nappali egyik sarkában voltak Atlas cuccai. Az ő hátizsákja, meg a másik, amit tőlem kapott. Mellettük két törülköző hevert a padlón. Gondolom, az egyikre feküdt, a másikkal meg takarózott.

A szemem elé kaptam a kezemet, annyira elszörnyedtem. Hetek óta így él! Atlas a hátamra tette a kezét, és megpróbált kiterelni az ajtón.

– Nem szabadna itt lenned, Lily – mondta. – Bajba kerülhetsz.

Ez volt az a pillanat, amikor megragadtam a kezét, és azt mondtam:

– Neked sem szabadna itt lenned.

Ki akartam vonszolni magammal a házból, de elhúzta a kezét.

– Alhatsz ma éjjel a szobámban a padlón – javasoltam. – Majd kulcsra zárom az ajtót. Itt nem maradhatsz, Atlas. Túl hideg van, így tüdőgyulladást kapsz, és meghalsz.

Olyan arcot vágott, mint aki nem tudja, mit tegyen. Visszanézett a fekhelyére a nappaliban, aztán csak kurtán bólintott.

– Jól van.

Szóval mondd, Ellen, rosszul tettem, hogy tegnap este beengedtem a szobámba aludni? Én úgy éreztem, ez volt a helyes döntés. Viszont egészen biztosan nagy bajba kerültem volna, ha rajtakapnak bennünket. A padlón aludt, szóval tényleg csak arról volt szó, hogy meleg helyet adtam neki éjszakára.

Az este még megtudtam róla pár dolgot. Miután becsempésztem a hátsó ajtón át a szobámba, kulcsra zártam az ajtót, és fekhelyet készítettem a számára az ágyam mellett. Beállítottam az órát reggel hatra, és megmondtam Atlasnak, hogy el kell mennie, mielőtt a szüleim felébrednek. Néha anyám viszonylag korán felkel.

Bemásztam az ágyamba, és a szélére húzódtam, hogy lenézhessek Atlasra, amíg beszélgetünk még egy kicsit. Megkérdeztem tőle, mit gondol, meddig maradhat még az üres házban, erre azt felelte, hogy nem tudja. Ezek után muszáj volt azt is megkérdeznem, hogyan jutott idáig. A lámpám még fel volt kapcsolva, és suttogtunk, de erre már nagyon csendesen válaszolt. Előtte pár pillanatig csak némán nézett rám, a kezét összekulcsolva a tarkója alatt.

–  Nem ismerem a valódi apámat – felelte aztán. – Soha felém sem nézett. Ketten voltunk anyámmal, de úgy öt évvel ezelőtt férjhez ment egy emberhez, aki az első pillanattól nehezen viselt el engem. Sokat veszekedtünk. Amikor pár hónappal ezelőtt betöltöttem a tizennyolcat, végképp összekaptunk, és kirúgott a házból.

Mély lélegzetet vett, mint aki nem is akar többet mondani. Aztán mégis folytatta.

– Azóta egy barátom családjánál laktam, de az apját áthelyezték Coloradóba, és elköltöztek. Persze nem vihettek magukkal. A srác szülei már így is nagyon rendesek voltak, hogy náluk lakhattam, szóval azt mondtam nekik, hogy beszéltem anyámmal, és hazavár engem. Amikor végül elutaztak, nem volt hová mennem. Beállítottam hát anyámhoz, és közöltem vele, hogy szeretnék visszaköltözni az érettségiig. Nem engedte. Azt mondta, a mostohaapám nem tűr el a házban. – Elfordította a fejét, és a falat bámulta. – Szóval pár napig csak mászkáltam fel-alá, aztán rátaláltam erre a házra. Gondoltam, itt meghúzom magam, amíg nem kerül valami jobb, vagy legkésőbb az érettségig. Jelentkeztem haditengerésznek, májusban bevonulok, szóval csak addig kell kihúznom valahogyan.

Májusig még hat hónap van hátra, Ellen. Hat!

Kicsordultak a könnyeim, amikor a végére ért. Érdekelt, hogy miért nem kért meg egyszerűen valakit, hogy segítsen. Azt mondta megpróbálta, de felnőttként nehezebb, mint gyerekként, ő pedig már elmúlt tizennyolc. Valakitől megkapta pár menhely telefonszámát, mondván, hogy ott majd segítenek rajta. A város harminc kilométeres körzetében három menhelyet talált, de kiderült, hogy ebből kettőt családon belüli erőszak áldozatául esett nőknek tartanak fent, a harmadikban pedig ugyan hajléktalanokat szállásolnak el, de csak kevés ágyuk van, és túl messze lett volna, hogy mindennap gyalog járhasson iskolába. Meg különben is, hosszú sort kellett volna kivárni, hogy ágyat kapjon. Azt mondta, egyszer megpróbálta, de nagyobb biztonságban érzi magát az öreg házban, mint a menhelyen.

Ilyen helyzetekben tapasztalatlan lány lévén még megkérdeztem:

– De nincsenek más lehetőségek? Nem szólhatsz például az iskolapszichológusnak, hogy anyukád elküldött otthonról?

Megrázta a fejét, és azt mondta, hogy túl öreg már a nevelőszülőkhöz. Mivel betöltötte a tizennyolcat, az anyját már nem vonhatják felelősségre, amiért nem engedi haza. Atlas a múlt héten megpróbálta elintézni, hogy kapjon ételutalványokat, de nem volt pénze, hogy elmenjen a megbeszélésre.

Persze autója sincs, és így nehéz állást keresnie. Azért állítólag próbálkozik. Délutánonként, miután elmegy tőlünk, eljár mindenféle helyekre, hogy beadja a jelentkezését, de mivel nincs sem lakcíme, sem telefonszáma, amit ráírhatna, sokkal nehezebb a dolga.

Esküszöm, Ellen, bármit kérdeztem, volt rá válasza. Olyan, mintha mindent megpróbált volna, hogy ne kerüljön ilyen helyzetbe, de a hozzá hasonlóknak nagyon nehéz segítséget találniuk. Annyira dühös lettem emiatt az egész miatt. Még azt is mondtam neki, hogy őrült, amiért be akar állni katonának.

– Mi a fenéért akarsz egy olyan országot szolgálni, amelyik engedte, hogy ilyen helyzetbe kerülj? – kérdeztem, és nem mondhatnám, hogy suttogtam.

Tudod, mit válaszolt erre, Ellen? Egészen szomorú lett a szeme, és azt mondta:

– Nem az ország hibája, hogy anyám szarik rám. – Aztán kinyújtotta a kezét, és lekapcsolta a lámpámat. – Jó éjszakát, Lily!

Nem aludtam sokat az éjjel. Túlságosan dühös voltam, bár igazából nem is tudom, kire. Folyton az országunkra gondolok, meg arra, hogy milyen elcseszett egy dolog ez, hogy az emberek nem tesznek többet egymásért. Nem tudom, mióta van ez így, hogy mindenki csak magával törődik. Talán sosem volt máshogy. Belegondoltam, hányán járhatnak hasonló cipőben, mint Atlas, és hogy vajon vannak-e más hajléktalan diákok is az iskolánkban.

Mindennap bemegyek a suliba, és magamban általában nyafogok miatta, de soha, egyetlenegyszer sem jutott eszembe, hogy más gyerekeknek talán ez az egyetlen otthona. Atlas sehol máshol nem juthat ételhez.

Többé nem leszek képes tisztelni a gazdagokat, tudván, hogy saját jószántukból anyagi javakra költik a pénzüket ahelyett, hogy másokon segítenének.

Nem akarlak megbántani, Ellen. Tudom, hogy gazdag vagy, de nem az olyanokról beszélek, mint te. Láttam a műsorban, hogy mennyi mindent megteszel másokért, és hány jótékonysági szervezetet támogatsz. De tudom, hogy sok olyan gazdag ember is van, aki önző. A francba hát, még a szegények is lehetnek önzők. Meg a középosztálybeliek. Nézd csak meg a szüleimet. Nem vagyunk gazdagok, de az hétszentség, hogy szegények sem, úgyhogy simán segíthetnénk másokon. Mégsem hiszem, hogy apu valaha is bármilyen formában jótékonykodott volna.

Emlékszem, egyszer pont bementünk egy boltba, ahol egy öregember az Üdvhadseregnek gyűjtött egy persellyel. Megkérdeztem aput, hogy adhatnánk-e neki egy kis pénzt, de azt felelte, hogy nem, ő keményen megdolgozik a pénzéért, és nem engedi, hogy csak úgy elosztogassam. Azt is mondta, hogy nem az ő hibája, ha mások nem akarnak dolgozni. Amíg a boltban voltunk, végig arról papolt, hogy az emberek kihasználják az államot, és amíg az állam csak úgy ingyen mindent megad nekik, ez a probléma nem fog megszűnni.

És én hittem neki, Ellen. Ez három évvel ezelőtt történt, és én azóta végig azt gondoltam, hogy a hajléktalanoknak azért nincs hol lakniuk, mert mind drogosok, vagy legalábbis másokkal ellentétben lusták dolgozni. De most már tudom, hogy ez nem igaz. Persze bizonyos mértékig lehetett igazság abban, amit apu mondott, de ő csak a legrosszabb példákat hozta fel. Nem minden hajléktalan azért lakik az utcán, mert ő maga akarja így. Azért nincs otthonuk, mert nem könnyű segítséghez jutni.

És az igazi problémát az apámhoz hasonlók jelentik. Ahelyett, hogy segítenének másokon, a legrosszabb példákat használják ürügynek a saját önzésükre meg kapzsiságukra.

Én soha nem leszek ilyen. Esküszöm neked, ha felnövök, mindent megteszek, hogy segítsek a rászorulókon. Olyan leszek, mint te, Ellen. Csak valószínűleg nem olyan gazdag.

Lily

Kilencedik fejezet

A MELLEMRE EJTEM A NAPLÓT. Meglep, de könnyek csordulnak ki a szememből. Ahányszor csak beleolvasok ezekbe a levelekbe, azt hiszem, minden rendben lesz, hiszen az egész olyan régen történt, és úgysem élem át megint az akkori érzéseimet.

Olyan érzelgős vagyok. Hirtelen vágyat érzek, hogy átöleljek egy csomó embert a múltamból. Főleg anyut, mert az elmúlt egy évben nem is igazán gondoltam rá, mi mindenen kellett átmennie apám halála előtt. Tudom, hogy valószínűleg még mindig fáj neki.

Kézbe veszem a telefonomat, hogy felhívjam, de ahogy a képernyőre pillantok, látom, hogy négy üzenetet is kaptam Ryle-tól. A szívem majd kiugrik a helyéről. Ne már, hogy le volt némítva! Aztán dühösen forgatom a szememet, mert egyáltalán nem szabadna ilyen izgatottnak lennem.

Ryle: Alszol?

Ryle: Biztosan.

Ryle: Lily...

Ryle: :(

A szomorú arcot tíz perce küldte. Rábökök a válasz gombra, és gépelni kezdek.

Én: Nem. Nem alszom.

Úgy tíz másodperccel később újabb üzenet érkezik.

Ryle: Jó. A lépcsőn jövök felfelé. Húsz másodperc, és ott vagyok.

Mosolyogva ugrom ki az ágyból. A fürdőszobába sietek, és ránézek az arcomra. Megteszi. A bejárati ajtóhoz rohanok, és abban a pillanatban, amikor kinyitom, Ryle már meg is jelenik a lépcső tetején. Annyira fáradtnak látszik. A szeme vörös, és sötét karikák veszik körül. Átkarolja a derekamat, és magához húz, az arcát a nyakamba temeti.

– Olyan jó az illatod – mondja.

Behúzom a lakásba.

– Éhes vagy? Összeüthetek valami kaját.

Megrázza a fejét, és kibújik a kabátjából, szóval elkerülöm a konyhát, és a hálószoba felé indulok. Követ, aztán egy szék támlájára dobja a kabátját, majd lerúgja a cipőjét, és a falhoz tolja.

Orvosi ruha van rajta.

– Fáradtnak tűnsz – mondom.

Mosolyog, és a csípőmre teszi a kezét.

– Az vagyok. Egy tizennyolc órás műtétnél asszisztáltam.

Lehajol, és megcsókolja a szíves tetoválást a kulcscsontomon.

Nem csoda, hogy kimerült.

– Az meg hogyan lehetséges? – kérdezem. – Tizennyolc óra?

Bólint, és az ágyhoz terel, ahol lehúz maga mellé. Úgy helyezkedünk, hogy oldalt fekszünk egymással szemben, ugyanazon a párnán.

– Igen, de fantasztikus volt. Úttörő eljárás. Írni fognak róla a szaklapokban, és ott lehettem, úgyhogy nem panaszkodom. Csak nagyon fáradt vagyok.

Közelebb hajolok, és nyomok egy apró puszit a szájára. Az arcomra fekteti a kezét, és elhúzódik.

– Tudom, hogy készen állsz a vad, izzasztó szexre, de ma este nincs rá energiám. Bocs. Hiányoztál, és valami különös oknál fogva jobban alszom melletted. Nem gáz, hogy itt vagyok?

Elmosolyodom.

– A legkevésbé sem gáz.

Közelebb húzódik, és homlokon csókol. Megfogja a kezemet, és kettőnk között fogja a párnán. Lehunyja a szemét, én viszont nyitva tartom az enyémet, és őt nézem. Olyan arca van, amitől a legtöbben megszeppennek, mert könnyű elveszni benne. És ha csak belegondolok, hogy én folyton nézhetem ezt az arcot! Nem kell szégyenlősködnöm, meg elfordítanom a fejemet, mert ő az enyém.

Talán.

Ez egyelőre csak próbakapcsolat. Nem szabad elfelejtenem.

Egy perccel később elengedi a kezemet, és megmozgatja az ujjait. A kezét figyelem, és azon gondolkodom, milyen lehet, ha az ember tizennyolc órán keresztül csak áll egy helyben, és a finommotorikus képességeit használja. El nem tudom képzelni, miben lehetne még így elfáradni.

Kibújok az ágyból, és hozok testápolót a fürdőszobából. Visszafekszem, és törökülésben lekuporodom mellé. Nyomok egy kis testápolót a kezemre, aztán az ölembe húzom a karját. Kinyitja a szemét, és felnéz rám.

– Mit csinálsz? – kérdezi félálomban.

– Pszt! Aludj csak vissza! – mondom.

A hüvelykujjamat a tenyerébe nyomom, és előbb fel, aztán kifelé körkörösen mozgatom. Becsukódik a szeme, halkan nyög a párnába.

Még vagy öt percig masszírozom a kezét, aztán a másikkal folytatom. Közben végig lehunyva tartja a szemét.

Miután végzek a kezeivel, a hasára fordítom, és ráülök a hátára. Segít, hogy lehúzzam az ingét, de mintha semmi erő nem lenne a karjában.

A vállát, a nyakát, a hátát, a karját masszírozom. Miután végzek, ledőlök róla, és elfekszem mellette.

Éppen a hajába túrok, és a fejbőrét dörzsölöm, amikor kinyitja a szemét.

– Lily? – suttogja, és nyílt tekintettel néz rám. – Azt hiszem, te vagy a legjobb dolog, ami valaha történt velem.

A szavai meleg takaróként ölelnek körül. Nem tudom, mit feleljek. Felemeli a kezét, közrefogja az arcom, tekintete a gyomromig hatol. Lassan közelebb hajol, és a számhoz nyomja a száját. Rövid csókra számítok, de nem húzódik el. A nyelve beoson az ajkaim közé, és puhán szétnyitja őket. Ryle szája olyan meleg. Nyöszörgök, ahogy a csók egyre mélyebb lesz.

A hátamra fordít, aztán végigsimítja a testemet, egészen a csípőmig. Közelebb húzódik, a keze továbbindul, le a combomon. Ahogy egymásnak feszülünk, forróság árad szét bennem. Belemarkolok a hajába, és a szájába suttogok.

– Azt hiszem, eleget vártunk. Most már nagyon szeretném, hogy megdugj.

Gyakorlatilag felhördül, ahogy újult erőre kap, és nekilát, hogy lefejtse rólam a pólót. A vetkőztetésből kezek, nyögések, nyelvek és verejték közjátéka lesz. Úgy érzem, most először érint meg férfi. Az a pár, akik előtte jöttek, mind fiúk voltak ideges kezekkel és félénk ajkakkal. Ryle-ból azonban árad a magabiztosság. Pontosan tudja, hol érintsen meg, és hogyan csókoljon.

Csak addig nem szenteli száz százalékig nekem a figyelmét, amíg lenyúl a padlóra, és kihalász egy óvszert a táskájából. Amikor megint a takaró alatt van, és az óvszer is a helyére került, egy pillanatig sem habozik. Egyetlen gyors, határozott lökéssel tesz magáévá, én pedig az ajkával az ajkamon sóhajtok fel, miközben minden izmom megfeszül.

A szája tüzes, és követelőző, csókol mindenhol, ahol csak hozzám fér. Annyira megszédülök, hogy tehetetlennek érzem magam, nincs más választásom, mint hogy átadjam magam neki. Minden finomkodás nélkül szeretkezik velem. A kezét az ágytámla és a fejem közé csúsztatja, ahogy egyre keményebbeket és keményebbeket lök a csípőjével, minden mozdulatával újra a falnak koppantva az ágyat.

A körmöm a hátába váj, ahogy az arcát a nyakamba temeti.

– Ryle! – suttogom.

– Istenem! – mondom.

– Ryle! – sikítom.

Aztán beleharapok a vállába, hogy elfojtsam az ez után feltörő hangokat. Az egész testemen végigfut az érzés – előbb a fejem búbjától a lábujjam hegyéig, aztán vissza felfelé.

Attól félek, hogy egy pillanatra a szó szoros értelmében elájulok, úgyhogy átkulcsolom a lábammal, mire megfeszül.

– Jesszusom, Lily!

A testén remegések futnak végig, aztán még egyszer utoljára nekem feszül. Hangosan nyöszörög, ahogy elmegy bennem. A teste rándul egyet, az izmai ellazulnak, a fejem pedig visszahanyatlik a párnára.

Egy teljes perc eltelik, mire bármelyikünk is képes megmozdulni. De még akkor sem tesszük inkább. Ryle a párnába fúrja az arcát, és mélyet sóhajt.

– Ezt nem... – Felemeli a fejét, és lenéz rám. A szemében csupa... Nem is tudom megfogalmazni. Szájon csókol, aztán azt mondja: – Annyira igazad volt.

– Mivel kapcsolatban?

Lassan kihúzza magát belőlem, és felkönyököl.

– Figyelmeztettél. Azt mondtad, egy alkalom nem lesz elég veled. Azt mondtad, olyan vagy, mint a kábítószer. Csak azt nem tetted hozzá, hogy a legaddiktívabb fajtából.

Tizedik fejezet

–  FELTEHETEK EGY SZEMÉLYES KÉRDÉST?

Allysa bólint, aztán tökéletesre igazítja a kiszállításra előkészített csokrot. Három nap van hátra a hivatalos megnyitóig, és napról napra egyre több a dolgunk.

– Miről lenne szó? – kérdezi, és felém fordul.

Rádől a pultra, és a körmét kezdi piszkálni.

– Nem kell válaszolnod, ha nem akarsz – figyelmeztetem.

– Hát ha nem kérdezed meg, nem is fogok tudni válaszolni rá.

Mond valamit.

– Adakoztok Marshall-lal jótékonysági célokra?

Értetlenség fut át az arcán.

– Igen. Miért?

Egy vállrándítás kíséretében felelek.

– Csak kíváncsi voltam. Nem néznélek le meg semmi ilyesmi. Az utóbbi időben sokat gondolkodom rajta, hogy létre kellene hozni valamilyen jótékonysági alapítványt.

– Milyen jellegű jótékonysági alapítványra gondolsz? – kérdezi. – Mi többet is támogatunk most, hogy pénzünk lett, de a kedvencem az, amelyiket tavaly találtuk. Iskolákat építenek más országokban. Csak tavaly három új építkezést finanszíroztunk.

Tudtam, hogy nem véletlenül bírom a csajt.

– Nekem nyilván nincs ennyi pénzem, de azért valamit tenni szeretnék. Csak egyelőre nem tudom, hogy mit.

– Előbb essünk túl a hivatalos megnyitón, aztán elkezdhetsz a filantrópián gondolkodni. Egyszerre egy álom elég, Lily.

Megkerüli a pultot, és a kukához lép. Figyelem, ahogy egyetlen mozdulattal kihúzza belőle a szemeteszsákot, és csomót köt a végére. Azon gondolkodom, hogy ha még otthon is mindenre megvannak az emberei, miért vállalt el egy olyan állást, ahol neki kell kivinnie a szemetet és bemocskolnia a kezét.

– Miért dolgozol itt? – kérdezem.

Felnéz, és elmosolyodik.

– Mert megszerettelek – mondja.

De egy fél pillanattal azelőtt, hogy elfordulna, a mosoly eltűnik a szeméből. Kiviszi hátul a szemetet, majd amikor visszajön, továbbra is kíváncsian figyelem.

– Allysa? Miért dolgozol itt? – ismétlem meg a kérdést.

Megtorpan, lassan beszívja a levegőt, mint aki azt fontolgatja, hogy őszinte lehet-e velem. Visszasétál a pulthoz, nekidől, egyik bokáját keresztbe teszi a másikon.

– Mert – feleli leszegett fejjel stírölve a lábát – nem tudok teherbe esni. Két éve próbálkozunk, de semmilyen módszerrel nem sikerül. Belefáradtam, hogy folyton csak otthon ülök, és sírok, szóval úgy döntöttem, hogy keresek valamit, amivel lefoglalhatom magam. – Kihúzza magát, és beletörli a kezét a farmerébe. – Márpedig nálad, Lily Boom, elég rendesen le tudom foglalni magam. – Megfordul, és ugyanazzal a csokorral kezd vacakolni megint. Fél órája tökéletesítgeti. Fog egy kártyát, a virágok közé teszi, aztán megfordul, és a kezembe nyomja a vázát. – Ami azt illeti, ez a tiéd.

Nyilvánvaló, hogy Allysa témát akar váltani, úgyhogy elveszem tőle a virágokat.

– Hogyhogy?

A szemét forgatja, és int, hogy vonuljak be az irodámba.

– Rajta van a kártyán. Vonulj félre, olvasd el!

Látom az ingerült reakciójából, hogy Ryle-tól kaptam a virágot. Elvigyorodom, és beszaladok az irodámba. Leülök az íróasztalhoz, és előveszem a kártyát.

Lily!

Komoly elvonási tüneteim vannak.

Ryle

Mosolyogva dugom vissza a kártyát a borítékba. Fogom a telefonomat, lövök magamról egy képet a virágokkal, miközben kidugom a nyelvemet. Elküldöm Ryle-nak.

Én: Próbáltalak figyelmeztetni.

Azonnal elkezd válaszolni. Feszülten figyelem, ahogy a pöttyök ide-oda mozognak a telefonomon.

Ryle: Szükségem van a következő adagra. Úgy fél óra múlva végzek itt. Elvihetlek vacsorázni?

Én: Nem lehet. Anya ki akar próbálni velem egy új éttermet ma este. Iszonyat, hogy rá van kattanva a kajákra. :(

Ryle: Én is szeretem a kaját. Enni is szoktam. Hová viszed?

Én: Egy Bak nevű helyre a Marketsonon.

Ryle: Van hely még egy embernek?

Egy pillanatig némán bámulok arra, amit írt. Találkozni akar anyámmal? Hivatalosan még csak nem is járunk. Mármint... éppenséggel nem baj, ha találkoznak. Anyu imádná. De Ryle nemrég még ott tartott, hogy hallani sem akart semmiféle kapcsolatról, aztán beleegyezett, hogy tegyünk egy próbát, most már szívesen találkozna anyámmal is, és mindehhez alig öt nap kellett neki? Jóságos istenem! Tényleg kábítószer vagyok.

Én: Oké. Fél óra múlva ott találkozunk.

Kilépek az irodából, és egyenesen Allysához sietek. Az orra elé tartom a telefonomat.

– Találkozni akar anyámmal.

– Kicsoda?

– Ryle.

– A bátyám?

Láthatólag éppen úgy megdöbben, mint én.

Bólintok.

– A bátyád. Anyámmal!

Kikapja a kezemből a telefont, és megnézi az üzeneteket.

– Azta! Hát ezt nem értem.

Visszaveszem tőle a készüléket.

– Kösz a megelőlegezett bizalmat.

Elneveti magát.

– Tudod, hogy értem. Ryle-ról beszélünk. Egyetlenegyszer sem fordult elő Ryle Kincaid élete során, hogy találkozott volna egy lány szüleivel.

Erre persze muszáj mosolyognom, de az jut eszembe, hogy talán csak így akar a kedvemben járni. Talán olyasmiket is megtesz, amihez amúgy semmi kedve, mert tudja, hogy én kapcsolatra vágyom.

Aztán csak még szélesebben mosolygok, mert hát nem éppen ez a lényeg? Hogy áldozatot hozzunk annak az embernek a kedvéért, akit megszerettünk, merthogy boldognak akarjuk látni?

– Nagyon bejöhetek a bátyádnak – cukkolom Allysát.

Felemelem a fejem, azt várom, hogy nevet majd, de komoly tekintettel néz vissza rám.

– Igen – mondja. – Én is ettől félek. – Kikapja a pénztárcáját a pult alól. – Most mennem kell, de szólj majd, hogy mi sül ki belőle, jó?

Elvágtat, én pedig figyelem, ahogy kisiet az ajtón, és sokáig mozdulatlanul bámulok utána.

Zavar, hogy láthatólag egy kicsit sem örül, amiért a dolgok jelen állása szerint Ryle-lal fogok járni. Foglalkoztat, hogy ennek vajon leginkább az irántam vagy a bátyja iránt táplált érzéseihez van-e köze.

Húsz perccel később megfordítom az ajtón a táblát. Zárva. Már csak pár nap. Ráfordítom a kulcsot, és elindulok az autó felé, de megtorpanok, amikor észreveszem, hogy valaki nekitámaszkodik. Beletelik egy pillanatba, mire felismerem. A másik irányba néz, a mobilján beszél.

Azt hittem, az étteremben találkozunk, de legyen.

Kurtán megszólal a duda, ahogy megnyomom a nyitógombot. Ryle megpördül. Mosolyog, ahogy észrevesz.

– Igen, egyetértek – mondja a telefonba. Átkarolja a vállamat, odahúz magához, és nyom egy csókot a fejem tetejére. – Holnap még beszélünk róla. Valami fontos történt közben.

Kinyomja a telefont, a zsebébe csúsztatja, aztán megcsókol. Nem csak úgy köszönésképpen. Ezzel a csókkal azt éreztette, hogy szünet nélkül rajtam járt az esze. Átkarol, megfordít, és az autómnak dönt, aztán addig csókol tovább, amíg beleszédülök. Amikor végre elhúzódik, elismerően néz végig rajtam.

– Tudod, mi őrjít meg benned leginkább? – A számhoz érinti az ujját, és végigköveti vele a mosolyomat. – Ez. Az ajkad. Imádom, hogy vörös, mint a hajad, és még csak rúzst sem kell használnod hozzá.

Még szélesebben mosolygok, és megpuszilom az ujját.

– Akkor rajtad tartom a szemem anyám közelében, mert mindenki azt mondja, hogy a számat tőle örököltem.

Az ujja megáll az ajkamon, és lefagy a mosoly az arcáról.

– Lily! Ezt... ne!

Nevetve nyitom ki az ajtót.

– Mindenki a saját kocsijával?

Átveszi tőlem az ajtót, és még szélesebbre tárja.

– Uberrel jöttem a kórházból. Együtt megyünk.

Anyám már az asztalnál ül, háttal az ajtónak, amikor megérkezünk. Elindulok felé. Az étterem azonnal lenyűgöz. A tekintetemet vonzzák a falak meleg, semleges színei meg a középen álló, majdnem teljes méretű fa. Olyan, mintha a padlóból nőne ki, és az egész éttermet a köré a fa köré tervezték volna. Ryle a sarkamban lépdel, kezét a derekamon tartja. Amikor az asztalhoz érünk, levetem a kabátomat.

– Szia, anyu!

Anyu felnéz a telefonjából.

– Szia, kicsim! – A táskájába dobja a készüléket, és körbemutat az étteremben. – Máris imádom! Nézd a világítást! – mondja, és a mennyezetre mutat. – Olyanok a lámpák, mintha a kertedben termettek volna. – Ekkor veszi észre Ryle-t, aki türelmesen áll mellettem, ahogy becsusszanok a bokszba. Rámosolyog. – Egyelőre két vizet kérünk szépen – mondja.

A tekintetem Ryle-re ugrik, aztán vissza anyámra.

– Anyu! Velem van. Nem ő a pincér.

Anyám értetlenül néz fel megint Ryle-ra, aki mosolyogva kezet nyújt.

– Érthető tévedés volt, asszonyom. Ryle Kincaid vagyok.

Anyu elfogadja a kézfogást, és ide-oda kapkodja a fejét. Ryle elengedi a kezét, és letelepedik mellém.

– Jenny Bloom – mondja végül kissé zavartan anyu, aztán megint felém fordul, és felhúzza a szemöldökét. – Az egyik barátod, Lily?

Ne már, hogy nem készültem fel jobban erre a pillanatra! Hogy a fenébe mutassam be? A próbapasim? Azt nem mondhatom, hogy járunk, de azért azt sem, hogy csak a barátom. Az „udvarlóm” meg kissé ódivatúnak tűnik.

Ryle észreveszi a bizonytalanságomat, és nyugtatóan megszorítja a térdemet az asztal alatt.

– A húgom Lily boltjában dolgozik – mondja. – Találkozott már vele? Allysának hívják.

Anyu előredől a székén.

– Ó! Igen! Hogyne! Most, hogy mondja, maguk nagyon hasonlítanak egymásra. Azt hiszem, a szemük miatt. Meg a szájuk is egyforma.

Ryle bólint.

– Mind a ketten anyánkra ütöttünk.

Anyu rám mosolyog.

– Mindig azt mondják, hogy Lily meg rám ütött.

– Igen – szögezi le Ryle. – Pont ugyanolyan a szájuk. Félelmetes a hasonlóság. – Ryle megint megszorítja a térdemet, én pedig próbálom magamba fojtani a nevetést. – Hölgyeim, ha megbocsátanak, ki kell mennem a mosdóba. – Ha jönne a pincér, én csak vizet kérek.

Anyám a tekintetével követi Ryle-t, aztán lassan visszafordul hozzám. Rám mutat, aztán az üresen maradt székre.

– Hogyhogy még nem hallottam erről az emberről?

Halványan elmosolyodom.

– A dolgok kissé... Szóval nem igazán... – Dunsztom sincs, hogyan magyarázhatnám el a helyzetet anyámnak. – Sokat dolgozik, úgyhogy egyelőre nem töltöttünk együtt sok időt. Egyáltalán. Igazából most vacsorázunk együtt először.

Anyu felhúzza a szemöldökét.

– Tényleg? – kérdezi, és hátradől. – Hát pedig ő nagyon nem úgy viselkedik. Mármint... úgy viselkedik, mint aki már rendesen összemelegedett veled. Egyáltalán nem szokványos az ilyesmi, ha valakivel csak frissiben találkozott az ember.

– Nem frissiben találkoztunk – magyarázom. – Majdnem egy éve ismerjük már egymást. És voltunk is együtt, csak nem randiztunk. Rengeteget dolgozik.

– Hol?

– A Massachusetts General Hospitalban.

Anyám előredől, a szeme majd kiugrik a helyéből.

– Lily! – súgja. – Ezek szerint orvos?

Elnyomom a mosolyomat, úgy bólintok.

– Idegsebész.

– Hozhatok valamit inni a hölgyeknek? – kérdezi egy pincér.

– Igen – felelem. – Kérünk három... – Aztán elakad a lélegzetem.

A pincérre meredek, a pincér meg rám. A szívem a torkomban ver. Elfelejtem, hogyan kell beszélni.

– Lily? – szól anyám, és a pincér felé int. – Arra vár, hogy italt rendeljünk.

A fejemet rázva hebegek.

– Hát... ööö...

– Három vizet kérünk – segít ki anyám.

A pincér végül kizökken a transzból, és a ceruzájával megkocogtatja az írótömbjét.

– Három víz – mondja. – Máris hozom.

Megfordul, és elsiet, de ahogy belöki a konyhaajtót, látom, hogy még visszanéz rám.

Anyám megint előredől.

– Neked meg mégis mi bajod van?

Hátramutatok a vállam fölött.

– A pincér – mondom a fejemet rázva. – Pont úgy nézett ki, mint... Épp kimondanám, hogy Atlas Corrigan, amikor előkerül Ryle, és visszaül mellém.

Ide-oda kapkodja köztünk a fejét.

– Miről maradtam le?

Nyelek egyet, a fejemet csóválom. Igazából biztosan nem Atlas volt az. De az a szempár... meg a szája. Tudom, hogy évek óta nem találkoztunk, de sosem felejtem el, milyen volt. Csakis ő lehetett az. Biztos vagyok benne, és abban sem kételkedem, hogy ő is felismert engem, mert abban a pillanatban, ahogy a tekintetünk találkozott... olyan volt, mintha szellemet látott volna.

– Lily? – Ryle megszorítja a kezemet. – Minden oké?

Biccentek, kipréselek magamból egy mosolyt, aztán megköszörülöm a torkomat.

– Igen. Éppen rólad beszélgettünk- – Megint anyámhoz fordulok. – Ryle a héten asszisztált egy tizennyolc órás műtétnél.

Anyám kíváncsian kapja fel a fejét. Ryle nekilát, hogy beszámoljon neki a műtétről. Megérkezik a vizünk, de egy másik pincér hozza ki. Érdeklődik, hogy sikerült-e átnéznünk az étlapot, aztán beszél a konyhafőnök ajánlatáról. Mind a hárman rendelünk. Mindent megteszek, hogy koncentrálni tudjak, de a tekintetem folyamatosan ide- oda ugrál a teremben, ahogy Atlast keresem. Össze kell szednem magam. Pár perc múlva odahajolok Ryle-hoz.

– Van egy köröm a mosdóba.

Feláll, hogy kiengedjen. Ahogy áthaladok a termen, minden egyes pincér arcát szemügyre veszem. Belépek a mosdókhoz vezető folyosóra nyíló ajtón. Amint magamra maradok, nekidőlök a falnak, előrehajolok, és hosszan kifújom a levegőt. Megszavazok magamnak pár csendes pillanatot, hogy összeszedhessem magam, mielőtt visszamegyek az asztalhoz. A homlokomhoz emelem a kezem, és lehunyom a szemem.

Kilenc éve nem tudom, mi történt vele.

Kilenc éve már?

– Lily?

Felnézek, és beszívom a levegőt. A folyosó végén áll, mint egy szellem a múltból. Vetek egy gyors pillantást a lábára, hogy meggyőződjek róla, nem a föld fölött lebeg-e.

Nem lebeg. Valóságos, és ott áll előttem.

Továbbra is a falnak dőlve állok, nem tudom, mit mondjak neki.

– Atlas?

Amint kimondom a nevét, megkönnyebbülten fúj egyet, majd három nagy lépést tesz előre. Azon kapom magam, hogy én is ugyanezt teszem. Középen találkozunk, és átkaroljuk egymást.

– Azta! – mondja, és szorosan megölel.

Bólintok.

– Igen. Azta!

A vállamra teszi a kezét, és egyet hátralép, hogy megnézhessen magának.

– Egyáltalán nem változtál.

A szám elé kapom a kezem, továbbra is sokkban, és alaposan végigmérem. Az arca szinte a régi, de már nem az a nyurga tinédzser, mint amilyennek emlékszem rá.

– Hát én nem mondhatom el rólad ugyanezt.

Lenéz magára, és felnevet.

– Na ja – mondja. – Nyolc év a seregben ezt teszi az emberrel.

Aztán egy időre elhallgatunk, mert egyikünk sem jut szóhoz a döbbenettől. Hitetlenkedve csóváljuk a fejünket. Nevet, aztán én is nevetek. Végül elengedi a vállamat, és karba fonja a kezét.

– És mi szél hozott Bostonba? – kérdezi.

Nem úgy beszél, mint aki nagy ügyet akar csinálni a dologból, és én hálás vagyok ezért. Talán nem emlékszik a réges-régi beszélgetésünkre Bostonról, amivel jó pár kellemetlen pillanatot megspórolna nekem.

– Itt élek – mondom. Kényszerítem magam, hogy a válaszom is éppen olyan könnyed legyen, mint a kérdése volt. – Van egy virágboltom a Park Plazán.

Tudálékosan mosolyog, mint aki egyáltalán nem lepődött meg. Az ajtó felé pillantok, tudván, hogy vissza kellene mennem az asztalhoz. Észreveszi, és még egyet lép hátrafelé. Egy pillanatig farkasszemet nézünk egymással, aztán csend lesz. Kínos csend. Annyi mondanivalónk lenne, de egyikünk sem tudja, hol kezdjük.

A szeméből egy pillanatra eltűnik a mosoly, aztán az ajtó felé int.

– Gondolom, vissza kell menned a többiekhez – mondja. – Valamikor majd megkereslek. Park Plazát mondtál, igaz?

Bólintok.

Ő is bólint.

Az ajtó kitárul, és egy nő lép be egy kisgyerekkel a karján. Közöttünk mennek el, úgyhogy tovább nő köztünk a távolság. Teszek egy lépést az ajtó felé, ő azonban mozdulatlanul áll. Mielőtt kilépnék, megfordulok és rámosolygok.

– Jó volt látni, Atlas.

Halványan viszonozza a mosolyt, de a szemében már nem látom nyomát.

– Igen. Téged is, Lily.

A vacsora végéig már nem nagyon beszélek. Nem tudom, anyámnak meg Ryle-nak feltűnik-e egyáltalán, mert ez előbbi kérdések egész sorával bombázza az utóbbit. Ryle hősiesen állja. Elbűvölő anyámmal, éppen olyan, amilyennek lennie kell.

A váratlan találkozás Atlasszal alaposan felkavarta az érzelmeimet, de a vacsora végére Ryle megint mindent elsimított.

Anyám megtörli a száját a szalvétájával, aztán rám bök.

– Új kedvenc éttermem van! – közli. – Hihetetlen!

Ryle bólint.

– Egyetértek. El kell ide hoznom Allysát. Imád új éttermeket kipróbálni.

Nagyon jó volt a kaja, de semmi szükségem rá, hogy bármelyikük is vissza akarjon járni ide.

– Rendben volt – mondom.

Természetesen Ryle fizeti a vacsorát, aztán ragaszkodik hozzá, hogy elkísérjük anyámat a kocsijához. Anyu büszkeséggel teli arcából máris látom, hogy este felhív majd, és alaposan kifaggat Ryle-ról.

Amikor elmegy, Ryle elballag velem az autómhoz.

– Kértem egy Ubert, hogy ne kelljen kerülővel hazavinned. Kábé... – lenéz a telefonjára – másfél percünk van smárolni.

Nevetek. Átkarol, előbb a nyakamat, aztán az arcomat csókolja meg.

– Meghívatnám magam, de holnap korán műtétem lesz, és a páciensem minden bizonnyal értékelné, ha az éjszaka jelentős részét nem benned tölteném.

Visszacsókolom, egyszerre csalódom és könnyebbülök meg, amiért nem jön fel.

– Nekem meg pár nap múlva megnyitóm lesz. Rám is rám fér az alvás.

– Mikor lesz legközelebb szabadnapod? – kérdezi.

– Soha. És neked?

– Soha.

Megrázom a fejemet.

– Nekünk annyi. Túl munkamániásak és túl sikeresek vagyunk.

– Ez azt jelenti, hogy a lila ködös időszakot el kell úgy nyolcvanéves korunkra halasztani – mondja. – Pénteken eljövök a megnyitótokra, aztán négyesben elmegyünk ünnepelni. – Egy autó áll meg mellettünk, ő pedig a hajamba túr, és búcsúzóul megcsókol. – Anyukád amúgy egy tünemény. Köszönöm, hogy eljöhettem a vacsorátokra.

Elhátrál, és beül a kocsiba. Figyelem, ahogy kihajtanak a parkolóból.

Nagyon jó érzéseim vannak ezzel az emberrel kapcsolatban.

Mosolyogva fordulok a kocsim felé, de azonnal a szívemhez kapok, és eláll a lélegzetem, amikor megpillantom.

Atlas az autó mögött áll.

– Bocs. Nem akartalak megijeszteni.

Kifújom a levegőt.

– Hát pedig sikerült.

A kocsimnak dőlök, Atlas pedig ott marad, ahol van, nagyjából egy méterre tőlem.

– És kicsoda a szerencsés férfiú?

– Hát... – Elakad a hangom. Ez az egész olyan fura. A mellkasom még mindig egészen szűk, a gyomrom görcsbe rándul, és képtelen vagyok megállapítani, hogy ez még Ryle csókjától van-e, vagy inkább Atlas jelenléte okozza. – Ryle-nak hívják. Úgy egy éve találkoztunk.

Azonnal megbánom, hogy ilyen régi időpontot mondtam. Ettől úgy tűnik, mintha Ryle-lal már egy éve járnánk, pedig hivatalosan egyelőre még csak el sem kezdtük.

– És te? Megnősültél? Van barátnőd?

Nem tudom, csak rutinból kérdezem-e, hogy folytassam a beszélgetést, amit ő kezdett el, vagy őszintén érdekel.

– Ami azt illeti, van. Cassie-nek hívják. Most már majdnem egy éve járunk.

Jaj, a szívem. Biztosan a fáradtságtól ver ennyire összevissza. Egy éve? A mellemre teszem a kezem, és bólintok.

– Az jó. Boldognak tűnsz.

Boldognak tűnik? Mit tudom én.

– Igen. Hát... Tényleg örülök, hogy láttalak, Lily. – Sarkon fordul, de ahelyett, hogy elmenne, megint megpördül, és a farzsebébe süllyeszti a kezét. – Csak kimondom... Tulajdonképpen nem bánnám, ha ez úgy egy évvel ezelőtt történt volna.

Összerezzenek, igyekszem nem megengedni magamnak, hogy hassanak rám a szavai. Végül csak elsiet az étterem felé.

A kulcsaimmal ügyetlenkedem, aztán megnyomom az ajtónyitó gombot. Beülök a kocsiba, becsapom magam mellett az ajtót, a kormányt markolom. Valami oknál fogva kövér könnycsepp gördül végig az arcomon. Kövér, szánalmas, érthetetlenül nedves könnycsepp. Letörlöm, aztán elindítom a motort.

Nem számítottam rá, hogy ilyen fájdalmas lesz viszontlátnom.

De ez jó. Okkal történt. Szükségem volt a lezárásra, hogy odaadhassam a szívemet Ryle-nak, és talán nem is álltam volna rá készen, hogy megtegyem, ha nincs ez a mai este.

Jó ez így.

Igen, sírok.

De jobban fogom érezni magam. Ilyen az emberi természet. Be kell gyógyulni a régi sebnek, hogy felkészülhessünk az újabb fejezetre.

Ennyi az egész.

Tizenegyedik fejezet

ÖSSZEGÖMBÖLYÖDÖM AZ ÁGYBAN, ÉS RÁMEREDEK.

Már majdnem végeztem. Nincs túl sok bejegyzés hátra.

A kezembe veszem a naplót, és magam mellé fektetem a párnára.

– Nem foglak elolvasni – suttogom.

Bár ha mégis elolvasom a maradékot, végzek vele. Miután ma este láttam Atlast, és tudom, hogy munkája van meg barátnője, sőt mi több, minden valószínűség szerint otthona is, úgy érzem, végre lezárhatom ezt a fejezetet. És ha végzek azzal az átkozott naplóval, visszatehetem a cipősdobozba, hogy soha többé ne kelljen kinyitnom.

Végül csak a kezembe veszem hát, és a hátamra fordulok.

– Ellen DeGeneres, te büdös gazember!

Kedves Ellen!

„ Ússz és evezz!”

Felismered ezt az idézetet, Ellen? Szenilla mondja Pizsinek.

Imádom a Némó nyomábant.

„ Ússz és ússz és úszkálj, nem tehetsz mást!”

Nem rajongok különösebben a rajzfilmekért, de ezért minden elismerésem. Azokat a rajzfilmeket szeretem, amik megnevettetnek, de közben valamilyen érzéseket is kiváltanak belőlem. A mai nap után azt hiszem, ez lett a kedvenc rajzfilmem. Mert az utóbbi időben úgy éreztem, megfulladok, és néha mindenkit emlékeztetni kell rá, hogy csak ússzon tovább.

Atlas megbetegedett. De úgy istenigazából.

Most már több éjszaka egymás után bemászott az ablakomon, és nálam aludt a földön. Tegnap, amint ránéztem, tudtam, hogy valami baj van. Vasárnap volt, szóval egész nap nem találkoztunk, de rettenetesen nézett ki. Véreres lett a szeme, sápadta bőre, és a hideg ellenére a haja lucskos volt az izzadságtól. Meg sem kérdeztem, hogy érzi magát, ránézésre is tudtam, hogy nem jól. A homlokára tettem a kezem, és annyira forró volt, hogy majdnem anyámért kiáltottam.

Atlas váltig állította, hogy úgyis meggyógyul, aztán nekilátott megvetni a fekhelyét a padlón. Mondtam neki, hogy várjon, aztán kimentem a konyhába, és töltöttem neki egy pohár vizet. Találtam gyógyszert is a szekrényben. Influenzára való orvosság volt, és igazából nem is tudhattam, mi baja Atlasnak, de azért bevetettem vele.

Csak feküdt a padlón összegömbölyödve, aztán fél órával később megszólalt.

– Lily? Azt hiszem, szükségem lesz egy kukára.

Felugrottam, kikaptam a kukát az asztalom alól, és letérdeltem Atlas elé. Amint a kuka a földön volt, fölé hajolt, és belehányt.

Jaj, istenem, annyira sajnáltam! Annyira beteg volt, és se fürdőszobája, se ágya, se háza, de még anyja se. Csak rám számíthatott, én meg azt sem tudtam, mit tegyek.

Amikor végzett, itattam vele egy kis vizet, és mondtam, hogy feküdjön be az ágyba. Nem akart, de én csak nem engedtem. Letettem a kukát a földre, az ágy mellé, és rábeszéltem, hogy feküdjön fel.

Annyira forró volt, és úgy remegett, hogy féltem a padlón hagyni. Mellé feküdtem, és a következő hat órában óránkét rókázott egyet, én meg kivittem a kukát a fürdőbe kiüríteni. Tény és való, hogy undorító volt. Életem legundorítóbb éjszakáját éltem át, de mi mást tehettem volna? Segítenem kellett rajta, senki másra nem számíthatott. Amikor reggel el kellett mennie a szobámból, azt mondtam neki, hogy húzza csak meg magát a házában, és én majd még ránézek iskola előtt. Meglepett, hogy maradt még energiája kimászni az ablakon. A kukát az ágyam mellett hagytam, és vártam, hogy anyu jöjjön ébreszteni. Amikor észrevette a kukát, azonnal a homlokomra tette a kezét.

– Hogy vagy, Lily?

Nyöszörögve jeleztem, hogy pocsékul.

– Végighánytam az éjszakát. Szerintem már vége, de egy percet sem aludtam.

Fogta a kukát, azt mondta, maradjak ágyban, ő meg majd felhívja az iskolát, és szól, hogy ma nem megyek. Miután elindult dolgozni, visszahívtam Atlast, mondtam neki, hogy egész nap velem maradhat a házban. Még mindig rendszeresen hányt, szóval megengedtem neki, hogy a szobámban pihenjen. Félóránként ránéztem, amíg ebédidő körül végre elmaradtak a rókázások. Akkor lezuhanyozott, én meg készítettem neki egy kis levest.

Még ahhoz is fáradt volt, hogy megegye. Kerítettem egy takarót, aztán leültünk a kanapéra, és együtt bebújtunk alá. Nem tudom, mikor fészkelődtem be annyira, hogy odabújtam hozzá, de egyszerűen így esett jól. Pár perccel később odahajolt, és a kulcscsontomhoz nyomta az ajkát a vállam meg a nyakam között. Csak egy gyors puszi volt, és azt hiszem, nem is valami szerelmes gesztusnak szánta. Inkább csak köszönetét mondott vele kimondatlanul is. Azért mégis a legkülönfélébb érzéseket váltotta ki belőlem. Azóta eltelt pár óra, és folyton megérintem azt a helyet az ujjaimmal, mert még most is érzem.

Tudom, hogy valószínűleg életem egyik legrosszabb napja volt, Ellen. De közben az egyik kedvencem is.

Erős lelkifurdalásom van emiatt.

Megnéztük a Némó nyomábant, és jött az a rész, ahol Pizsi Némót keresi, de már nagyon elkámpicsorodik, Szenilla meg azt mondja neki, hogy: „Tudod, mit csinálj, ha rossz napod van? Ússz és evezz, ússz és evezz! Ússz és ússz és ússz és úszkálj, nem tehetsz mást, csak ússz!”

Na szóval, ennél a résznél Atlas megfogta a kezemet. Nem úgy, ahogy a barátnőik kezét szokták fogni a fiúk, hanem jól megszorította, és azt éreztette velem, hogy ez a történet rólunk szól. Ő volt Pizsi, én meg Szenilla, és segítettem neki úszni.

– „Csak ússz tovább!”– súgtam neki.

Lily

Kedves Ellen!

Félek. Nagyon félek.

Borzasztóan tetszik nekem. Csak rá tudok gondolni, amikor együtt vagyunk, és halálra aggódom magam, amikor nem. Az életem kezd körülötte forogni, és tudom, hogy ez nincsen így jól. De nem tudok mit tenni, fogalmam sincs, mihez kezdhetnék ezzel az érzéssel, most pedig lehet, hogy itt hagy.

Amikor tegnap vége lett a Némó nyomábannak, elment, aztán este, miután a szüleim elaludtak, megint bemászott az ablakomon. Előző éjjel az ágyamban aludt, mert beteg volt, és tudom, hogy nem kellett volna, de mielőtt lefeküdtem volna, betettem a takaróit a mosógépbe. Megkérdezte, hol a fekhelye, és én azt feleltem, hogy megint az ágyon kell aludnia, mert ki kellett mosnom a cuccait, mert ha nem tiszták, akkor megint megbetegedhet tőlük.

Egy percig azt hittem, újra ki fog mászni az ablakon. Aztán mégis inkább bezárta, levette a cipőjét, és bemászott mellém az ágyba.

Már nem tűnt betegnek, de amikor lefeküdt, azt hittem, talán elkaptam tőle, mert kavarogni kezdett a gyomrom. De nem voltam beteg. Csak akkor kavarog így a gyomrom, amikor Atlas ennyire közel van hozzám.

Egymással szemben feküdtünk az ágyon, amikor megkérdezte:

– Mikor leszel tizenhat éves?

– Még két hónap – feleltem súgva.

Csak bámultuk egymást tovább, a szívem egyre hevesebben és hevesebben vert.

– Te mikor leszel tizenkilenc?

Leginkább azért akartam beszélgetni, hogy ne hallja, milyen kapkodva lélegzem.

– Csak októberben – mondta.

Bólintottam.

Kíváncsi lettem volna, miért érdekli a korom, és elgondolkodtam rajta, vajon mit gondolhat a tizenöt évesekről. Vajon gyereknek tekintett? Mintha a kishúga lettem volnál Majdnem betöltöttem a tizenhatot, és két és fél év korkülönbség nem is olyan vészes. Talán ha két ember tizenöt meg tizennyolc éves, akkor az túl soknak tűnhet. De amint tizenhat leszek, lefogadom, hogy senki nem fog fennakadni azon a két és fél éven, ami köztünk van.

– Mondanom kell valamit – szólalt meg aztán.

Visszatartottam a lélegzetemet, nem tudtam, mire számítsak.

– Ma felvettem a kapcsolatot a nagybátyámmal. Anyámmal egy darabig nála laktunk Bostonban. Azt mondta, hogy amikor visszajön a kiküldetéséről, hozzáköltözhetek.

Örülnöm kellett volna abban a pillanatban, és mosolyogva gratulálni neki. De ahogy becsuktam a szememet, fiatalságom minden éretlenségével önmagamat kezdtem sajnálni.

– És elmész? – kérdeztem.

Tanácstalanul vállat vont.

– Nem tudom. Előbb meg akartam beszélni veled.

Olyan közel feküdt hozzám az ágyon, hogy éreztem a lélegzete melegét. Az is feltűnt, hogy mentaillata van, és eszembe jutott, hogy talán üveges vízzel mos fogat, mielőtt átjönne hozzám. Mindig rengeteg vizet küldök vele haza.

A párnához emeltem a kezemet, és egy kiálló tollat kezdtem piszkálni. Amikor kiszedtem, az ujjaim között forgattam tovább.

– Nem tudom, mit mondjak, Atlas. Örülök, hogy lesz már hol laknod. De mi lesz a sulival?

– Befejezhetem Bostonban is – felelte.

Bólintottam. Nagyon úgy tűnt, hogy már döntött.

– Mikor mész el?

Azon gondolkodtam, milyen messze lehet Boston. Valószínűleg pár órányira, de akár az Óperenciás-tengeren túl is lehet, ha az embernek nincs autója.

– Még azt sem tudom biztosan, hogy megyek-e.

Visszaejtettem a tollat a párnára, és leengedtem a kezemet.

– Mi tart vissza? A nagybátyád lakást ajánl neked. Az jó, igaz?

Összeszorított szájjal bólintott, aztán felvette a tollat, amivel az előbb még én játszottam, és az ujjai között forgatta. Végül visszatette a párnára, és olyasmit tett, amire egyáltalán nem számítottam. A számhoz érintette az ujját.

Édes jó istenem, Ellen, hát én azt hittem, ott helyben meghalok! Életemben nem éreztem ennyi mindent egyszerre a testemben. Pár pillanatig ott tartotta az ujját, aztán azt mondta:

– Köszönöm, Lily. Köszönök mindent.

Az ujjai elindultak felfelé, beletúrt a hajamba, aztán közelebb hajolt, és nyomott egy puszit a homlokomra. Alig kaptam levegőt, nyitott szájjal, zihálva kellett lélegeznem, hogy ne fulladjak meg. Láttam, hogy az ő mellkasa is ugyanolyan hevesen mozog, mint az enyém. Láttam, ahogy a tekintete a számra téved.

–  Csókoltak már meg, Lily?

A fejemet rázva jeleztem, hogy nem, és felfelé fordítottam az arcomat, mert azt akartam, hogy ezen ott helyben, azonnal változtasson, különben nem kapok többé levegőt.

Aztán – majdnem olyan óvatosan, mintha tojáshéjból lennék – a számhoz érintette a száját. Nem tudtam, mit tegyek, de egyáltalán nem bántam. Az sem lett volna baj, ha úgy maradunk egész éjszaka, és egyáltalán nem is mozdul a szánk.

Az ajka összezárult az enyém körül, és éreztem, ahogy remeg a keze. Utánoztam, amit ő csinált, és én is mozgatni kezdtem a számat. A nyelve hegye végigsimította az ajkamat, mire azt hittem, hogy rögtön kifordul a szemem a helyéből. Aztán megismételte, utána meg még egyszer, úgyhogy aztán én is ugyanígy tettem. Amikor a nyelvünk először találkozott, kicsit el is mosolyodtam, mert sokat gondolkodtam már rajta, milyen lesz az első csókom. Hogy hol lesz, kivel lesz. Soha fel sem merült volna bennem, hogy ilyen lesz.

A hátamra fordított, a kezét az arcomra szorította, és tovább csókolt. Egyre jobb és jobb lett, ahogy belemelegedtem. A kedvenc pillanatom az volt, amikor egy másodpercre elhúzódott, hogy lenézhessen rám, aztán még hevesebben folytatta.

Nem tudom, meddig csókolóztunk. Sokáig. Addig, amíg már fájt a szám, és nem tudtam nyitva tartani a szemem. Elég biztos, hogy amikor elaludtunk, a szája még mindig hozzáért az enyémhez.

Többet nem hoztuk szóba Bostont.

Még mindig nem tudom, hogy elmegy-e.

Lily

Kedves Ellen!

A bocsánatodat kell kérnem.

Egy hete nem írtam neked, és egy hete nem is néztem a műsorodat. Ne aggódj, azért mindig felveszem, úgyhogy a nézettségi adatokba beleszámítok, de az a helyzet, hogy minden áldott nap, miután Atlasszal leszállunk a buszról, ő gyorsan lezuhanyozik, aztán smárolunk.

Mindennap!

Fantasztikus!

Nem tudom, miért, de annyira könnyen elengedem magam a társaságában. Olyan kedves és figyelmes. Soha nem tesz semmit, ami nekem nem esne jól, igaz, hogy eddig meg sem próbálkozott ilyesmivel.

Nem tudom, mennyit árulhatok el, hiszen személyesen nem ismerjük egymást. De annyit azért hadd mondjak, hogy ha kíváncsi volt rá, milyen a cicim fogása...

Na hát most már tudja.

Fel nem foghatom, hogyan képesek emberek nap mint nap élni az életüket, ha ennyire tetszik nekik valaki. Ha rajtam múlna, egész nap meg egész éjjel csókolóznánk, és nem is csinálnánk semmi mást, talán csak beszélgetnénk közben egy keveset.

Atlas vicces történeteket mesél. Imádom, amikor beszédes kedvében van, mert nem fordul elő gyakran. Olyankor mindig gesztikulál, és sokat is mosolyog. A mosolyát még jobban szeretem, mint a csókjait. Néha rászólok, hogy hallgasson el, és ne mosolyogjon meg ne is csókoljon, mert egyszerűen gyönyörködni szeretnék benne. Nagyon szeretem a szemét nézni. Olyan kék, hogy ha a szoba másik felében állna, akkor is bárki láthatná, milyen élénk a színe. A csókjainkban csak az nem jó néha, hogy lehunyja közben a szemét.

És nem. Még mindig nem beszéltünk Bostonról.

Lily

Kedves Ellen!

Tegnap délután, amikor a buszon ültünk, Atlas megcsókolt. Nem volt ebben semmi új, hiszen időközben rengeteget csókolóztunk, de most először tettük meg nyilvánosan. Amikor együtt vagyunk, minden más mintha eltűnne, szóval eszünkbe sem jutott, hogy más is észreveheti. De Katie észrevette. Mögöttünk ült, és amint Atlas odahajolt, hogy megcsókoljon, hallottam, ahogy azt mondja:

– Pfuj! – A mellette ülő lányhoz beszélt, és még folytatta is. – Nem igaz, hogy Lily csak úgy hagyja, hogy letapizza. Majdnem mindennap ugyanaz a ruha van rajta!

Ellen, én annyira begurultam. Atlast is borzasztóan megsajnáltam. Elhúzódott tőlem, és láttam, hogy zavarja, amit Katie mondott. Megfordultam volna, hogy leordítsam Katie fejét, amiért ilyen könnyen ítélkezik valaki felett, akit még csak nem is ismer, de Atlas elkapta a kezemet, és megrázta a fejét.

– Ne, Lily! – mondta.

Úgyhogy nem tettem.

De aztán már végig nagyon dühös voltam a buszon. Haragudtam Katie-re, amiért ilyesmit mondott, csak hogy megbántson valakit, akiről úgy gondolta, hogy nem ér fel hozzá. Az is bántott, hogy Atlas láthatólag hozzászokott a hasonló megjegyzésekhez.

Nem akartam, hogy azt higgye, zavarba jöttem, amiért más is látta a csókunkat. Én jobban ismerem Atlast, mint azon a buszon bárki, és tudom, milyen jó ember, függetlenül attól, hogy milyenek a ruhái és hogy büdös volt, mielőtt elkezdett rendszeresen zuhanyozni nálam.

Odahajoltam, nyomtam egy puszit az arcára, és a vállára hajtottam a fejemet.

– Mondjak valamit? – kérdeztem tőle.

Az ujjait az ujjaim közé csúsztatta, és megszorította a kezemet.

– Mit?

– Te vagy a kedvenc emberem.

Éreztem, hogy picit felnevet, és ettől én is elmosolyodtam.

– Hányból? – kérdezte.

– Mindből.

Megcsókolta a fejem búbját.

– Nekem is te vagy a kedvenc emberem, Lily. Utcahosszal.

Amikor a busz megállt az utcánkban, nem engedte el a kezemet, úgy indultunk leszállni. Ő elöl ment az üléssorok között, én pedig követtem, úgyhogy nem látta, amikor megfordultam, és bemutattam Katie-nek.

Valószínűleg nem kellett volna, de az arca látványáért megérte.

Amikor hazaértünk hozzánk, kivette a kezemből a kulcsot, és kinyitotta az ajtót. Fura volt látni, milyen otthonosan mozog nálunk. Beléptünk, és bezárta mögöttünk az ajtót.

Akkor vettem észre, hogy nincs áram. Kinéztem az ablakon, és láttam, hogy egy furgon áll az utcában, mellette pedig szerelők dolgoznak a villanyvezetékeken, ami azt jelentette, hogy nem nézhettük meg a műsorodat. Nem zaklatott fel a dolog különösebben, mert ez azt jelentette, hogy így valószínűleg másfél órán keresztül csókolózni fogunk helyette.

– Villany- vagy gáztűzhelyetek van? – kérdezte.

– Gáz – feleltem, bár nem igazán értettem, miért érdekelheti a tűzhelyünk.

Lerúgta a cipőjét (ami valójában apám egyik régi cipője volt), és elindult a konyha felé.

– Készítek neked valamit – mondta.

– Tudsz főzni?

Kinyitotta a hűtő ajtaját, és elkezdte benne ide-oda tologatni a dolgokat.

– Aha. Valószínűleg legalább annyira, mint amennyire te kertészkedni.

Kivett pár dolgot a hűtőből, és begyújtotta a sütőt. Én a pultnak támaszkodva figyeltem. Még csak receptre sem volt szüksége, csak beleöntött mindenfélét egy tálba anélkül, hogy bármivel kimérte volna a mennyiségeket, és minden hozzávalót összekevert.

Apám soha egy szalmaszálat keresztbe nem tett a konyhában. Elég biztos vagyok benne, hogy a sütőt sem tudná begyújtani. Igazából azt hittem, minden férfi ilyen, de Atlas rácáfolt erre, ahogy a konyhában sürgölődött.

– Mi lesz belőle? – kérdeztem.

A pultnak feszítettem a tenyerem, és felugrottam rá.

– Keksz –felelte.

Odaballagott hozzám a tállal, és beledugott a keverékbe egy kanalat, amit aztán a számhoz emelt. A nyers tészta az egyik gyengém, és ennél finomabbat életemben nem kóstoltam még.

– Azta! – mondtam az ajkamat nyalogatva.

Letette mellém a tálat, aztán odahajolt, és megcsókolt. A nyers tészta és Atlas szájának keveréke maga a mennyország, ha esetleg érdekel. Mély torokhangot hallattam, amiből ő is tudhatta, hogy tetszik ez a kombináció. Erre elnevette magát, de a csókot így sem hagyta abba. Egyszerűen belenevetett, amitől teljesen elolvadt a szívem. A boldog Atlas egyszerűen észbontó volt. Kedvem támadt hozzá, hogy megszerezzek mindent, ami ezen a világon csak kedves a számára, hogy aztán odaadhassam neki.

Amikor csókolt, azon gondolkodtam, hogy vajon ez-e a szerelem. Sosem volt korábban barátom, és nincs mivel összehasonlítanom az érzéseimet. Ami azt illeti, Atlas előtt soha nem is vágytam fiúra meg semmilyen kapcsolatra sem. Az én családom nem szolgált éppen követendő példával arra nézvést, hogyan illik a férfinak a szeretett nővel bánnia, úgyhogy sajnos mindig bizalmatlanul viszonyultam a kapcsolatokhoz és más emberekhez.

Időnként elgondolkodtam rajta, hogy vajon képes leszek-e valaha is megbízni egy férfiban. Nagyjából-egészéből gyűlölöm őket, mert az egyetlen példa, akit láttam, az az apám. De az Atlasszal töltött idő megváltoztat. Persze azt hiszem, nem nagyon.

Alapvetően most is bizalmatlan vagyok az emberekkel szemben. De azért valamennyit csak változtam, mert most már legalább azt képes vagyok elhinni, hogy ő kivétel a szabály alól.

Felfüggesztette a csókot, és megint kézbe vette a tálat. Átvonult vele a szemközti pulthoz, és nekiállt, hogy kilapátolja a tésztát két sütőpapírra.

– Kíváncsi vagy, mi a gáztűzhelyek trükkje? – kérdezte.

Igazából korábban egyáltalán nem érdekelt a főzés, miatta azonban valamiért mindent tudni akartam, amit ő. Talán azért, mert olyan boldognak tűnt, amikor beszélt róla.

– A gáztűzhelyek sütőiben mindig vannak melegebb pontok – magyarázta, miközben kinyitotta a sütő ajtaját, és betette a kekszeket–, úgyhogy forgatni kell bent a tepsiket, akkor egyenletesen sülnek. – Becsukta az ajtót, levette a kezéről a sütőkesztyűt, és a pultra dobta. – Egy pizzasütőlap is segít. Ha akkor is bent hagyod, amikor éppen nem pizzát készítesz, egyenletesebben oszlik el vele a hő.

Odalépett hozzám, a két oldalamon megtámaszkodott a kezével. Amint lehúzta a pólóm gallérját az ujjával, szikrázni kezdett a levegő. Megcsókolta azt a pontot a vállamon, amit annyira szeret megcsókolni, közben lassan felfelé csúsztatta a kezét a hátamon. Esküszöm, néha, amikor nincs is velem, simán érzem a szája érintését a kulcscsontomon.

Éppen szájon csókolt volna, amikor meghallottuk, hogy egy autó kanyarodik be a felhajtóra. Leugrottam a pultról, és pánikba esve néztem körül a konyhában. Atlas a két tenyere közé fogta az arcomat, és úgy fordította, hogy a szemembe nézhessen.

– Figyeld a kekszeket! Úgy húsz perc múlva készen lesznek.

A számra tapasztotta a száját, aztán elengedett, és már rohant is a nappaliba a hátizsákjáért. Amint kitette a lábát a hátsó ajtón, hallottam, hogy apám leállítja a motort.

Éppen nekiláttam összeszedni a hozzávalókat, amikor apám a garázsból belépett a konyhába. Körülnézett, és észrevette a fényt a sütőben.

– Sütsz valamid – kérdezte.

Bólintottam, mert olyan sebesen vert a szívem, hogy attól féltem, remegni fog a hangom, ha hangosan válaszolok. Nekiláttam, hogy lesúroljak a pulton egy amúgy teljesen tiszta pontot. Megköszörültem a torkomat.

– Kekszet – mondtam aztán. – Kekszet sütök.

Apám letette az aktatáskáját a konyhaasztalra, aztán a hűtőhöz lépett, és kivett egy sört.

– Áramszünet volt-magyaráztam. – Unatkoztam, úgyhogy arra jutottam, ezzel foglalom el magam, amíg megint lesz villany.

Apu leült az asztalhoz, és a következő tíz percben kérdéseket tett fel az iskoláról, meg arról, hogy gondolkodtam-e már az egyetemen. Időnként, amikor kettesben maradtunk, pár pillanatra felsejlett előttem, milyen lehet egy normális kapcsolat az ember lányának az apjával. A konyhaasztalnál az egyetemről beszélgetni, meg arról, hogy mi leszek, ha nagy leszek. Akármennyire is gyűlöltem őt az idő java részében, azért vágytam ezekre a pillanatokra. Ha mindig az az ember maradna, aki ezekben a pillanatokban lenni tud, egészen más lenne a világ. Mindannyiunk számára.

Megfordítottam a kekszeket, ahogyan Atlas mondta, és amikor megsültek, kihúztam a tepsit a sütőből. Az egyiket leemeltem róla, és apámnak adtam. A gondolatát is rühelltem, hogy ilyen rendes vagyok vele. Olyan érzés volt, mintha Atlas egyik keksze pocsékba ment volna.

–A mindenit – mondta apu. – Ez nagyon finom, Lily!

Kipréseltem magamból egy köszönömöt, pedig nem én sütöttem a kekszeket. Persze ezt úgysem mondhattam meg neki.

– A suliba viszem őket, úgyhogy csak egyet ehetsz – hazudtam.

Megvártam, amíg a kekszek kihűltek, aztán egy műanyag dobozba tettem, és a szobámba vittem őket. Meg sem akartam kóstolni Atlas nélkül, úgyhogy nem nyúltam hozzá a dobozhoz, amíg este át nem jött.

– Addig kellett volna enned, amíg meleg – mondta. – Olyankor a legfinomabb.

– Nem volt szívem nélküled megkóstolni – feleltem.

Leültünk az ágyra, a falnak támaszkodtunk, és ott helyben megettük a kekszek felét. Annyit mondtam Atlasnak, hogy nagyon finom, de azt nem árultam el, hogy ennél finomabb kekszet soha életemben nem ettem. Nem akartam, hogy elszálljon magától. Az az igazság, hogy tetszett az alázatossága.

Amikor ki akartam venni még egyet, elvette előlem a dobozt, és rátapasztotta a tetejét.

– Ha túl sokat eszel, rosszul leszel tőle, és már nem fog ízleni.

Elnevettem magam.

– Az lehetetlen!

Ivott egy korty vizet, aztán felállt, és az ágy felé fordult.

– Készítettem neked valamit – mondta, és belenyúlt a zsebébe.

– Még egy adag kekszet? – kérdeztem.

Mosolyogva megrázta a fejét, és felém nyújtotta a karját. Felemeltem a kezemet, mire a bezárt ökléből a tenyerembe ejtett valami keményet. Egy fából faragott kicsi, lapos szív volt, nagyjából öt centi hosszú.

Megsimogattam a hüvelykujjammal, próbáltam nem túl szélesen mosolyogni. Nem volt anatómiailag pontos szív, de a szokásos kézzel rajzoltakra sem hasonlított. Egyenetlen volt, a közepén üreges.

– Ezt te csináltad? – kérdeztem, és felnéztem rá.

Bólintott.

– Egy régi késsel faragtam, amit a házban találtam.

A szív két vége nem ért össze. Csak befelé kanyarodott kicsit, de az ívek nyitva maradtak. Azt sem tudtam, mit mondjak. Érzékeltem, hogy Atlas visszaül mellém az ágyra, de még annyi időre sem bírtam elszakadni a szívtől, hogy megköszönjem neki.

– Egy faágból faragtam – suttogta. – Az udvarotokban lévő tölgyfáról van.

Esküszöm neked, Ellen, életemben nem hittem volna, hogy valamit ennyire imádhatok. Vagy talán nem is az ajándékot imádtam annyira, hanem Atlast magát, összezártam az ujjaimat a szív körül, aztán olyan erővel csókoltam szájon Atlast, hogy hanyatt dőlt az ágyon. Átvetettem rajta a lábamat, terpeszben ráültem, ő pedig megmarkolta a derekamat, és a szájával a számon elmosolyodott.

– Egy egész istenverte házat is faragok neked abból a tölgyfából, ha ilyen jutalmat kapok érte – súgta.

Ezen jót nevettem.

– Nem szabad ilyen tökéletesnek lenned – közöltem vele. – Már így is te vagy a kedvenc emberem, ez meg végképp tök igazságtalan mindenki mással szemben, mert így később sem lesz esélye senkinek felzárkózni hozzád.

A tarkómra csúsztatta a kezét, és megfordított. Így már hanyatt feküdtem, és ő került felülre.

– Akkor bevált a tervem – mondta, és megint megcsókolt.

Közben egy pillanatra sem engedtem el a szívet, annyira akartam hinni benne, hogy minden apropó nélkül, csak úgy kaptam. De a lelkem mélyén rettegtem, hogy Atlas azért adta, hogy rá emlékeztessen, amikor elmegy Bostonba.

Nem akartam emlékezni rá. Ha emlékeznem kéne, az azt jelentené, hogy már nem része az életemnek.

Nem akarom, hogy Bostonba költözzön, Ellen. Tudom, hogy ez önzés, mert nem élhet tovább abban a házban. Nem tudom, mitől félek jobban. Attól, hogy meg kell élnem, hogy elmegy, vagy attól, hogy igazi egoista módjára könyörögnöm kell neki, hogy maradjon.

Tudom, hogy muszáj beszélnünk róla. Ma este, amikor átjön, kifaggatom Bostonról. Tegnap este nem akartam, mert annyira tökéletes nap volt.

Lily

Kedves Ellen!

Ússz és evezz! Ússz és ússz és úszkálj!

Bostonba költözik.

Nem igazán van kedvem beszélni róla.

Lily

Kedves Ellen!

Hát ezt nem lesz könnyű anyunak elrejtenie.

Apám általában ügyel rá, hogy olyan helyen üsse meg, ahol nem hagy maradandó nyomot. Nyilván nagyon nem akarja, hogy a környéken megtudják, mit művel itthon. Láttam már párszor, ahogy belerúg anyuba, fojtogatja, üti a hátát meg a gyomrát, a haját tépi. A néhány alkalommal, amikor az arcát ütötte meg, igazából csak apró pofonokat osztott ki, amiknek nem maradt meg sokáig a nyoma.

De eddig még sosem láttam tőle olyat, mint tegnap este.

Nagyon későn értek haza. Hétvége lévén valamilyen közösségi eseményen jártak. Apámnak van egy ingatlanos cége, és ő a helyi polgármester is, úgyhogy néha el kell menniük jótékonysági vacsorákra meg hasonlókra. Ami persze ironikus, ha belegondolunk, mi apám véleménye a jótékonyságról. De hát nyilván ügyelnie kell a látszatra.

Atlas már a szobámban volt, amikor hazaértek. Amint beléptek az ajtón, már hallottam, hogy veszekednek. Nem igazán tudtam kivenni a szavaikat, de annyit azért étettem, hogy apám azért cseszegette anyámat, mert szerinte flörtölt valami férfival.

Na most, én ismerem anyut, Ellen. Soha nem tenne ilyesmit. Inkább arról lehetett szó, hogy valaki csak ránézett, apámon meg úrrá lett a féltékenység.

Hallottam, hogy lekurvázza anyut, aztán már puffant is az első ütés. Kimásztam volna az ágyból, de Atlas visszahúzott, és arra kért, maradjak ki belőle, mert még bajom eshet.

Mondtam, hogy néha segít, ha közbeavatkozom, mert akkor apám meghátrál.

Atlas igyekezett lebeszélni róla, végül azonban felkeltem, és kimentem a nappaliba.

Ellen... Nem is tudom.

Rajta volt.

A kanapén feküdtek, apám az egyik kezével anyu nyakát szorongatta, a másikkal meg a ruháját húzta fel. Anyu megpróbálta lelökni magáról, én meg csak mozdulatlanná dermedve álltam. Anyu egyre csak könyörgött, hogy hagyja békén, de apám felpofozta, és ráparancsolt, hogy fogja be a száját. Sosem felejtem el, mit mondott neki:

–Azt akarod, hogy valaki törődjön veled? Hát majd én törődök veled, baszd meg!

Ez volt az a pillanat, amikor anyu elnémult, és nem küzdött tovább. Hallottam, hogy sír, aztán azt mondta:

–  Csendesebben, kérlek! Itt van Lily.

Igen, ezt mondta. „Csendesebben, kérlek.”

Csendesebben erőszakolj meg, drágám, kérlek.

Ellen, én eddig el sem tudtam képzelni, hogy az ember ennyi gyűlöletet érezhet a szívében. És nem is apámról beszélek. Hanem magamról.

Bementem a konyhába, kinyitottam egy fiókot, kivettem belőle a legnagyobb kést, amit találtam, és... Nem is tudom, hogyan magyarázzam el. Olyan volt, mintha nem is lennék benne a saját testemben. Láttam, amint átszelem a konyhát a késsel a kezemben, és tudtam, hogy nem fogom használni. Csak kellett valami, ami veszélyesebb nálam, és amivel elijeszthetem apámat. De közvetlenül azelőtt, hogy kijutottam volna a konyhából, két kar kapta el hátulról a derekamat, és felemelt a földről. Ahogy elejtettem a kést, apám nem hallotta meg a csörömpölést, de anyu igen. Találkozott a tekintetünk, ahogy Atlas visszavitt a szobámba. Amikor megint odabent voltunk, ököllel kezdtem verni a mellkasát, követeltem, hogy engedjen vissza anyámhoz. Sírtam, és mindent megtettem, hogy eltüntessem az utamból, de nem mozdult.

Atlas nem engedett el.

–  Nyugalom, Lily! – mondta.

Csak ugyanezt ismételgette, és a karjában tartott, amíg beletörődtem, hogy nem mehetek vissza. Nem volt hajlandó megint a kés közelébe engedni.

Az ágyhoz lépett, felvette a kabátját, és nekilátott, hogy belebújjon a cipőjébe.

– Átmegyünk a szomszédba – közölte. – Felhívjuk a rendőrséget.

A rendőrséget.

Anyám korábban többször is óva intett tőle, hogy a rendőrséget hívjam. Azt mondta, ezzel kockára tenném apám karrierjét. Őszintén szólva ezen a ponton ez már egyáltalán nem érdekelt. Tettem rá, hogy ő polgármester, vagy hogy az emberek, akik szeretik, még nem ismerik a rosszabbik oldalát. Egyedül az volt a fontos, hogy segíthessek anyun, úgyhogy én is fölvettem a kabátomat, aztán elindultam a gardróbom felé egy pár cipőért. Amikor kiléptem a gardróbból, Atlas a szobám ajtaját bámulta.

Éppen nyílt.

Anyám lépett be rajta, gyorsan behúzta maga mögött, és ráfordította a kulcsot. Sosem fogom elfelejteni, milyen volt. Vér szivárgott az ajkából. A szeme máris kezdett feldagadni, és egy kitépett hajcsomó tapadt az egyik vállához. Atlasra pillantott, aztán rám.

Egyetlen pillanatra sem szeppentem meg, amiért rajtakapott egy fiúval a szobámban. Egyáltalán nem érdekelt. Csak őt féltettem. Odaszaladtam hozzá, megfogtam a kezét, az ágyamhoz kísértem. Lesöpörtem a hajat a válláról, aztán megigazítottam a homlokán is.

– Felhívja a rendőrséget. Rendben, anyu?

Anyám szeme tágra nyílt. Hevesen rázni kezdte a fejét.

– Ne! – mondta. Atlasra pillantott, aztán megismételte. – Ne! Nem lehet.

Atlas már az ablaknál állt, és kimászni készült, de erre megállt, és visszanézett rám.

– Apád részeg, Lily – mondta anyu. – Hallotta, amikor bezártad az ajtót, úgyhogy bevonult a hálószobánkba. Abbahagyta. Ha hívod a rendőrséget, csak rosszabb lesz a helyzet, hidd el nekem. Hagyd csak, hadd aludja ki, holnap jobb lesz.

A fejemet ráztam, a szememet égették a könnyek.

– De anyu, meg akart erőszakolni!

Anyám lehajtotta a fejét, és vágott egy grimaszt.

– Nem így megy ez, Lily. Házasok vagyunk, és a házasság néha egyszerűen... Fiatal vagy hozzá, hogy ezt megértsd.

Egy percre néma csend lett, amit aztán én törtem meg.

– Remélem, soha nem fogom megérteni.

Ez volt az a pillanat, amikor anyu elsírta magát. A tenyerébe temette az arcát, és zokogni kezdett, én pedig átkaroltam a vállát, és jobb híján vele bőgtem. Soha nem láttam még ilyen zaklatottnak. Soha nem láttam még így összetörve. Megszakadt a szívem, Ellen.

Én is összetörtem.

Amikor abbahagyta a sírást, körülnéztem a szobában. Atlas időközben magunkra hagyott bennünket. Kimentünk a konyhába, segítettem anyunak megmosni a száját és a szemét. Végig egyetlen szót sem szólt Atlasról. Vártam, mikor közli, hogy szobafogságra vagyok ítélve, de nem történt semmi. Aztán rájöttem, hogy talán azért nem foglalkozott Atlasszal, mert ő már csak így működött. Ami fájt neki, egyszerűen a szőnyeg alá söpörte, hogy aztán soha többé ne kerüljön elő.

Lily

Kedves Ellen!

Azt hiszem, most már készen állok rá, hogy Bostonról beszéljek.

Atlas ma ment el.

Annyiszor kevertem meg a kártyalapjaimat, hogy belefájdult a kezem. Félek, hogy ha nem írom ki magamból az érzéseimet, abba bele fogok őrülni.

Az utolsó esténk nem alakult valami fényesen. Eleinte sokat csókolóztunk, de mind a ketten túl szomorúak voltunk hozzá, hogy nagyon beleéljük magunkat. Atlas két nap alatt másodszor közölte velem, hogy meggondolta magát, és nem megy el. Nem akart egyedül hagyni ebben a házban. Csakhogy én már közel tizenhat éve ezekkel a szülőkkel élek. Butaság lenne tőle, ha visszautasítana egy otthont, és a hajléktalanságot választaná, pusztán azért, mert én itt vagyok. Ezt mind a ketten tudtuk, de a fájdalmunkat nem enyhítette.

Igyekeztem nem a szomorúságra figyelni, szóval amíg ott feküdtünk, arra kértem, hogy meséljen Bostonról. Azt mondtam neki, hogy egy napon, amikor végzek a sulival, talán én is elmehetnék oda.

Egészen elrévedt a tekintete, amikor beszélni kezdett róla. Soha nem láttam még ilyennek. Mintha a mennyországról mesélt volna. Azt mondta, az ottaniaknak van a legjobb tájszólásuk, például egészen elharapják az r-eket. Nyilván nem vette észre, de ő is egy csomószor így beszél. Azt mondta, kilenctől tizennégy éves koráig ott élt, szóval kicsi ráragadhatott az akcentusból.

Mesélt a nagybátyja lakásáról, ami egy olyan házban van, ahol ki lehet menni a tetőre, és baromi menő.

–  Egy csomó házat így csináltak meg – mondta. – Néhol még medence is van a tetőn.

A Maine állambeli Plethorában szerintem egy olyan épület sincs, amelyik elég magas lenne egy rendes tetőteraszhoz. Érdekelt, milyen érzés lehet olyan magasan lenni, úgyhogy megkérdeztem, ő is felment-e oda, amire azt felelte, hogy igen. Kisebb korában néha felment a tetőre, csak üldögélt ott, és gondolkodott, amíg a várost figyelte.

Az ételekről is mesélt. Azt már tudtam, hogy szeret főzni, de fogalmam sem volt, hogy ilyen szenvedéllyel csinálja. Nyilván mert nincs tűzhelye, sőt még konyhája sem, úgyhogy nemigen beszélt főzésről azon a napon kívül, amikor a kekszeket sütötte nekem.

Mesélt a kikötőről is, meg arról, hogy mielőtt az anyja újra férjhez ment, sokszor elvitte oda horgászni.

– Boston végül is valószínűleg nem sokban különbözik a többi nagyvárostól – mondta. – Nemigen van ott olyasmi, ami különlegessé teszi. Csak... Nem is tudom. Van ott valami pezsgés. Nagyon jók az energiák. Aki Bostonban él, az büszke rá. Néha hiányzik ez az érzés.

Beletúrtam a hajába az ujjaimmal.

– Ahogy beszélsz róla, kezdem azt hinni, hogy a legcsodálatosabb hely a világon. Mintha Boston lenne a király.

Rám nézett, és bánatot láttam a szemében, ahogy válaszolt.

– Tényleg Boston a király. Majdnem minden jobb Bostonban. Kivéve a lányok. Bostonban nem vagy ott te.

Ebbe belepirultam. Nagyon melegen megcsókolt, és aztán azt mondtam neki:

– Még nem vagyok Bostonban, az igaz. De egy szép napon odaköltözöm, és megkereslek.

Ezt megígértette velem. Az mondta, ha Bostonba költözöm, minden jobb lesz, és tényleg az lesz a világ legjobb városa.

Csókolóztunk még egy sort. Más dolgokat is csináltunk, de azokkal nem untatlak. Azért ez nem azt jelenti, hogy unalmasak voltak.

Nagyon nem voltak unalmasak.

Aztán ma reggel el kellett búcsúznom tőle. Csak ölelt, és olyan vadul csókolt, hogy azt hittem, belehalok, ha elenged.

De nem haltam bele. Mert elengedett, és mégis itt vagyok. Még élek.

Még lélegzem.

Bár alig-alig.

Lily

A következő oldalra lapozok, de aztán inkább becsukom a füzetet. Már csak egyetlen bejegyzés maradt, nem tudom, készen állok-e rá, hogy elolvassam. Vagy hogy valaha készen fogok-e állni rá. Visszateszem a naplót a szekrényembe, tudván, hogy az életem Atlasról szóló fejezete véget ért. Ő most boldog.

Én is boldog vagyok.

Az idő kétségkívül képes minden sebet begyógyítani. Vagy legalábbis a legtöbbet.

Lekapcsolom a lámpát, aztán fogom a telefonom, hogy töltőre dugjam. Időközben két üzenetet kaptam Ryle-tól és egyet anyámtól.

Ryle-. Szia! Kendőzetlen igazságra felkészülni. 3... 2...

Ryle: Féltem, hogy ha belemegyek egy kapcsolatba, azzal csak több felelősséget veszek a nyakamba, ezért kerültem őket egész életemben. Éppen elég macerás az élet így is, és látom, milyen stresszel jár a szüleim házassága, meg látom, hogyan bukott be néhány barátom kapcsolata. Nem akartam én is ilyesminek a részese lenni. De a mai este után rádöbbentem, hogy sokan egyszerűen rosszul csinálják. Mert úgy érzem, azzal, ami közöttünk történik, nem felelősséget veszek a nyakamba. Inkább mintha jutalmat kapnék. És elalvás előtt azon fogok gondolkodni, hogy vajon mivel érdemeltem ki.

A mellemhez szorítom a telefonomat, és elmosolyodok. Aztán gyorsan csinálok egy képernyőfelvételt, mert ezt örökre megtartom magamnak. Megnyitom a harmadik üzenetet is.

Anyu: Egy orvos, Lily? És saját vállalkozásod van? Ha nagy leszek, olyan akarok lenni, mint te.

Ezt is elmentem magamnak.

Tizenkettedik fejezet

–  MIT MŰVELSZ AZOKKAL A SZERENCSÉTLEN VIRÁGOKKAL? – kérdezi Allysa a hátam mögül.

Összezárok egy ezüstkapcsot, és végigcsúsztatom a száron.

– Ez steampunk!

Mind a ketten hátralépünk, úgy csodáljuk meg a csokrot. Vagyis... csak reménykedem benne, hogy ő is csodálja. Jobban sikerült, mint gondoltam volna. Pár fehér rózsát mélylilára festettem, aztán a száraikat különféle steampunk elemekkel díszítettem, például apró fém csavaralátétekkel meg fogaskerekekkel. A csokrot összetartó bőrszíjra meg egy kis órát is ragasztottam.

– Steampunk?

– Ez most trendi. Eredetileg irodalmi műfej, de helyet kap más művészetekben is. A festészetben. A zenében. – Mosolyogva fordulok meg, kezemben a csokorral. – Most pedig a virágkötészetben.

Allysa elveszi tőlem a virágokat, és maga elé emeli őket.

– Annyira... fura. Nagyon tetszik. – Megöleli a csokrot. – Enyém lehet?

Kikapom a kezéből.

– Nem! A megnyitó dekorációjához kell. Nem eladó. – Beleteszem a csokrot a vázába, amit tegnap készítettem. A múlt héten találtam egy pár gombolós női csizmát a bolhapiacon. Az is a steampunkot juttatta eszembe, sőt, valójában a csizma adta az ötletet a virágokhoz. A múlt héten megmostam, kiszárítottam, aztán fémdarabokat ragasztottam rá. Miután lekentem az egészet dekupázsragasztóval, sikerült egy vázát illesztenem a belsejébe, hogy megtartsa a vizet a virágok számára.

– Allysa? – A központi asztalra állítom a csokrot. – Elég biztos vagyok benne, hogy ezt kell kezdenem az életemmel.

– A steampunkra gondolsz?

Elnevetem magam, és körbefordulok.

– Az alkotásra! – felelem.

Aztán megfordítom az ajtón a táblát, és negyedórával hamarabb kinyitok.

Napközben mind a ketten sokkal elfoglaltabbak vagyunk, mint gondoltuk volna. A telefonos meg az internetes rendelések és az utcáról betérő vásárlók között még ebédelni sem érünk rá.

– Több alkalmazottat kell felvenned – mondja Allysa, ahogy két virágcsokorral a kezében elsiet mellettem. Ez egy órakor történik.

– Több alkalmazottat kell felvenned – mondja két órakor, miközben a vállával szorítva a füléhez a telefont, egyik kezével egy rendelést vesz fel, a másik kezével pedig a kasszát kezeli.

Három órakor benéz Marshall, és megkérdezi, hogy mi a helyzet.

– Több alkalmazottat kell felvennie – mondja Allysa.

Négy órakor segítek egy nőnek kivinni az autójához a frissen vásárolt csokrát, és ahogy visszafelé tartok az üzletbe, Allysa lép ki az ajtón, karjában egy újabb csokorral.

– Több alkalmazottat kell felvenned – mondja nyűgösen.

Hat órakor ráfordítja a kulcsot, és megfordítja a táblát. Az ajtónak dől, lecsúszik a padlóra, és felnéz rám.

– Tudom – mondom. – Több alkalmazottat kell felvennem.

Némán bólint.

Aztán elnevetjük magunkat. Odaballagok hozzá, és leülök mellé. Egymásnak billentjük a fejünket, és szemügyre vesszük a boltot. A steampunk csokor foglalja el a fő helyet, és bár nem voltam hajlandó eladni, nyolc ugyanilyenre vettem fel előrendelést.

– Büszke vagyok rád, Lily – jelenti ki Allysa.

Elmosolyodom.

– Nélküled nem sikerült volna, Issa.

Jó pár percig ülünk ott, élvezzük, hogy végre pihentethetjük a lábainkat. őszintén mondom, hogy ez volt életem egyik legjobb napja, de azért akaratlanul is szomorú vagyok kissé, amiért Ryle felénk sem nézett. De még csak egy üzit sem küldött.

– Hallottál ma a bátyád felől? – érdeklődöm.

Megrázza a fejét.

– Nem, de biztos csak sok a dolga.

Bólintok. Tudom, hogy sok a dolga.

Valaki bekopog az ajtón, mire mind a ketten felkapjuk a fejünket. Mosolygok, amikor meglátom, ahogyan a szeme köré illesztve a tenyerét az ajtóhoz nyomja az arcát. Végül lefelé fordítja a tekintetét, és meglátja, ahogy a földön ülünk.

– Falra festettük az ördögöt – jegyzi meg Allysa.

Felugrok, és kinyitom az ajtót, hogy beengedjem. Egy pillanattal később már nyomul is befelé.

– Lekéstem? Hát ja. Lekéstem! – Megölel. – Ne haragudj, igyekeztem a lehető leghamarabb ideérni.

Viszonzom az ölelését.

– Semmi baj, már itt vagy. Tökéletes volt.

Szinte megszédülök az izgatottságtól, amiért egyáltalán ideért.

– Te vagy a tökéletes – mondja, és megcsókol.

Allysa elvonul mellettünk.

– „Te vagy a tökéletes” – utánozza a bátyját. – Figyu, Ryle, ezt hallgasd meg!

Ryle elenged.

– Mit?

Allysa fogja a szemetest, és ledobja a pultra.

– Lilynek több alkalmazottat kell felvennie.

Nevetek az állandó önismétlésén. Ryle megszorítja a kezemet.

– Ezek szerint jól ment ma az üzlet.

Megrántom a vállam.

– Nem panaszkodhatom. Mármint... nem vagyok az a kimondott agysebész, de elég jól értem a dolgomat.

Ryle elneveti magát.

– Kell segítség a takarításhoz?

Allysával munkára fogjuk, együtt rakunk rendet a nagy nap után. Miután mindennel végzünk, és előkészülünk a holnapi napra, beállít Marshall is. Egy táskát hoz magával, amit ledob a pultra. Valamiféle szövetből készült cuccokat húz ki belőle, és mindegyikünknek odadob egyet. Elkapom az enyémet, és széthajtogatom.

Egy kezeslábas pizsi.

És cicák vannak rajta.

– Bruins-meccs. Ingyensör. Csapat, beöltözni!

Allysa felnyög.

– Marshall! – mondja. – Idén eddig hatmillió dollárt kerestél. Tényleg akkora szükségünk van arra az ingyensörre?

Marshall a felesége szájára szorítja az ujját.

– Csitt! Ne beszélj úgy, mint egy gazdag lány, Issa! Ez istenkáromlás!

Allysa elneveti magát, Marshall pedig kiveszi a kezéből a kezeslábast, aztán kicipzározza, és segít neki belebújni. Miután mindannyian beöltözünk, elindulunk a bár felé.

Soha életemben nem láttam ennyi férfit kezeslábas pizsamában. Csak ketten vagyunk nők, Allysa meg én, de tulajdonképpen tetszik a dolog. Harsány. Annyira harsány, hogy ahányszor a Bruins jól csinál valamit, be kell fogni a fülünket, különben megsüketülnénk a hangzavartól. Nagyjából fél óra elteltével felszabadul egy boksz a felső emeleten, és mind odarohanunk, hogy lecsapjunk rá.

– Sokkal jobb – állapítja meg Allysa, ahogy letelepedünk.

Idefent már nincs akkora hangzavar, de azért még mindig nagyobb a ricsaj az átlagosnál.

Egy pincérnő érkezik, hogy felvegye az italrendelésünket. Vörösbort kérek, mire Marshall dühödten ugrik fel a székéről.

– Bort? – kiált fel. – De hát pizsiben vagy! Nem kapsz ingyenbort, ha pizsiben vagy!

Közli a pincérnővel, hogy hozzon nekem inkább sört. Ryle helyesbít, hogy inkább mégiscsak bort hozzon. Allysa vizet kér, amivel még jobban kiborítja a férjét. Marshall utasítja a pincérnőt, hogy hozzon négy sört.

– Két sört, vörösbort meg egy vizet.

Mire a pincérnő otthagyja az asztalunkat, teljesen össze van zavarodva.

Marshall átkarolja Allysát, és megcsókolja.

– Hogy csináljalak fel ma este, ha nem vagy egy kicsit benyomva?

Allysa arckifejezése megváltozik, és azonnal megsajnálom. Tudom, hogy Marshall csak viccből mondta ezt, de azért így is rosszuleshetett. Alig pár napja vallotta be, milyen depressziós, amiért nem tud teherbe esni.

– Nem ihatok sört, Marshall.

– Akkor igyál bort. Jobban szeretsz, ha becsípsz.

Nevet a saját poénján, Allysa azonban nem csatlakozik hozzá.

– Bort sem ihatok. Ami azt illeti, semmilyen alkoholt.

Marshallba belefagy a nevetés. A szívem hátraszaltót vet.

Marshall megfogja Allysa vállát, és úgy fordítja a feleségét, hogy egyenesen a szemébe nézhessen.

– Allysa?

Allysa bólogatni kezd, és igazából nem is tudom, ki sírja el magát először, én, Marshall vagy Allysa.

– Apa leszek! – ordítja el magát Marshall.

El nem tudom mondani, milyen ez a pillanat. Egy felnőtt férfi kezeslábas pizsamában, amint egy bár bokszában állva kiabálva közli mindenkivel, aki csak hajlandó meghallgatni, hogy apa lesz. Megfogja Allysa kezét, őt is felhúzza a székéről, és most már ketten állnak a bokszban. Megcsókolja, és azt hiszem, életemben nem láttam ennél édesebbet.

Amíg meg nem pillantom Ryle-t, és rajta nem kapom, hogy úgy rágja az alsó ajkát, mint aki az előbukkanó könnycseppeket próbálja visszakényszeríteni. Rám néz, észreveszi, hogy bámulom, és gyorsan elkapja a fejét.

– Meg ne szólalj! – mondja. – Mégiscsak a húgom.

Mosolyogva közelebb hajolok, és nyomok egy puszit az arcára.

– Gratulálok, Ryle, nagybácsi leszel!

Miután a jövendőbeli szülők abbahagyják a smacizást a bokszban, Ryle-lal felállunk, és gratulálunk nekik. Allysa említette már, hogy egy ideje furcsán kavarog a gyomra, de csak a mai megnyitó előtt csinálta meg a terhességi tesztet. Csak otthon akarta elmondani Marshallnak a nagy hírt, de képtelen volt akár csak egy pillanattal tovább magában tartani.

Megérkeznek az italok, és ételt is rendelünk. Miután a pincérnő távozik, Marshallra nézek.

– Hogyan találkoztatok?

– Allysa jobban el tudja mesélni, mint én – mondja.

Allysa vigyorogva dől előre.

– Rühelltem! – kezd bele. – Ryle legjobb haverja volt, és folyton nálunk lógott. Baromi idegesítőnek találtam. Akkor költözött Bostonba Ohióból, aztán mégis felvette a bostoni akcentust. Azt hitte, így menőbb lett, de én legszívesebben felképeltem volna, ahányszor kinyitotta a száját.

– Olyan cuki, nem? – jegyzi meg szarkasztikusan Marshall.

– Egy kretén voltál – feleli Allysa a szemét forgatva. – Na szóval, egy szép napon Ryle-lal meghívtuk pár barátunkat. Semmi nagy ügy, de a szüleink elutaztak, szóval gondoltuk, rendezünk egy kis összejövetelt.

– Harmincan voltak ott – közli Ryle. – Nyugodtan nevezhetjük bulinak.

– Oké, buli volt – hagyja rá Allysa. – Belépek a konyhába, és Marshall ott nyomul valami lotyóra.

– Nem lotyó volt – jelenti ki Marshall. – Nagyon kedves lánynak találtam. Cheetos-íze volt, de...

A felesége tekintetét látva inkább elhallgat. Allysa visszafordul hozzám.

– Ettől totál kijöttem a sodromból. Ordítani kezdtem vele, hogy vigye inkább haza a kurváit. A lány kábé halálra rémült tőlem, elrohant, és vissza sem jött.

– Egy jót dugni sem lehet tőled – jegyzi meg Marshall.

Allysa belebokszol a vállába.

– Na szóval, miután nem hagytam, hogy egy jót dugjon, visszarohantam a szobámba. Nagyon kellemetlenül éreztem magam, hogy ilyesmit műveltem. Puszta féltékenység volt a részemről, pedig le sem esett, hogy valójában tetszik nekem, amíg meg nem láttam a kezét egy másik lány seggén. Levetettem magam az ágyra, és bőgtem. Pár perccel később beállított a szobámba, és megkérdezte, hogy minden rendben van-e. Felé fordultam, és ráüvöltöttem, hogy „tetszel nekem, te hülye faszfej!”.

– A többi pedig már történelem – fűzi hozzá Marshall.

Elnevetem magam.

– Azta! Hülye faszfej, milyen aranyos!

Ryle felemeli az egyik ujját.

– Kihagytad a legjobb részt!

Allysa vállat von.

– Ja, igen. Szóval Marshall odajött, lerántott az ágyról, megcsókolt ugyanazzal a szájjal, amelyikkel korábban a lotyót, aztán vagy fél órán keresztül smároltunk. Akkor benyitott Ryle, és elkezdett ordítani Marshall-lal. Marshall erre kitaszigálta Ryle-t a szobámból, ráfordította a kulcsot, és még egy órát smároltunk.

Ryle a fejét rázta.

– A legjobb barátom árult el.

Marshall magához húzza Allysát.

– Tetszik nekem, te hülye faszfej.

Nevetnék, de Ryle komoly tekintettel fordul felém.

– Egy teljes hónapig szóba sem álltam vele, annyira haragudtam. Végül túltettem magam rajta. Tizennyolc évesek voltunk, a húgom meg tizenhét. Nem igazán állhattam az útjukba.

– Azta! – mondom. – Néha elfelejtem, milyen kicsi köztetek a korkülönbség.

– Három gyerek három év alatt – mosolyog Allysa. – Annyira sajnálom a szüleinket.

Elcsendesedünk az asztal körül. Észreveszem, ahogy Allysa bocsánatkérően pillant Ryle-ra.

– Három? – kérdezem. – Van még egy testvéretek?

Ryle hátradől, belekortyol a sörébe, aztán visszateszi a poharat az asztalra.

– Volt egy bátyánk. Még gyerekkorunkban meghalt.

Így lehet egy csodás estét elszúrni egyetlen egyszerű kérdéssel. Szerencsére Marshall profin tereli el a beszélgetést.

Az est hátralévő része azzal telik, hogy történeteket hallgatok arról, milyenek voltak, amíg felnőttek. Nem tudom, nevettem-e valaha is egyetlen este alatt annyit, mint ma.

Amikor a meccsnek vége, mind visszasétálunk a bolthoz az autóinkért. Ryle Uberrel jött idáig, úgyhogy beül mellém. Mielőtt elbúcsúznánk Allysától és Marshalltól, szólok nekik, hogy várjanak egy kicsit. Beszaladok a boltba, kihozom a steampunk csokrot, és odaszaladok vele a kocsijukhoz. Allysa arca felderül, amikor a kezébe nyomom.

– Örülök a terhességednek, de nem ezért kapod a virágokat. Csak szeretném, ha nálad lennének. Mert te vagy a legjobb barátom.

Allysa magához ölel, és a fülembe súgja:

– Remélem, feleségül vesz egyszer. Nővéreknek még jobbak lennénk.

Beül a kocsiba, elhajtanak, én meg csak nézek utánuk, mert nem tudom, volt-e valaha hozzá fogható barátom egész életemben.

Talán a bor teszi. Nem tudom, de imádom a mai napot. Az egészet, úgy, ahogy van. Különösen imádom azt, ahogy Ryle nekidől a kocsimnak, és engem néz.

– Gyönyörű tudsz lenni, ha boldog vagy.

Huh! Nahát ez a nap! Egyszerűen tökéletes!

A lépcsőn tartunk felfelé a lakásomba, amikor Ryle elkapja a derekamat, és a falhoz nyom. Elkezd csókolni, ott helyben, a lépcsőházban.

– De türelmetlen vagy! – mormogom.

Elneveti magát, és két kézzel megragadja a fenekemet.

– Nem. A pizsi teszi. Fontolóra kellene venned, hogy ebben járj dolgozni.

Megint megcsókol, és abba sem hagyja, amíg valaki meg nem jelenik a lépcsőfordulóban.

– Jó rucik – mormogja a fazon, ahogy lefelé tartva eloldalazik mellettünk. – Győzött a Bruins?

– Három-egyre – feleli Ryle anélkül, hogy felnézne.

– Klassz – mondja az idegen.

Miután eltűnik, távolabb húzódom Ryle-tól.

– Mi ez az izé a kezeslábassal? Minden bostoni férfi tud róla?

Elneveti magát.

– Ingyensör, Lily! Ingyensör!

Felvonszol magával a lépcsőn, és amikor belépünk, Lucyt találjuk a konyhaasztalnál, amint éppen egy, a cuccaival megpakolt dobozt ragaszt le szigetelőszalaggal. Egy másik még nyitva várakozik mellette, és meg mernék esküdni, hogy egy olyan tál kandikál ki belőle, amit még én vettem valamelyik lakberendezési boltban. Azt mondta, a jövő hétre elviszi minden cuccát, de az a benyomásom, hogy ügyesen kicsempész ezt-azt az én dolgaim közül is.

– Te meg ki vagy? – kérdezi, ahogy tetőtől talpig végigméri Ryle-t.

– Ryle Kincaid. Lily barátja.

Lily barátja.

Hallottátok?

A barátja.

Most először mondta ki, méghozzá mindenféle bizonytalanság nélkül.

– A barátom, mi?

Besétálok a konyhába, fogok egy üveg bort meg két poharat hozzá.

Ryle mögém lép, miközben töltök, és átkarolja a derekamat.

– Aha. A barátod.

A kezébe adom a borát.

– Ezek szerint én meg a barátnőd vagyok?

Felemeli a poharát, és az enyémnek koccintja.

– A próbaidőszak végére és a bizonyosság kezdetére.

Mind a ketten mosolyogva iszunk.

Lucy egymás tetejére teszi a dobozokat, és elindul kifelé.

– A jelek szerint éppen időben lépek le – mondja.

Amikor az ajtó becsukódik mögötte, Ryle felhúzza a szemöldökét.

– Azt hiszem, a lakótársadnak nem tetszem különösebben.

– Meglepődnél. Én is azt hittem, hogy nem tetszem neki, erre tegnap megkért, hogy legyek koszorúslány az esküvőjén. Mondjuk szerintem csak ingyenvirágokat akar. Nem nagyon vannak gátlásai a csajnak.

Ryle nevetve dől neki a hűtőszekrénynek. A tekintete a „Boston” feliratú mágnesre téved. Leveszi a hűtő ajtajáról, és felhúzza a szemöldökét.

– Soha nem fogsz továbblépni a bostoni purgatóriumból, ha szuveníreket tartasz a frigódon, mint valami turista.

Kiveszem a kezéből a mágnest, és visszanyomom a hűtő ajtajára. Tetszik, hogy ennyire emlékszik az első találkozásunk éjszakájára.

– Ajándékba kaptam. Csak akkor számít turistásnak, ha én veszem magamnak.

Odalép hozzám, kiveszi a bort a kezemből. Mindkettőnk poharát a pultra helyezi, aztán mélyen, szenvedélyesen, részegen megcsókol. Érzem a nyelvén a bor gyümölcsösségét. Tetszik. A keze a pizsim cipzárját keresi.

– Na, hámozzuk csak ezt le rólad szépen.

A hálószoba felé vonszol, és folyamatosan csókol, miközben mind a ketten esetlenül igyekszünk megszabadulni a ruháinktól. Mire eljutunk az ágyig, már csak melltartó és bugyi van rajtam.

Az ajtónak taszít, amitől a lélegzetem is eláll, annyira váratlanul ér.

– Ne mozdulj! – mondja.

A mellemhez szorítja az ajkát, aztán lassan csókolni kezd, lefelé haladva a testemen.

Édes istenem! Lehet még ennél is jobb ez a nap?

Beletúrok a hajába, de elkapja a csuklómat, és az ajtóhoz feszíti a kezemet. Újra felfelé indul a testemen, közben végig szorosan tart. Figyelmeztetőleg néz fel rám.

– Azt mondtam... ne mozdulj!

Igyekszem nem mosolyogni, de nehéz ellenállni a kísértésnek. A szája megint lefelé tart. Lassan a bokámig húzza a bugyimat, de azt mondta, ne mozduljak, úgyhogy nem rúgom le.

Az ajka most felfelé halad a combomon, amíg..

Aha!

A legjobb nap.

A legeslegjobb.

Tizenharmadik fejezet

Ryle: Otthon vagy, vagy még dolgozol?

Én: Dolgozom. Úgy egy óra múlva végzek.

Ryle: Benézhetek hozzád?

Én: Hát, azt szokták mondani, hogy hülye kérdés nem létezik.

Marhaság. Ez például egy hülye kérdés volt.

Ryle:

Fél órával később a virágbolt ajtaján kopogtat. Majdnem három órája bezártam, de még mindig itt vagyok, igyekszem kezelni az első hónap utáni káoszt. A bolt még mindig viszonylag új hozzá, hogy pontosan meg lehessen mondani, mennyire megy jól vagy rosszul. Egyes napok nagyszerűek, másokon meg annyira nincs forgalom, hogy hazaküldöm Allysát. De mindent egybevéve elégedett vagyok az eddigiekkel.

És elégedett vagyok azzal is, ahogyan Ryle-lal mennek a dolgok.

Kinyitom az ajtót, és beengedem. Megint a világoskék orvosi ruhát viseli, és még a sztetoszkópja is a nyakában lóg. Egyenesen munkából jön. Nagyon kellemes látvány. Esküszöm, ahányszor meglátom így, rögtön a műszakja után, nem győzöm elrejteni a hülye vigyort az arcomról. Adok neki egy gyors csókot, aztán visszaindulok az irodámba.

– Be kell fejeznem pár dolgot, aztán felmehetünk hozzám.

Követ az irodába, és becsukja mögöttem az ajtót.

– Van egy kanapéd? – kérdezi, és körülnéz az irodában.

A hét egy részét azzal töltöttem, hogy kicsinosítsam kicsit. Vettem pár lámpát, hogy ne kelljen folyton a brutális neoncsöveket felkapcsolnom. Így sokkal hangulatosabb a szoba. Kerítettem pár növényt is, amiket itt fogok tartani. Nem mondhatnám, hogy kertem lett, de azért ez is több a semminél. Persze sokat változott a szoba azóta, hogy zöldségesládákat tároltak itt.

Ryle a kanapéhoz lép, és hasra dől rajta.

– Csináld csak – makogja a párnába. – Én szundítok egyet, amíg végzel.

Néha aggaszt, milyen keményen hajtja magát, de nem szólok egy szót sem. Tizenkét órája ülök az irodámban, úgyhogy nem sok jogalapom lett volna a túlzott ambíciók veszélyeire figyelmeztetni.

A következő nagyjából negyedórát a megrendelések véglegesítésével töltöm. Amikor befejezem, lecsukom a laptopomat, és Ryle-ra pillantok.

Azt hittem, aludni fog, de az oldalán fekszik, és a kezével támasztja a fejét. Egész idő alatt engem nézett, és most belepirulok, ahogy meglátom a mosolyt az arcán. Hátratolom a székemet, és felállok.

– Lily, azt hiszem, túlságosan is bírlak – mondja, miközben felé tartok.

Elhúzom a számat, ahogy felül a kanapén, és lehúz az ölébe.

– Túlságosan? Ez nem hangzik éppen dicséretnek.

– Csak mert magam sem tudom, hogy az-e – mondja. A combja két oldalára igazítja a lábaimat, aztán átkarolja a derekamat. – Ez az első igazi kapcsolatom. Nem tudom, jó-e, ha máris ennyire bírlak. Nem akarlak elijeszteni.

Felnevetek.

– Mintha a leghalványabb esély is lenne rá. Túl sokat dolgozol ahhoz, hogy rám tudj telepedni.

Végighúzza a kezét a hátamon.

– Zavar, hogy ennyit dolgozom?

A fejemet rázom.

– Nem. Csak néha aggódom miattad, mert nem szeretném, ha kiégnél. De azt nem bánom, hogy osztoznom kell rajtad a szenvedélyeddel. Igazából még tetszik is, hogy ilyem ambiciózus vagy. Tulajdonképpen szexi. Még az is lehet, hogy ez tetszik benned a legjobban.

– Tudod, nekem mi tetszik benned a legjobban?

– Erre már tudom a választ – felelem mosolyogva. – A szám.

A kanapé támlájának dönti a fejét.

– Így igaz. Az az első. És azt tudod-e, mi tetszik benned a második legjobban?

Megrázom a fejemet.

– Nem erőlteted, hogy olyan legyek, amilyen sosem tudnék lenni. Éppen ilyennek fogadsz el, amilyen vagyok.

Mosolygok.

– Azért legyünk őszinték, kicsit megváltoztál, amióta először találkoztunk. Már nincs annyira ellenedre, hogy barátnőd legyen.

– Ez csak azért van, mert megkönnyíted a dolgomat – mondja, és becsúsztatja a kezét a blúzom alá. – Könnyű veled lenni. Így végigcsinálhatom azt a karriert, amire mindig vágytam, csak az egész tízszer jobb lesz attól, hogy mellettem állsz. Amikor veled vagyok, úgy érzem, nemcsak hogy kaptam egy tortát, de meg is ehetem.

Most már mind a két keze a blúzom alatt van a hátamon. Magához húz, és megcsókol.

– Ez a legfinomabb torta, amit valaha kóstoltál? – A szájába mormogom a kérdést.

Az egyik keze megtalálja a melltartómat, és könnyedén kikapcsolja.

– Elég valószínű, de szükségem lesz még egy kóstolóra, hogy teljesen biztos lehessek benne.

A fejemen át lefejti rólam a blúzt melltartóstul. Leszállnék róla, hogy levehessem a farmeremet is, de visszaránt az ölébe. Fogja a sztetoszkópját, a fülébe teszi, aztán a végét a mellkasomra fekteti, közvetlenül a szívem fölé.

– Mitől indult úgy be a szíved, Lily?

Ártatlan vállrándítással felelek.

– Talán ön miatt lehet, dr. Kincaid.

Elengedi a sztetoszkópot, aztán leemel magáról, és hanyatt lök a kanapén. Szétfeszíti a lábaimat, és közéjük térdel, majd megint a mellkasomhoz illeszti az eszközt. Szabad kezével tartja magát, ahogy a szívemet hallgatja.

– Hát most úgy nagyjából kilencvenet ver a szíved percenként – állapítja meg.

– Az jó vagy rossz?

Vigyorogva fekszik végig rajtam.

– Akkor leszek elégedett, ha eléri a száznegyvenet.

Na ja. Ha eléri a száznegyvenet, azt hiszem, én is elégedett leszek.

Lejjebb hajol, és lehunyom a szememet, ahogy a nyelve a mellemre siklik. A szájába veszi a mellbimbómat, közben a sztetoszkópot végig a szívemnél tartja.

– Most úgy száz körül jársz – mondja, aztán megint átveti a nyakán a sztetoszkópot, majd visszahúzódik, és nekilát, hogy kigombolja a farmeremet. Miután lerángatja rólam, hasra fordít, a karomat átveti a kanapé karfáján.

– Térdelj fel! – mondja.

Megteszem, amit mond, de mielőtt igazából elhelyezkednék, megint érzem a sztetoszkóp hideg fémjét a mellkasomon, ezúttal azonban hátulról kanyarodik elém a karja. Mozdulatlan maradok, ahogy Ryle a szívverésemet hallgatja. A másik keze lassan utat talál a lábaim közé, aztán a bugyimba, aztán a testembe. Megmarkolom a kanapét, de igyekszem lehetőség szerint elnyomni a torkomból feltörő hangokat, amíg ő a szívemre figyel.

– Száztíz – jelenti továbbra is elégedetlenül.

Hátrahúzza magához a csípőmet, aztán érzékelem, hogy megszabadul az egyenruhájától. Fél kézzel a derekamat tartja, a másikkal félrehúzza a bugyimat. Aztán ismét akcióba lendül, és egyre mélyebben érzem magamban.

Két kézzel, vadul szorítom a kanapét, amikor egy pillanatra leáll, hogy megint meghallgassa a szívverésemet.

– Lily – szól csalódottságot tettetve –, ez csak százhúsz. Ennél többet várok tőled.

A sztetoszkóp megint eltűnik, Ryle karja körülöleli a derekamat. A keze végigsiklik a hasamon, és megállapodik a lábaim között. Többé nem tudom tartani a ritmusát. Még azzal is gondjaim vannak, hogy megtartsam magamat a térdemen. Valahogy azért sikerül fél kézzel megtartania, miközben a másikkal a lehető legjobb értelemben szétmarcangol. Amikor végül remegni kezdek, felegyenesít, hogy a hátam a mellkasát érintse. Továbbra is bennem van, de most inkább a szívemre koncentrál, ahogy a sztetoszkópját ismét elölről csúsztatja a mellkasomra.

Felnyögök, de a fülemhez illeszti az ajkát.

– Pszt! Csak semmi nesz!

Fogalmam sincs, hogy bírtam ki a következő fél percet egy pisszenés nélkül. Az egyik karjával átfog, a sztetoszkópot a mellkasomhoz szorítja. A másik karja a hasamnak feszül, a keze tovább varázsol a lábam között. Valahogy megoldja, hogy még mindig mélyen bennem van. Próbálok nekidőlni, de megingathatatlan marad, ahogy végigfutnak rajtam a hullámok. A lábam reszket, a kezem Ryle combját markolja a hátam mögött, és minden erőmre szükségem van, hogy ne ordítsam hangosan a nevét.

Még mindig remegek, amikor felemeli a kezemet, és a csuklómra illeszti a sztetoszkópot.

Pár pillanatot vár, aztán elveszi bőrömről a hideg fémet, és a padlóra dobja az eszközt.

– Százötven – közli elégedetten.

Kihúzza belőlem a kezét, a hátamra fordít, a szája az enyémre tapad, és a következő pillanatban már megint bennem van.

A testem túl erőtlen hozzá, hogy mozogjak, de még csak ki sem tudom nyitni a szememet, pedig jó lenne látni. Jó párat lök, mielőtt mozdulatlanná merevedik, és belenyög a számba. Aztán rám zuhan, miközben minden izma pattanásig feszülve remeg.

Megcsókolja a nyakamat, ajka rátalál a tetovált szívre. Végül a vállamra hajtja a fejét, és felsóhajt.

– Említettem már ma este, mennyire bírlak? – kérdezi.

Csak nevetek.

– Egyszer-kétszer.

– Akkor most jön a harmadik – mondja. – Bírlak. Mindent bírok benned, Lily. Jó benned lenni, jó rajtad lenni, jó körülötted lenni. Veled minden jó.

Mosolygok, imádom, ahogy a szavai simogatják a bőrömet, a szívemet. Kinyitom a számat, hogy elmondjam neki, mennyire bírom én is őt, de félbeszakít a telefonja csörgése.

Felnyög, aztán kihúzza magát belőlem, és a telefonért nyúl. A helyére igazítja a ruháját, és nevetve néz rá a kijelzőre.

– Anyám az – közli, majd odahajol, és nyom egy puszit a kanapé támlájának támasztott térdemre. Félredobja a telefont, aztán feláll, az íróasztalomhoz lép, és fog egy doboz papír zsebkendőt.

Mindig kínos kicsit a szex utáni tisztogatás, most azonban még a szokásosnál is jobban feszengek, tudván, hogy közben az anyja hívja.

Miután felöltözöm, magához húz a kanapén, én pedig ráfekszem, a fejemet a mellkasán nyugtatva.

Közben elmúlt tíz óra, és annyira befészkeltem magam, hogy fontolgatni kezdem, ne maradjak-e éjszakára. Ryle telefonja újabb hangot ad ki, jelezve, hogy hangpostaüzenete érkezett. Mosolyogva nyugtázom, hogy végre látom az anyjával kommunikálni. Allysa néha beszél a szüleikről, de Ryle-lal még soha nem beszélgettem róluk.

– Kijössz a szüleiddel?

Ryle gyengéden simogat.

– Igen. Jó emberek. Volt egy nehéz időszakunk tinikoromban, de túltettük magunkat rajta. Mostanság gyakorlatilag naponta beszélek anyámmal.

Karba fonom a kezemet a mellkasán, ráfektetem a fejemet, és felnézek Ryle-ra.

– Mesélsz még anyukádról? Allysától tudom, hogy pár éve Angliába költöztek. Meg hogy Ausztráliában vakációztak, de az is már egy jó hónapja lehetett.

Elneveti magát.

– Meséljek anyámról? Hát... anyám sok tud lenni néha. Szeret piszkálni embereket, főleg azokat, akiket a legjobban szeret. Soha életében egyetlen istentiszteletet sem mulasztott el. És egyetlenegyszer sem hallottam, hogy a dr. Kincaiden kívül bármi más néven emlegette volna apámat.

A mondandója ellenére végig mosolyog, amíg az anyjáról beszél.

– Apukád is orvos?

Bólint.

– Pszichiáter. Olyan területet választott, ami mellett normális életet élhet. Okos ember!

– Meg szoktak látogatni Bostonban?

– Nem igazán. Anyám utál repülni, úgyhogy mi repülünk el hozzájuk Allysával évente kétszer. Azért szívesen találkozna veled, úgyhogy legközelebb talán neked is velünk kéne jönnöd.

– Meséltél rólam anyukádnak? – kérdezem elégedetten vigyorogva.

– Hát persze – bólint. – Azért ez elég nagy dolog ám. Mármint az, hogy barátnőm van. Mindennap fölhív, hogy megkérdezze, nem csesztem-e el valamivel.

Elnevetem magam, mire a telefonja után nyúl.

– Azt hiszed, viccelek? Garantálom, hogy valami úton-módon belekevert abba a hangpostaüzenetbe is, amit az előbb hagyott.

Megnyom pár gombot, aztán elkezdi lejátszani az üzenetet.

„Szia, drágaságom! Az anyád vagyok. Tegnap óta nem beszéltünk. Hiányzol. Öleld meg a nevemben Lilyt. Még találkozgattok, ugye? Allysa szerint folyton róla beszélsz. Azóta is a barátnőd, ugye? Jól van. Itt van Gretchen, éppen uzsonnázunk. Szeretlek! Puszi, puszi!”

A mellkasához szorítom az arcomat, és hangosan nevetek.

– Csak pár hónapja járunk. Mégis, mennyit beszélsz rólam?

A szája elé húzza a kezemet, és megpuszilja.

– Túl sokat, Lily. Túlságosan is sokat.

– Alig várom, hogy találkozhassam velük – mondom mosolyogva. – Nemcsak egy egészen hihetetlen lányt neveltek fel, de téged is ők hoztak össze. Ez azért nem semmi!

Átkarol, és megcsókolja a fejem búbját.

– Hogy hívták a bátyátokat? – kérdezem.

Azonnal érzem rajta a feszültséget. Már bánom, hogy felhoztam a dolgot, de túl késő, hogy visszaszívjam a kérdést.

– Emerson.

Hallom a hangján, hogy erről most nem szívesen beszélgetne, úgyhogy nem erőltetem a dolgot, inkább felemelem a fejemet, előrekúszom, és a szájára szorítom a számat.

Tudhatnám, mi következik. Ha rólam meg Ryle-ról van szó, sosem elégszünk meg egy egyszerű csókkal. Alig pár perccel később megint bennem van, de ami most történik, az nem is fogható a korábbihoz.

Ezúttal szeretkezünk.

Tizennegyedik fejezet

MEGSZÓLAL A TELEFONOM. A kezembe veszem, hogy lássam, ki az, és elcsodálkozom. Ryle most először hív, eddig csak üzeneteket írogattunk. Milyen fura, hogy három hónapja van egy barátom, akivel egyetlenegyszer sem beszéltem telefonon.

– Halló?

– Szia, csajom! – mondja.

Bénán mosolygok a hangját hallva.

– Szia, pasim!

– Hírem van.

– Mi az?

– Holnapra kivettem egy szabadnapot, te meg vasárnap csak egykor nyitod ki a boltot. Úton vagyok hozzád két üveg borral. Akarod, hogy a pasid nálad aludjon, részegen szexeljetek egész éjjel, aztán délig aludjatok?

Zavarba ejt, amit a szavai művelnek velem.

– Van egy hírem – mondom mosolyogva.

– Mi az?

– Vacsorát főzök neked. És kötény van rajtam.

– Tényleg? – kérdezi.

– Csak egy kötény.

Ezzel le is teszem. Pár pillanattal később üzenetet kapok.

Ryle: Képet, lécci!

Én: Gyere ide, és lefotózhatsz te magad.

Mire kinyílik az ajtó, majdnem végzek a ragu összeállításával. Beleöntöm az egészet az üvegtálba, és meg sem fordulok, amikor hallom, hogy Ryle belép a konyhába. Nem kamuztam, amikor azt mondtam, hogy nincs rajtam semmi a kötényen kívül. Még bugyit sem húztam.

Hallom, ahogy beszívja a levegőt, amikor kinyitom a sütőt, és beledugom a ragut. Igaz, ami igaz, talán egy kicsit túl látványosan is csinálom. Miután becsukom a sütő ajtaját, nem fordulok Ryle felé, inkább fogok egy ruhát, és nekiállok a sütőt törölgetni, ügyelve rá, hogy közben úgy ringjon a csípőm, ahogy csak lehet. Felszisszenek, amikor valami hirtelen megböki a jobb farpofámat. Megpördülök, és Ryle áll ott vigyorogva, két üveg borral a kezében.

– Te most megharaptál?

Ártatlan tekintettel néz rám.

– Ne kísértsd a skorpiót, ha nem akarod, hogy megcsípjen. – Tetőtől talpig végigmér, miközben kinyitja az egyik üveget. A magasba tartja, mielőtt mindkettőnknek tölt belőle. – Klasszikus évjárat.

– „Klasszikus” – utánzóm csúfolódva. – És mi volna a különleges alkalom?

A kezembe nyomja az egyik poharat.

– Nagybácsi leszek, van egy dögös barátnőm, és hétfőn elvégezhetek egy nagyon ritka craniopagus szétválasztó műtétet, amire talán soha életemben nem lesz többé alkalmam.

– Milyen cranio..

Kiissza a bort, és tölt magának még egy pohárral.

– Craniopagus. Sziámi ikrek – magyarázza. Megkocogtat egy pontot a feje búbján. – Itt nőttek össze. A születésük óta tanulmányozzuk őket. Nagyon ritka műtét. Nagyon ritka.

Most először érzem azt, hogy igazán felizgat az orvosi szövegével. Csodálom a lelkesedését. Csodálom az elszántságát. De látni, mennyi izgalommal tölti el a munkája, az már komolyan szexis.

– Szerinted mennyi ideig fog tartani? – kérdezem.

Vállat von.

– Csuda tudja. Kicsik még, úgyhogy nem jó túl sokáig altatni őket. – Felemeli a jobb kezét, és megmozgatja az ujjait. – Csakhogy ez egy nagyon különleges kéz, ami majdnem félmillió dollárnyi különleges oktatásban részesült. Mélységesen hiszek ebben a kézben.

Odalépek hozzá, és a tenyeréhez nyomom az ajkamat.

– Egy kicsit én is kedvelem ezt a kezet.

Végigsimítja a nyakamat, aztán megfordít, és a pulthoz szorít. Elakad a lélegzetem, mert erre nem számítottam.

Hátulról nekem préseli magát, és lassan lecsúsztatja a kezét az oldalamon. A gránitra támaszkodom, becsukom a szemem, és máris érzem, hogy fejembe szállt a bor.

– Ez itt – suttogja – a legbiztosabb kéz egész Bostonban.

A nyakszirtemnél fogva lenyom, még jobban a pultra szorít. A másik kezével megérinti a térdem belső felét, aztán elindul felfelé a combomon. Lassan. Jóságos ég!

Széthúzza a lábamat, aztán már bennem is vannak az ujjai. Nyöszörögve keresek valamit, amibe kapaszkodhatok. Elkapom a csapot, éppen abban a pillanatban, amikor Ryle varázsolni kezd.

Aztán, akár egy valódi mágus, eltünteti a kezét.

Hallom, ahogy kisétál a konyhából. Figyelem, miközben elhalad a pult előtt. Rám kacsint, felhajtja a bor maradékát.

– Gyorsan lezuhanyozom – mondja.

Ez aztán tudja húzni az embert.

– Seggfej vagy! – kiáltom utána.

– Nem seggfej vagyok – feleli már a hálószobából –, hanem jól képzett idegsebész!

Nevetek, és töltök magamnak még egy pohár bort.

Majd én megmutatom neki, ki húz kicsodát.

A harmadik pohár boromat iszom, amikor előkerül a szobámból.

Éppen anyámmal beszélek telefonon, és a kanapéról figyelem, ahogy bevonul a konyhába, és tölt magának még egy adagot.

Baromi jó ez a bor.

– Mit csinálsz ma este? – kérdezi anyám.

Ki van hangosítva. Ryle a falnak dőlve figyeli, ahogy beszélek.

– Nem sokat. Segítek Ryle-nak tanulni.

– Hát ez... nem hangzik valami érdekesen.

Ryle rám kacsint.

– Ami azt illeti, épphogy nagyon érdekes – mondom. – Sokat segítek neki tanulni. Leginkább a keze finommotorikus mozgásával foglalkozunk. Ami azt illeti, feltehetőleg egész éjjel gyakorolni fogunk.

A három pohár bortól kikapós lettem. El sem akarom hinni, hogy Ryle-lal flörtölök, mialatt anyámmal telefonálok. Pfuj!

– Le kell tennem – mondom. – Holnap este Allysával és Marshall-lal vacsorázunk, de hétfőn hívlak.

– Ó, és hol vacsoráztok?

A szememet forgatom. Ez a nő képtelen venni a lapot.

– Fogalmam sincs. Ryle, hová megyünk vacsorázni?

– Arra a helyre, ahol legutóbb anyukáddal voltunk – feleli. – Bak, vagy hogy hívják. Hat órára foglaltam asztalt.

Hirtelen elszorul a gyomrom.

– Á, jó választás! – állapítja meg anyám.

– Ja, ha az ember szereti a száraz kenyeret. Szia, anya! – Leteszem, és Ryle-ra nézek. – Nem akarok visszamenni oda. Nem tetszett. Próbáljunk ki valami újat.

Azt nem árulom el, igazából miért nem akarok visszamenni. Hogyan adhatnám elő a vadonatúj pasimnak, hogy az első szerelmemet igyekszem elkerülni?

Ryle eltolja magát a faltól.

– Nem lesz vele bajod – mondja. – Allysa alig várja, hogy ott ehessen, amióta meséltem neki róla.

Talán mázlim lesz, és Atlas nem dolgozik.

– A kajáról jut eszembe – folytatja Ryle –, éhen pusztulok.

A ragu!

– A rohadt életbe! – mondom nevetve.

Ryle berohan a konyhába, én pedig felállok, és követem. Amikor utolérem, éppen a sütő ajtaját nyitja ki, és legyezve hessegeti el a füstöt. Ennek annyi.

Hirtelen megszédülök, amiért túl gyorsan álltam fel három pohár bor után. Elkapom a pultot, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat, ő pedig benyúl a sütőbe, hogy kihúzza az elégett ragut.

– Ryle! Kelleni fog egy...

– A picsába! – üvölti.

– ...sütőkesztyű.

A tál kiesik a kezéből, és a földön landol. Felemelem a lábamat, hogy elkerüljem a törött üvegdarabokat, meg a szétfröccsent gombás-csirkés ragut. Felnevetek, amikor eljut a tudatomig, hogy magától eszébe sem jutott a sütőkesztyű.

Biztosan az alkohol teszi. Mocskosul erős ez a bor.

Becsapja a sütő ajtaját, a csaphoz lép, és miközben hideg vizet folyat a kezére, dörmögve káromkodik. Igyekszem elfojtani a nevetésemet, de a bor meg az elmúlt pár pillanat eseményeinek hatása alatt nem megy könnyen. Lenézek a padlóra – a káoszra, amit fel kell takarítanunk –, és minden küzdelem hiába, feltör belőlem a kacaj. Továbbra is nevetve hajolok közelebb, hogy megnézzem Ryle kezét. Remélem, nem sérült meg komolyabban.

Aztán egy pillanattal később már nem nevetek. A földön ülök, a kezemet a szemem sarkának szorítom. Ryle keze a semmiből került elő, telibe talált, és hátralökött – elég erővel ahhoz, hogy elveszítsem az egyensúlyomat. Megcsúsztam, és ahogy elestem, még az arcomat is beütöttem a konyhaszekrény egyik ajtajának fogantyújába.

Fájdalom hasít a szemem sarkába, közvetlenül a halántékom előtt.

Aztán megérzem az egésznek a súlyát.

Valami minden porcikámra ránehezedik. Iszonyatos erő préseli össze az érzéseimet. Minden darabokra törik.

A könnyeim, a szívem, a nevetésem, a lelkem. Összetörtek, mint az üvegtál, és darabokban hullanak le rám. A karom mögé rejtem a fejem, és a pokolba kívánom az elmúlt tíz másodpercet.

–  Az isten verje meg, Lily! – hallom Ryle hangját. – Nem vicces! Ez a kéz jelenti az egész kibaszott karrieremet!

Nem nézek fel rá. A hangja ezúttal nem vibrál az egész testemben. Inkább olyan, mintha ledöfne – a szavai éles kardokként támadnak rám.

Aztán ott van mellettem, az átkozott kezét érzem a hátamon.

Simogat.

– Lily! – mondja. – Édes istenem, Lily!

Megpróbálja lefejteni a karomat a fejemről, de nem hagyom magam. A fejemet rázom, minden vágyam, hogy az elmúlt tizenöt másodpercet meg nem történtté tegyem. Tizenöt másodperc. Csak ennyi kell, hogy valakit teljesen más színben lássunk, mint korábban.

Tizenöt másodperc, amit sosem kapunk vissza.

Magához húz, a fejem búbját kezdi puszilgatni.

– Ne haragudj rám! Csak... Megégettem a kezem. Pánikba estem. Te nevetni kezdték és... Jaj, ne haragudj, annyira gyorsan történt. Nem akartalak ellökni. Bocsáss meg nekem, Lily!

Már nem Ryle hangját hallom. Csak apám szavai szólnak a fülemben.

„Ne haragudj, Jenny. Véletlen volt. Annyira sajnálom. ”

– Ne haragudj, Lily. Véletlen volt. Annyira sajnálom.

Nem érdekel semmi, csak hogy eltűnjön onnan. A kezem és a lábam minden erejét bevetem, hogy valami úton-módon eltoljam onnan a picsába.

Hanyatt dől, a kezére támaszkodik. A szemében őszinte megbánás látszik, utána azonban valami más is.

Aggodalom? Pánik?

Lassan felemeli a jobb kezét. Csurom vér. Vér folyik a tenyerén, vér folyik a csuklóján. A padlóra pillantok – az üvegtál szilánkjaira. A keze! Rálöktem a törött üvegre.

Megfordul, feltápászkodik, és a vízsugár alá teszi a kezét, hogy leöblítse a vért. Amikor én is felállok, éppen egy szilánkot húz ki a tenyeréből, és a pultra dobja.

Csordultig teltem dühvel, de a keze miatt érzett aggodalom valahogy mégis utat talál a felszínre. Fogok egy törülközőt, és odaadom neki. Rengeteg a vér.

A jobb keze sérült meg!

Hétfőn műtétje lesz.

Szívesen segítenék elállítani a vérzést, de túlságosan remegek.

– Ryle, a kezed!

Elhúzza a tenyerét, és a sértetlen kezével felemeli az államat.

– Leszarom, Lily. Nem érdekel a kezem. Te jól vagy?

Kétségbeesetten igyekszik felmérni, mennyire csúnya a vágás az arcomon.

A vállam remegni kezd, és hatalmas, fájdalomtól duzzadó könnycseppek gördülnek végig az arcomon.

– Nem. – Még nem tértem magamhoz a sokkból, és tudom, hogy ezzel az egyetlen szóval együtt azt is hallja, ahogyan összetörik a szívem. – Te jóságos ég! Ellöktél, Ryle! Ez...

Most jut csak el igazán a tudatomig, hogy mi történt, és ez jobban fáj, mint a seb maga.

Ryle átkarolja a nyakamat, és kétségbeesetten ölel magához.

– Bocsáss meg nekem, Lily! Édes istenem, bocsáss meg nekem! – A hajamba temeti az arcát, minden benne dúló érzelmet belead, ahogy magához szorít. – Kérlek, ne gyűlölj! Könyörgöm!

A hangja lassan megint Ryle hangja lesz, érzem a gyomromban, érzem a lábujjaimban. Az egész karrierje a kezén áll vagy bukik, szóval biztos jelent valamit, hogy most egyáltalán nem amiatt aggódik. Igaz? Annyira össze vagyok zavarodva.

Annyi minden történik egyszerre. A füst, a bor, az üvegszilánkok, a mindenfelé szétfröccsent étel, a vér, a düh, a bocsánatkérések. Ez már túl sok!

– Bocsáss meg nekem! – ismétli.

Ahogy elhúzódom tőle, észreveszem, hogy vörös a szeme. Soha nem láttam még ilyen szomorúnak.

– Bepánikoltam. Nem akartalak ellökni, csak bepánikoltam. Csak a hétfői műtét járt az eszemben meg a kezem, és... Annyira sajnálom.

A számra tapasztja a száját, belélegzi az illatomat.

Nem olyan, mint az apám. Nem lehet olyan. Egyáltalán nem is hasonlít arra az önző tuskóra.

Mind a ketten zaklatottak vagyunk, zavarodottan, bánatosan csókoljuk egymást. Soha nem éreztem semmi hasonlót, mint ebben a csúf, gyötrelemmel teli pillanatban. Valahogy mégis azt veszem észre, hogy a fájdalmat, amit ez az ember okozott, nem csillapíthatja más, csakis ez az ember maga. A könnyeimet az ő bánata teszi elviselhetővé, zaklatottságomat az ajkamra tapadó ajka enyhíti, miközben úgy ölel, mintha soha nem akarna elengedni.

Átkarolja a derekamat, felvesz, óvatosan lépkedve átszeli velem a rumlit, amit a konyha közepén összehoztunk. Képtelen vagyok eldönteni, hogy benne, vagy saját magamban csalódtam-e jobban. Benne, amiért így kijött a sodrából, vagy magamban, amiért ki tudja, miért, de vigaszra leltem a bocsánatkéréseiben.

A hálószobába visz, közben végig csókolgat. Még akkor is csókol, amikor gyengéden letesz az ágyra, és a fülembe súgja:

– Ne haragudj, Lily! – Az ajka rátalál arra a pontra, ahol bevertem a szememet a szekrénybe. Oda is ad egy puszit. – Annyira sajnálom.

Megint szájon csókol, az ajka forró és nedves. Fogalmam sincs, mi történik velem. Iszonyatosan gyötrődöm, a testem mégis arra vágyik, hogy az ajkával és a kezével könyörögjön megbocsátásért. Rá akarok ordítani, azt akarom tenni, amit anyámtól vártam mindig, amikor apám bántotta, de a lelkem mélyén hinni akarok benne, hogy baleset volt, ami történt. Ryle nem olyan, mint az apám. A legkevésbé sem olyan.

Éreznem kell a szomorúságát. A megbánást. Mindegyik benne van abban, ahogy csókol. Széttárom a kedvéért a lábamat, és újabb formában tapasztalom a megbánását. Lassú, sajnálkozó lökések formájában. Ahányszor csak belém hatol, újabb bocsánatkérést suttog el. És valami csoda folytán ahányszor csak kihúzza magát belőlem, vele együtt újabb darab távozik a haragomból is.

A vállamat csókolja. Az arcomat. A szememet. Még most is rajtam van, minden érintése gyengéd. Soha senki sem nyúlt még így hozzám... ilyen finoman. Igyekszem elfelejteni, ami a konyhában történt, de most az tölt be mindent.

Ellökött magától.

Ryle eltaszított.

Tizenöt másodpercre egy olyan oldalát láttam, ami igazából nem is ő volt. És közben én sem én voltam. Kinevettem, amikor féltenem kellett volna. Ellökött, amikor hozzám sem lett volna szabad érnie. Ellöktem, és emiatt elvágta a kezét.

Rettenetes volt. Az egész, mind a tizenöt másodperc, amíg tartott, egyszerűen rettenetes volt. Soha többé gondolni sem akarok rá.

Az összegyűrt rongyot még mindig a kezében tartja. Teljesen átitatta a vér. Ryle mellkasára teszem a kezem.

–  Mindjárt jövök – mondom neki.

Még egyszer megcsókol, aztán legördül rólam. A fürdőszobába sietek, és magamra zárom az ajtót. Ahogy a tükörbe nézek, a lélegzetem is eláll.

Vér. A hajamban, az arcomon, a testemen. Mind Ryle vére. Fogok egy törülközőt, hogy legalább egy részét lemossam magamról, aztán a mosdó alatt megkeresem az elsősegély-felszerelést. Elképzelni sem tudom, milyen állapotban lehet a keze. Először megégette, aztán belevágott. Nem egészen egy órával azután, hogy arról beszélt, milyen fontos a számára ez a műtét.

Ennyit a borról. Soha többé nem ihatunk jó borokat.

Kiveszem a dobozt a mosdó alól, és benyitok a hálószobába. Ryle éppen a konyhából érkezik egy kis zacskó jéggel. Felemeli.

– A szemedre – mondja.

Én megmutatom az elsősegély-felszerelést.

– A kezedre.

Mind a ketten elmosolyodunk, és leülünk az ágyra. Ryle a fejtámlának dől, én pedig az ölembe veszem a kezét. Amíg én a kezét kötözöm, ő a szememhez nyomja a jeges zacskót. Nyomok az ujjamra egy kis fertőtlenítő krémet, és bedörzsölöm vele az égett ujjait. Nem festenek olyan rosszul, mint tartottam tőle, szóval ez legalább egy kis megkönnyebbülést jelent.

– Lehet tenni valamit, hogy ne hólyagosodjon fel? – kérdezem.

Megrázza a fejét.

– Ha másodfokú, akkor semmit.

Kíváncsi lennék, hogy tud-e hétfőn műteni felhólyagosodott ujjakkal is, de nem hozom fel a dolgot. Biztos vagyok benne, hogy most elsősorban ez foglalkoztatja.

– Tegyek a vágásra is?

Bólint.

A vérzés időközben elállt. Biztos vagyok benne, hogy ha össze kellene ölteni a sebet, akkor intézkedne, de az az érzésem, hogy nem lesz komoly gond. Kiveszem a gézt az elsősegélyládából, és nekilátok bekötözni a kezét.

– Lily – suttogja. Felnézek rá. A fejét a támlának dönti, úgy fest, mint aki legszívesebben elsírná magát. – Rettenetesen érzem magam. Ha vissza tudnám csinálni...

– Tudom – vágok a szavába. – Tudom, Ryle. Szörnyű volt. Ellöktél. Mindent meg kellett kérdőjeleznem, amit eddig hittem rólad. Viszont tudom, hogy megbántad. Nem akarok többet beszélni róla. – Rögzítem a kötést a kezén, aztán a szemébe nézek. – De Ryle? Ha bármi hasonló még egyszer előfordul... tudni fogom, hogy ez nem volt véletlen. És habozás nélkül faképnél hagylak.

Sokáig néz rám, szomorúan ráncolja a homlokát. Előrehajol, szájon csókol.

– Soha többé nem fog ilyen történni, Lily. Esküszöm. Én nem vagyok olyan, mint ő. Tudom, mi jár a fejedben, de esküszöm neked...

Megrázom a fejem, nem akarom, hogy folytassa. Nem bírom elviselni a fájdalmat a hangjában.

– Tudom, hogy egyáltalán nem vagy olyan, mint az apám – mondom. – Csak... soha többé ne kelljen kételkednem benned. Kérlek!

Félresimítja a hajamat a homlokomból.

– Te vagy a legfontosabb az életemben, Lily. Boldoggá akarlak tenni, nem pedig fájdalmat okozni neked. – Megcsókol, aztán feláll, fölém hajol, és az arcomhoz érinti a jeget. – Ezt tartsd még itt úgy tíz percig. Akkor nem fog feldagadni.

Átveszem tőle a jeget.

– Hová mész?

Homlokon csókol.

– Feltakarítani magam után.

A következő húsz percet a konyha takarításával tölti. Hallom a kukába hajított üveg csörömpölését, a mosogatóba öntött bor csobogását. Kimegyek a fürdőszobába, gyorsan lezuhanyozom, hogy eltüntessem magamról Ryle vérét, aztán áthúzom az ágyneműt.

Amikor végez a takarítással, egy pohárral a kezében jelenik meg újra.

– Kóla – közli. – A koffein jót fog tenni.

Ahogy iszom, a szénsav a torkomat csiklandozza. Igazából ez a tökéletes orvosság. Iszom még egy kortyot, és leteszem a poharat az éjjeliszekrényre.

– Minek tesz jót? A másnaposságnak?

Ryle befekszik mellém az ágyba, és magunkra húzza a takarót. Megrázza a fejét.

– Nem. A kóla valójában nagyjából semmire sem jó, de anyám mindig adott egy pohárral, ha rossz napom volt, és egy kicsit jobban éreztem magam tőle.

Mosolygok.

– Hát bevált.

Végigsimítja az arcomat, és látom a szemében, érzem a gyengédségében, hogy megérdemel legalább egy esélyt a megbocsátásra. Az az érzésem, ha nem találok módot arra, hogy túltegyem magam azon, ami történt, az azt jelentené, hogy legalábbis részben őt hibáztatom azért, amiért még mindig neheztelek apámra. De ő nem olyan, mint az apám.

Ryle szeret engem. Még soha nem mondta ki nyíltan, de tudom, hogy így van. És én is szeretem őt. Egészen biztos vagyok benne, hogy nem fog megismétlődni az, ami ma este a konyhában történt. Látom, mennyire kiborította, hogy bántott engem.

Mindenki követ el hibákat. Az ember jellemét nem a hibái határozzák meg, hanem az, hogy tanul-e ezekből a hibákból, vagy csak kifogásokat keres rájuk.

Ryle tekintete valami úton-módon még nyíltabb lesz, ahogy közelebb hajol, és megcsókolja a kezemet. A fejét a párnára hajtja, és csak fekszünk ott, nézzük egymást, osztozunk a körülöttünk vibráló energián, ami betölti az éjszaka után bennünk maradt űrt.

Pár perc múlva megszorítja a kezemet.

–  Lily – mondja, miközben hüvelykujjával végigsimítja az enyémet. – Én szerelmes vagyok beléd.

Minden porcikámban érzem a szavait. És amikor válaszul azt suttogom: Én is szeretlek – az a legkendőzetlenebb igazság, amit valaha is hallott tőlem.

Tizenötödik fejezet

NEGYEDÓRÁS KÉSÉSSEL FUTOK BE AZ ÉTTEREMBE. Éppen, amikor zárni készültem ma este, megjelent egy vevő, hogy virágokat rendeljen egy temetésre. Nem küldhettem el, mert hát... sajnos... a virágárusnak a temetések jelentik a legjobb üzletet.

Ryle int, én pedig egyenesen az asztalhoz sietek. Közben igyekszem még véletlenül sem körülnézni. Nem akarok összefutni Atlasszal. Kétszer is megpróbáltam rábeszélni őket, hogy változtassunk helyszínt, de Allysa ragaszkodott hozzá, hogy itt együnk, miután Ryle beszámolt neki róla, hogy mennyire jó ez a hely.

Leülök a bokszban, Ryle pedig odahajol, és arcon csókol.

– Szia, barátnőm!

Allysa fel nyög.

– Jesszusom, ettől a sok cukiságtól felfordul a gyomrom.

Rámosolygok, mire a tekintete azonnal a szemem sarkára téved.

Egyáltalán nem néz ki olyan borzalmasan, mint tartottam tőle, valószínűleg azért, mert Ryle kerített rá jeget.

– Édes istenem! – szörnyülködik Allysa. – Ryle elmesélte mi történt, de nem gondoltam, hogy ennyire csúnya.

Ryle-ra pillantok, azon gondolkodom, vajon mit mondhatott a húgának. Az igazat?

– Minden csupa olívaolaj volt. Amikor megcsúszott, olyan kecsesen esett el, hogy az ember balerinának nézte volna.

Nem, hazudott.

Oké, belefér. Én is ezt tettem volna a helyében.

– Elég szánalmas volt – mondom nevetve.

Valahogy sikerül gond nélkül túlesnünk a vacsorán. Atlasnak nyomát sem látom, nem gondolok a tegnap estére, és Ryle meg én is kerüljük a bort. Miután végzünk az étellel, a pincérünk érkezik az asztalhoz.

– Desszertet esetleg? – kérdezi.

Én a fejemet rázom, Allysa viszont határozottan felvillanyozódik.

– Mit tud ajánlani?

Marshallt is érdekli a dolog.

– Kettő helyett eszünk, úgyhogy jöhet bármi, csak csoki legyen benne – mondja.

A pincér bólint, aztán amikor odébbáll, Allysa Marshall felé fordul.

– Ez a magzat jelenleg akkora, mint egy poloska. Örülnék, ha nem próbálnál rossz szokásokat ránk kényszeríteni az elkövetkező hónapokban.

A pincér visszatér a desszertes kocsival.

– A séf minden várandós anyának ajándék desszerttel kedveskedik – mondja. – Gratulálunk!

– Tényleg? – csodálkozik Allysa.

– Gondolom, a séf nagyon szereti a gyerekeket – jegyzi meg Marshall.

A kocsira nézünk.

– A mindenit! – mondom, ahogy felmérem a kínálatot.

– Ez az új kedvenc éttermem! – lelkendezik Allysa.

Kiválasztunk magunknak három desszertet. Amíg várjuk, hogy felszolgálják őket, babanevekről beszélgetünk.

– Nem! – közli Allysa Marshall-lal. – Nem fogjuk a gyerekünket egy államról elnevezni.

– De nekem nagyon tetszik a Nebraska – nyafogja Marshall. – Esetleg Idaho?

Allysa a tenyerébe temeti az arcát.

– És emiatt lesz mégiscsak fiaskó a házasságunk.

– Fiaskó! – kapja fel a fejét Marshall. – Ez például elég jó név lenne.

Marshall csak azért maradhat életben, mert az utolsó pillanatban megérkezik a desszert. A pincérünk leteszi a csokitortát Allysa elé, aztán oldalt lép, hogy helyet csináljon a mögötte érkező társának, aki a másik két desszertet hozza, majd rámutat.

– A séf személyesen is gratulál.

– Milyen volt a vacsora? – kérdezi a séf, ahogy Allysára és Marshall-ra pillant.

Mire a tekintete eljut hozzám, már reszketek az idegességtől. Ahogy farkasszemet nézek Atlasszal, gondolkodás nélkül buknak ki belőlem a szavak.

– Te vagy a séf?

A pincér odahajol Atlashoz.

– A séf. A tulaj. Néha pincér, néha mosogatófiú. Új értelmet kölcsönöz a „mindenes” szónak.

A következő öt másodpercben a többieknek az asztal körül nem tűnik fel semmi, nekem viszont mintha lassított felvételen telne az idő.

Atlas tekintete a halántékomnál lévő sebre téved.

Aztán a kötésre Ryle kezén.

Aztán megint rám.

– Nagyon tetszik az étterem – mondja Allysa. – Hihetetlen, mit sikerült kihozni belőle.

Atlas nem néz rá. Látom az ádámcsutkáját mozogni, ahogy nyel egyet. Összeszorítja a száját, és egyetlen szó nélkül elvonul.

A picsába!

A pincér mosolyogva próbálja menteni a kínos helyzet Atlas sietős távozása után, de a feltétlenül szükségesnél jóval több fogát villantja ki.

– Jó étvágyat a desszerthez! – mondja, és ő is visszacsoszog a konyhába.

– Na bakker – jegyzi meg Allysa –, találunk egy új kedvenc éttermet, és kiderül, hogy a séf seggfej.

Ryle elneveti magát.

– Hát ja, de nem a seggfejek a legjobbak? Gordon Ramsay például?

– Ebben van valami – bólint Marshall.

Ryle karjára teszem a kezem.

– Mosdó – mondom neki.

Bólint, és miközben kikászálódom a bokszból, Marshall folytatja a témát.

– De vegyük például Wolfgang Puckot. Szerinted ő is seggfej?

A fejemet leszegve, gyors léptekkel szelem át az éttermet. Amikor belépek az ismerős folyosóra, sietek tovább. Bevágódom a női mosdóba, megfordulok, és magamra zárom az ajtót.

A picsába! A picsába! A picsába!

A tekintete. A dühe, ahogy összeszorította a száját.

Megkönnyebbültem, amikor elment, de félig-meddig biztos vagyok benne, hogy amikor elmegyünk, odakint fog várni ránk az utcán, készen, hogy kibelezze Ryle-t.

Az orromon szívom be a levegőt, a számon fújom ki. Megmosom a kezemet, újra meg újra mély lélegzetet veszek. Amikor megnyugszom kicsit, megtörlöm a kezemet.

Visszamegyek a többiekhez, és azt mondom Ryle-nak, hogy nem érzem jól magam. Lelépünk, és soha többé nem jövünk vissza. Mind seggfejnek hiszik a séfet, úgyhogy ez jó ürügyként szolgál majd.

Elfordítom a reteszt, de nem nyitom ki az ajtót. Viszont megindul befelé a túloldalról, úgyhogy riadtan húzódom hátra. Atlas lép be mellém a mosdóba, és megint rázárja a reteszt. Hátát az ajtónak vetve néz rám, tekintete a szemem mellett lévő vágásra fókuszál.

– Mi történt? – kérdezi.

A fejemet rázom.

– Semmi.

Összehúzza a szemét – továbbra is égszínkék, mégis ég benne a tűz.

– Hazudsz, Lily!

Összeszedek hozzá elég erőt, hogy elmosolyodjak.

– Véletlen volt.

Atlas nevet, de az arcán mégsem látszik vidámság.

– Hagyd el!

Hagyjam el?

Jesszusom, valami teljesen mást képzel arról, ami történt. Előrelépek, és most már határozottan rázom a fejemet.

– Ő nem olyan, Atlas. Egyáltalán semmi rossz nem történt. Ryle jó ember.

Félrebillenti a fejét, és egy egészen kicsit elmosolyodik.

– Vicces. Anyukád és éppen ilyeneket mondott.

Fájnak a szavai. Azonnal a kilincs felé nyúlok a háta mögött, de elkapja a csuklómat.

– Hagyd el, Lily!

Elrántom a kezemet, hátat fordítok neki, és mélyen beszívom a levegőt. Lassan fújom ki, ahogy újra visszafordulok felé.

– Ha egyáltalán van értelme az ilyen hasonlítgatásnak, most jobban félek tőled, mint tőle valaha is.

Ettől Atlas egy pillanatra mozdulatlanná merevedik. Aztán bólint, bár lassan kezdi a mozdulatot, és csak utána lesz határozottabb.

– Semmi esetre sem állt szándékomban feszélyezni. – Az ajtóra mutat. – Csak igyekszem viszonozni a törődést, amit tőled kaptam annak idején.

Egy darabig némán bámulom, nem tudom, hogyan fogadjam a szavait. Biztos vagyok benne, hogy belül továbbra is forrong, kívülről mégis nyugodtnak és összeszedettnek tűnik. Kienged a mosdóból. Kinyújtom a kezemet, elfordítom a reteszt, kinyitom az ajtót.

Bennem szakad a levegő, amikor a tekintetem találkozik Ryle-éval. Gyorsan hátrapillantok a vállam fölött, és látom, amint Atlas a sarkamban lép ki a mosdóból.

Ryle zavartan kapkodja ide-oda a tekintetét kettőnk között.

– Mi a kisfaszom van, Lily?

– Ryle!

Reszket a hangom. Édes istenem, hogy ez mennyivel szarabbul fest, mint amilyen valójában!

Atlas megkerül, és a konyhaajtó felé fordul, mint aki tudomást sem óhajt venni Ryle-ról. Ryle Atlas háta közepére szegezi a tekintetét. Menj csak tovább, Atlas!

Abban a pillanatban, ahogy Atlas eléri a konyha ajtaját, megtorpan.

Nem, nem, nem! Menj tovább!

Annál borzalmasabb pillanatot elképzelni sem tudok, mint amikor megfordul, elindul Ryle felé, és megragadja a gallérját. Egy szemvillanással később Ryle már tolja is hátrafelé Atlast, és nekipréseli a szemközti falnak.

Aztán megint Atlason a sor, ezúttal az alkarját Ryle torkának feszíti, úgy szegezi hozzá a mosdó ajtajához.

– Ha még egyszer hozzányúlsz, baszd meg, levágom a kezedet, és ledugom a torkodon, te gusztustalan szarcsimbók!

– Atlas, hagyd abba! – ordítom.

Atlas elengedi Ryle-t, és nagyot lép hátra. Ryle zihálva kapkod levegő után, közben gyilkos tekintettel mered Atlasra.

– Atlas! – Úgy mondja ki a nevet, mint aki nem először hallja.

Miért mondja így Ryle Atlas nevét! Mintha már hallotta volna tőlem.

De hát sosem meséltem neki Adásról.

Várjunk csak!

Dehogynem.

A legelső este a tetőn. Ez volt az egyik kendőzetlen igazságom.

Ryle hitetlenkedve nevet fel. Atlasra mutat, de közben engem néz.

– Ő Atlas? A hajléktalan fiú, akivel szánalomból megdugattad magad?

Atya ég!

A folyosó azonnal villanó öklökkel és könyökökkel teli csatatérré változik. Hiába kiabálok velük, hogy hagyják abba. Két pincér ront be az ajtón a hátam mögül, és villámgyorsan szétválasztják őket.

Egymással szemben a falhoz tolják mindkettejüket, úgy bámulják egymást zihálva. Rájuk sem bírok nézni.

Sem Atlasra az után, amit Ryle mondott neki, sem Ryle-ra, mert ő meg nyilván a lehető legrosszabbra gondol ebben a pillanatban.

– Kifelé! – ordítja Atlas. Az ajtóra mutat, de közben nem veszi le a tekinteté Ryle-ról. – Húzz a fenébe az éttermemből!

Ahogy Ryle elindul, találkozik a tekintetünk. Félek attól, amit megláthatok benne. De nincs ott semmi düh.

Csak fájdalom.

Rengeteg fájdalom.

Megáll, mintha mondani készülne valamit nekem, de aztán csak lemondóan elfintorodik, és kivonul a vendégek közé.

Amikor végül felnézek Atlasra, csalódottságot látok az arcán. Mielőtt azonban elmagyarázhatnám neki, miért mondta Ryle azt, amit, megfordul, belöki a konyha ajtaját, és eltűnik szem elől.

Azonnal sarkon fordulok, és Ryle után rohanok. Felkapja a kabátját a bokszból, és a kijárat felé indul anélkül, hogy akár csak egy pillantást is vetne Allysára és Marshallra.

Allysa felnéz rám, és felemelt kézzel jelzi, hogy kérdése van. Megrázom a fejem, és a kezembe veszem a táskámat.

– Hosszú történet. Holnap beszélünk.

Követem Ryle-t, aki éppen a parkoló felé tart. Futásra váltok, hogy utolérjem, de aztán megáll, és a levegőbe bokszol.

– Nem hoztam el a kibaszott kocsimat! – üvölti tehetetlenül.

Előveszem a kulcsomat a táskámból, ő pedig odalép hozzám, és kikapja a kezemből. Megint követem, ezúttal a saját autómhoz.

Nem tudom, mit tegyek. Sőt, azt sem tudom, akar-e most beszélni velem egyáltalán. Most talált rám bezárkózva egy mosdóba a férfival, akibe valaha szerelmes voltam, aztán az illető, derült égből villámcsapás, nekirontott.

Istenem, ez annyira gáz.

A kocsimhoz érve egyenesen a vezető felőli ajtóhoz lép, és a másik oldalra mutat.

– Szállj be, Lily!

Egy szót sem szól hozzám, amíg úton vagyunk. Egyszer kimondom a nevét, de csak a fejét rázva jelzi, hogy még nem áll készen meghallgatni a magyarázatomat. Amikor beállunk a parkolóhelyemre a mélygarázsban, leállítja a motort, és egy pillanattal később már ki is ugrik a kocsiból, mint aki a lehető leggyorsabban minél messzebb akar kerülni tőlem.

Amikor én is kiszállok, fel-alá járkál az autó mellett.

– Nem az volt, aminek látszott, Ryle. Esküszöm.

Megáll. Amikor rám néz, elszorul a szívem, annyi fájdalom süt a tekintetéből. Ráadásul minden ok nélkül, csak egy ostoba félreértés miatt.

– Én nem akartam ezt, Lily – mondja. – Nem akartam kapcsolatot! Nem akartam ezt a stresszt az életembe!

Akármennyire rosszul is érzi magát a bőrében amiatt, amit látni vélt, felbosszantanak a szavai.

– Hát akkor menj el!

– Mi van?

A magasba emelem a kezem.

– Nem akarok a terhedre lenni, Ryle! Nagyon sajnálom, hogy ennyire elviselhetetlen a jelenlétem az életedben.

Közelebb lép.

– Lily, én egyáltalán nem ezt akartam mondani.

Tehetetlenül tárja szét a karját, aztán megkerül, az autómnak támaszkodik, és karba fonja a kezét. Sokáig néma csendben várom, hogy mit fog kibökni. Leszegi a fejét, aztán kissé mégis felemeli, hogy rám nézhessen.

– A kendőzetlen igazságot, Lily. Jelenleg semmi mást nem szeretnék hallani tőled. Lehet róla szó?

Bólintok.

– Tudtad, hogy ott dolgozik?

Összeszorítom a számat, aztán én is karba fonom a kezem, a könyökömet markolom.

– Igen. Ezért nem szerettem volna visszamenni, Ryle. Nem akartam összefutni vele.

A válaszom hallatán mintha oldódna kissé a feszültsége. Megdörzsöli az arcát.

– Elmondtad neki, mi történt tegnap este? Meséltél neki a veszekedésünkről?

Lépek egyet előre, és határozottan megrázom a fejemet.

– Nem. Csak feltételezte. Látta a szememet, meg a kezedet, és levonta a következtetést.

Súlyosat sóhajt, aztán hátraveti a fejét, és felnéz a tetőre. Olyan, mintha szinte fájna neki feltenni a következő kérdést.

– Miért voltatok kettesben a mosdóban?

Még egyet lépek előre.

– Követett. Fogalmam sem volt róla, hogy mi van most vele, Ryle. Még csak azt sem tudtam, hogy övé az étterem. Azt hittem, közönséges pincér. Már nem része az életemnek, esküszöm. Csak... – Halkabban folytatom. – Mind a ketten olyan családban nőttünk fel, ahol hétköznapinak számított az erőszak. Látta az arcomat meg a kezedet... és féltett. Pusztán ennyiről volt szó.

Ryle a szája elé kapja a kezét. Hallom az ujjai között sípoló levegőt, ahogy kilélegzik. Kihúzza magát, egy pillanatig szótlanul igyekszik feldolgozni, amit hallott.

– Most én jövök – mondja.

Eltolja magát a kocsitól, megteszi azt a háromlépésnyi távolságot, ami mostanáig elválasztott bennünket egymástól.

Két kezével közrefogja az arcomat, és mélyen a szemembe néz.

– Ha nem akarsz velem lenni... kérlek, most azonnal mondd meg, Lily. Mert amikor láttalak benneteket együtt... az nagyon fájt. Soha többé nem akarom ezt érezni. És ha már most ennyire fáj, rettegek belegondolni, mit művelne velem mondjuk egy év múlva.

Könnyek folynak végig az arcomon. A kezemet az övére fektetem, és megrázom a fejem.

– Senki mással nem akarok lenni, Ryle. Csak te kellesz.

Kipréseli magából a legszomorúbb mosolyt, amit valaha emberi arcon láttam. Magához húz, és szorosan ölel. Átkarolom, amilyen erővel csak telik tőlem, miközben a száját a halántékomhoz nyomja.

– Szeretlek, Lily. Atyaúristen, mennyire szeretlek.

Még vadabbul szorítom, csókot nyomok a vállára.

– Én is szeretlek.

Lehunyom a szemem, és másra sem vágyom, csak hogy úgy, ahogy van, eltöröljem az elmúlt két napot a föld színéről.

Atlas félreismerte Ryle-t.

Már csak az kéne, hogy erről ő is tudjon.

Tizenhatodik fejezet

–  MÁRMINT... NEM AKAROK ÖNZŐ LENNI, de meg sem kóstoltad a desszertet, Lily – nyöszörgi Allysa. – Annyira finom volt!

– Soha többé nem megyünk vissza oda – közlöm vele.

Úgy dobbant a lábával, mint egy kisgyerek.

– De...

– Nem! Tiszteletben kell tartanunk a bátyád érzéseit.

Karba fonja a kezét.

– Tudom, tudom. Miért kellett tombolnia a hormonjaidnak bakfiskorodban? Miért kellett beleszeretned Boston legjobb séfjébe?

– Akkoriban még nem volt szakács.

– Az mindegy – mondja. Kisétál az irodámból, és becsukja az ajtót.

A telefonom rezeg, üzenet érkezik.

Ryle: Öt órája tart, kábé még másik öt van hátra. Eddig minden oké. A kezem szuper.

Megkönnyebbülten sóhajtok. Egyáltalán nem voltam benne biztos, hogy képes lesz végigcsinálni a műtétet, de tudom, mennyire várta, és most boldog vagyok, hogy minden rendben.

Én: A legbiztosabb kéz egész Bostonban!

Felnyitom a laptopomat, és ránézek az e-mailjeimre. Először is egy Boston Globe-tól érkezett levéllel találom szembe magam. Megnyitom. Egy újságíró érdeklődik, hogy írhatna-e cikket a boltról. Vigyorgok, mint egy hülye, és már neki is látok, hogy megfogalmazzam a választ, amikor Allysa kopogtat az ajtón. Kinyitja, és bedugja rajta a fejét.

– Halihó! – mondja.

– Halihó! – válaszolom.

Dobolni kezd az ujjaival az ajtófélfán.

– Emlékszel még, amikor pár perccel ezelőtt azt mondtad nekem, hogy soha többé nem mehetünk a Bakba, mert igazságtalanság lenne Ryle-lal szemben, ugyanis szerelmes voltál a tulajdonosba tinilány korodban?

Hátradőlök a székemen.

– Hová akarsz kilyukadni, Allysa?

Összeráncolja az orrnyergét.

– Ha mi nem mehetünk el oda a tulajdonos miatt, akkor nem igazság, hogy ő meg csak úgy beállíthat ide.

Mi van?

Összecsukom a laptopomat, és felállok.

– Ezt meg miért mondod? Itt van?

Bólint, belép az irodába, és behúzza maga mögött az ajtót.

– Itt van. Veled akar beszélni. És tudom, hogy a bátyámmal jársz, én meg gyereket várok, de rászánhatnánk egy pillanatot, hogy némán csodáljuk ennek az embernek a tökéletességét.

Révetegen mosolyog, én pedig a szememet forgatom.

– Allysa!

– De az a szempár!

Kisiet az ajtón. Követem, és már meg is pillantom Atlast.

– Itt van – mondja Allysa. – Elvegyem a kabátodat?

Nem szoktuk elvenni senkinek a kabátját.

Amikor kilépek az irodámból, Atlas felnéz. Allysára pillant, és megrázza a fejét.

– Nem, köszönöm. Nem maradok sokáig.

Allysa áthajol a pult fölött, és a tenyerére támasztja az állát.

– Maradj csak, amíg jólesik. Ami azt illeti, nem keresel valami mellékállást? Lilynek új alkalmazottakat kellene felvennie, és olyasvalakit keresünk, aki tud nehéz dolgokat emelgetni. Az illetőnek nagyon hajlékonynak kell lennie. Sokszor kell felvennie mindenfélét a földről.

Összehúzott szemmel nézek Allysára.

– Elég! – formálom a szót némán az ajkammal.

Ártatlanul széttárja a karját. Kinyitom az ajtót Atlasnak, de kerülöm a tekintetét, ahogy elhalad mellettem. Iszonyatos lelkiismeret-furdalást, de közben iszonyatos haragot is érzek a tegnap este miatt.

Megkerülöm az asztalomat, ledobom magam a székre, és felkészülök a vitára. Amikor azonban felnézek rá, becsukom a számat.

Mosolyog. Körbemutat, aztán leül velem szemben.

– Ez hihetetlen, Lily!

Egy pillanatra elakad a szavam.

– Köszönöm – mondom aztán mégis.

Atlas továbbra is úgy mosolyog, mint aki büszke rám. Aztán az asztalra tesz egy zacskót kettőnk közé, és felém tolja.

– Ajándék – közli. – Később is kinyithatod.

Miért vesz nekem ajándékot? Van barátnője. Nekem meg van barátom. A múltunk így is éppen elég gondot okozott a jelenemben. Semmi szükségem rá, hogy ajándékokkal súlyosbítsa a helyzetet.

– Miért vettél nekem ajándékot, Atlas?

Hátradől, és karba fonja a kezét.

– Igazából három éve vettem. Azóta tartogatom, hátha egyszer összefutok veled.

A figyelmes Atlas. Semmit sem változott. Az istenit neki!

Fogom az ajándékot, és leteszem a földre az asztal mögött. Igyekszem megszabadulni a feszültségnek legalább egy részétől, de nagyon nehéz, amikor minden mozdulata egyre idegesebbé tesz.

– Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek – mondja.

Elhessegetem a bocsánatkérést, így tudatom vele, hogy semmi szükség rá.

– Semmi baj. Félreértés volt. Ryle rendes.

Halkan elneveti magát.

– Nem ezért kérek bocsánatot – közli. – Soha nem kérnék bocsánat azért, hogy megvédtelek.

– Nem védtél meg – mondom. – Nem volt mitől.

Félrebillenti a fejét, és ugyanazzal a tekintettel néz rám, mint tegnap este. Így tudatja velem, hogy mekkorát csalódott. Összeszorul a gyomrom.

Megköszörülöm a torkomat.

– Akkor miért kérsz bocsánatot?

Egy pillanatig nem felel. Mintha elmélkedne.

– Azért akartam bocsánatot kérni, mert azt mondtam, hogy úgy beszélsz, mint anyukád. Az bántó volt. Ne haragudj!

Nem tudom, miért támad sírhatnékom, ha a közelében vagyok. Ha rá gondolok. Ha olvasok róla. Olyan, mintha az érzelmeim valami úton-módon továbbra is tőle függnének, de képtelen vagyok rájönni, hogyan vághatnám el ezt a köteléket.

A tekintetével az asztalomat fürkészi, aztán felvesz róla három dolgot. Egy tollat. Egy Post-itet. A telefonomat.

Ír valamit a papírdarabra, aztán nekilát, hogy szétszedje a telefonomat. Leveszi a tokot, közé meg a készülék közé csúsztatja a Post-itet, aztán visszateszi a tokot. Végül felém csúsztatja a telefont az asztalon. Lenézek rá, aztán fel Atlasra. Feláll, és ledobja a tollat is.

– A mobilszámom. Tartsd ott arra az esetre, ha valaha szükséged lenne rá.

Elhúzom a számat. Ezt aztán igazán nem kellett volna.

– Nem lesz rá szükségem.

– Remélem is.

Az ajtóhoz lép, és a kilincs után nyúl. Tudom, hogy most van utoljára lehetőségem elmondani, amit szeretnék, mielőtt végleg kisétál az életemből.

– Atlas, várj!

Olyan gyorsan állok föl, hogy a székem hátraszánkázik a padlón, és a falnak ütközik. Félig visszafordul, és rám néz.

– Amit Ryle a fejedhez vágott tegnap este... Én olyat soha... – Idegesen nyúlok a nyakamhoz. Érzem, ahogy a szívem a torkomban dobog. – Én olyat soha nem mondtam neki. Sértett volt, zaklatott, és rosszul értelmezett valamit, amit réges-régen hallott tőlem.

Atlas szája sarka megrándul, és nem vagyok benne biztos, hogy mosolyogni próbál, vagy csak azon igyekszik, hogy ne fintorodjon el. Most már teljesen felém fordul.

– Hidd el, Lily, tudom, hogy nem szánalomból dugattad meg magad velem. Ott voltam.

Kilép az ajtón, és a szavaitól visszahuppanok a székemre.

Csakhogy a székem már nincs a helyén. Továbbra is a falnál áll, én pedig a padlón kötök ki.

Allysa beront, és az íróasztalom mögött a földön fekve talál rám.

– Lily?

Futva kerüli meg az asztalt, és megáll fölöttem.

– Mi a baj?

Feltartom a hüvelykujjamat.

– Semmi. Csak nem találtam el a székemet.

Allysa kinyújtja a kezét, és talpra segít.

– Ez meg mi a fene volt?

Az ajtó felé lesek, és visszahúzom a helyére a székemet. Leülök rá, és az asztalon heverő telefonomra pillantok.

– Semmi. Csak bocsánatot akart kérni.

Allysa vágyakozó sóhajjal pillant az ajtó felé.

– Ez azt jelenti, hogy nem kell neki az állás?

Meg kell hagyni, még a legnagyobb érzelmi vihar közepette is meg tud nevettetni.

– Menj vissza dolgozni, mielőtt felfüggesztem a fizetésedet!

Elneveti magát, és sarkon fordul, de megkocogtatom a tollammal az asztalomat, és utánaszólok.

– Allysa! Várj!

– Tudom – vág a szavamba, mielőtt folytathatnám. – Ryle-nak nem kell tudnia erről a látogatásról. Mondanod sem kell.

Elmosolyodom.

– Köszönöm.

Becsukja az ajtót maga után.

Lehajolok, és felveszem a zacskót, benne a hároméves ajándékommal. Kiveszem belőle a csomagot, és máris látom, hogy egy papírba csomagolt könyv az. Letépem a papírt, és hátradőlök a széken.

Ellen DeGeneres képe van a borítón. A címe Szórakozol velem?! Felnevetek, kinyitom a könyvet, aztán eláll a lélegezetem, amikor észreveszem benne az autogramot. A tekintetem végigkíséri a szavakat.

Lily!

Atlas azt üzeni, csak ússz tovább!

Ellen DeGeneres

Végigsimítom az ujjammal az aláírást, aztán az asztalra ejtem a könyvet, rádőlök a homlokommal, és sírást tettetek a borító fölött.

Tizenhetedik fejezet

HÉT ÓRA UTÁN ÉREK HAZA. Ryle egy órával korábban hívott, és azt mondta, nem jön át ma este. A karanogopogosz (vagy hogy a fenébe is mondta) szétválasztó műtét teljes siker volt, de a kórházban marad éjszakára, hátha komplikációk lépnek fel.

Csendesen belépek a lakásom ajtaján. Csendesen felveszem a pizsamámat. Csendben eszem egy szendvicset. Aztán csendben lefekszem a hálószobámban, és csendben kinyitom az új könyvemet, hátha segít elcsendesíteni a bennem dúló érzéseket.

És így is történik, három órával meg a könyv java részével később az elmúlt napok érzelmei kezdenek elszivárogni belőlem. Beteszek egy könyvjelzőt oda, ahol tartok, és becsukom a könyvet.

Sokáig bámulom a címlapot. Ryle-on jár az eszem. Atlason jár az eszem. Azon jár az eszem, hogy néha hiába van róla meggyőződve az ember, hogy az élete így vagy úgy alakul, elég egyetlen apróság, és máris minden a visszájára fordul.

Fogom az Atlastól kapott ajándék könyvet, és beteszem a dobozba a naplóim mellé. Aztán kiválasztom helyette a naplók közül azt, amelyik tele van a hozzá fűződő emlékeimmel. Itt az ideje, hogy elolvassam az utolsó bejegyzést is, mielőtt végleg bezárom a füzetet.

Kedves Ellen!

Általában hálás vagyok, hogy nem tudsz a létezésemről, és hogy soha nem küldtem el neked mailben egyik neked szóló irományomat sem.

Néha, különösen ma este, mégis azt kívánom, hogy bár ne így lenne! Annyira szeretnék beszélgetni valakivel az érzéseimről. Fél éve nem láttam Atlast, fogalmam sincs, hol van és mit csinál. Annyi minden történt, amióta elköltözött Bostonba, és én utoljára írtam neked. Akkor azt hittem, jó sokáig nem fogok találkozni vele, de máshogy alakult.

Jó pár héttel azután, hogy elment, még egyszer találkoztunk. A tizenhatodik születésnapomon történt, amiből életem legeslegjobb napja lett.

Aztán meg a legeslegrosszabb.

Pontosan negyvenkét nap telt el azóta, hogy Atlas Bostonba költözött. Számoltam őket, mintha ez segíthetne bármit is. Annyira depressziós voltam, Ellen! Még most is az vagyok.

Azt szokták mondani, hogy a tinédzserek nem tudnak még úgy szeretni, mint a felnőttek. Hiszem is meg nem is, de hát nem vagyok felnőtt, úgyhogy egyelőre nincs összehasonlítási alapom. Azt azért gyanítom, hogy tényleg más lehet. Biztos vagyok benne, hogy két felnőtt szerelmében több van, mint két kamaszéban, több érettség, több tisztelet, több felelősség.

De igazából nem számít, mennyire más a szerelem a különböző életkorokban, a súlya ugyanaz. Az ember érzi a vállán, a gyomrában, a szívében, teljesen mindegy, hány éves. És az, amit Atlas iránt érzek, rettenetes súllyal nehezedik rám. Minden éjjel úgy sírom magam álomba, és azt suttogom a párnámba, hogy „csak ússz és evezz". De nagyon nehéz úszni, ha az ember úgy érzi, hogy le van horgonyozva a fenékhez.

Ha belegondolok, tulajdonképpen a gyász fázisait éltem át bizonyos értelemben. Tagadás, düh, alkudozás, depresszió és elfogadás. A tizenhatodik születésnapom estéjén éppen a mély depressziónál tartottam. Anyám megpróbált szép napot varázsolni nekem. Kaptam kerti szerszámokat, megsütötte a kedvenc tortámat, és kettesben elmentünk vacsorázni. Mire azonban aznap este ágyba bújtam, nem tudtam lerázni magamról a szomorúságot.

Éppen sírtam, amikor meghallottam a kopogást az ablakomon. Először azt hittem, hogy eleredt az eső, aztán viszont meghallottam a hangját. Ott állt a sötétben, és mosolygott rám. Kinyitottam az ablakot, segítettem neki bemászni, ő pedig megölelt, és sokáig a karjaiban tartott, miközben én csak sírtam.

Olyan jó volt az illata! Amint átöleltem, éreztem, hogy az elmúlt hat hétben, amióta nem találkoztunk, felszedett pár kilót, ami nagyon ráfért. Elhúzódott, és letörölte a könnyeket az arcomról.

– Miért sírsz, Lily?

Annyira zavarba jöttem, amiért sírtam. Abban a hónapban sokat zokogtam – valószínűleg többet, mint életem bármelyik másik hónapjában. Valószínűleg csak a tinihormonjaim szórakoztak velem, amihez még hozzájött az, ahogyan apám bánt anyámmal, meg a kényszerű búcsú is Atlastól.

Felkaptam egy pólót a padlóról, megtöröltem a szememet, aztán leültünk az ágyra. Magához húzott, és az ágytámlának dőlt.

– Mit keresel itt? – kérdeztem.

– Születésnapod van – mondta. – És még mindig te vagy a kedvenc emberem. Meg hiányoztál is.

Tíz óra után járhatott az idő, amikor megjelent, de annyit beszéltünk, hogy éjfél is elmúlt, mire megint az órára néztem. Igazából nem is emlékszem, miről beszélgettünk, de arra igen, hogy mit éreztem. Atlas annyira boldog volt, és úgy csillogott a szeme, mint még soha, amióta megismertem. Mintha végre otthonra talált volna.

Azt mondta, szeretne velem beszélgetni valamiről, és nagyon komoly lett a hangja. Terpeszbe ültetett az ölében mert azt akarta, hogy a szemébe nézzek, miközben beszél hozzám. Azt hittem, kiderül majd, hogy barátnője van, vagy hogy még korábban bevonul a seregbe, mint tervezte. Amit aztán valójában mondott, az teljesen megdöbbentett.

Elárulta, hogy az első este nem azért ment abba az öreg házba, mert egy olyan helyet keresett, ahol meghúzhatja magát.

Azért ment oda, hogy öngyilkos legyen.

A szám elé kaptam a kezem, mert fogalmam sem volt róla, hogy ennyire borzasztóan érezte magát a bőrében. Annyira borzasztóan, hogy élni sem akart többé.

– Remélem, sosem fogod megtudni, milyen érzés ennyire magányosnak lenni, Lily – mondta.

Aztán elmesélte, hogy az első estén, amit a házban töltött, a nappali padlóján ült, és egy pengét szorított a csuklójához. Amikor éppen elvágta volna az ereit, felgyulladt a lámpa a hálószobámban.

– Úgy álltál ott, mint egy angyal a mennyei fényben. Nem tudtam levenni rólad a szemem.

Egy darabig csak nézte, ahogy fel-alá járkáltam a szobámban, lefeküdtem az ágyamra, és a naplómba írtam. Aztán letette a borotvát, pedig egy hónapja már semmit sem kapott az élettől. Annyira eltompult, hogy aznap véget akart vetni az egésznek.

Aztán egy-két nappal később hagytam neki az ételt a verandán. A többit pedig már úgyis tudod.

– Megmentetted az életemet, Lily – mondta Atlas. – Pedig nem is ez volt a célod.

Közelebb hajolt, és megcsókolta a pontot a nyakam tövén, amit mindig megszokott csókolni. Tetszett, hogy újra ezt tette. Nem vagyok oda túlzottan a testemért, de az a pont ott a kulcscsontomnál a kedvenc helyem lett magamon.

Megfogta a kezemet, és azt mondta, a tervezettnél korábban áll katonának, de nem mehetett el anélkül, hogy ne köszönje meg nekem, amit érte tettem. Azt is mondta, hogy négy évig lesz távol, de még véletlenül sem szeretné, hogy tizenhat éves lányként ne éljem az életemet egy olyan fiú miatt, akivel sosem találkozom, és aki felől még csak nem is hallok.

Attól, amit ez után mondott, az ő kék szeme is könnybe lábadt.

– Lily! Fura dolgokat produkál az élet. Nem is tart túl sokáig, úgyhogy azt a néhány évet a lehetőségekhez mérten ki kell használnunk. Nem szabad olyasmire vesztegetni az időt, ami egy nap talán megtörténik, de talán soha semmikor nem lesz valóság.

Értettem, miről beszél. Azt akarta mondani, hogy ha egyszer elmegy katonának, ne kapaszkodjam belé, amíg nem lehetünk együtt. Pusztán arról van szó, hogy két ember kisegítette egymást, amíg szükségük volt rá, és menet közben összeolvadt a szívük.

Nehéz volt megélni, hogy el kell válnom valakitől, akivel eleve nem is igazán voltam együtt. Azt hiszem, a közös pillanatok során mind a ketten tudtuk, hogy ez nem örökre szól.

Igazából magam sem tudom, miért, mert úgy érzem, könnyen szerelmes tudnék lenni belé a végtelenségig. Szerintem hétköznapi körülmények között, ha tipikus tinik lennénk, ő pedig szokványos életet élne egy szokványos családban, igazi pár is lehetnénk. Olyan, ahol a férfi és a nő tökéletesen passzol egymáshoz, és az életükbe a kegyetlenségnek még a szele sem férkőzik be.

Meg sem próbáltam rávenni, hogy gondolja meg magát. Úgy érzem, olyan kapcsolat van köztünk, hogy azt még a pokol tüze sem szakíthatja szét. Elmehet katonának, én meg eltölthetem nélküle a tízes éveimet, hogy aztán megint minden a helyére billenjen, ha eljön az ideje.

– Teszek neked egy ígéretet – mondta még. – Amint elég normális életet fogok élni hozzá, hogy te is a része lehess, megkereslek. De azt nem akarom, hogy várj rám, mert talán sosem lesz ilyen.

Nem tetszett ez az ígéret, mert két dolgot jelenthetett. Vagy attól tartott, hogy nem ússza meg élve a katonaságot, vagy nem hitt benne, hogy az élete valaha is elég jó lehet nekem. Pedig nekem már így is éppen megfelelt.

Azért bólintottam, és mosolyt erőltettem az arcomra.

– Ha nem jössz vissza értem, én megyek el érted. És az nem lesz szép, Atlas Corrigan.

Csak nevetett a fenyegetésemen.

– Hát nem lesz túl nehéz megtalálni. Pontosan tudod, hol leszek.

Elmosolyodtam.

– Ahol minden jobb.

Visszamosolygott rám.

– Bostonban.

És akkor megcsókolt.

Ellen, tudom, hogy felnőtt vagy, és nem újdonság neked, ami ezután következett, de még mindig csak feszengve tudok beszámolni neked a következő órák eseményeiről. Maradjunk annyiban, hogy rengeteget csókolóztunk. Rengeteget nevettünk. Rengeteget szerettük egymást. Rengeteget kapkodtunk levegő után. De tényleg rengeteget. És közben mind a kettőnknek be kellett fognunk a szánkat, hogy a lehető legnagyobb csendben maradjunk, és ne kapjanak rajta bennünket.

Amikor befejeztük, magához szorított, a bőre a bőrömhöz tapadt, a kezét a szívemre tette. Megcsókolt, és egyenesen a szemembe nézett.

– Szeretlek, Lily! Mindent szeretek benned. Szeretlek!

Tudom, hogy az emberek sokat dobálóznak ezzel a szóval, főleg a tinik. Gyakran túl könnyen és minden valódi érzelem nélkül mondják ki. De amikor Atlas mondta nekem, tudtam, nem arra gondol, hogy szerelmes belém. Ez nem az a fajta „szeretlek” volt.

Képzeljetek el minden embert, akivel életetekben találkoztok. Rengetegen vannak. Hullámokban jönnek, ki-be sodródnak az apállyal meg dagállyal. Egyes hullámok nagyobbak és elsöprőbbek másoknál. Néha a nagy hullámok magukkal hoznak ezt-azt a tenger mélyéből, és ott hagyják őket a parton. A lenyomatok a homokban emlékeztetőül szolgálnak, hogy a hullámok ott jártak jóval azután is, hogy elvonult a dagály.

Erről beszélt Atlas, amikor azt mondta, hogy szeret. Tudatta velem, hogy én vagyok a legnagyobb hullám, amivel valaha is találkozott. És annyi mindent hoztam magammal, hogy a lenyomatok, amiket magam után hagyok, sokáig megmaradnak még, hiába húzódik vissza a víz.

Utána azt is mondta, hogy hozott nekem születésnapi ajándékot. Elővett egy kis barna zacskót.

–  Nem nagy dolog, de ennyi fért bele.

Kinyitottam a zacskót, és elővettem belőle a legeslegjobb ajándékot, amit valaha is kaptam. Egy mágnes volt, rajta a felirattal: „Boston”. Alatta apró betűkkel részletesebben is kifejtették: „Boston a király”. Kijelentettem, hogy örökre megtartom, és ahányszor csak ránézek, ő fog eszembe jutni róla.

Amikor elkezdtem írni ezt a levelet, azt mondtam, hogy a tizenhatodik születésnapom életem egyik legjobb napja volt. Ez egészen eddig a pillanatig tartott.

A következő percekben aztán minden megváltozott.

Aznap este nem számítottam Atlasra, úgyhogy eszembe sem jutott kulcsra zárni a szobám ajtaját. Apám meghallotta, hogy beszélgetek valakivel. Amikor benyitott, és meglátta Atlast mellettem az ágyban, olyan dühös lett, amilyennek még soha nem láttam. És Atlasnak megvolt az a hátránya, hogy nem készülhetett fel arra, ami ezután következett.

Nem fogom elfelejteni azokat a perceket, amíg élek. Tehetetlenül kellett végignéznem, ahogy apám nekiesett Atlasnak egy baseballütővel. A sikolyaim között csak a csontok reccsenése hallatszott.

Azóta sem tudom, ki hívta ki a rendőrséget. Biztosan anyám, de időközben eltelt fél év, és azóta sem beszéltünk arról az éjszakáról. Mire a rendőrök a szobámba értek, és elrángatták apámat, már fel sem ismertem Atlast, úgy beborította a vér.

Hisztériás rohamot kaptam.

De úgy igazából.

Nemcsak Atlast kellett mentővel elvinni, de nekem is hívtak egyet, mert nem tudtam levegőt venni. Életem első és egyetlen pánikrohama volt.

Senki nem volt hajlandó megmondani nekem, hol van Atlas, vagy hogy egyáltalán felépül-e. Apámat még csak le sem tartóztatták azért, amit tett. Kiderült, hogy Atlas az üres szomszéd házban lakott, mert hajléktalan volt. Apámat dicsőítették a hősiességéért – megmentette a kislányát a csövestől, aki addig manipulálta, amíg végül lefeküdt vele.

Ő azt mondta, szégyent hoztam az egész családunkra azzal, hogy pletykatémát szolgáltattam az egész városnak. És azt kell mondjam, azóta is pletykálnak. Hallottam, amikor Katie ma azt mondta valakinek a buszon, hogy ő figyelmeztetett engem Atlasszal kapcsolatban. Állítólag elég volt egy pillantást vetnie rá, és máris tudta, hogy valami nincs rendjén vele. Baromság. Ha Atlas ott van velem a buszon, valószínűleg tartom a számat, és éretten viselkedem, ahogy tőle tanultam. Így viszont rettenetesen dühbe gurultam, megfordultam, és elküldtem Katie-t a fenébe. Közöltem vele, hogy Atlas jobb ember, mint ő valaha is lesz, és ha még egyszer meghallom, hogy rosszat mond róla, nagyon meg fogja bánni.

Katie csak a szemét forgatta.

– Jesszusom, Lily! Teljesen átmosta az agyadat? Mocskos, csöves tolvaj volt, nyilván drogozott is. Csak kaját meg szexet akart tőled, és még véded?

Az a szerencséje, hogy a busz ebben a pillanatban megállt. Fogtam a hátizsákomat, leszálltam, aztán bementem a házba, és egyhuzamban három órát sírtam a szobámban. Most fáj a fejem, de biztos voltam benne, hogy csak attól fogom jobban érezni magam, ha mindent kiírok magamból. Fél éve halogattam, hogy megírjam ezt a levelet.

Ne vedd hántásnak, Ellen, de még mindig fáj a fejem. A szívem is. Most talán még jobban, mint tegnap. Ez a levél hangyányit sem segített.

Azt hiszem, egy darabig most nem fogok írni neked, mert az írás őt juttatja eszembe, és az túlságosan fájdalmas. Amíg Atlas nem jön vissza értem, úgy teszek majd, mintha minden rendben lenne. Úgy teszek majd, mintha úsznék és eveznék, pedig valójában csak sodródom. Örülök, ha egyáltalán a víz fölött tudom tartani a fejem.

Lily

A következő oldalra lapozok, de üres. Soha többé nem írtam Ellennek.

Mint ahogy Atlas felől sem hallottam soha többé, és a lelkem mélyén nem is hibáztattam érte. Kis híján meghalt apám kezei közt. Ezen nyilván nem tehette könnyen túl magát.

Tudtam, hogy életben maradt, és hogy megvan, mert néha-néha úrrá lett rajtam a kíváncsiság, és olyankor kiderítettem róla a neten, amit lehetett. Persze ez nem volt sok. Csak abban lehettem biztos, hogy él, és a seregben szolgál.

De soha nem tudtam volna kiverni a fejemből. Idővel könnyebb lett, de néha megláttam valamit, ami eszembe juttatta, és olyankor hevesebben kezdett verni a szívem. Két év kellett hozzá, hogy egyetemistaként egy új kapcsolatban rádöbbenjek, hogy nem lesz jó, ha Atlas tölti be az egész életemet. Talán úgy van rendjén, ha csak a múltam egy része marad.

Talán a szerelem nem egy végtelen hurok, csak jön, megy és örvénylik, akár az emberek az életemben.

Egy különösen magányos estén elmentem egy tetoválószalonba, és egy szívet varrattam oda, ahol annak idején mindig megcsókolt. Apró szívecske, akkora, mit egy hüvelykujj begye, és éppen úgy néz ki, mint az, amit Atlas faragott nekem a tölgyfából. A tetejénél nem ér teljesen össze. A mai napig nem tudom, vajon Atlas szándékosan faragta-e így. Mert pontosan ilyennek érzem a szívemet, ahányszor csak rágondolok. Olyan, mintha lenne benne egy kis lyuk, ahol kiszökik a levegő.

Egyetem után Bostonba költöztem, nem feltétlenül azért, mert mindenáron meg akartam találni Atlast, inkább csak a saját szememmel akartam látni, hogy ott tényleg minden jobb-e. Plethorában amúgy sem volt már keresnivalóm, és a lehető legmesszebb akartam kerülni apámtól. Bár beteg és öreg lévén már nem tudta bántani anyámat, mégis úgy éreztem, hogy még Maine államból is meg akarok szökni, szóval pontosan ezt tettem.

Amikor először megláttam Atlast a saját éttermében, annyiféle érzelem áradt szét bennem, hogy azt sem tudtam, hogyan dolgozzam fel őket. Örültem, hogy minden rendben van vele. Örültem, hogy egészségesnek tűnik, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem szakadt bele egy kicsit a szívem, amiért meg sem próbált rám találni, ahogyan ígérte.

Szeretem őt. Még most is. Mindig szeretni fogom. Óriási hullám volt, ami rengeteg lenyomatot hagyott maga után az életemben, és halálomig érezni fogom a szeretete súlyát. Ezt elfogadtam.

De most minden más. Miután ma este kilépett az irodámból, sokat gondolkoztam kettőnkről. Azt hiszem, mindegyikünk megtalálta a helyét az életben. Nekem itt van Ryle. Atlasnak is van barátnője. Mind a ketten azzal foglalkozunk, amivel mindig is szerettünk volna. Igaz, ami igaz, nem ugyanazt a hullámot lovagoljuk meg, de ettől még ugyanannak az óceánnak a részei vagyunk.

Ryle-lal még minden viszonylag új, de ugyanazt a mélységet érzem, mint annak idején Atlasszal. Éppen úgy szeret ő is. És tudom, hogy ha Atlas megismerné, ő is látná, mi a helyzet, és örülne a boldogságomnak.

Néha a víz váratlan hullámot vet, beszippantja az embert, és nem is veti ki többé. Ryle az én váratlan hullámom, és jelenleg a csodálatos felszínen úszom.

Második rész

Tizennyolcadik fejezet

–  JESSZUSOM! Mindjárt hányok.

Ryle az állam alá illeszti a hüvelykujját, és felemeli a fejemet. Rám mosolyog.

– Minden rendben lesz, ne parázz már!

A kezemet rázva ugrabugrálok a liftben.

– Nem tehetek róla – mondom. – Tök ideges leszek attól, amit Allysával anyukátokról meséltetek. – Elkerekedik a szemem, és a szám elé kapom a kezem. – Te jó ég, Ryle! Mi lesz, ha Jézusról kezd el kérdezősködni? Nem járok templomba, és bár kisebb koromban olvasgattam a Bibliát, de ma már gyakorlatilag semmilyen kérdésre nem tudnék válaszolni.

Most már igazán nevet. Odahúz magához, és halántékon csókol.

– Nem fog Jézusról beszélgetni veled. Máris imád, elég volt hozzá mesélnem neki rólad. Nincs más dolgod, csak hogy önmagad legyél, Lily.

Bólogatni kezdek.

– Hogy önmagam legyek. Rendben. Azt hiszem, egy estére el tudom játszani önmagamat. Ugye?

Nyílik az ajtó, Ryle-lal kilépünk a liftből, és elindulunk Allysáék lakása felé. Fura látni, hogy bekopog, de végül is gyakorlatilag már nem lakik itt. Az elmúlt pár hónap során lassan beköltözött hozzám. Minden ruhája az én lakásomban van. Minden tisztálkodószere is. A múlt héten még azt a komolytalan, homályos fényképemet is kiakasztotta a hálószobánkba, attól fogva pedig már minden teljesen hivatalosnak érződött.

– Tudja, hogy együtt élünk? – kérdezem. – Nem bánja? Mármint arra gondolok, hogy nem vagyunk házasok, ő meg minden vasárnap templomba jár. Ja, ne, Ryle! Mi van, ha anyád egy istentelen kurvának gondol?

Ryle az ajtó felé bök az állával, mire megpördülök, és az anyját pillantom meg, amint döbbent tekintettel áll a küszöbön.

– Anya! – mondja Ryle. – Bemutatom Lilyt, az én istentelen kurvámat.

Te jóságos ég!

Az anyja széttárja a karját, szorosan átölel, és a nevetésénél semmi sem segíthetne többet, hogy átvészeljem ezt a pillanatot.

– Lily! – mondja, majd kartávolságra tol magától, hogy alaposan szemügyre vehessen. – Drágaságom, egyáltalán nem gondollak istentelen kurvának. Az angyal vagy, akiért tíz éve imádkozom, hogy Ryle ölében landoljon!

Beterel bennünket a lakásba.

– Nem, határozottan nem istentelen kurva – közli. – Ellentétben Marshall-lal, aki belemélyesztette a fogát a kislányomba, amikor még csak tizenhét éves volt.

Célzatosan fordul a kanapén ülő Marshall felé. Marshall elneveti magát.

– Ebben téved, dr. Kincaid, mert Allysa harapott belém először. Az én fogaim éppen egy másik lányba voltak mélyesztve, aki Cheetost evett, és...

Marshall kétrét görnyed, ahogy Allysa oldalba könyököli.

És ennyi elég is hozzá, hogy minden félelmem semmivé legyen. Tökéletesek. Normálisak. Olyan szavakat használnak, mint a „kurva”, és nevetnek Marshall viccein.

Jobbat nem is kívánhatnék.

Három órával később Allysával fekszem az ágyán.

A szüleik korán lefeküdtek, azt mondták, kifárasztotta őket a repülőút. Ryle és Marshall valamilyen sportközvetítést néznek a nappaliban. Én Allysa hasára fektetem a kezem, és várom, hogy a baba rúgjon.

– Itt van a lába – mondja Allysa, és pár centivel odább húzza a kezemet. – Pillanatok kérdése. Ma este különösen mozgékony.

Egy darabig mindketten csendben várjuk a rúgást. Amikor végül megtörténik, nevetve sikkantok fel.

– Te jó ég, mintha valami földönkívüli lenne!

Allysa mosolyogva szorítja a pocakjára a kezét.

– Az utolsó két és fél hónap pokoli lesz – mondja. – Nagyon szeretnék már találkozni vele.

– Én is! Alig várom, hogy nagynéni legyek.

– Én meg alig várom, hogy nektek is gyereketek szülessen Ryle-lal – mondja.

Hátradőlök, és összekulcsolom az ujjaimat a tarkóm alatt.

– Nem tudom, akar-e gyereket egyáltalán. Még nem beszélgettünk róla.

– Az nem számít, hogy akar-e – jelenti ki Allysa. – Lesz neki. Kapcsolatot sem akart, mielőtt találkozott veled. Megnősülni sem akart, márpedig érzem, hogy most már bármelyik hónapban megkérheti a kezedet.

Felemelem a fejem, és felé fordulok.

– Alig fél éve vagyunk együtt. Elég biztos vagyok benne, hogy ennél sokkal többet akar várni.

Nem erőltetem, hogy haladjunk gyorsabban Ryle-lal, ami a kapcsolatunkat illeti. Amúgy sem érnénk rá esküvővel foglalkozni, úgyhogy nem is bánom, ha tényleg sokkal többet vár.

– És te hogy vagy ezzel? – erőlteti Allysa. – Igent mondanál, ha megkérne?

Nagyot nevetek.

– Hülyéskedsz velem? Hát persze. Akár ma este hozzámennék.

Allysa a vállam fölött a szobaajtó irányába néz. Csücsörít az ajkával, igyekszik leplezni a mosolyát.

– Az ajtóban áll, mi?

Bólint.

– És hallotta, amit az előbb mondtam, mi?

Allysa megint bólint.

A hátamra gördülök, és Ryle-ra nézek, aki karba font kézzel támaszkodik az ajtófélfának. Fogalmam sincs, mi járhat a fejében ezek után. Rezzenéstelen az arca. Összeszorítja a száját. Szűkre húzott szemmel néz rám.

– Lily – közli rezzenéstelen nyugalommal –, úgy elvennélek, mint a rosseb.

Ezt hallva a lehető legkínosabb, legszélesebb mosoly ül ki az arcomra, úgyhogy gyorsan egy párnát rántok a fejemre.

– Nos, köszönöm, Ryle – mondom, szavaimat elfojtja a párna.

– Ez nagyon cuki – hallom Allysa hangját. – A bátyám cuki is tud lenni!

A párna eltűnik az arcomról. Ryle tartja a kezében, ahogy ott áll fölöttem.

– Menjünk!

Gyorsabban kezd verni a szívem.

– Most rögtön?

Bólint.

– Én szabadságot vettem ki a hétvégére a szüleim látogatása miatt. Neked megvannak az embereid, akik elvezetik helyetted a boltot. Irány Vegas, házasodjunk össze!

Allysa felül az ágyon.

– Azt nem lehet! – jelenti ki. – Lily lány. Valódi esküvőt akar virágokkal, nyoszolyólányokkal meg ilyen szarságokkal.

Ryle megint rám néz.

– Valódi esküvőt akarsz virágokkal, nyoszolyólányokkal meg ilyen szarságokkal?

Ezen elgondolkodom pár pillanatra.

– Nem.

Egy darabig mind a hárman csendben maradunk, aztán Allysa az izgatottságtól megszédülve kapálózni kezd fektében.

– Összeházasodnak! – kiabálja. Legördül az ágyról, és futva indul a nappali felé. – Marshall, csomagolj! Megyünk Vegasba!

Ryle megfogja a kezemet, és talpra húz. Mosolyog, de kizárt, hogy beleegyezzem a dologba, ha nem tudom teljesen biztosan, hogy tényleg akarja.

– Biztos vagy a dolgodban, Ryle?

Beletúr a hajamba, közelebb húzza az arcomat, az ajka az ajkamhoz ér.

– Kendőzetlen igazság – suttogja. – Majd behugyozok az izgatottságtól, annyira várom, hogy a férjed lehessek.

Tizenkilencedik fejezet

–  HAT HETE VOLT, ANYU, TEDD MÁR TÚL MAGAD RAJTA.

Anyám sóhajt a telefonban.

– Te vagy az egyetlen lányom. Nem tehetek róla, hogy egész életemben az esküvődről álmodoztam.

Még mindig nem bocsátott meg nekem, pedig ott volt. Felhívtuk, közvetlenül azelőtt, hogy Allysa lefoglalta volna a repülőjegyeket. Kivertük az ágyból, ahogy Ryle szüleit is kivertük az ágyból, és mindenkit kényszerítettünk, hogy üljenek fel az éjfélkor induló vegasi gépre. Anyám nem próbált meg lebeszélni a dologról, mert nyilván látta, hogy mire a reptérre ért, mi már rég elszántuk magunkat Ryle-lal. Azért nem hagyta, hogy elfelejtsem a dolgot. Hatalmas esküvőről, ruhavásárlásról és tortakóstolásról álmodott a születésem perce óta.

Felhúzom a lábamat a kanapéra.

– Mit szólnál hozzá, ha kárpótolnálak? – kérdezem. – Mi lenne, ha megígérném, hogy idővel, amikor majd úgy döntünk, hogy gyereket vállalunk, természetes úton hozzuk össze, és nem Vegasban veszünk egyet?

Anyu elneveti magát, aztán felsóhajt.

– Ha egy nap lesznek unokáim, akkor azt hiszem, túl tudom tenni magamat ezen.

Amíg Vegasba repültünk, beszélgettünk Ryle-lal a gyerekvállalásról. Biztosan akartam tudni, hogy nem zárja ki valamikor a jövőben, mielőtt megfogadom, hogy vele élem le az életemet. Azt mondta, még véletlenül sem zárja ki. Aztán tisztáztunk még pár dolgot, amik esetleg problémát okozhattak volna később. Közöltem vele, hogy külön bankszámlát akarok vezetni, mivel azonban ő jobban keres nálam, sok-sok ajándékot kell vennie, hogy boldoggá tegyen. Beleegyezett. Megígértette velem, hogy soha nem leszek vegán. Ebbe nem volt nehéz belemennem. Ahhoz túlságosan szeretem a sajtot. Mondtam, hogy alapítanunk kell egy jótékonysági szervezetet, vagy legalábbis pénzt adnunk azoknak, amiket Marshall és Allysa kiválasztott. Kiderült, hogy ő máris adakozik, és ettől most csak még hamarabb feleségül akar venni. Megígértette velem, hogy elmegyek szavazni. Azt mondta, felőle szavazhatok akár demokratára, akár republikánusra, akár függetlenre, a lényeg, hogy ne maradjak ki a választásokból. Erre kezet ráztunk.

Mire leszálltunk Vegasban, mindenben közös nevezőre jutottunk.

Hallom, hogy nyílik az ajtó, úgyhogy hanyatt dőlök.

– Le kell tennem – mondom anyámnak. – Hazaért Ryle. – Amikor becsukódik mögötte az ajtó, elmosolyodom. – Várj, anyu, mondom inkább máshogy. Hazaért a férjem.

Anyám nevetve köszön el. Kinyomom, és félredobom a készüléket. A fejem fölé emelem a karomat, és lustán a kanapé karfáján nyugtatom. Aztán a támlára emelem a lábamat, amitől a szoknyám felcsúszik a combomon, és a derekamon állapodik meg. Ryle végigjáratja a tekintetét rajtam, aztán vigyorogva indul el felém. Letérdel a kanapén, és araszolva kúszik felfelé a testemen.

– Hogy van az én kis feleségem? – suttogja, miközben egyik csókot a másik után nyomja a szám környékére.

A lábam közé furakodik, én pedig hátrahajtom a fejemet, ahogy a nyakamat puszilgatja.

Ez ám az élet!

Alig van nap, amikor ne dolgoznánk mind a ketten. Neki kétszer olyan hosszú a munkaideje, mint nekem, és hetente legalább kétszer-háromszor csak akkor ér haza, amikor én már ágyban vagyok. Amikor viszont egész este együtt lehetünk, általában arra vágyom, hogy a lehető legtöbb időt mélyen a testemben töltse.

Nem panaszkodik.

Talál egy pontot a nyakamon, kisajátítja magának, olyan hevesen csókolja, hogy már fáj.

– Juj!

Rám nehezedik, és a bőrömbe mormogja.

– Most pedig kiszívom a nyakadat. Ne mozdulj!

Nevetek, de engedem neki. Van elég hosszú hozzá a hajam, hogy eltakarjam a foltot, és különben sem szívták még ki soha a nyakamat. Az ajka ugyanarra a pontra tapad, szívja, csókolja, amíg már nyoma sem marad a fájdalomnak. Nekem feszül, érzem, ahogy duzzad az orvosi nadrágja. Fogom magam, és letolom róla, éppen csak annyira, hogy belém hatolhasson. Tovább csókolja a nyakamat, miközben ott helyben a kanapén magáévá tesz.

Ő zuhanyozott le előbb, és amint kimászott a kádból, én máris váltottam a fürdőszobában. Közöltem vele, hogy le kell mosnunk magunkról a szexszagot, mielőtt elmegyünk vacsorázni Allysával és Marshall-lal.

Allysa pár héten belül szülni fog, ezért arra kényszerít bennünket, hogy a lehető legtöbb időt töltsük együtt. Tart tőle, hogy ha megjön a baba, majd nem akarjuk többet meglátogatni őket, ami nyilvánvaló hülyeség. Pont hogy gyakrabban fogunk eljárni hozzájuk. Máris jobban imádom az unokahúgomat, mint bárki mást a társaságból.

Na jó, nem biztos. De azért nem is erős túlzás.

Igyekszem a lehető legkevésbé összevizezni a hajamat, mert máris késésben vagyunk. Fogom a borotvámat, és éppen a hónom alá illesztem, amikor csörömpölést hallok. Mozdulatlanná merevedek.

– Ryle?

Semmi.

Befejezem a borotválkozást, aztán lemosom a szappant. Újabb csörömpölés.

Ez meg mi a fenét művel?

Elzárom a vizet, és gyorsan megtörülközöm.

– Ryle!

Továbbra sem felel. Kapkodva húzom föl a farmeremet, és a pólóm még rajtam sincs, amikor már nyitom az ajtót.

– Ryle?

Az ágy melletti éjjeliszekrény feldöntve hever. Kisietek a nappaliba, és Ryle-t a kanapé szélén ülve találom, az arcát az egyik tenyerébe temeti, közben néz valamit, amit a másik kezében tart.

– Mit csinálsz?

Felnéz rám, és nem ismerem fel az arckifejezését. Egyáltalán nem értem, mi történik. Fogalmam sincs, hogy rossz hírt kapott vagy... Szent isten! Allysa!

– Megijesztesz, Ryle. Mi a baj?

Felemeli a telefonomat, és úgy néz rám, mintha tudnom kellene, mi történik. Amikor értetlenül megrázom a fejemet, papírfecnit nyújt felém.

– Fura – mondja, és a dohányzóasztalra fekteti a telefonomat. – Véletlenül leejtettem ezt az izét. Lepattant a tokja. És ezt a számot találtam mögé rejtve.

Te jó ég!

Ne, ne, ne!

Összegyűri a papírt az ujjai között.

– Gondoltam, hű, hát ez fura. Lily nem szokott titkolózni előttem. – Feláll, és újra kézbe veszi a telefonomat. – Szóval felhívtam a számot. – összeszorítja az ujjait a készülék körül. – Mázlija van, hogy a kibaszott hangposta vette fel. – Áthajítja a szobán a telefont, ami a falnak csapódik, és zörögve zuhan a padlóra.

Az ez után következő három másodperces szünetben azon gondolkodom, hogy ez kétféleképpen alakulhat a továbbiakban.

El fog hagyni.

Vagy bántani fog.

A hajába túr, és az ajtó felé indul.

Elmegy.

– Ryle!

Miért nem dobtam el azt a számot?

Kinyitom az ajtót, és utánafutok. Kettesével szedi a lépcsőfokokat, és végül a második emeleti lépcsőfordulóban érem utol. Elévágok, két kézzel megmarkolom az ingét.

– Ryle, kérlek! Hadd magyarázzam meg!

Elkapja a csuklómat, és ellök magától.

***

–  Ne mozogj!

Érzem magamon a kezét. Gyengéd. Határozott.

Folynak a könnyeim, és nem tudom, miért, de csípnek.

– Lily, ne mozogj! Kérlek.

Nyugtatni próbál. Fáj a fejem.

– Ryle?

Szeretném kinyitni a szememet, de túl erős a fény. Valami ég a szemem sarkában, és elfintorodom. Felülnék, de Ryle a vállamnál fogva visszanyom.

– Nem szabad mozognod, amíg nem végzek, Lily.

Megint kinyitom a szememet, és ezúttal felnézek a plafonra. A hálószobánk plafonját látom.

– Mivel végzel?

Fáj a szám, ahogy beszélek, úgyhogy ráteszem a kezemet.

– Elestél a lépcsőn – mondja. – Megsebesültél.

A tekintetem találkozik az övével. Aggodalmat látok benne, de sértődöttséget is. Dühöt. Benne mindenféle érzések dúlnak, én meg egyszerűen össze vagyok zavarodva.

Megint becsukom a szememet, és próbálok visszaemlékezni, miért dühös. Hogy miért sértődött meg ennyire.

A telefonom.

Atlas száma.

A lépcsőház.

Megfogtam az ingét.

Ellökött.

Elestél a lépcsőn. De nem úgy estem le.

Ellökött. Megint.

Már másodszor.

Ellöktél, Ryle.

Az egész testemet rázni kezdi a zokogás. Fogalmam sincs, milyen súlyosan sérültem meg, de nem is érdekel. Semmilyen fizikai fájdalom nem érhet fel azzal, amit most a szívemben érzek. A kezét csapkodom, el akarom kergetni magamtól. Feláll mellőlem az ágyról, én pedig összegömbölyödöm.

Várom, hogy megpróbálja elsimítani a dolgot, mint legutóbb, amikor bántott, de nem teszi. Hallom, ahogy fel-alá járkál a szobában. Dunsztom sincs, mit csinál. Még mindig sírok, amikor letérdel elém.

– Lehet, hogy agyrázkódásod van – mondja szenvtelenül. – Egy kicsit megvágtad az ajkad. A szemednél levő sebet bekötöztem. Nem kell összevarrni.

Hűvös a hangja.

– Fáj máshol is? A karod? A lábad?

Úgy beszél, mint egy orvos, kicsit sem úgy, mint egy férj.

– Lelöktél – mondom könnyek között. Nem tudok másra gondolni, nem tudok mást mondani, nem látok mást magam előtt.

– Leestél – helyesbít higgadtan. – Úgy öt perccel ezelőtt. Közvetlenül azután, hogy rájöttem, milyen hazug gazembert vettem feleségül, bazmeg. – Letesz valamit mellém a párnára. – Ha bármire szükséged van még, nyilván fel tudod hívni ezt a számot.

A gyűrött papírdarabra pillantok a fejemnél, rajta Atlas számával.

– Ryle! – zokogom.

Mi történik?

Hallom a bejárati ajtó csapódását.

Az egész világ összeomlik körülöttem.

– Ryle! – suttogom a semmibe.

A tenyerembe temetem az arcomat, és úgy bőgök, mint még soha életemben. Végem van.

Öt perc.

Ennyi kell hozzá, hogy ember teljesen megsemmisüljön.

Eltelik pár perc.

Tíz talán?

Képtelen vagyok abbahagyni a sírást. Még mindig nem keltem fel az ágyról.

Félek a tükörbe nézni. Csak úgy... félek.

Hallom, hogy a bejárati ajtó kinyílik, aztán újra becsapódik. Ryle jelenik meg a küszöbön, és fogalmam sincs, hogy gyűlölnöm kellene-e. Vagy inkább rettegnem tőle. Vagy sajnálnom.

Hogyan érezhetem mind a hármat egyszerre?

A hálószobánk ajtajához nyomja a homlokát, és belefejel. Egyszer. Kétszer. Háromszor.

Megfordul, odaszalad hozzám, és letérdel az ágy mellé. Megszorítja mindkét kezemet.

– Lily! – szól, és az egész arca eltorzul a fájdalomtól. – Kérlek, mondd, hogy semmi sem történt. – Megérinti a halántékomat, érzem, hogy remeg a keze. – Nem bírom ezt. Nem bírom. – Előredől, erősen az arcomhoz nyomja a száját, aztán a homlokomnak támasztja a homlokát.

– Kérlek, mondd, hogy nem találkozgatsz vele! Könyörgöm! Nem tudom, meg tudom-e mondani neki, mert egyáltalán nem akarok beszélni.

Továbbra is hozzám simul, a keze a hajamat markolja.

– Annyira fáj, Lily! Nagyon szeretlek.

Megrázom a fejemet, ki akarom bökni az igazságot, hogy lássa, milyen kapitális hibát követett el.

– Rég elfelejtettem, hogy ott a száma – mondom csendesen. – Az éttermi balhé másnapján... bejött a boltba. Megkérdezheted Allysát. Csak öt percig maradt. Elvette tőlem a telefonomat, és beledugta a számát, mert azt gondolta, hogy nem vagyok biztonságban melletted. El is felejtettem, hogy ott van, Ryle. Egyetlenegyszer sem néztem meg.

Reszketegen fújja ki a levegőt, és megkönnyebbülten bólint.

– Esküszöl, Lily? Esküszöl a házasságunkra, az életünkre meg mindenre, hogy nem beszéltél vele azóta a nap óta?

Hátrahúzódik, hogy a szemembe nézhessen.

– Esküszöm, Ryle. Túlreagáltad a dolgot, mielőtt esélyt adtál volna, hogy megmagyarázzam, mi történt – mondom. – Most pedig húzz a faszba a lakásomból!

Eláll a lélegzete a szavaimtól. Látom, hogy fennakad benne a levegő. A hátát a falnak veti, és némán mered rám, mint aki sokkot kapott.

– Lily! – suttogja. – Leestél a lépcsőn.

Nem tudom, hogy engem akar-e meggyőzni vagy saját magát.

– Menj el a lakásomból! – ismétlem higgadtan.

Mozdulatlanná dermed, nem megy sehová. Felülök az ágyon.

Azonnal lüktető szememhez kapom a kezemet. Ryle feltápászkodik a földről. Amint tesz egy lépést, visszadőlök az ágyra.

– Megsérültél, Lily. Nem hagylak magadra.

Fogok egy párnát, és hozzávágom, mintha ezzel kárt tehetnék benne.

– Kifelé! – ordítok rá.

Elkapja a párnát, mire megragadok egy másikat, felállok az ágyon, és elkezdem csépelni, miközben tovább üvöltök.

– Kifelé! Kifelé! Kifelé!

Miután becsapódik a lakás ajtaja, földhöz vágom a párnát.

Kifutok a nappaliba, és elreteszelem az ajtót.

Visszasietek a hálószobába, és végigzuhanok az ágyon. Ugyanazon az ágyon, ahol a férjem mellett szoktam feküdni. Ugyanazon az ágyon, ahol szeretkezik velem.

Ugyanazon az ágyon, ahová lefektet, amikor megpróbál rendet vágni a káoszban, amit okozott.

Huszadik fejezet

MIELŐTT TEGNAP ESTE ELALUDTAM, próbáltam összerakni a telefonomat, de nem tudtam mit kezdeni vele. Két darabra hullott szét. Úgy állítottam be a vekkert, hogy a szokottnál korábban ébresszen, és munkába menet legyen még időm venni egy újat.

Az arcom egyáltalán nem néz ki olyan borzalmasan, mint tartottam tőle. Persze így sem rejthetem el Allysa elől, de nem is akarom. Úgy igazítom a hajamat, hogy nagyrészt elrejtse a kötést, amit Ryle a szememre tett.

Más nem látszik a tegnap este következményeiből, csak a vágás az ajkamon.

Meg a folt, ahol kiszívta a nyakamat.

Ez ám az irónia, basszus!

Fogom a táskámat, és kinyitom az ajtót. Megtorpanok, amikor észreveszem a kupacot a lábamnál.

Megmozdul.

Jó pár másodpercbe beletelik, mire érzékelem, hogy a kupac valójában Ryle. Idekint aludt?

Amint érzékeli, hogy kinyitottam az ajtót, feltápászkodik a földről. Ott áll előttem könyörgő tekintettel, a kezével gyengéden megérint az arcomat. A szája a számon.

– Ne haragudj! Ne haragudj! Ne haragudj!

Elhúzódom, és tetőtől talpig végigmérem. Idekint aludt?

Kilépek a lakásból, és behúzom az ajtót magam mögött. Higgadtan megkerülöm, és lesietek a lépcsőn. Egészen az autómig követ, könyörög, hogy beszéljek vele.

Nem teszem.

Elmegyek.

Egy órával később a kezemben van egy új telefon. A kocsimban ülök a bolt előtt, amikor bekapcsolom. A képernyőt figyelem, tizenhét üzenet jelenik meg. Mindet Allysa küldte.

Persze Ryle miért is próbálkozott volna, amikor tudta, milyen állapotban van a telefonom?

Éppen elkezdeném írni a választ, amikor megszólal a készülék a kezemben. Allysa hív.

– Halló?

Mélyet sóhajt, aztán:

– Lily! Mi a fene folyik itt? Édes istenem, nem teheted ezt velem, terhes vagyok!

Elindítom a kocsit, és bluetoothra állítom a telefont, hogy elindulhassak a bolt felé. Allysa mára szabadnapot kapott, és amúgy sincs már sok hátra a szülési szabadságáig.

– Semmi baj – mondom neki. – Ryle-nak sincs semmi baja. Veszekedtünk. Bocs, hogy nem tudtalak hívni, de összetörte a telefonomat.

Allysa egy pillanatig néma marad, aztán:

– Tényleg? Minden oké? Hol vagy?

– Semmi gáz. Éppen munkába tartok.

– Jó, már én is majdnem odaértem.

Tiltakoznék, de esélyt sem ad, kinyomja a telefont.

Mire megérkezem a boltba, ő már ott van.

Kinyitom az ajtót, felkészülök a kérdések áradatára, és hogy meg kell védenem magamat, amiért kirúgtam a bátyját a lakásomból. Megtorpanok, amikor látom, hogy mindketten ott állnak a pultnál. Ryle nekitámaszkodik, Allysa pedig a kezére teszi a kezét, és mond neki valamit, amit nem hallok.

Egyszerre fordulnak felém, amikor meghallják, hogy becsukódik mögöttem az ajtót.

– Ryle! – suttogja Allysa. – Mit műveltél vele? – Megkerüli a pultot, és magához ölel. – Jaj, Lily! – mondja, miközben a hátamat simogatja.

Könnyes szemmel húzódik el, én pedig nem tudok mit kezdeni a reakciójával. Nyilvánvalóan tudja, hogy Ryle felelős a sebeimért, és az ember azt gondolná, hogy ezért nekiesik, vagy legalábbis kiabál vele.

Visszafordul Ryle felé, aki sajnálkozva néz rám. Vágyakozva. Mint aki oda akar rohanni, hogy megöleljen, de halálosan fél megérinteni. Ez utóbbit remélem is.

– El kell mondanod neki – biztatja Allysa.

Ryle azonnal a tenyerébe temeti az arcát.

– Mondd el neki! – Allysa hangja most már határozottan dühösebb. – Joga van tudni, Ryle. A feleséged. Ha te nem mondod el neki, akkor majd én.

Ryle válla megereszkedik, homlokát a pulthoz nyomja. Nem tudom, mi az, amit Allysa szerint el kellene mondania nekem, de úgy gyötrődik miatta, hogy rám sem tud nézni. Összeszorul a gyomrom, végképp eluralkodik rajtam a szorongás.

Allysa felém fordul, a vállamra teszi a kezét.

– Hallgasd meg! – könyörög. – Nem kérem, hogy bocsáss meg neki, mert fogalmam sincs, mi történt tegnap este. De a sógornődként és a legjobb barátodként arra kérlek, adj a bátyámnak egy esélyt, hogy beszélhessen veled.

Allysa azt ígérte, ellesz a boltban a következő egy órában, amíg bejön egy másik alkalmazott a maga műszakjára. Még mindig dühös voltam Ryle-ra, nem akartam egy autóba ülni vele. Azt mondta, hív egy Ubert, és találkozzunk a lakásomban.

Hazafelé végig az foglalkoztatott, hogy vajon mi lehet az, amiről Allysa már tud, és olyan fontos elmondania nekem. Annyi minden fordult meg a fejemben. Haldoklik? Megcsalt? Kirúgták az állásából? Allysa láthatólag nem volt vele tisztában, mi történt köztünk tegnap, úgyhogy elképzelni sem tudom, hogyan függhet össze a két dolog egymással.

Ryle végül tíz perccel utánam lép be a lakás ajtaján. A kanapén ülök, feszülten piszkálom a körmömet.

Felállok, és járkálni kezdek, ő pedig lassan a székhez lép, és leül. Előredől, és összefűzi az ujjait maga előtt.

– Ülj le, Lily, légy szíves!

Könyörögve mondja, mint aki nézni sem bírja, hogy ennyire aggódom. Visszatérek a helyemre a kanapén, de a karfához kuporodom, felhúzom a lábamat, és a számhoz kapom a kezem.

– Meg fogsz halni?

Tágra nyílik a szeme, és azonnal rázni kezdi a fejét.

– Dehogy. Nem. Semmi ilyesmi.

– Akkor?

Kibökhetné már végre. Remegni kezd a kezem. Látja, hogy a frászt hozza rám, úgyhogy közelebb hajol, lefejti a kezemet az arcomról, és a két tenyere közé veszi. Egyfelől nem akarom, hogy hozzám érjen az után, amit tegnap este művelt, másfelől viszont szükségem van rá, hogy megnyugtasson. Hányingerem van a félelemtől, hogy mit kell hamarosan megtudnom.

– Senki sincs a halálán. Nem is csallak meg. Nem fog fájni, amit mindjárt elmesélek, oké? Régi dologról van szó, de Allysa úgy gondolja, hogy tudnod kell róla. És... én is.

Bólintok, mire elengedi a kezemet. Most ő járkál fel-alá a dohányzóasztal mögött. Láthatólag a bátorságát igyekszik összeszedni, amitől én csak még idegesebb leszek.

Megint leül a székre.

– Lily! Emlékszel arra az estére, amikor találkoztunk?

Bólintok.

– És emlékszel, amikor kirontottam a tetőre? Arra, hogy milyen dühös voltam?

Újra bólintok. Egy széket rugdosott, mielőtt még tudta volna, hogy az ipari műanyag gyakorlatilag elpusztíthatatlan.

– És a kendőzetlen igazságomra is emlékszel? Arra, hogy miért voltam annyira dühös aznap este?

Lehajtom a fejemet, és felidézem azt az estét meg az igazságokat, amiket elmondott nekem. Azt mondta, taszítja a házasság gondolata, csak egyéjszakás kalandokban utazik. Soha nem akar gyereket. És azért volt dühös, mert aznap elvesztett egy beteget.

Bólintok.

– A kisfiú miatt. Azért voltál olyan dühös, mert egy kisfiú meghalt, és ez felzaklatott.

Megkönnyebbülten fújja ki a levegőt.

– Igen. Azért voltam dühös. – Feláll, olyan, mintha az egész lelke összeomlana. A szemére szorítja a tenyerét, a könnyeivel küszködik.

–  És arra is emlékszel, mit mondtál nekem, amikor elmeséltem, mi történt vele?

Sírhatnékom támad, pedig egyelőre nem is tudom, miért.

– Igen. Azt, hogy el nem tudom képzelni, mi lesz ezek után annak a kisfiúnak az öccsével. Azzal, aki véletlenül lelőtte.

Remegni kezd a szám.

– És akkor azt mondtad: „Tönkreteszi egész életére, az lesz vele.”

Édes istenem!

Hová fog kilyukadni?

Ryle odalép hozzám, és letérdel előttem.

– Lily! – mondja. – Tudtam, hogy tönkre fogja tenni. Pontosan tudtam, mit érez az a kisfiú... mert éppen ez történt velem is meg a bátyánkkal...

Nem tudom tovább visszatartani a könnyeimet. Elbőgöm magam, ő pedig átkarolja a derekamat, és az ölembe hajtja a fejét.

– Lelőttem, Lily! A legjobb barátomat! A bátyámat! Hatéves voltam csak, azt sem tudtam, hogy valódi fegyver van a kezemben.

Egész testében remegni kezd, és még szorosabban ölel. Nyomok egy csókot a hajába, mert úgy érzem, lassan az idegösszeomlás határára kerül. Pont, mint aznap este a tetőn. És bár iszonyúan haragszom rá, azért közben szeretem, és majd belepusztulok, hogy ilyesmi történt vele. És Allysával. Sokáig némán ülünk – a feje az ölemben, a karja a derekam körül, a szám a hajában.

– Allysa ötéves volt, Emerson hét. A garázsban történt, és sokáig senki nem hallotta a sikoltozásunkat. Én meg csak ültem ott, és...

Elhúzódik az ölemből, feláll, és hátat fordít nekem. Hosszú csend után leül a kanapéra, és előredől.

– Megpróbáltam... – Ryle arca eltorzul a fájdalomtól, lehajtja a lejét, megtámasztja a tenyerén, előre-hátra billeg. – Megpróbáltam mindent visszatenni a fejébe. Azt hittem, meg tudom gyógyítani, Lily.

A számhoz kapom a kezem. Olyan hangosan szisszenek fel, hogy lehetetlen leplezni.

Fel kell állnom, hogy lélegzethez jussak.

Nem segít.

Továbbra sem kapok levegőt.

Ryle odajön hozzám, megfogja a kezemet, magához húz. Legalább egy teljes percig öleljük egymást, mielőtt megszólal.

– Eszembe sem jutna ezzel mentegetni a viselkedésemet. – Elhúzódik, határozottan a szemembe néz. – Ezt el kell hinned nekem. Allysa azért szerette volna, ha beszélek róla, mert amióta megtörtént, bizonyos dolgokat nem tudok irányítani. Ingerült leszek. Kikapcsolok. Hatéves korom óta járok terápiára. De ez nem kifogás, ez csak a valóság.

Letörli a könnyeimet, a fejemet a vállára húzza.

– Amikor tegnap este utánam futottál, esküszöm, nem állt szándékomban bántani. Zaklatott voltam és dühös. Néha, amikor ennyi érzelem kavarog bennem, elpattan valami. Nem emlékszem a pillanatra, amikor ellöktelek. De tudom, hogy megtettem. Ellöktelek! Amikor utánam futottál, másra sem gondoltam, csak hogy minél messzebb kell kerülnöm tőled. Azt akartam, hogy ne állj az utamba. Fel sem fogtam, hogy lépcsők vannak körülöttem. Fel sem fogtam, hogy mennyivel erősebb vagyok nálad. Elbasztam, Lily! Elbasztam. – A fülemhez hajol, úgy folytatja elcsukló hangon. – A feleségem vagy. Az lenne a dolgom, hogy megvédjelek a szörnyetegektől, erre én vagyok a szörnyeteg.

Olyan kétségbeesetten szorít magához, hogy remegni kezd. Soha életemben nem éreztem ennyi fájdalmat sugározni egy emberből.

Összetör. Úgy érzem, szétszakadok. A szívem nem vágyik másra, csak hogy körülölelje az övét. Csakhogy még ezek után sem tudok egyszerűen megbocsátani neki. Megfogadtam, hogy nem engedem még egyszer megtörténni. Megesküdtem neki és magamnak, hogy ha még egyszer bánt, elhagyom.

Hátralépek, de nem tudok a szemébe nézni. Bevonulok a hálószobámba, hogy nyerjek egy kis időt, és levegőhöz jussak. Magamra zárom a fürdőszoba ajtaját, megmarkolom a mosdó szélét, de még csak fel sem tudok egyenesedni. Az lesz a vége, hogy könnyek közepette csúszom le a padlóra.

Nem így kellene ennek lennie. Egész életemben pontosan tudtam, mit fogok tenni, ha egy férfi úgy bánik velem, ahogy apám bánt anyámmal. Egyszerű volt. Elhagyom, és esélyt sem hagyok, hogy még egyszer megtörténjen.

De nem hagytam el Ryle-t. Most pedig itt ülök a sebeimmel meg a horzsolásaimmal, amiket az az ember okozott, akinek elvileg szeretnie kellene engem – a saját férjem.

És mégis azon kapom magam, hogy igazolást keresek neki a történtekre.

Baleset volt. Azt hitte, megcsalom. Sértődött volt, dühös, és az útjába álltam.

A tenyerembe temetem az arcomat, és zokogok, mert tudván, hogy min kellett átmennie gyerekkorában, jobban sajnálom azt az embert odakint a nappaliban, mint saját magamat. És ettől bizony nem önzetlennek és erősnek érzem magam, hanem szánalmasnak és gyengének. Gyűlölnöm kellene. Úgy volt, hogy olyan erős nő válik belőlem, amilyen anyám sosem tudott lenni.

De ha én anyám viselkedését másolom, az azt is jelenti, hogy Ryle meg apám viselkedését másolja. Ez viszont nem igaz. Be kell fejeznem ezt a hasonlítgatást. Mind a ketten önálló egyéniségek vagyunk egy teljesen más helyzetben. Apám semmiféle magyarázattal nem tudott szolgálni a frusztrációra, és soha nem bánta meg azonnal, ami tett. Ahogy anyámmal bánt, az sokkal rosszabb volt annál, mint ami közöttünk történt Ryle-lal.

Ryle úgy nyílt meg nekem, ahogy korábban valószínűleg senkinek. Dolgozik rajta, hogy jobb ember legyen belőle a kedvemért.

Igen, tegnap este elcseszte. De itt van, próbálja megértetni velem a múltját, és hogy miért reagált úgy, ahogy. Az emberek nem tökéletesek, és nem engedhetem, hogy az egyetlen házasság, amit közelről láthattam, ránehezedjen a súlyával az én saját házasságomra.

Megtörlöm a szememet, és felállok. Amikor a tükörbe nézek, nem anyámat látom, hanem saját magamat. Egy lányt látok, aki szereti a férjét, és mindennél jobban szeretne segíteni neki. Tudom, hogy Ryle-lal elég erősek vagyunk, és túl tudjuk tenni magunkat ezen. A szerelmünk át fog segíteni bennünket a nehézségeken.

Kilépek a fürdőszobából, és visszamegyek a nappaliba. Ryle feláll, szembefordul velem, a tekintetéből árad a félelem. Retteg, hogy nem fogok neki megbocsátani, és igazság szerint magam sem vagyok benne biztos, hogy képes leszek-e rá. De egy tettet nem kell megbocsátani ahhoz, hogy tanuljunk belőle.

Odamegyek hozzá, és megfogom mindkét kezét. Amit ezután hall tőlem, az a kendőzetlen igazság.

– Emlékszel, mit mondtál nekem aznap este a tetőn? Azt, hogy nincsenek rossz emberek, csak emberek vannak, akik néha rossz dolgokat tesznek.

Bólint, és megszorítja az ujjaimat.

– Nem vagy rossz ember, Ryle. Pontosan tudom. Ezután is meg tudsz védeni. Ha dühös vagy, egyszerűen menj el tőlem, és én is elmegyek, aztán később, ha lehiggadtál, mindent megbeszélünk, oké? Nem vagy szörnyeteg, Ryle. Te is csak ember vagy. És senki nem bírja el egyedül a saját fájdalmát. Néha meg kell osztanunk másokkal, akik szeretnek bennünket, hogy ne roppanjunk össze a súlya alatt. De nem segíthetek, csak ha tudom, hogy szükséged van rá. Kérj segítséget! Túltesszük magunkat ezen. Tudom, hogy sikerülni fog.

Mintha egyszerre fújná ki minden tegnap este óta bent tartott lélegzetét. Átkarol, és a hajamba temeti az arcát.

–  Segíts nekem, Lily – suttogja. – Szükségem van a segítségedre.

Szorosan ölel, és a szívem legmélyén tudom, hogy helyesen cselekszem. Annyival több jó van benne, mint rossz, és bármit megteszek, hogy addig győzködjem, amíg ezt ő is belátja.

Huszonegyedik fejezet

–  INDULOK. Csináljak még meg valamit?

Felnézek a papírmunkából, és megrázom a fejemet.

–  Nem, köszönöm, Serena. Viszlát holnap.

Bólint, és kisiet, nyitva hagyja maga után az irodám ajtaját.

Allysa két héttel ezelőtt jött be utoljára dolgozni. Most már bármelyik nap szülhet. Rajta kívül még két főállású alkalmazottam van, Serena és Lucy.

Igen. Az a Lucy.

Két hónapja ment férjhez, és két héttel ezelőtt jött be állást keresni. Igazából elég jól sült el a dolog. Ő lefoglalja magát, és ha egyszerre vagyunk itt, miden további nélkül magamra zárom az irodám ajtaját, úgyhogy nem kell hallgatnom, ahogy énekel.

Majdnem egy hónap telt el a lépcsőházban történt incidens óta. Hiába mesélte el Ryle, mi történt vele gyerekkorában, így is nehezen bocsátottam meg neki.

Tudom, hogy Ryle könnyen kijön a sodrából. Láttam az első este, amikor találkoztunk, még mielőtt egy szót is szóltunk volna egymáshoz. Láttam azon a szörnyű estén a konyhában. Láttam, amikor megtalálta a telefonszámot a mobilom tokjában.

De a különbséget is látom Ryle meg az apám között.

Ryle együtt érez velem. Megtesz olyan dolgokat, amiket apám soha nem tett volna meg. Jótékonysági szervezeteket támogat, törődik másokkal, és fontosabb vagyok neki minden másnál. Soha eszébe nem jutna, hogy ő a garázsban parkoljon, ha nekem csak a kocsifelhajtó jut.

Ezekre a dolgokra szüntelen emlékeztetnem kell magamat. Néha apám bennem élő lánya nagyon merev tud lenni. Arról győzköd, hogy nem lett volna szabad megbocsátanom. Azt mondja, már elsőre el kellett volna hagynom Ryle-t. És néha hiszek is ennek a hangnak. A másik felem viszont, az, amelyik ismeri Ryle-t, tudja, hogy a házasságok nem tökéletesek. Néha történik egy s más, amit mindkét fél megbán. És nem tudom, hogy érezném magam a bőrömben, ha az első incidens után szakítottam volna. Ryle-nak nem kellett volna ellöknie, de én is tettem olyat, amire nem vagyok büszke. És ha elhagyom, azzal megszegtem volna az eskümet, nem igaz? Jóban-rosszban. Nem vagyok hajlandó ilyen könnyen felrúgni a házasságomat.

Erős nő vagyok. Végignéztem egy erőszakkal terhelt kapcsolatot. Nem leszek olyan, mint az anyám. Ebben száz százalékig biztos vagyok. És Ryle soha nem lesz olyan, mint az apám. Talán még szükségünk is volt arra, ami a lépcsőházban történt, mert így fény derült arra a szörnyűségre a múltjából, és így együtt tudunk dolgozni rajta, hogy minden rendben legyen.

A múlt héten megint összekaptunk.

Féltem. A két korábbi veszekedés nagyon nem jó véget ért, és tudtam, hogy most majd elválik, sikerülni fog-e betartani a megállapodásunkat, miszerint segítek neki megküzdeni az ingerlékenységével.

A karrierjéről beszélgettünk. Lejárt a rezidensi időszaka, és jelentkezett egy három hónapos különleges kurzusra Cambridge-be, Angliába. Hamarosan kiderül, hogy mehet-e, de nem ezen akadtam fent. Nagyszerű lehetőség, és eszembe sem jutna azt mondani neki, ne menjen. A három hónap semmi, olyan tempóban éljük az életünket, úgyhogy még csak nem is ezen akadtam fenn. Akkor borultam ki, amikor elmondta, mit akar csinálni, miután hazajött Cambridge-ből.

Felajánlottak neki egy állást Minnesotában a Mayo Clinicen, és azt szeretné, ha odaköltöznénk. Azt mondta, a Massachusetts Generálé a világ második legjobb idegsebészet. A Mayo Clinicé az első.

Azt is mondta, hogy sosem állt szándékában örökre Bostonban maradni. Felhívtam rá a figyelmét, hogy ezt a témát akár a repülőgépen is felhozhatta volna, amikor Vegasba tartottunk az esküvőnkre, és a jövőnkről beszélgettünk. Nem költözhetek el Bostonból. Itt lakik anyám. Itt lakik Allysa. Erre azzal jött, hogy csak öt óra a repülőút, és akkor jöhetünk el látogatóba, amikor csak akarunk. Erre megjegyeztem, hogy kicsit nehéz egy virágboltot működtetni, ha az ember többállamnyi távolságra lakik tőle.

A veszekedés kezdett elfajulni, mind a ketten egyre dühösebbek és dühösebbek lettünk. Egy ponton lelökött egy virágokkal teli vázát az asztalról. Pár pillanatig mind a ketten csak bámultunk rá. Megijedtem, azon kezdtem gondolkodni, vajon jó döntést hoztam-e, amikor nem vetettem véget a kapcsolatunknak, és bíztam benne, hogy együtt kezelni tudjuk a problémáit. Mély lélegzetet vett.

–  Most elmegyek egy-két órára – mondta. – Azt hiszem, jobb lesz így. Ha visszajövök, folytatjuk a beszélgetést.

Ezzel elvonult, és tartotta magát a szavához: egy óra múlva sokkal higgadtabban állított be ismét. Ledobta a kulcscsomóját az asztalra, aztán egyenesen odasietett hozzám.

– Megmondtam, hogy a legjobb akarok lenni a szakmámban, Lily. Már a legelső este, amikor a tetőn találkoztunk. Ez volt az egyik kendőzetlen igazságom. De ha választanom kell, hogy a világ legjobb kórházában dolgozzak-e, vagy a feleségemet tegyem boldoggá... akkor téged választalak. Te jelented nekem a sikert. Amíg te boldog vagy, nem érdekel, hol dolgozom. Maradunk Bostonban.

Ez volt az a pillanat, amikor megbizonyosodtam felőle, hogy jól döntöttem. Mindenki érdemel még egy esélyt. Főleg azok az emberek, akik a legtöbbet jelentik nekünk.

Egy hét telt el az óta a veszekedés óta, és nem hozta fel újra a költözést. Kicsit kellemetlenül érzem magam, végül is miattam dőltek dugába a tervei, de a házasság a kompromisszumokról szól. Az a lényeg, hogy mi szolgálja a pár érdekeit, nem pedig az, hogy mi a jó a két embernek külön-külön. Márpedig ha Bostonban maradunk, az mind a kettőnk családjának jobb lesz.

Ha már a családoknál tartunk, éppen abban a pillanatban nézek a telefonomra, amikor üzenet érkezik Allysától.

Allysa: Végeztél már a melóval? Érdekelne a véleményed egy-két bútorról.

Én: Negyedóra múlva ott vagyok.

Nem tudom, hogy a közeledő szülés miatt, vagy csak mert jelenleg nem dolgozik, de elég biztos vagyok benne, hogy a héten több időt töltöttem náluk mint otthon. Bezárom a boltot, és elindulok Allysáék lakása felé.

***

Amikor kilépek a liftből, egy cetlit pillantok meg a lakás ajtaján. A nevem áll rajta, úgyhogy leveszem.

Lily!

Hetedik emelet. 749-es lakás.

A.

Van egy lakása csak a fölös bútoroknak! Tudom, hogy gazdagok, de ez még tőlük is kissé túlzásnak tűnik. Visszaszállok a liftbe, és megnyomom a hetedik emelet gombját. Amikor kinyílik az ajtó, a 749-es lakás felé veszem az irányt a folyosón. Megállok előtte, és fogalmam sincs, hogy kopogtatnom kéne, vagy egyszerűen bemennem. Még az is lehet, hogy lakik itt valaki. Talán Allysa valamelyik embere.

Bekopogtatok, és lépéseket hallok odabentről.

Amikor végül kitárul az ajtót, döbbenten pillantom meg magam előtt Ryle-t.

– Szia! – mondom zavartan. – Te meg hogy kerülsz ide?

Mosolyogva dől az ajtófélfának.

– Én itt lakom. Te hogy kerülsz ide?

Az ón számtáblára pillantok az ajtó mellett, aztán megint felnézek Ryle-ra.

– Ez meg mit akar jelenteni? Legjobb tudomásom szerint velem élsz. Közben végig volt egy saját lakásod?

Az ember azt hinné, hogy egy teljes saját lakás olyasmi, amit egy férj valahol menet közben megemlít a feleségének. Azért ez kissé bosszantó.

Ami azt illeti, inkább felháborító és sunyi. Azt hiszem, most tényleg nagyon be fogok rágni rá.

Ryle felnevet, és ellöki magát az ajtófélfától. Most már betölti a teljes nyílást, ahogy felemeli a kezét, és megmarkolja a szemöldökfát a feje fölött.

– Eddig nem igazán volt alkalmam beszámolni erről a lakásról, merthogy csak ma délelőtt írtam alá a papírokat.

Hátralépek.

– Na, álljon meg a fáklyásmenet! Mi van?

A kezem után nyúl, és behúz a lakásba.

– Isten hozott itthon, Lily!

Megállok a hallban.

Igen. Azt mondtam, „a hallban”. Itt van hall.

– Vettél egy lakást?

Lassan bólint, igyekszik felmérni a reakciómat.

– Te vettél egy lakást – ismétlem.

Tovább bólogat.

– Igen. Nem baj? Gondoltam, ha már úgyis együtt élünk, jól jönne kicsit több hely.

Komótosan körbefordulok. Amikor a szemem megakad a konyhán, mozdulatlanná dermedek. Nem olyan nagy, mint Allysa konyhája, de éppen olyan fehér, és majdnem ugyanolyan szép. Van borhűtő és mosogatógép is, két olyan holmi, ami az én lakásomból hiányzik. Belépek a konyhába, körülnézek, félek bármit is megérinteni. Ez tényleg az én konyhám lenne? Ez nem lehet az én konyhám!

A nappaliban meglesem a hihetetlenül magas mennyezetet meg a kikötőre néző hatalmas ablakokat.

– Lily? – szólal meg a hátam mögött Ryle. – Nem haragszol, ugye?

Sarkon fordulok, és ránézek. Csak most esik le a tantusz, hogy percek óta a reakciómra rá. Csakhogy úgy érzem, nem jutok szóhoz.

Megrázom a fejem, és a kezemet a szám elé kapom.

– Azt hiszem, nem – suttogom.

Odalép hozzám, és megfogja mindkét kezemet.

– Csak azt hiszed? – Aggodalom és zavarodottság látszik a tekintetén. – Hadd halljam a kendőzetlen igazságot, mert kezdem úgy érezni, hogy talán nem volt jó ötlet csak úgy meglepni ezzel.

Lenézek a parkettára. Igazi fából van. Nem laminált.

– Oké – mondom, és felnézek rá. – Szerintem agyrém, hogy fogtad magad, és vettél egy lakást nélkülem. Úgy érzem, ezt együtt kellett volna intéznünk.

Bólint, olyan képet vág, mint aki bocsánatkérésre készül, de még nem végeztem.

– Viszont a kendőzetlen igazság az, hogy... tökéletes. Nem is tudom, mit mondjak, Ryle. Minden olyan tiszta. Megmoccanni is félek, nehogy véletlenül összekoszoljak valamit.

Megkönnyebbülten fújja ki a levegőt, és magához húz.

– Összekoszolhatod, drága. A tiéd. Annyi mocskot hordasz itt szét, amennyit csak akarsz.

Halántékon csókol, én meg még egy köszönömöt sem rebegek el. Olyan jelentéktelen válasznak tűnne egy ilyen nagy gesztusra.

– Mikor költözünk be?

Ránt egyet a vállán.

– Holnap? Szabadnapom van. Meg amúgy sincs valami sok cuccunk. A következő pár hetet meg rászánjuk, hogy új bútorokat vegyünk.

Bólintok, gyorsan végiggondolom a holnapi teendőimet. Egy ideje már tudom, hogy Ryle-nak nem kell bemennie, úgyhogy semmit sem terveztem be.

Hirtelen úgy érzem, muszáj leülnöm. Nincsenek székek, de szerencsére tiszta a padló.

– Le kell ülnöm.

Ryle segít, aztán lehuppan elém. Továbbra sem engedi el a kezemet.

– Allysa tudja? – kérdezem.

Mosolyogva bólint.

– Olyan izgatott, Lily! Egy ideje már gondolkodtam rajta, hogy veszek itt egy lakást. Miután eldöntöttük, hogy végleg Bostonban maradunk, kitaláltam, hogy megleplek vele. Allysa segített, de már kezdtem aggódni, hogy előbb elmondja neked, mint én.

Képtelen vagyok felfogni. Itt lakom? Szomszédok lettünk Allysával? Nem tudom, miért érzem úgy, hogy ennek zavarnia kéne, amikor nagyon izgatott vagyok miatta.

– Tudom, hogy szükséged van pár percre, hogy eljusson a tudatodig, de még nem láttad a legjobbat, és beledöglök, ha nem mutathatom meg azonnal.

– Mutasd hát!

Mosolyogva húz talpra. Átszeljük a nappalit, és elindulunk egy folyosón. Ryle sorra kinyitja az ajtókat, és minden helyiségről elmondja, hogy micsoda, de nem hagy időt, hogy bármelyikbe is betegyem a lábamat.

Mire eljutunk a hálószobánkig, levonom a következtetést, hogy egy három hálószobás, két fürdőszobás lakásban lakunk. Plusz a dolgozószoba.

Még fel sem tudom fogni, milyen gyönyörű a hálószobánk, amikor keresztülvonszol rajta. Amikor megérkezünk egy falhoz, előtte függönnyel, Ryle szembefordul velem.

– Nem igazi föld, szóval kert sajnos nemigen lesz belőle, de néhány cseréppel egészen sokat elérhetsz.

Félrehúzza a függönyt, és kinyitja a mögötte lévő ajtót. Hatalmas erkély tárul fel előttem. Követem Ryle-t ki, és máris a rengeteg cserepes növényről álmodom, amiknek itt helyet találok majd.

– Ugyanabba az irányba néz, mint a tető – mondja. – Mindig pontosan azt láthatjuk, mint a legelső este, amikor találkoztunk.

Eltartott egy darabig, mire az egész leülepedett, de hirtelen felfogom, mi történik velem, és elpityeredem. Ryle magához húz, és szorosan átölel.

– Lily! – suttogja, miközben a hajamat simogatja. – Nem akartalak megríkatni.

Nevetek a könnyeim között.

– Csak nem tudom elhinni, hogy itt élek. – Hátrébb húzódom, hogy felnézhessek rá. – Gazdagok vagyunk? Hogy fér ez bele neked?

Felkacag.

– Egy idegsebész felesége vagy, Lily. Nem mondhatni, hogy szűkölködnél a kápéban.

Erre megint nevethetnékem támad, utána pedig pityergek még egy kicsit.

Aztán megérkezik a legelső látogatónk, mert valaki dörömbölni kezd az ajtón.

– Allysa – közli Ryle. – A folyosón várt.

Az ajtóhoz rohanok, szélesre tárom, majd megöleljük egymást, sikongatunk egy sort, és nincs kizárva, hogy megint sírok egy kevéskét.

Az este hátralévő részét az új lakásunkban töltjük. Ryle kínai kaját rendel, és Marshall is lejön vacsorázni velünk. Még nincsenek asztalaink meg székeink, úgyhogy a nappali padlóján ülünk, és a dobozból eszünk. A berendezésről beszélgetünk, arról, hogy milyen nagyokat fogunk szomszédolni, meg persze Allysa közelgő szüléséről. Ennél csodálatosabbat elképzelni sem tudnék.

Alig várom, hogy elmondhassam anyámnak.

Huszonkettedik fejezet

ALLYSÁNAK MÁR HÁROM NAPPAL EZELŐTT szülnie kellett volna.

Egy hete élünk az új lakásunkban. Ryle szabadnapján sikeresen áthordtuk minden holminkat, egy nappal később pedig elmentem Allysával bútorokat vásárolni. A harmadik napra gyakorlatilag beköltöztünk. Tegnap már postát is kaptunk – a szolgáltatások bekötését számlázták ki, szóval most már minden hivatalosnak tűnik.

Férjnél vagyok. Egy nagyszerű emberhez mentem hozzá. Fantasztikus lakásban élek. A legjobb barátnőm történetesen a sógornőm, és hamarosan nagynéni leszek.

Merjem-e kimondani... jobb már nem is lehetne az életem.

Lecsukom a laptopom, és felkészülök, hogy hazainduljak. Az utóbbi időben a szokásosnál korábban léptem le a boltból, annyira várom, hogy az új lakásomban lehessek. Éppen behúznám magam mögött az irodám ajtaját, amikor Ryle a saját kulcsát használva belép a boltba. Hagyja, hogy az ajtó becsapódjon mögötte, mert tele van a keze.

A hóna alá egy újságot dugott, és két kávét hoz magával. Bár láthatólag fel van spannolva, és sietősen lépdel felém, mosolyog.

– Lily! – Az egyik kávét a kezembe nyomja, aztán kikapja az újságot a hóna alól. – Három dolog. Egy... láttad az újságot? – Felém nyújtja. Az egyik cikkre mutat a kifordított lapban. – Bekerültél, Lily! Bekerültél!

Igyekszem nem beleélni magam, ahogy lepillantok a cikkre. Lehet, hogy valami teljesen másról beszél, mint amire én gondolok. Miután elolvasom a főcímet, nyugtázom, hogy pontosan arról beszél, mint amire én gondolok.

– Bekerültem?

Nemrég értesítettek, hogy a boltomat jelölték a Best of Boston egyik díjára. Ez egy közönségdíj, amit az újság évente oszt ki, és a Lily Bloom’sot a „Boston legjobb új vállalkozásai” kategóriában jelölték. A feltétel, hogy az adott vállalkozás kevesebb mint két éve működjön. Gyanítottam, hogy akkor választottak ki, amikor a múlt héten felhívott egy újságíró, és mindenféle kérdéseket tett fel.

Boston legjobb új vállalkozásai. Önök választották ki a tíz legjobbat!

Mosolygok, és majdnem kiöntöm a kávémat, amikor Ryle magához húz, felkap, és megpörget.

Azt mondta, három hírrel tud szolgálni, és ha ezzel kezdte, el nem tudom képzelni, mi lehet a másik kettő.

– Mi a második dolog?

Letesz a földre.

– A legjobbal kezdtem – feleli. – Túl izgatott voltam. – Kortyol egyet a kávéjából. – Bekerültem a cambridge-i képzésre.

Széles mosolyra húzom a számat.

– Tényleg?

Bólint, aztán átölel, és megint megpörget.

– Olyan büszke vagyok rád – mondom, és megcsókolom. – Mind a ketten olyan sikeresek vagyunk, hogy az már gyomorforgató.

Elneveti magát.

– És a harmadik dolog? – kérdezem.

Tesz egy lépést hátra.

– Ja, igen. A harmadik.

Könnyedén a pultra támaszkodik, komótosan kortyol egyet a kávéjából, aztán leteszi a poharat maga mögé.

– Allysának elkezdődtek a fájásai.

– Mi van?! – kiáltok fel.

– Aha. – A kávék felé bök az állával. – Ezért hoztam neked koffeint. Ma éjjel nem alszunk.

Tapsikolok, ugrabugrálok, aztán pánikban kapkodok a táskám, a kabátom, a kulcsom, a telefonom, a villanykapcsoló után. Mielőtt az ajtóhoz érnénk, Ryle visszarohan a pulthoz, felkapja az újságot, és a hóna alá csapja. Remeg a kezem az izgalomtól, ahogy ráfordítom a kulcsot.

– Nagynénik leszünk! – mondom, miközben a kocsim felé futok.

Ryle nevet a viccemen, és nem késik a válasszal.

– Nagybácsik, Lily! Nagybácsik leszünk!

Marshall nyugodtan lép ki a folyosóra. Ryle meg én azonnal felkapjuk a fejünket, és várjuk a híreket. Az elmúlt fél órában csend volt idebent. Vártuk Allysa fájdalmas kiáltásait – ami azt jelentette volna, hogy megszült –, de semmiféle hang nem szűrődött ki. Még egy újszülött sírása sem. A számhoz kapom a kezem, és látván Marshall arcát, hirtelen a legrosszabbtól félek.

Remegni kezd a válla, könnyek csordulnak ki a szeméből.

– Apuka vagyok. – Aztán a levegőbe bokszol. – Apuka vagyok!

Megöleli Ryle-t, aztán engem is.

– Adjatok nekünk negyedórát, és ti is bejöhettek hozzá.

Amikor becsukja maga után az ajtót, Ryle-lal mind a ketten megkönnyebbülten sóhajtunk fel. Mosolyogva nézünk össze.

– Te is a legrosszabbtól tartottál? – kérdezi.

Bólintok, és átölelem.

– Nagybácsi lettél – mondom.

– Te is – feleli, és csókot nyom a fejem búbjára.

Fél órával később mind a ketten az ágy mellett állunk, és Allysát figyeljük, aki a karjában tartja a babáját. Egyszerűen tökéletes kislány. Kicsit korai lenne még megmondani, hogy kire hasonlít, de mindegy is, mert csodaszép.

– Szeretnéd tartani az unokahúgodat? – kérdezi Allysa Ryle-tól.

Ryle kicsit megmerevedik, mint aki ideges, de azért bólint. Allysa odahajol hozzá, a karjába adja a babát, és megmutatja, hogyan tartsa. Ryle feszülten néz le a kicsire, aztán a kanapéhoz lép vele, és leül.

– Eldöntöttétek már, mi lesz a neve? – kérdezi.

– Igen – feleli Allysa.

Ryle-lal kíváncsian nézünk rá, és Allysa könnyes szemmel mosolyodik el.

– Olyasvalakiről akartuk elnevezni, akiért Marshall meg én is odáig vagyunk. Úgyhogy hozzáadtunk még egy e-t a nevedhez. Rylee- nak neveztük el.

Azonnal Ryle-ra nézek, ő pedig zihálni kezd, mint aki sokkot kapott. Vet még egy pillantást a karjában alvó Ryleera, és széles mosolyra húzódik a szája.

– Azta! – suttogja. – Nem is tudom, mit mondjak.

Megszorítom Allysa kezét, aztán odaballagok Ryle-hoz, és leülök mellé a kanapéra. Sokszor éreztem úgy, hogy ennél már nem szerethetném jobban, de újra kiderült, hogy tévedtem. Majd szétfeszíti a szívemet az, ahogyan az újszülött unokahúgára néz.

Marshall leül az ágyra Allysa mellé.

– Feltűnt, milyen csendes volt Issa végig? Meg sem nyikkant, pedig nem kapott ám fájdalomcsillapítókat. – Átkarolja a feleségét, és lefekszik mellé az ágyra. – Van az a film, a Hancock. Úgy érzem magam, mint Will Smith, mindjárt kiderül, hogy a feleségem szuperhős.

Ryle elneveti magát.

– Gyerekkorunkban picsán rúgott párszor, úgyhogy nem lennék meglepődve.

– Ne beszélj csúnyán Rylee előtt! – szól rá Marshall.

– Picsán – súgja oda Ryle az unokahúgának.

Mind a ketten nevetünk, aztán Ryle megkérdezi, hogy én is a kezembe akarom-e venni a babát. Szinte utánakapok, mert majd’ belepusztultam már, annyira vártam, hogy rám kerüljön a sor. A karomba veszem a babát, és engem is megdöbbent, máris mennyire szeretem.

– Mikor jön anya meg apa? – kérdezi Ryle Allysától.

– Holnap délre ideérnek.

– Akkor azt hiszem, alszom egy kicsit. Egy hosszú műszakból jöttem. – Felém fordul. – Velem jössz?

Megrázom a fejem.

– Egy kicsit még maradnék. Vidd el a kocsimat, én majd később hazataxizom.

Arcon csókol, aztán az enyémnek támasztja a homlokát, és együtt nézünk le Ryleera.

– Szerintem mi is csináljunk egy ilyet – mondja.

Felpillantok rá, nem tudom, jól hallottam-e.

Kacsint.

– Ha alszom, mire hazaérsz, ébressz fel. Még ma este elkezdjük.

Elköszön az újdonsült szülőktől, és Marshall kikíséri.

Allysára nézek. Mosolyog.

–  Mondtam, hogy akar majd tőled gyereket.

Vigyorogva ballagok vissza az ágyhoz. Allysa odébb csúszik, hogy helyet csináljon nekem. Visszaadom neki Ryleet, összebújunk, és úgy bámuljuk az alvó kislányt, mintha soha életünkben nem lett volna részünk csodálatosabb látványban.

Huszonharmadik fejezet

IDŐKÖZBEN HÁROM ÓRA TELT EL. Este tíz is elmúlik, mire hazaérek. Miután Ryle elment, még egy órát Allysával maradtam, aztán visszasiettem a boltba, hogy befejezzek egy-két dolgot, és a következő két napban ne kelljen bemennem. Amikor Ryle-nak szabadnapja van, próbálok én is igazodni hozzá. Amikor belépek az ajtón, nem égnek a lámpák, ami azt jelenti, hogy Ryle már lefeküdt.

A hazaúton végig azon gondolkodtam, amit mondott. Nem számítottam rá, hogy erre a beszélgetésre ilyen hamar sor kerül. Majdnem huszonöt éves vagyok, de úgy képzeltem, hogy várunk még pár évet, mielőtt a családalapításon kezdünk gondolkodni. Még mindig nem tudom, hogy készen állok-e rá, de a tudat, hogy Ryle is vágyik a dologra, hihetetlen boldogsággal tölt el.

Úgy döntök, gyorsan összedobok magamnak valami kaját, mielőtt felébresztem. Még nem vacsoráztam, és majd éhen veszek. Amikor felkapcsolom a lámpát a konyhában, sikítok. A szívemhez kapok, és nekidőlök a pultnak.

– Jézus isten, Ryle! Mit művelsz?

A hátával a falnak támaszkodik a hűtő mellett. Egyik lábát a bokájánál átveti a másikon, és összehúzott szemmel néz rám. Az ujjai között forgat valamit.

A tekintetem a pultra téved a bal oldalán, és egy üres poharat pillantok meg, amiben nemrég még valószínűleg scotch lehetett.

Néha iszik egy keveset, hogy könnyebben aludjon el.

Megint ránézek, elégedetten vigyorog. A testem azonnal átmelegszik, mert tudom, mert ebből a mosolyból már tudom, mi következik. A lakás ruhák és csókok kavalkádjává változik át. Amióta beköltöztünk, gyakorlatilag minden helyiséget felavattunk, de a konyha eddig kimaradt.

Visszamosolygok rá, de a szívem továbbra is összevissza ver, olyan sokk ért, amikor rátaláltam a sötétben.

Lenéz a kezére, csak most látom, hogy a bostonos hűtőmágnest markolja. Áthoztam a régi lakásból, és rátettem az itteni hűtőre, amikor beköltöztünk.

Visszateszi a helyére, és megkocogtatja.

– Ezt hol szerezted?

A mágnesre nézek, aztán megint rá. Még véletlenül sem áll szándékomban elárulni neki, hogy Atlastól kaptam a tizenhatodik születésnapomon. Csak feltépnénk egy amúgy is nehezen gyógyuló sebet, és túlságosan várom azt, ami ezután jön közöttünk ahhoz, hogy előálljak a kendőzetlen igazsággal.

Vállat vonok.

– Nem emlékszem. Ezer éve megvan.

Némán mered rám, aztán felegyenesedik, és tesz felém két lépést. A pultig hátrálok, elakad a lélegzetem. A keze rátalál a csípőmre, aztán becsúsztatja a farmerem alá, és a fenekemnél fogva húz magához.

A szája az enyémre tapad, és vadul csókol, miközben már rángatja is le rólam a nadrágot.

Oké. Szóval most rögtön nekilátunk.

Az ajka elindul lefelé a nyakamon, én pedig lerúgom a cipőmet, mire teljesen megszabadul a nadrágomtól.

Tulajdonképpen később is ráérek enni. A konyha felavatása hirtelen fontosabb lett.

Amikor a szája megint rátalál az enyémre, felemel, a pultra ültet, és a térdeim közé áll. Érzem a scotchot a lélegzetén, és igazából tetszik is. Zihálva kapkodok levegő után, ahogy forró ajka az enyémre tapad. Belemarkol a hajamba, és gyengéden hátrahúzza, hogy felnézzek rá.

– A kendőzetlen igazság? – kérdezi suttogva, közben úgy nézi a számat, mintha fel akarna falni.

Bólintok.

A másik keze lassan elindul felfelé a combomon, amíg már nincs hová haladnia tovább. Két meleg ujja belém csúszik, a tekintetét közben végig az enyémbe fúrja. Hirtelen beszívom a levegőt, ahogy összekulcsolom a lábamat a dereka körül. Lassan mozogni kezdek a kezén, közben halkan nyöszörgök, ő meg csak bámul szenvedélyesen.

– Honnan szerezted azt a mágnest, Lily?

Mi van?

A szívem mintha visszafelé verne.

Miért kérdezgeti ezt folyton?

Az ujjai továbbra is bennem mozognak, a szemében továbbra is ott a vágy. De a keze! Az a keze, amelyik a hajamat markolja, most már erősebbet ránt rajtam. Elfintorodom.

– Ryle! – suttogom. Sikerül elérnem, hogy a hangom nyugodt maradjon, bár most már remegek. – Ez fáj.

Az ujja már nem mozog, de továbbra is farkasszemet néz velem. Kihúzza belőlem a kezét, aztán a nyakamhoz emeli, és puhán megszorítja. Az ajka megint megtalálja az enyémet, a nyelve a számba siklik. Befogadom, mert fogalmam sincs, mi zajlik most a fejében, és imádkozom, hogy csak túlreagáljam.

Ahogy hozzám préseli magát, érzem, hogy feszül a nadrágja. Aztán hátralép. Hozzám sem ér többé, inkább a hűtőnek veti a hátát, és úgy jártatja végig a tekintetét a testemen, mintha legszívesebben ott helyben a magáévá tenne. A szívverésem fokozatosan lelassul. Túlreagálom.

Lenyúl maga mellé, és a tűzhely mellől felvesz egy újságot. Ugyanaz a lap, amit korábban megmutatott nekem, benne a díjakról szóló cikkel. Felemeli, aztán odadobja nekem.

– Volt már érkezésed elolvasni?

Megkönnyebbülten fújom ki a levegőt.

– Még nem – felelem, és a cikkre pillantok.

– Olvasd fel hangosan!

Felnézek rá. Mosolygok, de görcsbe rándul a gyomrom. Van most benne valami furcsa. Abban, ahogy viselkedik.

Bár magam sem tudom pontosan, hogy mi.

– Olvassam el a cikket? – kérdezem. – Most rögtön?

Hülye érzés félmeztelenül ülni a konyhapulton egy újsággal a kezemben.

Ryle bólint.

– Szeretném, ha előbb levennéd a pólódat. Aztán olvashatod.

Ránézek, próbálom felmérni, mit akarhat. Talán a scotchtól még kanosabb lett. A szex sokszor egyszerűen szeretkezés, néha azonban egészen vad is tud lenni. Kicsit veszélyes, éppen mint Ryle tekintete ebben a pillanatban.

Leteszem az újságot, majd miután kibújok a pólómból, újra a kezembe veszem. Nekiállok, hogy hangosan felolvassam a cikket, de pár lépéssel közelebb jön.

– Ne az egészet! – mondja, majd átfordítja a kezemben az újságot a cikk folytatásához, ahol rámutat az egyik mondatra. – Elég az utolsó pár bekezdés.

Lenézek, most már végképp nem értem, mi van. De mindegy, csak essünk túl ezen, és kerüljünk ágyba...

– „Senkit nem érhet meglepetésként, melyik új vállalkozás kapta a legtöbb szavazatot. A máris legendás Bak tavaly áprilisban nyílt meg a Marketsonon, és a TripAdvisoron gyorsan a város legjobb értékelést kapó étterme lett.”

Abbahagyom az olvasást, és felnézek Ryle-ra. Időközben töltött magának még egy pohár scotchot, és most kortyol belőle.

– Olvass tovább! – mondja, és a kezemben lévő újság felé biccent.

Nagyot nyelek, a nyál pillanatról pillanatra tovább sűrűsödik a számban. Igyekszem kordában tartani a kezem remegését, ahogy folytatom a cikket.

– „A tulajdonos, Atlas Corrigan kétszeres díjnyertes szakács, aki a tengerészgyalogságnál is szolgált. Nem titok, hogy rendkívül sikeres éttermének neve, a Bak, a Boston a király kifejezés rövidítése.”

Boston a király.

Összeszorul a gyomrom, de próbálom kordában tartani az érzelmeimet, miközben tovább olvasok.

– „A legutóbb elnyert díja után készült interjújában a séf végül némi nógatás hatására elárulta, mi is rejlik valójában a név mögött. Hosszú történet – mesélte. – Igazából tiszteletadás egy lány előtt, aki nagy hatással volt az életemre. Valaha sokat jelentett nekem, és igazság szerint még most is sokat jelent.” – Leteszem az újságot a pultra. – Nem akarok tovább olvasni. – Elakad a hangom, ahogy felfelé tart a torkomban.

Ryle gyorsan átszeli a köztünk lévő kétlépésnyi távolságot, és kikapja az újságot a kezemből. Ott folytatja az olvasást, ahol én abbahagytam. Most már erős és dühös a hangja.

– „Amikor megkérdezték, a szóban forgó lány tud-e róla, hogy róla nevezte el az éttermét, Corrigan sokatmondó mosollyal csak ennyit felelt: Kérem a következő kérdést.”

A Ryle hangjából áradó dühtől most már elfog a hányinger.

– Ryle, hagyd ezt abba! – mondom higgadtan. – Túl sokat ittál.

Faképnél hagyom, és kisietek a konyhából a hálószobánkhoz vezető folyosóra. Annyi minden történik most egyszerre, és egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy bármit is értek belőle.

A cikk még csak nem is utalt rá, hogy kiről beszélt Atlas. Ő tudja, hogy rólam, és én is tudom, hogy rólam, de mégis, hogyan sakkozhatta ki a dolgot Ryle?

És a mágnes. Honnan tudhatta, hogy Atlastól kaptam, pusztán abból, hogy elolvasta azt a cikket?

Túlreagálja.

Úton a hálószoba felé hallom, hogy követ. Ahogy belököm az ajtót, hirtelen megtorpanok.

Az ágy tele van mindenfélével. Egy üres ládával, aminek az oldalán ez áll: „Lily cuccai.” Mellette a holmik, amik benne voltak a ládában. Levelek... naplók... üres cipősdobozok. Becsukom a szememet, és lassan beszívom a levegőt.

Elolvasta a naplót.

Ne!

Elolvasta. A naplót.

Hátulról átkarolja a derekamat. Az egyik keze elindul felfelé a hasamon, és határozottan megmarkolja a mellemet. A másik keze a vállamat simogatva húzza félre a hajamat a nyakamról. Lehunyom a szememet, az ujjai a bőrömet cirógatják, amíg el nem jutnak a vállamra tetovált szívig. Az egész testem beleremeg. Az ajka találkozik az apró tetoválással, aztán olyan mélyen harap belém, hogy felkiáltok.

Elhúzódnék tőle, de erősen tart, és esélyem sincs. A harapása nyomán támadt fájdalom végigfut a vállamon, aztán le a karomon. Azonnal sírni kezdek. Zokogni.

– Engedj el, Ryle! – mondom könyörögve. – Kérlek! Menj el!

A karjával a testemhez szegezi a karomat, ahogy szorosan átfog hátulról.

Megfordít, de a szememet továbbra is csukva tartom. Félek ránézni. A keze a vállamba váj, ahogy az ágy felé tol. Megpróbálom lefejteni magamról, de nem megyek semmire. Túl erős nekem. Dühös. Sértődött. Ez nem is Ryle.

A hátam találkozik az ággyal, és kétségbeesetten kúszom hátra a támla felé, igyekezvén minél távolabb kerülni tőle.

– Miért van még mindig itt, Lily? – Nem olyan összeszedett a hangja, mint odakint a konyhában volt. Most már nagyon dühös. – Mindenben benne van. A mágnesben a hűtőn. A naplóban, amit a szekrényünkben lévő dobozban találtam. A kibaszott tetoválásban a válladon, ami a kedvenc részem volt rajtad, a jó kurva életbe!

Most már ő is az ágyon van.

– Ryle! – esdeklem. – Meg tudom magyarázni. – Könnyek folynak le a halántékomon a hajamba. – Dühös vagy. Könyörgöm, ne bánts! Menj most el, és ha visszajöttél, hallgass végig.

Elkapja a bokámat, ránt egyet rajtam, és maga alá húz.

– Nem vagyok dühös, Lily – mondja zavarba ejtő higgadtsággal. – Csak attól félek, hogy még nem bizonyítottam be, mennyire szeretlek. – A teste az enyémre nehezedik, fél kézzel összefogja mind a két csuklómat, és a matrachoz szorítja őket a fejem fölött.

– Ryle, légy szíves! – Zokogva próbálom lelökni magamról, mindegy, melyik testrészemmel. – Szállj le rólam! Könyörgöm!

Ne, ne, ne, ne!

– Szeretlek, Lily! – A szavai rettenetes erővel ütköznek az arcomnak. – Jobban, mint ő valaha. Miért nem érted már meg?

Elhatalmasodik rajtam a félelem és a harag. Amikor becsukom a szememet, anyámat látom, ahogy a régi nappalinkban zokog a kanapén, miközben apám rámászik. Gyűlölet söpör végig az egész testemen, és sikítani kezdek.

Ryle a szájával próbálja belém fojtani a hangot.

Beleharapok a nyelvébe.

A homloka az enyémnek csapódik.

Egy pillanattal később megszűnik minden fájdalom, sötétség borul a szememre, aztán teljesen felemészt.

Érzem a lélegzetét a fülemben, ahogy kivehetetlenül mormog valamit. A szívem dübörög, még mindig teljes testemben remegek, a könnyeim valahogyan továbbra is hullanak. A hangja eljut a fülembe, de olyan erővel lüktet a fájdalom a fejemben, hogy képtelen vagyok felfogni a szavait.

Próbálom kinyitni a szememet, de ég. Valami csöpög a jobb szemembe – azonnal rájövök, hogy vér.

Az én vérem.

Lassan eljutnak a tudatomig a szavai is.

– Ne haragudj! Ne haragudj! Ne haragudj, én nem...

A kezével még mindig odapréseli a csuklómat a matrachoz, és továbbra is rajtam fekszik, de már nem akar megerőszakolni.

– Szeretlek, Lily! Annyira sajnálom.

A szavaiból süt a pánik. Csókol, az ajka gyengéden érint az arcomat, a számat.

Tudja, mit tett. Visszaváltozott Ryle-lá, és tökéletesen tisztában van vele, mit művelt velem. Velünk. A jövőnkkel.

Az előnyömre fordítom a kétségbeesését. Megrázom a fejemet.

– Semmi baj, Ryle. Semmi baj. Dühös voltál. Semmi baj.

A szája vadul tapad az enyémre, de a scotch szagától most már inkább hányingerem támad. Még mindig bocsánatkéréseket suttog, amikor a szoba megint elsötétedik körülöttem.

Csukva van a szemem. Még mindig az ágyon fekszünk, de már nincs teljesen rajtam. Az oldalán hever, a karjával szorosan öleli a derekamat. A fejét a mellemen nyugtatja. Mozdulatlan maradok, ahogy felmérem, mi a helyzet körülöttem.

Nem mozog, de érzem súlyos, öntudatlan lélegzetvételeit. Nem tudom, elájult-e, vagy csak alszik. Az utolsó emlékem, hogy a szája az enyémet keresi, és a saját könnyeim ízét érzem.

Még jó pár percig fekszem mozdulatlanul. A fájdalom a fejemben minden öntudatomnál töltött pillanatban rosszabb lesz. Megint lehunyom a szememet, és próbálok gondolkodni.

Hol van a táskám?

Hol vannak a kulcsaim?

Hol van a telefonom?

Öt teljes percbe telik, mire kicsúszom alóla. Félek túl sokat mozogni egyszerre, úgyhogy addig araszolok, amíg sikerül legördülnöm a padlóra. Amikor már nem érzem magamon a kezeit, váratlanul zokogás tör fel belőlem. A szám elé kapom a kezem, feltápászkodom, és kirohanok a hálószobából. Megtalálom a táskámat és a telefonomat, de fogalmam sincs, hová tehettem a kulcsaimat. Kétségbeesetten kutatom át a nappalit meg a konyhát, de jóformán semmit sem látok. Amikor lefejelt, alaposan felszakadhatott a homlokom, mert annyi vér folyik a szemembe, hogy minden homályos előttem.

Az ajtó közelében lecsúszom a padlóra, egyre jobban szédülök. Az ujjaim annyira remegnek, hogy csak harmadszorra sikerül pontosan beütnöm a jelszót a telefonomba.

Amikor végül előttem van a telefonszámok listája, elbizonytalanodom. Az első gondolatom, hogy Allysát és Marshallt hívom, de nem tehetem. Allysa alig pár órával ezelőtt szülte meg a kislányát. Nem tehetem ezt velük.

Hívhatnám a rendőrséget, de egyelőre végig sem tudom gondolni, hogy ez mivel járna. Nem akarok vallomást tenni. Fogalmam sincs, szeretnék-e egyáltalán vádat emeltetni, tudván, milyen hatással lenne a karrierjére. Egyelőre nincs energiám, hogy meghozzam ezt a döntést.

A telefont szorongatva igyekszem jutni valamire. Anyám!

Már a neve fölött lebeg az ujjam, de amikor belegondolok, hogy mit művelne ez vele, megint elsírom magam. Nem rángathatom bele ebbe a szörnyűségbe. Túl sok mindenen kellett átmennie. És Ryle úgyis meg akar majd találni, akkor pedig hozzá megy majd először. Utána meg Allysához és Marshallhoz. Aztán az összes többi ismerősünkhöz.

Kitörlöm a könnyeket a szememből, aztán bepötyögöm Atlas számát.

Ebben a pillanatban jobban gyűlölöm magamat, mint valaha életemben.

Gyűlölöm magamat, mert aznap, amikor Ryle megtalálta Atlas számát a telefonomban, és én azt mondtam, neki, hogy meg is feledkeztem arról a papírfecniről, hazudtam.

Gyűlölöm magamat, mert aznap, amikor Atlas elrejtette ott a számát, elővettem a papírt, és megnéztem.

Gyűlölöm magamat, mert a lelkem mélyén tudtam, hogy egy napon szükségem lehet rá. Úgyhogy megjegyeztem.

– Halló?

Óvatos a hangja. Fürkésző. Nem ismeri fel ezt a számot. Azonnal megint elbőgöm magam, ahogy meghallom a hangját. A szám elé kapom a kezem, próbálom visszafogni magam.

– Lily? – Atlas most sokkal határozottabb. – Hol vagy, Lily?

Gyűlölöm magam, mert tudja, hogy a könnyek az enyémek.

– Atlas – suttogom. – Segítened kell.

– Hol vagy? – kérdezi megint.

Érzékelem a hangjában a kétségbeesést. Hallom, ahogy járkál, ide-oda tologat valamit. Ajtó csapódik a vonal másik végén.

– Küldök sms-t – suttogom.

Félek tovább beszélni. Nem akarom, hogy Ryle felébredjen. Leteszem a telefont, és valahonnan merítek elég erőt hozzá, hogy csillapítsam a kezem remegését, és begépeljem a címet meg a kódot, ami ahhoz kell, hogy bejusson az épületbe. Aztán küldök még egy üzenetet.

Írj, ha itt vagy! Légyszi, ne kopogj!

Kimászom a konyhába, megkeresem a nadrágomat, nagy nehezen magamra rángatom. A pólóm a pulton hever.

Miután felöltözöm, kimegyek a nappaliba. Fontolgatom, hogy kinyissam-e az ajtót, és lemenjek-e a földszintre, hogy ott várjam meg Atlast, de félek, hogy nem jutok le egyedül az előcsarnokba. A homlokom még mindig vérzik, még ahhoz is gyengének érzem magam, hogy felálljak, és az ajtónál várjak. Lecsúszom a padlóra, remegő kezemben tartom a telefonomat, és várom az sms-t.

Huszonnégy gyötrelmes perc telik el, mire felvillan a képernyő.

Itt vagyok.

Talpra kászálódom, és kinyitom az ajtót. Karok ölelnek körül, az arcom valami puhához simul. Csak sírok, sírok, remegek és sírok.

– Lily! – suttogja Atlas.

Soha senki nem mondta még ki ilyen szomorúan a nevemet. Érzem, arra vár, hogy felnézzek rá. Kék szeme végigméri az arcomat, és látom, amint az aggodalom eltűnik a tekintetéből. A lakás ajtajára mered.

– Most is bent van?

Düh. Érzem, ahogy árad belőle, miközben már készül is, hogy tegyen egy lépést a küszöb felé. Két kézzel markolom meg a pulóverét.

– Ne! Kérlek, Atlas. Csak el akarok menni.

Látom a fájdalmát, ahogy megtorpan, és próbálja eldönteni, hogy rám hallgasson, vagy rontson be az ajtón. Végül elfordul a lakás felől, és átkarol. A lifthez támogat, aztán a földszinten kivezet az előcsarnokon át. Valami csoda folytán csak egyetlen emberrel találkozunk, és ő is a másik irányba néz, miközben telefonál.

Mire lejutunk a garázsba, megint szédülni kezdek. Szólok Adásnak, hogy lassítsunk, aztán egy pillanattal később már érzem is a karját a térdem alatt, ahogy felkap a földről. Hamarosan az autóban vagyunk. Aztán az autó elindul.

Tudom, hogy össze kell varrni a sebemet.

Tudom, hogy kórházba visz.

Fogalmam sincs, miért mondom ez után azt, amit.

–  Ne a Massachusetts Generálba vigyél, inkább valahová máshová.

Magam sem tudom, miért, de nem akarom megkockáztatni, hogy belebotoljunk Ryle valamelyik kollégájába. Gyűlölöm őt. Ebben a pillanatban jobban gyűlölöm, mint apámat valaha is. A karrierje miatt érzett aggodalmam valamiért mégis áttöri a gyűlölet falát.

Amikor erre rádöbbenek, már saját magamat is legalább annyira gyűlölöm, mint őt.

Huszonnegyedik fejezet

ATLAS A SZOBA MÁSIK FELÉBEN ÁLL. Amíg a nővér velem foglalkozott, egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. Miután a nővér vért vett tőlem, azonnal nekilátott, hogy ellássa a sebemet. Egyelőre nem tett fel túl sok kérdést, de nyilvánvaló, hogy a sérüléseimet emberkéz okozta. Látom az arcán a szánakozást, ahogy letörli a vért a vállamon maradt harapásnyomról.

Amikor végez, Atlasra pillant. Lép egyet jobbra, hogy közénk kerüljön, aztán újra felém fordul.

– Fel kell tennem pár személyes kérdést. Megkérem, hogy hagyja el a szobát, rendben?

Ebben a pillanatban esik le, hogy azt hiszi, Atlas művelte velem ezeket a dolgokat.

– Nem ő volt – mondom gyorsan. – Ne küldje el, kérem.

A nővér arcán szétterül a megkönnyebbülés. Bólint, aztán odahúz egy széket.

– Máshol is megsérült?

Megrázom a fejemet, mert nem hozhat helyre mindent, amit Ryle összetört bennem.

– Lily? – Szelíden szól hozzám. – Megerőszakolták?

Könnyek gyűlnek a szemembe. Látom, ahogy Atlas a fal felé fordul, és a homlokával nekitámaszkodik.

A nővér megvárja, amíg helyreáll köztünk a szemkontaktus, csak akkor beszél tovább.

– Van egy vizsgálatunk az ilyen esetekre. Természetesen nem kötelező, de az ön helyzetében én mindenképpen javasolnám az elvégzését.

– Nem erőszakoltak meg – mondom. – Nem tette meg...

– Biztos benne, Lily? – kérdezi a nővér.

Bólintok.

– Nem kérem a vizsgálatot.

Atlas megint rám néz, látom a fájdalmat az arcán, ahogy előrelép.

– Lily! Meg kell ezt tenned. – Könyörög a szeme.

Megint megrázom a fejemet.

– Atlas, esküszöm... – Összeszorítom a szememet, és lehajtom a fejem. – Most nem védem – suttogom. – Akarta, de aztán nem csinálta végig.

– Ha úgy döntesz, hogy feljelented, szükséged lesz...

– Nem kérem a vizsgálatot! – jelentem ki ismét, határozottan.

Kopogtatnak, és egy orvos lép be, megkímélve ezzel Atlas további esdeklő pillantásaitól. A nővér gyorsan beszámol a sérüléseimről, majd félrelép, hogy az orvos megvizsgálhassa a fejemet és a vállamat. Mind a két szemembe belevilágít. Végül lenéz a papírokra.

– Szeretném kizárni az agyrázkódást, de az ön helyzetében nem javasolnám a CT-t. Inkább bent tartanám megfigyelésre.

– Miért nem javasolja a CT-t? – kérdezem.

Az orvos feláll.

– Nem szívesen tesszük ki röntgensugárzásnak a terhes nőket, hacsak nem létkérdés. Szemmel tartjuk arra az esetre, ha komplikációk lépnének fel, ha pedig úgy látjuk, hogy nem kell aggódnunk, már mehet is.

Ez után nem hallok semmit.

Semmit.

A nyomás egyre nő a fejemben. A szívemben. A gyomromban. Megmarkolom a vizsgálóasztal szélét, ahol ülök, és a padlóra szegezem a tekintetem, amíg mind a ketten elhagyják a szobát.

Amikor az ajtó becsukódik mögöttük, dermedt csendben kuporgok ott tovább. Látom, hogy Atlas közelebb lép. A lába már majdnem hozzáér az enyémhez. Az ujjai könnyen érintik a hátamat.

– Tudtad?

Gyorsan kifújom a levegőt, aztán újabb mély lélegzetet veszek. A fejemet rázom, és amikor átölel, olyan hevesen kezdek zokogni, hogy azt hittem, a testem ilyesmire már nem is képes. Atlas végig a karjában tart, amíg sírok. Végig a karjában tart, amíg gyűlölök.

Én tettem ezt magammal.

Én hagytam, hogy megtörténjen velem.

Olyan vagyok, mint az anyám.

– El akarok menni – suttogom.

Atlas elenged.

– Bent akarnak tartani megfigyelésre, Lily. Szerintem maradnod kellene.

Felnézek rá, a fejemet rázom.

– El kell mennem innen. Kérlek! El akarok menni.

Bólint, és felsegíti rám a cipőmet. Leveszi a kabátját, a vállamra teríti, aztán anélkül vonulunk ki a kórházból, hogy bárki is észrevenné.

Egy szót sem szól az úton. Kifelé bámulok az ablakon, a kimerültségtől már sírni sem tudok. A sokktól egy hang sem jön ki a torkomon. Elvesztem.

Csak ússz tovább!

Atlas nem lakásban lakik. Háza van egy Wellesley nevű Boston környéki kisvárosban, ahol minden épület gyönyörű, terpeszkedő, makulátlan és drága. Mielőtt befordulnánk a kocsifelhajtóra, azon kezdek gondolkodni, hogy azóta vajon elvette-e azt a lányt. Cassie-t. Vajon mit fog gondolni, ha Atlas beállít egy nővel, akit valaha szeretett, és akit most alaposan helybenhagyott a saját férje?

Szánni fog. Nem érti majd, miért nem hagytam el. Nem érti majd, miért hagytam, hogy idáig fajuljon a dolog. Ugyanazokat a dolgokat nem érti majd, amiket én sem értettem, amikor végignéztem, mi történik anyámmal ugyanebben a helyzetben. Az embereket folyton az foglalkoztatja, miért nem lépnek le a nők. De hol vannak azok, akik azon elmélkednek, miért kell egyes férfiaknak egyáltalán agresszívnak lenniük? Nem kizárólag őket kellene hibáztatni inkább?

Atlas beáll a garázsba. Nem látok másik autót. Nem várom meg, hogy kisegítsen a kocsiból. Kinyitom az ajtót, egyedül szállok ki, és követem a házba. Beüt egy kódot a riasztóba, aztán felkapcsol pár lámpát. A tekintetem bejárja a konyhát, az étkezőt, a nappalit. Minden jó minőségű fából meg rozsdamentes acélból készült. A konyhát megnyugtató kékeszöldre festették. Olya a színe, mint az óceánnak. Ha nem fájna annyira mindenem, mosolyognék.

Atlas csak úszott tovább, aztán nicsak, milyen messzire jutott. Basszuskulcs, egyenesen a Karib-szigetekig evickélt!

A hűtőhöz lép, elővesz egy palack vizet, aztán odahozza hozzám. Lecsavarja a kupakját, a kezembe adja. Iszom, aztán nézem, ahogy Atlas felkapcsolja a lámpát előbb a nappaliban, aztán a folyosón.

– Egyedül élsz? – kérdezem.

Bólint, és visszaindul a konyhába.

– Éhes vagy?

A fejemet rázom. Ha éhes is lennék, úgysem tudnék enni.

– Megmutatom a szobádat – mondja. – Van hozzá zuhanyozó is, ha gondolod.

Gondolom. Ki akarom mosni a scotch ízét a számból. Le akarom mosni a steril kórházi szagot a bőrömről. Le akarom öblíteni magamról életem elmúlt négy óráját.

Követem a folyosón a vendégszobába, ahol felkapcsolja a lámpát. A csupasz ágyon két doboz áll, a falak mentén még többet halmoztak fel. Az ajtóval szemben egy túlméretezett széket pillantok meg. Atlas az ágyhoz lép, leveszi róla a dobozokat, és a többihez illeszti a fal mellé.

– Alig pár hónapja költöztem ide, még nem nagyon értem rá csinosítgatni. – A szekrényhez lép, kihúzza az egyik fiókot. – Megvetem neked az ágyat.

Lepedőt és párnahuzatot vesz elő, aztán elkezd ágyazni, én pedig belépek a fürdőszobába, és behúzom magam mögött az ajtót.

Fél óráig odabent maradok. Néhány percet azzal töltök, hogy magamat bámulom a tükörben, aztán pár percig a zuhany alatt állok. Az idő java részében azonban a vécé fölött kuporgok, és azzal próbálom meghánytatni magam, hogy az elmúlt órák eseményeire gondolok.

Amikor egy törülközőbe csavarva végül kilépek a fürdőszobából, Atlast már nem találom ott, de összehajtogatott ruhák várnak rám helyette a frissen megvetett ágyon. Egy kelleténél jóval nagyobb férfi pizsamaalsó meg egy akkora póló, hogy a térdem alá ér. Meghúzom a nadrág zsinórját, bekötözöm, és bemászom az ágyba. Lekapcsolom a lámpát, magamra húzom a takarót, de úgy, hogy a fejem búbja sem látszik ki alóla.

Hevesen zokogok, mégsem jön ki egy hang sem a torkomon.

Huszonötödik fejezet

PIRÍTÓS ILLATÁT ÉRZEM.

Kinyújtózom az ágyon, és elmosolyodom, mert Ryle tudja, hogy a pirítós a kedvencem.

Kinyitom a szememet, és egy frontális ütközés erejével jön szembe a valóság. Amikor rádöbbenek, hol vagyok, és hogy kerültem ide, megint szorosan becsukom a szemem. Már azt is tudom, hogy egyáltalán nem azért érzem a pirítós illatát, mert az én édes, törődő férjem ágyba készül hozni a reggelimet.

Azonnal megint sírhatnékom támad, úgyhogy inkább erőnek erejével ráveszem magam, hogy felkeljek az ágyból. A gyomromban érzett üresség minden figyelmemet leköti, ahogy kimegyek a mosdóba, és arra jutok, hogy ráérek sírni, miután ettem valamit. Reggeliznem kell, ha utána megint okádni akarok.

Amikor a fürdőszobából visszatérek a hálóba, észreveszem, hogy a széket megfordították, és most nem az ajtó, hanem az ágy felé néz.

Egy takaró is ott hever rajta összegyűrve, amiből végképp nyilvánvaló, hogy Atlas itt töltötte az éjszakát, amíg én aludtam.

Gondolom, aggódott, hogy agyrázkódásom lehetett.

Amikor belépek a konyhába, Atlas éppen ide-oda járkál a hűtőszekrény, a tűzhely meg a pult között. Tizenkét órája először érzem a halvány nyomát valaminek, ami nem gyötrelem, mert eszembe jut, hogy Atlas szakács. Méghozzá jó szakács. És éppen reggelit készít nekem.

Ahogy közeledem hozzá, felnéz.

– Reggelt! – mondja, ügyelve rá, hogy minél hétköznapibb legyen a hangja. – Remélem, éhes vagy.

Felém lök a pulton egy poharat meg egy kancsó narancslevet, aztán visszafordul a tűzhely felé.

– Az vagyok.

Hátranéz a válla fölött, és halványan rám mosolyog. Töltök magamnak egy pohár narancslevet, és átballagok a konyha másik végébe, ahol van egy kis reggelizősarok. Felveszem az asztalon heverő újságot. Amikor meglátom benne a legjobb bostoni vállalkozásokról szóló cikket, azonnal remegni kezd a kezem, és visszadobom a lapot az asztalra. Becsukom a szemem, és lassan kortyolok a narancsléből.

Pár perccel később Atlas letesz elém egy tányért, aztán leül velem szemben az asztalhoz. Maga elé húzza a saját tányérját, és a villájával belevág egy palacsintába.

Lenézek a magam reggelijére. Három juharsziruppal meglocsolt és kevés tejszínhabbal díszített palacsinta. A tányér peremén narancsgerezdek és eperdarabok sorakoznak.

Olyan szép, hogy szinte sajnálom megenni, de már tényleg túl éhes vagyok hozzá, hogy ilyesmivel törődjek. Bekapok egy falatot, lehunyom a szememet, és igyekszem leplezni, hogy ez életem legfinomabb reggelije.

Végre hajlandó vagyok elismerni, hogy az étterme megérdemelte azt a díjat. Még ha meg is próbáltam lebeszélni róla Ryle-t meg Allysát, hogy visszamenjünk, igazság szerint soha nem ettem még ennél jobb helyen.

– Hol tanultál meg főzni? – kérdezem.

Iszik egy kortyot a kávéscsészéjéből.

– A tengerészgyalogságnál – mondja, ahogy visszateszi a csészét az asztalra. – Első körben tanultam egy darabig, aztán amikor másodszor is beálltam, már eleve szakácsnak mentem. – Megkocogtatja a villájával a tányérja peremét. – ízlik?

Bólintok.

– Isteni. De ez nem igaz. Tudtál főzni azelőtt is, hogy bevonultál volna.

Elmosolyodik.

– Emlékszel a kekszre?

Megint bólintok.

– Életem legjobb keksze volt.

Hátradől a székén.

– Az alapokat magamtól tanultam meg. Kisebb koromban anyám dupla műszakban dolgozott, úgyhogy ha vacsorázni akartam, magamnak kellett főznöm. A másik választásom az lett volna, hogy éhezem, úgyhogy egy garázsvásáron vettem magamnak egy szakácskönyvet, aztán a következő évben sorra megfőztem belőle az összes receptet. És még csak tizenhárom éves voltam.

Elmosolyodom, és megdöbbenek rajta, hogy egyáltalán képes vagyok rá.

– Ha legközelebb valaki megkérdezi, hogyan tanultál meg főzni, ezt a történetet meséld el, ne a másikat.

A fejét rázza.

– Te vagy az egyetlen, aki bármit is tud arról, mi történt velem tizenkilenc éves korom előtt, és szeretném, ha ez így is maradna.

Arról kezd mesélni, milyen volt szakácsnak lenni a seregben. Félretett annyi pénzt, amennyit csak tudott, hogy leszerelés után saját éttermet nyithasson. Egy kis kávézóval kezdett, ami elég jó hasznot hozott, aztán másfél évvel ezelőtt megnyitotta a Bakot.

– Tűrhetően megy – mondja szerényen.

Körbenézek a konyhájában, aztán visszafordulok felé.

– A jelek szerint azért több mint tűrhetően.

Vállat von, és bekap még egy darab palacsintát. Aztán már nem beszélek, amíg be nem fejezzük a reggelit, mert az éttermén jár az eszem. A nevén. Azon, amit az interjúban mondott. Aztán persze ezek a gondolatok megint visszavezetnek Ryle-hoz, a dühhöz, ami a hangjából áradt, ahogy ordítva olvasta fel az interjú utolsó sorát.

Atlas valószínűleg látja rajtam a változást, mert egyetlen szó nélkül szedi le az asztalt.

Amikor újra leül, a mellettem lévő széket választja. Megnyugtatóan teszi a kezét a kezemre.

– Pár órára be kell mennem dolgozni – mondja. – Nem szeretném, ha elmennél innen. Maradj, ameddig csak kell, Lily! Csak... légy szíves, ne menj ma haza!

Megrázom a fejemet, amikor érzékelem az aggodalmat a szavaiban.

– Nem fogok. Itt maradok – felelem. – Ígérem.

– Szükséged van valamire, mielőtt elmegyek?

Nemet intek.

– Megleszek.

Feláll, fogja a kabátját.

– Sietek, ahogy csak tudok. Ebéd után visszajövök, és hozok valamit enni, jó?

Mosolyt erőltetek az arcomra. Atlas kihúz egy fiókot, papírt meg tollat vesz elő belőle. Gyorsan firkál rá valamit, aztán elsiet. Felállok, a pulthoz lépek, és elolvasom, amit írt. Felsorolta a riasztó beállításának lépéseit. Lejegyezte a telefonszámát, bár itt van a fejemben. Hozzáírta még a munkahelyi számát, az itthoni címét meg a munkahelyi címét is.

A papír alján apró betűkkel még ennyi állt: „Csak ússz tovább, Lily!”

Kedves Ellen!

Szia! Én vagyok az. Lily Bloom. Vagyis... igazából most Lily Kincaidnek hívnak.

Tudom, hogy régen nem írtam neked. Nagyon-nagyon régen. Azután, ami Atlasszal történt, nem tudtam rávenni magam, hogy még egyszer kinyissam a naplókat. Igazából még arra sem tudtam rávenni magam, hogy iskola után megnézzem a műsorodat, mert fájt egyedül leülni elé. Ami azt illeti, már attól depressziós lettem, ha csak rád gondoltam. Amikor te jutottál eszembe, Atlas jutott eszembe. És őszintén szólva nem akartam Atlasra gondolni, szóval téged is ki kellett hagynom az életemből.

Sajnálom, hogy így alakult. Biztos vagyok benne, hogy én nem hiányoztam úgy neked, mint te nekem, de néha éppen azok a dolgok fájnak a legjobban, amik a leginkább számítanak.

És ha túl akarunk jutni ezen a fájdalmon, akkor nincs más választásunk, mint hogy elvágjunk minden köteléket, ami hozzáfűz. Te voltál az egyik ilyen kötelék, így hát jobb híján én is ezt tettem. Csak meg akartam spórolni magamnak némi kínszenvedést.

Biztos vagyok benne, hogy a műsorod most is olyan jó, mint annak idején volt. Azt mesélik, még mindig táncolsz némelyik adás elején, de mostanra már ezt is értékelni tudom. Szerintem az ember érésének egyik legfontosabb jele, ha megtanulja értékelni azokat a dolgokat, amik fontosak másoknak – még ha ezek történetesen nem is olyan fontosak a számára.

Az lesz a legjobb, ha beszámolok róla, hogyan alakult az életem. Apám meghalt. Huszonnégy éves vagyok. Egyetemi diplomát szereztem, egy darabig marketinges voltam, most pedig saját vállalkozásom van. Egy virágbolt! Bizony ám, ez az életcélom megvalósult!

Férjem is van, aki nem Atlas.

És... Bostonban élek.

Tudom. Döbbenet.

Legutóbb tizenhat éves koromban írtam neked, amikor nagyon rossz passzban voltam, mert annyira féltettem Atlast. Most már nem féltem Atlast, mégis nagyon rossz passzban vagyok. Még inkább, mint akkor, amikor utoljára írtam neked.

Bocs, hogy nem akkor vettem kézbe a tollat, amikor minden szépen alakult. A jelek szerint csak a szart borítom rád, de hát erre valók a barátok, nem igaz?

Azt sem tudom, hol kezdjem. Tudom, hogy egyáltalán nem vagy képben sem a jelenlegi életemet, sem a férjemet, Ryle-t illetően. Na szóval, azt szoktuk csinálni, hogy az egyikünk azt mondja, „kendőzetlen igazság”, mire a másiknak brutálisan őszintének kell lennie, és elő kell állnia a teljes igazsággal.

Szóval... kendőzetlen igazság következik.

Kapaszkodj!

Szerelmes vagyok egy férfiba, aki fizikailag bántalmaz. Elképzelni nem tudom, hogyan engedhettem meg magamnak, hogy idáig jussunk.

Gyerekkoromban sokszor gondolkodtam rajta, mi jár anyám fejében az azt követő pár napban, hogy apám megverte. Hogy hogyan szerethet egy férfit, aki kezet emelt rá! Egy férfit, aki újra meg újra megütötte. Aki újra meg újra megígérte, hogy soha többé nem tesz ilyet, aztán újra meg újra kezdte elölről.

Gyűlölöm a gondolatát is, hogy most már meg tudom érteni anyámat.

Több mint négy órája Atlas kanapéján ülök, és az érzéseimmel birkózom. Nem jutok dűlőre velük. Nem értem őket. Nem tudom, hogyan dolgozzam fel, ami bennem zajlik. És rájöttem, hogy a múltamhoz hűen talán csak ki kell adnom magamból mindent írásban. Előre is a bocsánatodat kérem, Ellen, de készülj fel egy alapos szófosásra.

Ha hasonlítani akarom ezt az érzést valamihez, akkor leginkább a halállal tudnám összevetni. Nem csak úgy bárkinek a halálával, hanem azéval az emberével, aki közelebb áll hozzánk, mint bárki más a világon. Azéval az emberével, akinek elég csak a halálára gondolnunk, és máris könnybe lábad a szemünk.

Na szóval, ilyen érzés. Mintha Ryle meghalt volna. Felfoghatatlan, milyen mélyen gyászolok. Felfoghatatlan, mennyire fáj. Úgy érzem, elvesztettem a legjobb barátomat, a szerelmemet, a férjemet, a mentőövemet. A különbség a mostani érzéseim és a gyász között abban rejlik, hogy vegyül hozzá még valami, ami nem feltétlenül követ egy valódi halálesetet.

A gyűlölet.

Annyira haragszom rá, Ellen. Szavakkal nem tudom kifejezni, mennyire gyűlölöm. Csakhogy a tömény gyűlöletben hullámokban önmagam hibáztatása is megjelenik. Olyasmiket gondolok, hogy: „De nem lett volna szabad kitennem azt a mágnest. A legelején szólnom kellett volna neki a tetoválásról. Nem lett volna szabad megtartanom a naplókat. ”

Ez a magyarázatkeresés a legnehezebb. Apránként felemészt, elszívja belőlem az erőt, amivel a gyűlöletem tölt el, és arra kényszerít, hogy elképzeljem a közös jövőnket. Azon kezdek gondolkodni, hogyan akadályozhatnánk meg közösen, hogy ilyesmiket kövessen el, ha így dühbe gurul. Soha többé nem árulom el. Soha többé nem titkolok el előle semmit. Soha többé nem szolgáltatok rá okot, hogy így reagáljon. Mostantól fogva mind a kettőnknek sokkal jobban oda kell figyelnünk.

Jóban-rosszban, igaz?

Tudom, hogy valaha ugyanezek a gondolatok jártak anyám fejében is. A különbség kettőnk között az, hogy őt sokkal több minden aggaszthatta. Nem keresett olyan jól, mint én. Nem volt meg hozzá a stabil anyagi háttere, hogy elhagyja apámat, és tisztességes otthont teremtsen nekem. Nem akart elszakítani apámtól, miután úgy szoktam meg, hogy mindkét szülőmmel együtt élek. Az az érzésem, hogy ő is rengeteget marcangolta magát kifogásokat keresve.

Egyelőre fel sem tudom fogni, hogy gyereket várok ettől az embertől. Itt lakik bennem egy emberi lény, akit együtt teremtettünk. És mindegy, hogyan döntök végül – akár arra jutok, hogy maradok, akár arra, hogy elmegyek –, egyiket sem kívánom a gyerekemnek. Csonka családban nőjön fel, vagy olyanban, ahol rendszeres a bántalmazás? Máris cserbenhagytam ezt a gyereket az életben, pedig még egyetlen nap sem telt el azóta, hogy egyáltalán tudomást szereztem a létezéséről.

Olyan jó lenne, ha tudnál válaszolni, Ellen. Mondhatnál valami vicceset, mert nagyon jólesne a szívemnek. Soha nem éreztem magam ilyen egyedül. Ilyen összetörtnek. Ilyen dühösnek. Soha semmi nem fájt még így.

Akik nem kerültek még ilyen helyzetbe, általában nem értik, miért nem hagyja el egy nő végleg azt, aki erőszakoskodott vele. Valahol azt olvastam, hogy a nők nyolcvanöt százaléka visszatér a bántalmazó kapcsolatokba. Akkoriban még nem ismertem fel, hogy én magam is bántalmazó kapcsolatban élek, és a statisztikát látva ostobának gondoltam ezeket a nőket. Azt hittem, egyszerűen csak gyengék. Gyakran a saját anyámról sem voltam jobb véleménnyel.

Néha azonban ezek a nők egyszerűen azért mennek vissza, mert szerelmesek. Szeretem a férjemet, Ellen. Annyi mindent szeretek benne. Szeretném, ha olyan egyszerű lenne elvágni az érzelmi köteléket, ami az engem bántalmazó férfihoz fűz, mint korábban hittem. Valójában sokkal nehezebb ráparancsolni a szívünkre, hogy ne bocsásson meg valakinek, akit szeretünk, mint egyszerűen megbocsátani az illetőnek.

Statisztikai adat lettem. Ha kiderül, mi történt velem, ezentúl mások fogják ugyanazokat gondolni rólam, mint amiket én gondoltam a hozzám hasonló helyzetbe került nőkről.

„Hogyan szeretheti az után, amit vele tett? Hogyan jut egyáltalán eszébe, hogy visszafogadja?”

Szomorú, hogy erre gondolunk először, amikor meghalljuk, hogy valakit bántalmaztak. Nem inkább a bántalmazóra kellene ferde szemmel néznünk azok helyett, akik továbbra is szeretik a bántalmazókat?

Arra a rengeteg emberre gondolok, akik voltak már ebben a helyzetben. Meg azokra, akik lesznek még ebben a helyzetben. Vajon mindannyian ugyanazokat a szavakat ismételgetjük magunkban, miután éppen az az ember bántott bennünket, aki szeret?

 „Kitartok melletted jóban-rosszban, egészségben-betegségben, gazdagságban-szegénységben, szeretni és tisztelni foglak, míg a halál el nem választ. ”

Talán az eskü szövegét nem is kell annyira szó szerint venni, mint némelyik házastárs gondolja.

Jóban-rosszban?

Hát ne bassza már!

Lily

Huszonhatodik fejezet

ATLAS VENDÉGÁGYÁN FEKSZEM, és a mennyezetet bámulom. Hétköznapi ágy. Ami azt illeti, nagyon kényelmes. Mégis olyan, mintha vízágyon feküdnék. Vagy talán a tengeren sodródó tutajon. Hatalmas hullámokat lovagolok meg, mindegyik mást hoz magával. Némelyik szomorúságot. Némelyik haragot. Némelyik mély álmot.

Néha a hasamra fektetem a kezemet, és a szeretet apró hulláma érkezik. Fogalmam sincs, hogy szerethetek máris ennyire valakit, de szeretem. Azon gondolkodom, hogy fiú lesz-e vagy lány, és milyen nevet adok majd neki. Jó lenne tudni, hogy Ryle-ra vagy rám hasonlít-e majd inkább. Aztán újból a harag hulláma érkezik, és már el is fojtja a szeretethullámot.

Úgy érzem, megfosztottak attól a boldogságtól, amit egy anyának kellene éreznie, amikor megtudja, hogy terhes. Ryle ezt vette el tőlem tegnap este, újabb okot szolgáltatva rá, hogy gyűlöljem.

A gyűlölet kimerítő.

Nagy nehezen feltápászkodom az ágyról, és bemászom a zuhany alá. A nap java részét a szobámban töltöttem. Atlas órákkal ezelőtt hazaért, egyszer még rám is nézett, de amikor hallottam, hogy nyitja az ajtót, úgy tettem, mintha aludnék.

Furcsa érzés itt lenni. Ryle éppen Atlas miatt vesztette el a fejét tegnap este, én pedig mégis hozzá rohanok segítségért? Lelkifurdalásom van, amiért ide menekültem. Talán szégyellem is magamat kicsit, mintha azzal, hogy felhívtam Atlast, igazoltam volna Ryle haragját. Csakhogy jelenleg szó szerint sehová sem mehetek. Szükségem van pár napra, hogy feldolgozzam magamban, ami történt, és ha egy szállodába mennék, Ryle le tudná nyomozni a hitelkártyatranzakciót, és megtalálna.

Anyámnál ugyanúgy a nyomomra akadna. Allysánál is. Lucynál is. Még Devinnel is találkozott párszor, szóval több mint valószínű, hogy nála is keresne.

Azt viszont nem igazán tudom elképzelni, hogy Atlast is lenyomozza. Most még. Biztos vagyok benne, hogy ha egy hét múlva sem venném fel neki a telefont, és nem válaszolnék az üzeneteire, mindent felforgatna, hogy megtaláljon. Egyelőre azonban nem hinném, hogy fel fog bukkanni.

Talán ezért is jöttem ide. Nagyobb biztonságban érzem magam itt, mint bárhol máshol, ahová mehetnék. És Atlasnak riasztója is van, ez szintén mellette szól.

Az éjjeliszekrényre pillantok, ahová a telefonomat tettem. Átpörgetem Ryle üzeneteit, és megnyitom azt, amelyiket Allysától kaptam.

Allysa: Szia, Lily néni! Ma este hazazavarnak bennünket. Várjuk a látogatásod holnap, miután végeztél a munkával.

Küldött egy képet magáról és Ryleeról. Ránézek, és elmosolyodom. Aztán sírok. Menjenek a búsba a hülye érzelmeim!

Várok, amíg megint száraz lesz a szemem, és kimegyek a nappaliba. Atlas a konyhaasztalnál ül, és a laptopján dolgozik. Amikor felnéz rám, elmosolyodik, és lecsukja a gépet.

– Szia!

Kipréselek magamból egy mosolyt, aztán körülnézek a konyhában.

– Van itthon valami kaja?

Atlas felugrik a székről.

– Persze. Gyere, ülj le! Összedobok neked valamit.

Letelepedek a kanapéra, miközben ő a konyhában kezd sürgölődni. A tévében megy valami, de le van némítva. Hangot adok rá, és megnyomom a felvételek gombját. Rögzített pár műsort, de azonnal az Ellen DeGeneres Show ragadja meg a figyelmemet. Mosolyogva léptetek a legutóbbi epizódra, és elindítom a lejátszást.

Atlas hoz egy tányér spagettit meg egy pohár jeges vizet. Vet egy pillantást a tévére, aztán lehuppan mellém a kanapéra.

A következő három órában megnézzük egy egész hét összes epizódját. Hatszor is hangosan felnevetek. Jó érzés, de amikor kimegyek a mosdóba, aztán visszajövök a nappaliba, megint ólomsúllyal kezd rám nehezedni a világ.

Megint leülök Atlashoz a kanapéra. Hátradől, a lábát felteszi a dohányzóasztalra. Ösztönösen nekidőlök, mire ő a mellére húz, éppen úgy, mint amikor még tinik voltunk. A hüvelykujjával végigsimítja a vállamat, és tudom, hogy szavak nélkül azt mondja épp, hogy számíthatok rá. Hogy sajnálja, ami velem történt. És amióta tegnap este eljött értem, most először érzem úgy, hogy beszélni akarok róla. A fejem a vállán nyugszik, a kezemet az ölemben tartom, és a túlméretezett pizsamanadrág madzagjával babrálok.

– Atlas? – mondom éppen csak suttogva. – Ne haragudj, amiért annyira begurultam aznap este az étteremben. Igazad volt. A lelkem mélyén tudtam, hogy igazad van, csak még nem akartam elhinni. – Felemelem a fejemet, és szánni való mosollyal nézek rá. – Most már mondhatod, hogy „én szóltam”.

Összehúzza a szemöldökét, mintha valamiért fájnának neki a szavaim.

–  Lily, én nagyon nem akartam, hogy igazam legyen. Minden nap imádkoztam, hogy tévedjek vele kapcsolatban.

Vágok egy grimaszt. Nem kellett volna ezt mondanom neki. Lehetett volna annyi eszem, hogy tudjam, Atlasnak soha nem fordulna meg a fejében, hogy így kérkedjen a maga igazával.

Megszorítja a vállamat, előredől, és nyom egy puszit a fejem búbjára. Lehunyom a szememet, és kiélvezem az ismerős helyzetet. Az illatát, az érintését, a nyugalmát. Soha nem értettem, hogy lehet valaki ilyen megingathatatlan, mégis ilyen gyengéd, de mindig így tekintettem rá. Úgy gondoltam, bármit elvisel, pedig közben azt a súlyt is érzi, amit mások cipelnek a vállukon.

Nem örülök, hogy sosem tudtam teljesen elengedni, akármennyire is igyekeztem. Arra a napra gondolok, amikor összevesztem Ryle-lal Atlas telefonszáma miatt. Aztán a tegnap estére, amikor a mágnes, az újságcikk, a naplóbejegyzéseim meg a tetoválásom miatt vesztünk össze. Egyik sem történt volna meg, ha időben elengedem Atlast, és mindentől megszabadulok. Akkor Ryle nem tudott volna miért megharagudni rám.

Aztán a tenyerembe temetem az arcomat, dühösen, amiért Ryle reakcióját megpróbálom azzal magyarázni, hogy nem felejtettem el Atlast.

Nincs kifogás. Nincs.

Ez is csak egy újabb hullám, amit kényszerűségből meg kell lovagolnom. A teljes zavarodottság hulláma.

Atlas érzi, hogy megváltozott bennem valami.

– Jól vagy?

Nem vagyok jól.

Nem vagyok jól, mert eddig a pillanatig fogalmam sem volt róla, mennyire bánt még mindig, hogy nem jött el értem. Ha megkeres, ahogy ígérte, soha nem is találkoztam volna Ryle-lal. És akkor egyszerűen nem kerülök ebbe a helyzetbe.

Igen. Kétségtelenül össze vagyok zavarodva. Hogyan is hibáztathatnám Atlast bármiért is ebből az egészből?

– Azt hiszem, nekem mára annyi – szólok halkan, és elhúzódom tőle.

Felállok, aztán Atlas is így tesz.

– Holnap nem nagyon leszek itthon – mondja. – Itt talállak, amikor hazajövök?

Lehajtom a fejemet a kérdést hallva. Hát persze. Azt akarja, hogy kapjam össze magamat, és kerítsek magamnak másik búvóhelyet. Egyáltalán mit keresek még itt?

– Nem. Nem, keresek magamnak egy szállodát. Semmi gond.

Sarkon fordulok, és elindulok a szobám felé, de a vállamra teszi a kezét.

– Lily! – mondja, és visszafordít maga felé. – Nem arra kérlek, hogy menj el. Sőt, biztos akartam benne lenni, hogy itt leszel. Azt szeretném, ha addig maradnál, amíg szükséges.

Nyílt a tekintete, és ha nem gondolnám némiképp illetlennek a dolgot, most a nyakába ugranék, és átölelném. Ugyanis nem készültem még fel rá, hogy odébbálljak. Kell még pár nap, mielőtt kénytelen leszek fontolóra venni, hogy mi legyen a következő lépésem.

Bólintok.

– Holnap be kell mennem dolgozni pár órára – mondom. – Muszáj elintéznem ezt-azt. De ha nem bánod, szeretném még pár napig nálad meghúzni magam.

– Nem bánom, Lily. Sőt, szeretném.

Mosolyt erőltetek az arcomra, aztán elvonulok a vendégszoba felé. Így legalább nyerek egy kis időt, mielőtt muszáj szembenéznem a világgal.

Akármennyire is összezavar most Atlas jelenléte az életemben, soha nem voltam még hálásabb, amiért ő van nekem.

Huszonhetedik fejezet

REMEGŐ KÉZZEL NYÚLOK A KILINCS UTÁN. Egyetlenegyszer sem fordult még elő, hogy féltem volna betenni a lábamat a saját boltomba, de soha korábban nem voltam még ilyen lelkiállapotban.

Az épület sötét, amikor belépek, úgyhogy felkapcsolom a villanyt, és visszatartom a lélegzetemet. Lassan az irodához osonok, óvatosan belököm az ajtót.

Ryle nincs sehol, mégis mindenhol ott van.

Amikor leülök az asztalomhoz, először kapcsolom be a telefonomat a tegnap esti lefekvés óta. Viszonylagos nyugalomban szerettem volna kialudni magamat, nem akartam azon aggódni, hogy Ryle írogat-e vagy sem.

Amikor a készülék feléled, huszonkilenc fogadatlan üzenet esik be tőle. Véletlenül pontosan ugyanannyi, mint ahány ajtón tavaly bekopogtatott, mielőtt sikerült megtalálnia a lakásomat.

Nem tudom, sírjak-e vagy nevessek az irónián.

Aztán így töltöm az időt, ami még hátravan a munkanapomból. Hátra-hátra pillantok a vállam fölött, az ajtó felé kapom a fejemet, ahányszor csak kinyílik. Azon gondolkodom, vajon végleg kicsinált-e. Vajon lesz-e még olyan, hogy nem félek majd tőle?

Fél nap eltelik anélkül, hogy egyszer is hívna, közben bepótolom az elmaradt papírmunkát. Ebéd után Allysa hív, és hallom a hangján, hogy fogalma sincs, mi történt köztem meg Ryle között. Hagyom, hogy egy darabig a babáról meséljen, aztán úgy teszek, mintha vásárló érkezne, és leteszem.

Azt tervezem, hogy amint Lucy visszajön az ebédszünetéből, lelépek. Még fél órája van hátra.

Ryle három perccel később lép be az ajtón.

Egyedül vagyok itt.

Amint meglátom, kiver a jeges veríték. A pult mögött állok, a kezem a pénztárgépen, mert így van a legközelebb a tűzőgéphez. Elég biztos vagyok benne, hogy egy tűzőgéppel nem sokra megyek egy idegsebész karja ellen, de azt vetem be, amit tudok.

Lassan elindul a pult felé. Most először látom, amióta leszorított az ágyra a minap. A testem azonnal visszaemlékszik arra a pillanatra, és ugyanazok az érzések lesznek úrrá rajtam, mint akkor. Félelem és düh tombol bennem, amikor megáll előttem.

Felemeli a kezét, és egy kulcscsomót tesz le elém a pultra. A tekintetem a kulcsokra téved.

–  Ma este elutazom Angliába – mondja. – Három hónapig haza sem jövök. Befizettem minden számlát, nem kell aggódnod miattuk, amíg távol leszek.

Összeszedett a hangja, de látom, hogy kidagadnak az erek a nyakán. Nyilvánvalóan minden erejére szüksége van, hogy higgadt tudjon maradni.

– Időre van szükséged. – Nagyot nyel. – És én szeretném megadni neked. – Fintorogva tolja elém a lakásom kulcsait. – Menj vissza haza, Lily. Nem leszek ott. Ígérem.

Megfordul, és az ajtó felé indul.

Csak most esik le, hogy meg sem próbált bocsánatot kérni. Nem dühít, megértem. Tudja, hogy a bocsánatkéréssel nem tehetné semmissé, amit elkövetett. Tudja, hogy az lesz most a legjobb, ha távol maradunk egymástól.

Tudja, mekkora hibát követett el... és én mégis úgy érzem, hogy meg kell forgatnom benne a kést.

– Ryle!

Ahogy visszanéz rám, olyan, mintha pajzsot emelne közénk. Nem fordul teljesen hátra, és mozdulatlanul várja, mit készülök mondani neki. Nem kételkedik benne, hogy fájni fognak a szavaim.

– Tudod, mi a legrosszabb ebben az egészben? – kérdezem.

Nem szól egy szót sem, némán várja, hogy megválaszoljam a saját kérdésemet.

– Amikor megtaláltad a naplómat, nem lett volna más dolgod, csak hogy rákérdezz a kendőzetlen igazságra. Őszinte lettem volna veled. Mégsem ezt választottad. Úgy döntöttél, nem kérsz a segítségemből, és most mind a kettőnknek viselnünk kell a következményeket életünk végéig.

Minden egyes szónál elfintorodik.

– Lily! – kezdi, és most már teljesen felém fordul.

Felemelt kézzel fojtom belé a szót.

– Ne! Most elmehetsz. Érezd jól magad Angliában.

Látom, hogy háború dúl benne. Tudja, hogy semmire sem juthat velem ebben a pillanatban, akármilyen hevesen is könyörögne a bocsánatomért. Nincs más választása, mint hogy sarkon forduljon, és kivonuljon az ajtón. Még akkor sem, ha nagyon nem fűlik hozzá a foga, hogy megtegye.

Amikor végre ráveszi magát, hogy kilépjen az utcára, odarohanok az ajtóhoz, és ráfordítom a kulcsot. Lecsúszom a padlóra, átkarolom a térdemet, és a combomba temetem az arcom. Olyan erősen remegek, hogy vacogni kezdenek a fogaim.

El sem akarom hinni, hogy ennek az embernek egy darabja itt növekszik bennem. Azt pedig végképp nem akarom elhinni, hogy ezt egy nap majd be kell vallanom neki.

Huszonnyolcadik fejezet

HA MÁK RYLE OTTHAGYTA NEKEM A KULCSOKAT, fontolóra vettem, hogy visszamenjek-e az új lakásunkba. Még el is mentem odáig egy taxival, de aztán nem tudtam rászánni magam, hogy kiszálljak a kocsiból. Tudtam, hogyha hazamegyek, előbb-utóbb elkerülhetetlenül találkoznom kellene Allysával. Egyelőre nem állok rá készen, hogy megmagyarázzam neki az öltéseket a homlokomon. Nem állok rá készen, hogy betegyem a lábamat a konyhába, ahol Ryle nyers szavai belém hasítottak. Nem állok rá készen, hogy betegyem a lábam a hálószobába, ahol teljesen megsemmisített.

Ahelyett hát, hogy hazamennék, Atlas házához vitetem magam a taxival. Úgy érzem, jelenleg csak nála lehetek biztonságban. Amíg ott bujkálok, nem kell szembenéznem semmivel.

Atlas már kétszer is rám írt ma, hogy megkérdezze, hol vagyok, úgyhogy amikor este hét előtt pár perccel megint üzenetet kapok, feltételezem, hogy ezt is ő küldte. Pedig nem ő volt az, hanem Allysa.

Allysa: Hazaértél már a melóból? Gyere fel, látogass meg bennünket! Máris unatkozom.

A maradék életkedvem is elmegy, amikor meglátom az üzenetét. Gőze sincs, mi történt köztem és Ryle között. A bátyja talán még azt sem mondta meg neki, hogy délután elutazott Angliába. A hüvelykujjaim gépelnek, aztán törölnek, aztán megint gépelnek, ahogy igyekszem előállni valamiféle tűrhető kifogással, hogy miért nem vagyok máris ott.

Én: Nem lehet. A balesetin vagyok. Bevertem a fejem abba a polcba a raktárban. Össze kell ölteni a sebet.

Szörnyű érzés, hogy hazudtam neki, de így nem kell majd megmagyaráznom a sebet, és azt sem, hogy miért nem vagyok most otthon.

Allysa: Jaj, ne! Egyedül vagy? Marshall bemehet hozzád így, hogy Ryle nincs itthon.

Oké, ezek szerint tudja, hogy Ryle elutazott Angliába. Ez jó. És azt hiszi, hogy minden rendben van közöttünk. Ez is jó. Így van legalább három hónapom, mielőtt muszáj lesz elmondanom neki az igazságot.

Ezt kapjátok ki, a szőnyeg alá söpröm a szart, pont mint az anyám!

Én: Nem, elvagyok. Úgyis végzek, mire Marshall egyáltalán ideérne. Holnap munka után benézek. Adj egy puszit Ryleenak a nevemben!

Lezárom a képernyőt, és az ágyra teszem a telefont. Odakint már sötét van, úgyhogy azonnal megpillantom a fényszórókat, amikor valaki a kocsifelhajtóra kanyarodik. Azonnal tudom, hogy nem Atlas az, mert ő a ház mellett lévő másik utat használja, és a garázsban parkol. Hevesen kalapálni kezd a szívem, belém markol a félelem. Ryle lenne az? Kiderítette, hol lakik Atlas?

Pillanatokkal később hangosan kopogtatnak a bejárati ajtón. Vagyis ez már inkább dörömbölés. Közben megszólal a csengő is. Lábujjhegyen lopakodom az ablakhoz, és éppen csak annyira húzom félre a függönyt, hogy kileshessek. Nem látom, ki akar ennyire bejutni, de egy furgon áll a kocsifelhajtón. Nem Ryle-é.

Lehet, hogy Atlas barátnője? Cassie?

Fogom a telefonomat, és végigsietek a folyosón a nappali felé. A dörömbölés és a csengetés továbbra is párhuzamosan folytatódik. Akárki is áll az ajtóban, röhejesen türelmetlen. Ha Cassie az, máris borzasztó idegesítő egy nőnek találom.

– Atlas! – kiáltja egy férfihang. – Nyisd már ki az ajtót, baszkikám!

Újabb hang – ez is egy férfihoz tartozik – csatlakozik hozzá.

– Lefagy a tököm! Már csak két mazsola maradt belőle, ecsém. Nyisd ki!

Mielőtt kinyitnám az ajtót, és közölném velük, hogy Atlas nincs itthon, írok egy sms-t, hátha már itt van a sarkon, és maga intézi el a dolgot.

Én: Hol vagy? Két férfi dörömböl az ajtón, és fogalmam sincs, hogy beengedhetem-e őket.

Várok a dörömbölés meg a csöngetések közepette, de Atlas nem válaszol azonnal. Végül közelebb lépek, beakasztva hagyom a láncot, de elhúzom a reteszt, és résnyire nyitom az ajtót.

Az egyik férfi magas, lehet úgy száznyolcvanöt centi. Fiatalos arca ellenére a haja már mákos. A fekete fürtökbe ősz szálak vegyülnek. A másik jó pár centivel alacsonyabb, szőkésbarna hajához babaarc tartozik. Mindketten a húszas éveik végén, legfeljebb a harmincas éveik elején járhatnak.

A magasabbiknak elkerekedik a szeme, zavartan néz rám.

– Te meg ki vagy? – kérdezi, ahogy beles az ajtón.

– Lily. És ti?

Az alacsonyabbik a magas elé furakodik.

– Atlas itthon van?

Nem akarom elárulni, hogy nincs, mert akkor kiderül, hogy egyedül vagyok idebent. Ezen a héten nem feltétlenül töretlen a bizalmam a hímnemű populációban.

Megszólal a kezemben a telefon. Mind a hárman hátrahőkölünk, annyira váratlanul ér bennünket a hirtelen éles hang. Atlas az. Elhúzom az ujjamat a képernyőn, és a fülemhez emelem a telefont.

– Halló?

– Semmi gond, Lily, csak a barátaim. Elfelejtettem, milyen nap van ma. Péntekenként mindig pókerezünk. Felhívom őket, és szólok, hogy menjenek el.

Megint a két férfira pillantok. Rossz érzés, hogy Atlas azt hiszi, le kell mondania a programját, csak azért, mert nála húztam meg magam. Becsukom az ajtót, majd miután kiakasztom a láncot, szélesre tárom, és intek a vendégeknek, hogy jöjjenek be.

– Dehogyis, Atlas, ne küldd el a vendégeidet! Amúgy is éppen készültem lefeküdni.

– Nem, máris hazafelé tartok. Elküldöm őket.

Amikor a két férfi belép a nappaliba, még a fülemnél tartom a telefont.

– Akkor hamarosan találkozunk – mondom Atlasnak, és kinyomom a hívást.

A következő pár pillanat elég kínosan telik, ahogy a két férfi végigmér, én pedig végigmérem őket.

– Hogy hívnak benneteket?

– Darin vagyok – feleli a magas.

– Brad – mondja az alacsonyabb.

– Lily – mutatkozom be én is, bár az imént már elárultam nekik a nevemet. – Atlas hamarosan hazaér.

Az ajtóhoz lépek, és becsukom, mire láthatólag mindketten megnyugszanak kicsit. Darin bevonul a konyhába, és kiszolgálja magát Atlas hűtőszekrényéből.

Brad leveszi a kabátját, és a fogasra akasztja.

– Tudsz pókerezni, Lily?

Széttárom a karomat.

– Hát eltelt azóta pár év, de sokat játszottam a barátaimmal az egyetemen.

Mindketten az étkezőasztal felé veszik az irányt.

– Mi történt a fejeddel? – kérdezi Darin, ahogy leül.

Olyan ártatlanul érdeklődik, mint akiben fel sem merül, hogy érzékeny lehet a téma. Nem tudom, miért érzem úgy, hogy elő kell állnom a kendőzetlen igazsággal. Talán csak kíváncsi vagyok, hogyan reagál valaki, ha megtudja, hogy a férjem tette ezt velem.

– A férjem történt vele. Tegnapelőtt összevesztünk, és lefejelt. Atlas vitt be a sürgősségire. Hat öltéssel varrták össze, és közölték velem, hogy terhes vagyok. Most itt bujkálok, amíg kigondolom, mit tegyek.

Szegény Darin lefagy a szék fölött, valahol félúton az álló meg az ülő testhelyzet között. Az arckifejezéséből ítélve valószínűleg szent meggyőződése, hogy elment az eszem.

Brad kihúzza a székét, leül, és rám mutat.

– Venned kéne egy adag Forever Livinget! Az aloe verás géljük csodát művel az ilyen sebekkel.

Önkéntelenül is felnevetek a hétköznapi válaszon. Fene tudja, miért.

– Jesszusom, Brad! – szól rá a barátjára Darin. – Rosszabb vagy, mint a feleséged ezzel a szar direkt értékesítéssel. Tisztára, mintha a televíziós vásárlást nyomnád le élőben.

Brad védekezőleg emeli fel a kezét.

– De most mi a baj? – kérdezi ártatlanul. – Nem akarok rásózni semmit, csak őszinte vagyok. Működik a cucc. Tudnád, ha használnád a szutyok pattanásaidra.

– Kapd be! – mordul rá Darin.

– Olyan, mintha örök kamasz akarnál maradni – dörmögi Brad. – A pattanás harmincévesen már nem menő.

Brad kihúzza a mellette lévő széket, Darin pedig nekifog, hogy megkeverjen egy pakli kártyát.

– Ülj le, Lily! Az egyik barátunk a múlt héten úgy döntött, hülye lesz, és megnősül, most pedig a felesége nem engedi el pókerezni. Beugorhatsz helyette, amíg el nem válik.

Ma estére az egyetlen vágyam az volt, hogy meghúzhassam magam a szobámban, de képtelenség csak úgy itt hagyni ezt a két fazont. Leülök hát Brad mellé, és átnyúlok az asztal fölött.

– Add azt ide! – mondom Darinnek, aki úgy keveri a paklit, mint egy félkarú csecsemő.

Felhúzza a szemöldökét, de odalöki elém a lapokat. A kártyajátékokról nem sokat tudok, de keverni baromira tudok.

Két kupacra osztom a paklit, aztán összetolom őket a hüvelykujjaimmal, és figyelem, ahogy a lapok gyönyörűen egymás közé csúsznak. Darin és Brad a paklira merednek, amikor újra kopogtatnak. Ezúttal azonban azonnal ki is vágódik az ajtó, és egy első ránézésre nagyon drága tweedzakót viselő férfi vonul be rajta, hogy egy szempillantással később már neki is lásson lefejteni magáról a nyakára tekert sálat. Miközben a konyha felé tart, felém biccent.

– Te meg ki vagy?

Idősebb, mint a másik kettő, ránézésre a negyvenes évei közepén jár.

Atlas érdekes baráti társaságot válogatott össze magának, az egyszer fix.

– Ő Lily – mutat be Brad. – Egy seggfej a férje, és most derült ki, hogy terhes a seggfej gyerekével. Lily, ő itt Jimmy. Nagyképű és öntelt alak.

– A nagyképű meg az öntelt az ugyanaz, te barom – közli Jimmy. Kihúzza a Darin melletti széket, és a kezemben pörgő kártyákra bök. – Atlas azért hívott ide, hogy megszívasson bennünket? Milyen átlagember az, aki így meg tud keverni egy pakli kártyát?

Mosolyogva látok hozzá, hogy kiosszam a lapokat.

– Hát majd elválik, ha játszunk egy-két kört.

Harmadszorra megyünk körbe a tétekkel, amikor végre megérkezik Atlas. Becsukja maga mögött az ajtót, és végignéz négyünkön. Brad közvetlenül azelőtt mondott valami vicceset, hogy Atlas belépett volna, és éppen harsányan röhögök, amikor találkozik a tekintetünk. A konyha irányába int az állával, és el is indul arrafelé.

– Bedobom – mondom, majd színükkel lefelé az asztalra fektetem a lapjaimat, és felállok, hogy csatlakozzam Atlashoz.

Amikor a konyhába érek, Atlas úgy helyezkedik, hogy az asztalnál ülők ne láthassák. Odaballagok hozzá, és a pultnak támaszkodom.

– Kérjem meg őket, hogy menjenek el? – kérdezi.

A fejemet rázom.

– Ne, még véletlenül se. Ami azt illeti, jól érzem magam. Elterelik a figyelmemet a dolgaimról.

Atlas bólint. Fűszerek illatát érzem rajta. Leginkább rozmaringét. Ettől hirtelen feltámad bennem a vágy, hogy lássam munka közben az éttermében.

– Éhes vagy?

– Nem igazán. Nemrég megettem a maradék tésztát.

A kezem a pultot támasztja a két oldalamon. Atlas közelebb lép, az egyik kezét az enyémre teszi, és simogatni kezdi a hüvelykujjával. Tudom, hogy csak vigasztaló gesztusnak szánja, de amikor hozzám ért, sokkal többnek érződik annál. Melegség tölti el a mellkasomat, és a tekintetem azonnal a kezeinkre ugrik. Atlas egy pillanatra mozdulatlanná dermed, mintha ő is érezné, amit én. Elkapja a kezét, és hátrál egy lépést.

– Bocs – mormogja, majd a hűtő felé fordul, mintha keresne valamit. Nyilvánvaló, hogy csak a kínos pillanatoktól akar megkímélni.

Visszasétálok az asztalhoz, és felveszem a frissen kiosztott lapjaimat. Pár perccel később megérkezik Atlas is, és leül mellém. Ezúttal Jimmyre kerül a sor, hogy mindenkinek osszon.

– Na szóval, Atlas, honnan ismeritek egymást Lilyvel?

Atlas egyesével veszi fel az asztalról a lapjait.

– Gyerekkorunkban Lily megmentette az életemet – mondja tárgyilagosan.

Rám néz, kacsint, engem meg majd megfojt a lelkiismeret-furdalás azért, amilyen érzéseket ez a kacsintás kivált belőlem. Főleg ezekben a napokban. Miért műveli ezt velem a szívem?

– Ó, az aranyos! – mondja Brad. – Lily megmentette az életedet, te pedig megmented az övét.

Atlas felnéz a lapjaiból, és dühösen mered Bradre.

– Hogy mondod?

– Higgadtság! – csillapítja Brad. – Lilyvel cimbik vagyunk, tudja, hogy viccelek. – Brad felém fordul. – Akármilyen szarkupac is most az életed, Lily, jobb lesz. Nekem elhiheted, én is voltam ugyanebben a helyzetben.

Darin elneveti magát.

– Megvertek, és terhesen egy másik pasas házában kellett meghúznod magad? – kérdezi Bradtől.

Atlas az asztalra csapja a kártyáit, és hátralöki a székét.

– Neked meg mi a franc bajod van? – ordít rá Darinre.

Átnyúlok hozzá, és gyengéden megfogom a karját.

– Nyugi! – mondom. – Összebarátkoztunk, mielőtt hazaértél. Igazából egyáltalán nem bánom, hogy viccet csinálnak ebből az egészből. Nekem is könnyebb lesz egy kicsit tőle.

Atlas frusztráltan túr bele a hajába, és a fejét csóválja.

– Teljesen össze vagyok zavarodva – közli. – Tíz percig voltál kettesben velük.

Nevetek egy sort.

– Tíz perc alatt sok mindent meg lehet tudni valakiről. – Igyekszem másfelé terelni a beszélgetést. – És ti honnan ismeritek egymást?

Darin előrehajol, és magára mutat.

– Én vagyok a sous chef a Bakban – feleli, aztán Braddel folytatja. – Ő meg a mosogatófiú.

– Egyelőre – vág közbe Brad. – De felfelé török.

– És te? – kérdezem Jimmytől.

Önelégülten mosolyog.

– Találd ki!

Ha az öltözékéből indulok ki, meg abból, hogy nagyképű és öntelt, akkor azt kell feltételeznem, hogy...

– A konyhafőnök?

Atlas elneveti magát.

– Jimmy igazából a parkolósegéd.

Felhúzott szemöldökkel nézek megint Jimmyre, aki középre dob három zsetont, majd bólint.

– Igaz. Autókat parkolok borravalóért.

– Ne hagyd, hogy átverjen! – mondja Atlas. – Tényleg parkolósegédként dolgozik, de csak mert kőgazdag, és unatkozik.

Elmosolyodom. Allysa jut róla eszembe.

– Nekem is van egy ilyen alkalmazottam. Csak azért dolgozik, mert különben unatkozna. Ami azt illeti, ő a legjobb munkaerőm.

– Sima ügy – jegyzi meg Jimmy.

A kártyáimra pillantok, és amikor rám kerül a sor, a kupacra dobok három zsetont. Megszólal Atlas telefonja, és előhúzza a zsebéből. Amikor feláll, hogy fogadja a hívást, és félrevonul, még egy zsetonnal emelem a tétet.

– Kiszállok – mondja Brad, és az asztalra dobja a lapjait.

A folyosót figyelem, ahol Atlas az imént sietve eltűnt. Azon gondolkodom, hogy vajon Cassie-vel beszél-e, vagy talán valaki más van az életében. Tudom, miből él, tudom, hogy legalább három barátja van. Csak a szerelmi életéről nem tudok semmit.

Darin kiteríti a lapjait. Pókere van. Én bemutatom a színsoromat, majd besöpröm a zsetonokat az asztalról. Darin felnyög.

– Amúgy Cassie nem jár pókerezni? – kérdezem, hátha sikerül megtudnom még ezt-azt Adásról. Olyasmit, amire félek egyenesen rákérdezni.

– Cassie? – csodálkozik Brad.

Felstószolom magam előtt a nyereményemet.

– Nem úgy hívják a barátnőjét?

Darin elneveti magát.

– Atlasnak nincs barátnője. Két éve ismerem, és még soha semmiféle Cassie-ről nem hallottam.

Nekilát az osztásnak, én pedig próbálom feldolgozni a friss információt.

Éppen az első két lapomat veszem kézbe, amikor Atlas visszaérkezik a szobába.

– Te Atlas! – szól Jimmy. – Ki a rosseb az a Cassie, és hogyhogy még sosem beszéltél nekünk róla?

A büdös francba!

Halálra vagyok rémülve. Csak szorongatom a lapokat a kezemben, és igyekszem elkerülni, hogy fel kelljen néznem Atlasra, de a szoba annyira elcsendesedik, hogy már kínosabb lenne, ha nem néznék rá.

Atlas Jimmyre mered. Jimmy Atlasra mered. Brad és Darin rám merednek.

Atlas egy pillanatra összeszorítja a száját.

– Nincsen Cassie.

A tekintete találkozik az enyémmel, ha csak egy futó pillanatra is. Viszont ez a futó pillanat éppen elég hozzá, hogy mindent leolvassak az arcáról.

Cassie soha nem is létezett.

Hazudott nekem.

Megköszörüli a torkát.

– Figyeljetek, srácok – mondja –, le kellett volna fújnom ezt a mai estét. Ez a hét eléggé...

A száját kezdi dörzsölgetni, mire Jimmy feláll, és megszorítja a vállát.

– A jövő héten. Nálam.

Atlas hálásan bólint. Nekilátnak összeszedni a kártyákat meg a zsetonokat. Brad óvatosan kifejti a lapokat az ujjaim közül, mert én képtelen vagyok moccanni is.

– Örülök, hogy találkoztunk, Lily – mondja.

Valahonnan sikerül hozzá erőt merítenem, hogy elmosolyodjak, és felálljak a helyemről. Búcsúzóul mindenkit megölelek, és miután az ajtó becsukódik mögöttük, kettesben maradok Atlasszal a szobában.

Cassie nélkül.

Cassie soha nem is járt ebben a szobában, mert Cassie nem létezik.

Mi a fene?

Atlas el sem mozdul az asztal mellől. Én sem. Megveti a lábát, a kezét karba fonja. A fejét oldalra billenti, de a tekintete mélyen az enyémbe fúródik az asztal másik feléről.

Miért hazudott nekem?

Hivatalosan még nem is voltunk egy pár Ryle-lal, amikor először összefutottunk az éttermében. A pokolba is, ha Atlas csak halványan is utalt volna rá aznap este, hogy történhet még köztünk valami, halálbiztosan tudom, hogy őt választottam volna Ryle helyett. Ryle-t akkor még jóformán nem is ismertem.

De Atlas nem szólt egy szót sem. Hazudott, azt mondta, hogy egy egész éve tart a kapcsolata. Miért? Mi másért tette volna, ha nem azért, hogy elhitesse velem, semmi esélyem nála többé?

Talán az első pillanattól fogva félreértettem az egészet. Talán eleve nem is szeretett, és tudta, hogy így végérvényesen távol tarthat magától.

Mégis itt vagyok. Az ő házában húzom meg magam. A barátaival szórakozom. Az ételét eszem. A fürdőszobájában zuhanyozom. Könnyek égetik a szemem, de még véletlenül sem akarok most sírni a szeme láttára. Megkerülöm az asztalt, és elrohanok mellette. Nem jutok messzire, elkapja a csuklómat.

– Várj!

Megállok, de továbbra is hátat fordítok neki.

– Mondd el, mi bánt, Lily!

Közvetlenül a hátam mögött áll, az ujjal továbbra is a csuklómra kulcsolódnak. Elhúzódom tőle, átvonulok a nappali másik felébe. Éppen abban a pillanatban fordulok vissza felé, amikor az első könnycsepp végiggördül az arcomon.

– Miért nem jöttél vissza értem?

Olyan képet vág, mintha minden elképzelhető kérdésre felkészült volna tőlem, ezt az egyet kivéve. Beletúr a hajába, a kanapéhoz lép, és leül rá. Miután hosszan kifújja a levegőt, hogy valamelyest megnyugtassa magát, óvatosan rám emeli a tekintetét.

– Visszamentem érted, Lily.

A levegő a tüdőmben reked, nem mozdul se ki, se be.

Mereven állok, próbálom feldolgozni a válaszát.

Visszajött értem?

Összekulcsolja az ujjait az ölében.

– Amikor először leszereltem a tengerészgyalogságtól, elmentem Maine-be, hátha megtalállak. Kérdezősködtem, és sikerült is kiderítenem, melyik egyetemre mentél. Nem igazán tudtam, mire számítsak, amikor megjelenek, mert időközben nyilván teljesen más emberek lettünk. Négy év telt el az utolsó találkozásunk óta. Négy éve nem is láttuk egymást, és biztos voltam benne, hogy mind a ketten sokat változtunk.

Remegni kezd a térdem, úgyhogy gyorsan az Atlas mellett lévő székhez lépek, és leülök rá.

Visszajött értem!

– Egész nap az egyetem körül mászkáltam, és téged kerestelek. Végül délután észrevettelek. Az udvaron üldögéltél a barátaiddal. Sokáig figyeltelek, próbáltam összeszedni a bátorságomat, hogy odamenjek hozzád. Nevettél. Boldognak tűntél. Olyan öröm sugárzott rólad, amihez hasonlót sem láttam korábban. Soha nem örültem még úgy egy másik ember boldogságának, mint amikor aznap téged láttalak. Már a tudat is, hogy rendben van az életed...

Egy pillanatra elhallgat. A kezemet a hasamra szorítom, mert fáj. Fáj a tudat, hogy olyan közel voltam hozzá, és nem is tudtam róla.

– Éppen elindultam feléd, amikor valaki mögéd lépett. Egy srác volt az. Letérdelt melléd, és amikor megláttad, elmosolyodtál, aztán átkaroltad. Meg is csókoltad.

Becsukom a szememet. Talán ha egy fél évet jártam azzal a sráccal. Nyomokban sem éreztem ugyanazt, amit annak idején Atlas iránt.

Élesen fújja ki a levegőt.

– Utána elmentem. Amikor láttam, hogy boldog vagy, az a legjobb és a legrosszabb érzés volt egyszerre, amit egy ember csak átélhet. De azon a ponton úgy gondoltam, még mindig nem élek elég jó életet ahhoz, hogy méltó legyek hozzád. Másnap jelentkeztem még egy körre a tengerészgyalogságnál. Most pedig... – Lustán széttárja a karját, mintha semmi különös nem lenne abban, amit elért.

A kezembe temetem az arcom, hogy nyerjek pár pillanatot. Csendben gyászolom azt, ami lehetett volna. Azt, ami van. Azt, ami nem volt. Az ujjaim megkeresik a tetoválást a vállamon. Azon gondolkodom, hogy vajon mi töltheti most be ezt az űrt.

Jó lenne tudni, érzett-e valaha Atlas úgy, mint én, amikor a szívet magamra varrattam. Mintha minden vér kiszaladt volna a szívéből.

Még mindig nem értem, miét hazudott nekem, amikor összefutottunk az éttermében. Ha tényleg ugyanazt érezte irántam, amit én iránta, akkor miért talált ki magának egy barátnőt?

– Miért hazudtad azt, hogy van valakid?

Megdörzsöli az arcát, és látom rajta, hogy előre megbánta, amit most mondani fog.

– Azért, mert... aznap este olyan boldognak tűntél. Amikor láttam, hogyan búcsúzol el tőle, az pokolian fájt, de közben megkönnyebbültem, mert azt hittem, hogy minden rendben van körülötted. Nem akartam, hogy aggódj miattam. És nem is tudom... talán egy kicsit féltékeny voltam. Fogalmam sincs, Lily. Igazából már az első pillanatban tudtam, hogy nem kellett volna hazudnom neked.

A szám elé kapom a kezemet. A gondolataim most már éppen olyan sebesen száguldanak, mint a szívem. Egyből az kezd foglalkoztatni, mi lehetett volna. Mi lett volna, ha őszinte velem? Ha elmondja, mit érez? Mi lenne akkor most velünk?

Meg akarom kérdezni, miért tette. Miért nem harcolt értem. De kérdeznem sem kell, mert máris tudom a választ. Úgy hitte, ezzel megadja nekem, amit szeretnék, mert soha nem vágyott másra, csak hogy én boldog legyek. És valami hülye oknál fogva úgy érezte, mellette erre nem lenne esélyem.

A figyelmes Atlas.

Minél többet gondolkodom, annál nehezebben kapok levegőt. Atlasra gondolok. Ryle-ra. A ma estére. A tegnapelőtt estére. Ez már túl sok.

Felállok, és besietek a vendégszobába. Ott fogom a telefonomat meg a táskámat, és visszamegyek velük a nappaliba. Atlas tapodtat sem mozdult időközben.

– Ryle ma elutazott Angliába – mondom. – Azt hiszem, jobb lesz, ha most hazamegyek. El tudsz vinni?

Amikor meglátom a szemében a mérhetetlen szomorúságot, biztosan tudom, hogy akkor teszem jól, ha elmegyek. Egyikünk sem zárta még le magában ezt a dolgot. Nem tudom, sikerülni fog-e valaha is. Kezdem azt hinni, hogy igazából nem is lehet csak úgy lezárni a dolgokat, és attól, hogy itt vagyok, miközben még igyekszem feldolgozni mindazt, ami velem történik, csak rosszabbra fordul a helyzetem. Ki kell szűrnöm minél többet a zavaró tényezőkből, márpedig jelenleg leginkább az Atlas iránti érzelmeim állnak a zavaró tényezők toplistájának élén.

Atlas egy pillanatra összeszorítja a száját, aztán bólint, és a kezébe veszi a kocsikulcsot.

Egyikünk sem szól egy szót sem, miközben a lakásom felé tartunk, Atlas nem csak úgy kitesz. Beáll a parkolóba, aztán kiszáll a kocsiból.

– Jobban érezném magam, ha megengednéd, hogy felkísérjelek – mondja.

Bólintok, és újabb sűrű csenden gázolunk át a liftig. Felmegyünk a hetedikre, Atlas a lakásajtóig követ. Kihalászom a kulcsomat a táskából, és fel sem tűnik, mennyire remeg a kezem, amíg harmadszor sem találok bele a zárba. Atlas ekkor higgadtan elveszi tőlem a kulcsot, és félrehúzódom, ahogy kinyitja nekem az ajtót.

– Szeretnéd, ha megnézném neked, tényleg nincs-e itthon senki? – kérdezi.

Bólintok. Tudom, hogy Ryle nincs itt, mert éppen Anglia felé repül, de őszintén szólva így is félek egy kicsit egyedül belépni a lakásba.

Atlas előremegy hát, felkapcsolja a lámpát. Bejárja a lakást, az összes többi villanyt is felkattintja, minden egyes szobába benéz. Amikor végül visszajön a nappaliba, a kabátja zsebébe dugja a kezét, és mély lélegzetet vesz.

– Nem tudom, mi fog most történni, Lily.

De igen. Tudja. Csak nem akarja, hogy megtörténjen, mert mind a ketten tisztában vagyunk vele, mennyire fáj elbúcsúzni egymástól.

Elfordítom a tekintetem, mert az arckifejezését látva elszorul a szívem. Karba font kézzel a padlót stírölöm,

– Sok mindent fel kell dolgoznom, Atlas. Rengeteg mindent. És félek, hogy nem leszek rá képes, ha közben te is része vagy az életemnek. – Megint a szemébe nézek. – Remélem, ezen nem sértődsz meg, mert azt hiszem, ezt alapvetően dicséretnek szánom.

Egy darabig némán méreget, egyáltalán nem lepődik meg a szavaimon. Közben látom rajta, hogy annyi mindent szeretne mondani. Belőlem is sok egyéb is kikívánkozik, de mind a ketten tudjuk, hogy egyelőre nem lenne helyénvaló a közös dolgainkról beszélgetni. Férjnél vagyok. Egy másik ember gyerekét várom. Ő pedig egy olyan lakás nappalijában áll, amit ez a másik ember vett nekem. Attól tartok, ez nem az a helyzet, amikor fel kellene hozni, mi mindent mondhattunk volna egymásnak régestelen-régen.

Vet egy gyors pillantást az ajtóra, mintha azt próbálná eldönteni, hogy elvágtasson vagy mondjon még valamit. Látom, ahogy megrándul a szája széle, közvetlenül azelőtt, hogy az enyémbe fúrja a tekintetét.

– Ha valaha szükséged lesz rám, szeretném, ha felhívnál – szól aztán. – De csak vészhelyzetben. Nem tudom csak úgy lazára venni veled a dolgokat, Lily.

Meghökkentenek a szavai, de gyorsan összeszedem magam. Nem számítottam rá, hogy ezt ilyen nyíltan be fogja vallani, de teljesen igaza van. A találkozásunk pillanata óta semmi lazaság nem volt a kapcsolatunkban. Vagy testestül-lelkestül benne voltunk, vagy sehogy sem. Ezért vágta el köztünk a köteléket, amikor bevonult a seregbe. Tudta, hogy kettőnk között nem létezhet felületes barátság. Túlságosan fájdalmas lett volna.

A jelek szerint ez azóta sem változott.

– Isten veled, Atlas!

Most, hogy megint ki kell mondanom ezeket a szavakat, éppen úgy megtelik a szemem könnyel, mint annak idején. Atlas vág egy grimaszt, aztán megpördül, és úgy siet az ajtóhoz, mintha nem tudna elég gyorsan elrohanni. Amikor kattan mögötte a zár, odalépek, ráfordítom a kulcsot, aztán a homlokommal az ajtónak dőlök.

Tegnapelőtt azt kérdeztem magamtól, lehetne-e egyáltalán jobb az életem. Most azt kérdezem, lehetne-e egyáltalán rosszabb.

Hátrahőkölök, ahogy hirtelen kopogtatnak az ajtón. Atlas alig tíz másodperccel ezelőtt lépett ki a folyosóra, szóval tudom, hogy ő az. Elfordítom a kulcsot, kinyitom az ajtót, és hirtelen valami puha préselődik nekem. Atlas szorosan, elkeseredetten ölel át, az ajka a halántékomra tapad.

Lehunyom a szememet, és végre szabadon engedem folyni a könnyeimet. Az elmúlt két napban annyit hullattam Ryle miatt, fogalmam sincs, hogyan maradhatott még egyáltalán Atlasnak is belőlük. De maradt, mert most patakokban folynak az arcomon.

– Lily – suttogja, miközben továbbra is szorosan tart a karjában –, tudom, hogy ezt most nagyon nem szeretnéd hallani, de muszáj kimondanom, mert máris jóval többször hagytalak ott úgy, hogy magamban tartottam, hiába kívánkozott ki belőlem annyira.

Hátrébb hajol, hogy megnézhessen magának, és amikor észreveszi a könnyeimet, az arcomhoz emeli a kezét.

– A jövőben... ha valami csoda folytán megint abban a helyzetben találod magad, hogy képes leszel beleszeretni valakibe... akkor légy szíves, belém legyél szerelmes! – A homlokomhoz nyomja a száját. – Még mindig te vagy a kedvenc emberem, Lily. Mindig is te leszel.

Elenged, és végleg magamra hagy, nincs szüksége válaszra.

Miután megint becsukom az ajtót, lecsúszom a padlóra. Úgy érzem, a szívem most már szeretné feladni. Nem hibáztatom érte. Két nap alatt kétszer kellett megszakadnia.

Gyanítom, hogy hosszú idő fog még eltelni, mire bármelyik seb elkezdhet begyógyulni.

Huszonkilencedik fejezet

ALLYSA LEHUPPAN A KANAPÉRA mellém meg Rylee mellé.

– Annyira hiányzol, Lily – mondja. – Azon gondolkodom, hogy heti egy-két napra visszamennék dolgozni.

Nevetek, egy kicsit csodálkozom a megjegyzésén.

– Itt élek pár emelettel lejjebb, és majd mindennap meglátogatlak. Hogyan hiányozhatok?

Csücsörít a szájával, és maga alá húzza a lábát.

– Na jó, nem is te hiányzol, hanem a munka. És néha jó lenne kiszabadulni ebből a házból.

Rylee hat hete született, szóval az orvosa biztosan megengedné neki, hogy dolgozzon, de őszintén szólva el nem tudom képzelni, miért akarna visszajönni így, hogy van egy lánya. Előredőlök, és nyomok egy puszit Rylee orra hegyére.

– Magaddal hoznád őt is?

Allysa a fejét rázza.

– Nem, ahhoz túlságosan sok dolgom van a boltban. Marshall vigyázhat rá, amíg én melózom.

– Úgy érted, erre nincsenek embereid?

Marshall éppen átszeli a nappalit, és hallja a megjegyzésemet.

– Csitt, Lily! Ne beszélj úgy a lányom előtt, mintha gazdagok lennénk! Blaszfémia!

Felnevetek. Ezért jövök át hetente párszor, mert csak itt tudok nevetni. Hat hét telt el, amióta Ryle elutazott Angliába, és senki sem tudja, mi történt közöttünk. Anyámat is beleértve mindenki azt hiszi, hogy a férjem egyszerűen elutazott tanulni, és semmi sem változott közöttünk.

Aztán meg a terhességemről sem szóltam még senkinek.

Eddig kétszer jártam orvosnál. Mint kiderült, a tizenkettedik héten tudtam meg, hogy babát várok, ami azt jelenti, hogy most tizennyolc hetes terhes vagyok. A jelek szerint ez sült ki abból, hogy néhányszor feledékeny voltam.

Már a pocakom is kezd látszani, de annyira hideg van odakint, hogy egyelőre könnyen rejtegetem. Senki sem gyanítja, mi rejtőzik a bő pulcsi meg a kabát alatt.

Tudom, hogy hamarosan el kell mondanom valakinek, de úgy érzem, Ryle-lal kell először megosztanom a hírt, és erre egy távolsági telefonbeszélgetés nem alkalmas. Ha addig valahogy magamban tudom tartani a dolgot, majd eldöntöm, onnan hogyan tovább.

Lenézek Ryleera, ő pedig rám mosolyog. Hülye arcokat vágok, hogy még jobban megmosolyogtassam. Annyiszor szerettem volna már elmondani Allysának, hogy én is gyereket várok, de megnehezíti a dolgot, hogy éppen a bátyja előtt vagyok kénytelen eltitkolni. Nem szeretném kellemetlen helyzetbe hozni, bár majd belepusztulok, hogy nem beszélhetek róla.

– Hogy bírod Ryle nélkül? – kérdezi Allysa. – Várod már, hogy hazajöjjön?

Bólintok, de nem felelek. Mindig igyekszem kerülni a témát, ha felhozza.

Allysa hátradől a kanapén.

– Még mindig jól érzi magát Cambridge-ben?

– Igen – felelem, és kidugom a nyelvemet Ryleera.

A kislány mosolyog. Azon gondolkodom, vajon az én gyerekem hasonlítani fog-e rá. Remélem. Rylee nagyon édes, de persze egy kicsit elfogult vagyok.

– Dűlőre jutott már a metróhálózattal? – Allysa hangosan nevet. – Esküszöm, ahányszor beszélek vele, éppen el van tévedve. Képtelen rájönni, hogy az egyik vagy a másik vonalra kell felszállnia.

– Igen – bólintok. – Dűlőre jutott vele.

Allysa felegyenesedik a kanapén.

– Marshall!

Marshall megjelenik a nappaliban, Allysa pedig kiveszi Ryleet a kezemből, és odaadja a férjének.

– Kicserélnéd a pelusát?

Nem tudom, miért kéri meg. Az előbb tettem tisztába Ryleet.

Marshall elhúzza az orrát, és a karjába veszi a kislányt.

– Büdi vagy, drágaságom?

Egyforma kezeslábas pizsit viselnek.

Allysa fogja a kezemet, és olyan gyorsan ránt fel a kanapéról, hogy sikkantok egyet.

– Hová megyünk?

Nem felel. Elindul a hálószoba felé, és amikor mind a ketten odabent vagyunk, becsapja mögöttünk az ajtót. Egy darabig fel-alá járkál, aztán megáll, és felém fordul.

– Áruld el, mi a fene folyik itt, Lily!

Döbbenten hőkölök hátra. Ez meg miről beszél?

Ösztönösen a hasamhoz kapok, mert az jut eszembe, hogy talán észrevette, de nem követi a kezemet a tekintetével, inkább tesz egy lépést előre, és az ujjával a mellkasomra bök.

– Nincs is metró Cambridge-ben, te szerencsétlen!

– Mi? – Egy szót sem értek.

– Úgy találtam ki – mondja. – Valami már jó ideje nincs rendben veletek. A legjobb barátom vagy, Lily. És ismerem a bátyámat. Minden héten beszélek vele, és nem olyan, mint volt. Valami történt közöttetek, és most azonnal tudni akarom, hogy micsoda.

Baszki! Végül is előbb-utóbb el kellett jönnie ennek a pillanatnak is.

Lassan a számhoz emelem a kezem, nem is tudom, mit mondjak neki. Hogy mennyit meséljek el. Eddig a pillanatig nem is érzékeltem, mennyire elemésztett, hogy nem mondhattam el neki az egészet. Szinte megkönnyebbülök, amiért ennyire jól kiismeri magát rajtam.

Az ágyhoz lépek, és lehuppanok rá.

– Allysa! – suttogom. – Ülj le!

Tudom, hogy ez neki is majdnem annyira fog fájni, mint amennyire nekem fájt. Odasiet hozzám, letelepszik mellém, és az ölébe húzza a kezemet.

– Azt sem tudom, hol kezdjem.

Megszorítja a kezemet, de nem szól. A következő negyedórában beszámolok neki mindenről. Elmesélem a veszekedést. Elmesélem, hogy Atlas jött értem. Mesélek a kórházról. Mesélek a terhességemről.

Azt is elmondom, hogy az elmúlt hat hétben minden este úgy sírom álomba magam, mert még soha nem éreztem magam ilyen egyedül, és soha nem féltem ennyire.

Mire a végére érek, mind a ketten sírunk. Miközben beszéltem, nem szólt semmit egy-egy közbevetett „Ó, Lily!”-n kívül.

De nem is várom el tőle, hogy bármit mondjon. Ryle a bátyja. Tudom, hogy szeretné, ha tekintettel lennék a múltjára, éppen, mint legutóbb, amikor ez történt. Tudom, hogy azt szeretné, ha kibékülnék Ryle-lal, mert mégiscsak testvérek. Egyetlen nagy, boldog családként kellene élnünk. Pontosan tudom, mi jár a fejében.

Sokáig néma marad, miközben küszködik, hogy feldolgozza mindazt, amit hallott tőlem. Végül a szemembe néz, és megszorítja a kezemet.

– A bátyám szeret téged, Lily. Nagyon-nagyon szeret. Megváltoztattad az egész életét, olyan ember lett belőle melletted, amilyenné sosem hittem volna, hogy válhat. A húgaként mindennél jobban szeretném, ha megtalálnád a módját, hogy megbocsáss neki. De a legjobb barátodként azt kell mondanom, hogy ha visszafogadod, soha többé nem állok szóba veled.

Beletelik pár pillanatba, mire a szavai eljutnak a tudatomig, de amikor végül felfogom, mit mondott, elbőgöm magam.

Allysa is elbőgi magát.

Átkarol, és együtt sírunk, mert mind a ketten annyira szeretjük Ryle-t. És együtt sírunk, mert jelen pillanatban mind a ketten annyira gyűlöljük őt.

Jó pár perce zokogunk szánalmasan az ágyon, amikor Allysa végül kibontakozik az ölelésből, és az éjjeliszekrényhez lép egy doboz pézséért.

Mind a ketten a szemünket törölgetve szipogunk, amikor végül sikerül megszólalnom.

– Életemben nem volt ilyen jó barátom, mint te vagy.

– Tudom – bólint. – Én meg a legjobb nagynéni leszek. – Megtörli az orrát, és tovább szipog, de most már mosolyog közben. – Lily! Gyereked lesz! – Izgatott a hangja, és most először érzem úgy, hogy meg tudom osztani a baba jelentette örömet valakivel. – Nem szívesen mondom, de feltűnt, hogy magadra szedtél valamennyit. Azt hittem, csak depressziós vagy, és sokat eszel, amióta Ryle elment. – Bevonul a gardróbba, és elkezd mindenféle holmikat összeszedni. – Annyi kismamaruhám van, amit átpasszolhatok neked.

Turkál egy sort a polcokon, aztán elővesz egy bőröndöt és kinyitja. Addig hajigálja bele a ruhákat, amíg már nem fér bele semmi.

– Ezeket én fel nem veszem – mondom, és felmutatok egy blúzt, amin még rajta van az árcédula. – Mind átkozottul márkás holmik. Csak összekoszolnám őket.

Nevetve dob még pár cuccot a már csordultig telt bőrönd tetejére.

– Nem kérem vissza őket. Ha megint teherbe esem, csak vetetek újakat az emberemmel. – Levesz egy pólót egy vállfáról, és a kezembe nyomja. – Tessék, ezt próbáld fel!

Leveszem a blúzomat, aztán belebújok a terhespólóba. Amikor a helyére kerül, belenézek a tükörbe.

Nos... terhes nőnek látszom. Mármint le sem tagadhatnád, baszki stádiumban lévő terhes nőnek.

– Tudod már, hogy fiú vagy lány?

Megrázom a fejem.

– Igazából egyelőre nem is vagyok rá kíváncsi.

– Remélem, lány – mondja Allysa. – Akkor öribarinők lehetnének Ryleeval.

– Lily?

Mind a ketten sarkon fordulunk, és Marshallt pillantjuk meg a küszöbön. A pocakomra szegezi a tekintetét. Meg Allysa kezére, amint a pocakomat simogatja.

Félrebillenti a fejét. Rám mutat.

– Figyu... – szólal meg zavartan. – Lily, az ott... Tudsz róla, hogy terhes vagy?

Allysa angyali nyugalommal sétál az ajtóhoz, és a kilincsre teszi a kezét.

– Bizonyos dolgokról soha, de egyáltalán soha nem beszélhetsz, ha azt szeretnéd, hogy a feleséged maradjak. Ez is egy olyan dolog. Világos?

Marshall felhúzza a szemöldökét, és tesz egy lépést hátra.

– Igen. Oké. Vágom. Lily nem is terhes. – Homlokon csókolja Allysát, és megint rám néz. – Akkor nem gratulálok, Lily. Ugyanis nincs miért.

Allysa kilöki a férjét a folyosóra, aztán becsukja az ajtót, és visszafordul felém.

– Rendeznünk kell egy babaváró bulit! – jelenti ki.

– Nem. Előbb muszáj elmondanom Ryle-nak.

Egy legyintéssel söpri félre a kifogásomat.

– Semmi szükségünk rá a tervezéshez. Legfeljebb egy darabig köztünk marad a dolog.

Előveszi a laptopját, és amióta megtudtam, hogy babát várok, most először tudok felhőtlenül örülni neki.

Harmincadik fejezet

NAGYON KÉNYELMES, hogy csak lifteznem kell egyet, ha haza akarok menni Allysától, pedig néha átkozottul szeretnék kiköltözni a lakásomból. Elég furcsa itt lakni. Csak egy hetet éltünk itt, mielőtt elváltunk egymástól, és Ryle elutazott Angliába. Esélyem sem volt rá, hogy az otthonomként tekintsek erre a helyre, és most már úgy érzem, be is mocskolta az, ami történt. Az óta a nap óta nem is tudtam rávenni magam, hogy a hálószobánkban aludjak, szóval esténként a vendégszobában fekszem le, ahová a régi ágyamat állítottuk be.

Továbbra is csak Allysa és Marshall tudnak a terhességemről. Két hét telt el azóta, hogy beszéltem róla nekik, ami azt jelenti, hogy most a huszadik hétben járok. Tudom, hogy szólnom kéne anyámnak is, de Ryle pár héten belül hazajön, és úgy érzem, először neki kell elmondanom, csak utána tudhatják meg mások. Remélem, sikerül elrejtenem előle a pocakomat, amíg Ryle meg nem érkezik Angliából.

Valószínűleg egyszerűen bele kéne törődnöm, hogy kénytelen leszek felhívni, és telefonon elmondani neki. Anyámmal két hete nem találkoztam személyesen. Ez a leghosszabb ilyen időszak, amióta Bostonba költözött, úgyhogy ha hamarosan nem történik valami, egyszer csak hívatlanul beállít, amikor nem leszek rá felkészülve.

Esküszöm, az elmúlt két hétben a duplájára nőtt a pocakom. Ha meglát valaki, aki jól ismer, lehetetlen eltitkolni előle. A virágboltban eddig senki nem kérdezett rá. Azt hiszem, még mindig azon a határon vagyok, amikor az emberek azt fontolgatják, hogy terhes vagyok-e, vagy csak egy kicsit duci.

Éppen kinyitnám a vendégszoba ajtaját, amikor kívülről befelé tolja valaki. Mielőtt felkaphatnék egy pulóvert, hogy elrejtsem a hasamat attól, aki belépni készül, Ryle tekintete megállapodik rajtam. Az Allysától kapott egyik pólót viselem, és elég nehéz lenne eltitkolni, hogy kismamaruhát viselek, ha valaki egyenesen rámered.

Ryle.

Itt van Ryle.

A szívem a bordáimon kalapál. A nyakam viszketni kezd, úgyhogy odakapom a kezemet, a tenyeremmel érzem az ütőerem lüktetését.

Dübörög a szívem, mert rettegek Ryle-tól.

Dübörög a szívem, mert gyűlölöm őt.

Dübörög a szívem, mert hiányzott.

A tekintete a hasamról lassan az arcomra kúszik. Fájdalmas képet vág, mintha szíven szúrtam volna. Hátralép egyet a folyosón, és a kezét a szája elé kapja.

Zavarodottan kezdi rázni a fejét. Látom a szemén, hogy elárulva érzi magát, amikor nagy nehezen kipréseli a nevemet a száján.

–  Lily?

Mozdulatlanná dermedve állok egy helyben, az egyik kezemmel a hasamat védem, a másikat a mellkasomra szorítom. Félek megmoccanni, félek egy szót is szólni. Nem akarok reagálni, amíg nem tudom pontosan, ő hogyan fog reagálni.

Meglátja a félelmet a tekintetemben, érzékeli, hogy csak riadt, felszínes lélegzetet veszek, és megnyugtatásképpen felemeli a kezét.

– Nem foglak bántani, Lily. Csak beszélgetni szeretnék. – Szélesebbre tárja az ajtót, és a nappali felé mutat. – Nézd! – Oldalt lép, hogy láthassam, nem jött egyedül.

Most én érzem magam elárulva.

– Marshall?

Marshall azonnal védekezőleg emeli maga elé a kezét.

– Fogalmam sem volt, hogy idő előtt hazajön, Lily. Üzent, és segítséget kért. Külön meghagyta, hogy egy szót se szóljak neked meg Issának. Légyszi, ne hagyd, hogy elváljon tőlem. Csak ártatlan kívülálló vagyok.

A fejemet csóválom, igyekszem felfogni, amit látok.

– Megkértem, hogy jöjjön le, így nyugodtabban beszélhetsz velem – mondja Ryle. – A te kedvedért van itt, nem miattam.

Marshallra nézek, ő pedig bólint. Így már nyugodtabban lépek ki a szobából. Ryle láthatólag nem ocsúdott fel még teljesen a sokkból, ami voltaképpen érthető is. A tekintete újra meg újra a hasamra téved, aztán úgy ugrik el onnan, mintha fájna csak rám néznie is. Két kézzel túr a hajába, aztán a folyosó vége felé mutat, miközben Marshall felé fordul.

– A hálószobában leszünk. Ha hallod, hogy... ha kiabálni kezdek.

Marshall tudja, mire kéri Ryle.

– Nem megyek sehová.

Ahogy követem Ryle-t a hálószobába, azon gondolkodom, milyen érzés lehet, hogy fogalma sincs róla, mitől gerjed haragra, vagy hogy mennyire durva lesz a reakciója. Hogy egyáltalán nem tud uralkodni az érzelmein.

Egy kurta pillanatra még meg is sajnálom egy egészen picit, de aztán az ágyra téved a tekintetem, eszembe jut az az este, és a sajnálatból semmi sem marad.

Ryle belöki az ajtót, de azért résnyire nyitva hagyja. Olyan, mintha egy egész évet öregedett volna abban a két hónapban, ami az utolsó találkozásunk óta eltelt. Karikás a szeme, ráncos a homloka, görnyedt a háta. Ha a megbánás emberi alakot öltene, éppen úgy nézne ki, mint most Ryle.

Megint a hasamra néz, aztán lassan tesz egy lépést előre. És még egyet. Óvatos, és ez jól is van így. Bátortalanul kinyújtja a kezét, némán kér engedélyt, hogy megérinthessen. Bólintok.

Még egyet lép, aztán a pocakomra fekteti a tenyerét.

A pólón keresztül is érzem a keze melegét, és becsukom a szememet. Hiába adott rá bőven okot, hogy haraggal gondoljak rá, az érzelmek attól még nem múltak csak úgy el. Attól, hogy valaki bánt bennünket, még nem szűnünk meg csak úgy szeretni. Nem az illető cselekedetei fájnak a legjobban, hanem a szeretet. Ha a tettek mögött nem lenne ott a szeretet, akkor kicsit könnyebb lenne elviselni a fájdalmat.

Ahogy elkezd mozogni a keze a hasamon, megint kinyitom a szememet. Ryle a fejét csóválja, mint aki képtelen felfogni, mi történik vele. Figyelem, ahogy lassan térdre ereszkedik előttem.

A karja átfonja a derekamat, és a hasamhoz nyomja a száját. Összefonja az ujjait a hátam mögött, a homlokát nekem támasztja.

Nehéz megfogalmazni, mit érzek iránta ebben a pillanatban.

Minden anya ezt akarná: csodálatos látni, hogy Ryle máris mennyire szereti a gyerekét. Nehéz nem osztozni ezen az érzésen senkivel. Nehéz, hogy éppen vele nem osztozhatom rajta, bármennyire is haragszom rá. A kezem a hajára téved, ahogy magához szorít. Egyfelől ordítani szeretnék vele, és felhívni a rendőrséget, ahogyan már aznap este is kellett volna. Másfelől sajnálom a kisfiút, akinek a karjában halt meg a testvére. Egyfelől azt kívánom, bár sosem találkoztam volna vele. Másfelől azt kívánom, bár meg tudnék bocsátani neki.

Lefejti a karját a derekamról, és a tenyerét a matracra támasztja mellettem. Feltápászkodik, aztán leül az ágy szélére. A könyökével a térdére támaszkodik, a tenyerét a szájához emeli.

Én is letelepszem mellé. Tudom, hogy sort kell kerítenünk erre a beszélgetésre, még akkor is, ha semmi kedvem hozzá.

– Kendőzetlen igazságok?

Bólint.

Nem tudom, melyikünknek illene kezdenie. Jelen állás szerint nem sok mondanivalóm van neki, úgyhogy várok. Beszéljen ő először.

– Azt sem tudom, hol kezdjem, Lily.

Az arcát kezdi dörzsölni.

– Kezdhetnéd mondjuk azzal, hogy „bocsánatot kérek, amiért megvertelek”.

A tekintete az enyémbe fúródik, süt belőle a bizonyosság.

– Lily, fogalmad sincs! Annyira sajnálom. Elképzelni nem tudod, min mentem át az elmúlt két hónapban, tudván, hogy mit műveltem veled.

Összeszorítom a fogamat. Az ujjaim fájdalmas erővel markolják a takarót magam mellett.

Hogy én nem tudom elképzelni, ő min ment át?

Lassan megrázom a fejem.

– Te nem tudod elképzelni, Ryle.

Felállok, tombol bennem a düh és a gyűlölet. Megpördülök, és rábökök.

– Te nem tudod elképzelni! Elképzelni nem tudod, milyen átmenni azon, amin én átmentem miattad! Hogy milyen az életedet félteni annak az embernek a kezei között, akit szeretsz. Hogy milyen fizikailag rosszul lenni, ha csak eszedbe jut, amit tett veled. Elképzelni nem tudod, Ryle! De egyáltalán! Baszódj meg! Baszódj meg, amiért ezt tetted velem!

Mélyen beszívom a levegőt, én is megdöbbenek magamon. A düh hullámként söpört át rajtam. Letörlöm a könnyeimet, és hátat fordítok neki. Ránézni is képtelen vagyok.

– Lily! – mondja. – Én nem...

– Ne! – szakítom félbe ordítva, és visszapördülök felé. – Még nem végeztem! Nem mondhatod el a magad igazságát, amíg nem hallottad az enyémet!

Az állkapcsát nyomogatva igyekszik kimasszírozni belőle a stresszt. Lehajtja a fejét, nem állhatja a haragot a tekintetemben. Hármat lépek felé, és letérdelek előtte. A térdére teszem a kezemet, nincs más választása, mint hogy egyenesen a szemembe nézzen, amíg beszélek hozzá.

– Igen. Megtartottam a mágnest, amit Atlas még gyerekkorunkban adott nekem. Igen. A naplókat is megtartottam. Nem, nem beszéltem neked a tetkóról. Igen, valószínűleg kellett volna. És igen, most is szeretem őt. Halálomig szeretni fogom, mert fontos része volt az életemnek. És igen, biztos vagyok benne, hogy ez fáj neked. De ettől még nem volt jogod ezt művelni velem. Még ha arra jöttél volna be a hálószobába, hogy az ágyban fetrengek vele, akkor sem lett volna jogod kezet emelni rám, te utolsó mocskos gazember!

Eltolom magam tőle, és megint felállok.

– Most te jössz! – kiáltok rá.

Fel-alá kezdek járkálni a szobában. A szívem olyan hevesen ver, mintha ki akarna törni a mellkasomból. Nem is bánnám, ha utat nyithatnék neki. Egy szemvillanás alatt szabadon engedném a mocsadékot, ha tehetném.

Jó pár perc telik így el. Járkálok. Fájdalommá gyúrom össze magamban Ryle némaságát és a saját haragomat.

Kimerítettek a könnyeim. Annyira belefáradtam az érzéseimbe. Kétségbeesetten zuhanok végig az ágyamon, és bőgni kezdek a párnámba. Olyan erővel préselem hozzá az arcom, hogy levegőhöz is alig jutok.

Érzékelem, hogy Ryle lefekszik mellém. Gyengéden a tarkómra fekteti a kezét, hogy elsimítsa a fájdalmat, amit ő okozott nekem. A szemem lehunyva, továbbra is a párnába nyomom az arcom, ahogy érzem, hogy a feje megállapodik az enyém mellett.

– Az igazság az, hogy egyáltalán nem tudok mit mondani – szólal meg csendesen. – Soha nem fogom tudni visszacsinálni azt, ami történt. És úgysem hinnél nekem, ha megígérném, hogy soha többé nem fordul elő. – Ad egy csókot a fejem tetejére. – A világom vagy, Lily. Az egész világom! Amikor felébredtem ezen az ágyon aznap éjjel, és nem voltál itt, tudtam, hogy soha nem kaphatlak vissza. Azért jöttem, hogy elmondjam, mennyire sajnálom. Azért jöttem, hogy elmondjam, elfogadom azt az állást Minnesotában. Azért jöttem, hogy elbúcsúzzam tőled. De Lily...

Megint a fejemhez nyomja az ajkát, élesen kifújja a levegőt.

– Lily, ez így már nem fog menni. Ott van benned egy részem, és máris jobban szeretem ezt a babát, mint bármit egész életemben.

– Elcsuklik a hangja, ahogy még szorosabban kapaszkodik belém.

– Kérlek, ne vedd ezt el tőlem, Lily! Kérlek!

A fájdalom a hangjában a csontomig hatol, és amikor felemelem a könnyáztatta arcomat, és ránézek, kétségbeesetten a számhoz nyomja a száját, hogy aztán rögtön vissza is húzódjon.

– Könyörgöm, Lily! Szeretlek. Segíts nekem!

A szája egy kurta pillanatra megint találkozik az enyémmel. Amikor nem lököm el magamtól, harmadszor is megcsókol.

Aztán negyedszer is.

Amikor az ajka ötödszörre érinti az enyémet, már ott is marad.

Ryle átkarol, és magához húz. A testem fáradt és erőtlen, de emlékszik rá. Emlékszik a gyengédségére, ami után most már két hónapja sóvárog.

– Szeretlek – suttogja a számba.

A nyelve gyengéden végigsimítja az enyémet. Annyira borzasztó és annyira jó és annyira fájdalmas. Még észbe sem kapok, már a hátamon fekszem, ő pedig rám mászik. Az érintése minden, amire vágyom, és minden, amire gondolnom sem szabadna.

Ahogy a keze a hajamba túr, egy szemvillanás alatt visszarepülök arra az éjszakára.

A konyhában vagyok, és Ryle olyan erővel húzza a hajamat, hogy az már fáj.

Ahogy félresimítja a hajamat az arcomból, egy szemvillanás alatt visszarepülök arra az éjszakára.

Az ajtóban állok, az ujjaival érinti a vállamat, aztán minden erejével beleharap.

Ahogy a homlokát gyengén az enyémnek támasztja, egy szemvillanás alatt visszarepülök arra az éjszakára.

Ugyanezen az ágyon fekszem alatta, amikor olyan erővel fejel belém, hogy hat öltéssel kell összevarrni a sebet.

A testem nem reagál többé az övére. Lassan megint elhatalmasodik rajtam a harag. Ryle szája nem mozdul tovább az enyémen, amikor érzi, hogy ledermedek.

Felemeli a fejét, lenéz rám, egy szót sem kell szólnom. Egymásba fúródó tekintetünk több kendőzetlen igazságot mond ki, mint a szánk valaha is. Az én szemem azt mondja neki, hogy nem bírom tovább elviselni az érintését. Az ő szeme azt mondja nekem, hogy már tudja.

Ryle lassan bólint.

Lecsúszik rólam, elhúzódik, végül háttal nekem ül az ágy peremén. Amikor aztán megtörtén feláll, még mindig bólogat, már tudja, hogy ma este nem nyeri el a bocsánatomat. Elindul a hálószoba ajtaja felé.

– Várj! – szólok utána.

Félig hátrafordul, a küszöbről néz vissza rám.

Felszegem az állam, könyörtelen pillantással mérem végig.

– Azt szeretném, ha ez a gyerek nem a tiéd lenne, Ryle. A szívem legeslegmélyéből azt kívánom, hogy bár ne belőled lenne egy darab.

Ha azt hittem, hogy már nem dőlhetne össze jobban a világa, hát tévedtem.

Kilép a szobából, én pedig a párnába préselem az arcom. Azt hittem, ha éppen úgy bántom őt, ahogy ő bántott engem, akkor sikerül méltóképpen megtorolnom, amit velem tett.

Hát nem sikerült.

Inkább bosszúszomjasnak és gonosznak érzem magam. Éppen olyan lettem, mint az apám.

Harmincegyedik fejezet

Anyu: Hiányzol. Mikor találkozunk végre?

Az üzenetre meredek. Két nap telt el azóta, hogy Ryle tudomást szerzett a terhességemről. Igen, most már ideje, hogy anyámnak is elmondjam. Nem félek elárulni neki, hogy gyereket várok. Az viszont határozottan megrémít, hogy arról is muszáj lesz beszélnem neki, ami Ryle és köztem történt.

Én: Nekem is hiányzol. Holnap délután átmegyek. Csinálsz nekem lasagnét?

Amint bezárom az üzenet ablakát, újabbat kapok.

Allysa: Gyere fel, vacsorázz velünk. Házi pizza lesz!

Pár napja nem jártam már Allysánál. Legutóbb még azelőtt néztem be hozzá, hogy Ryle hazajött volna. Nem tudom, hol van a férjem, de gyanítom, hogy náluk lakik. Jelen állás szerint a legkevésbé sem vágynék rá, hogy egy légtérben legyek vele.

Én: Ki lesz ott?

Allysa: Lily... Nem tennék veled ilyet. Holnap reggel nyolcig dolgozik. Csak hárman leszünk.

Túlságosan is jól ismer. Válaszolok neki, és megígérem, hogy felmegyek, amint végzek a munkámmal.

– Mit eszik egy akkora baba?

Az asztal körül ülünk. Rylee aludt, amikor megérkeztem, de felébresztettem, hogy a karomba vehessem kicsit. Allysa nem bánta; azt mondta, úgysem akarja, hogy akkor parádézzon ébren, amikor ő lefeküdne.

– Anyatejet – feleli tele szájjal Marshall. – De néha beledugom az ujjamat a kólámba, aztán a szájába dugom, hogy érezze ízét.

– Marshall! – kiált rá a férjére Allysa. – Remélem, csak viccelsz.

– Abszolút csak viccelek – közli Marshall, bár abból, ahogy mondja, az a benyomásom támadt, hogy talán mégsem.

– De mikor lehet bébiételeket adni neki? – kérdezem. Úgy gondolom, hogy azért ezeket ki kell derítenem még a szülés előtt.

– Úgy négy hónapos korban – feleli ásítva Allysa, aztán ledobja a villáját, hátradől a székén, és a szemét kezdi dörzsölgetni.

– Szeretnétek, ha ma éjszakára levinném magamhoz, hogy végigalhassátok az éjszakát?

– Nem, minden oké – mondja Allysa.

– Az nagyszerű lenne – vágja rá ugyanebben a pillanatban Marshall.

Elnevetem magam.

– Komolyan. Itt élek, pár emelettel lejjebb. Holnap nem dolgozom, úgyhogy ha egy szemhunyásnyit sem alszom az éjjel, simán bepótolhatom.

Most már Allysa is úgy fest, mint aki elgondolkodik a dolgon.

– Bekapcsolva hagyhatom a mobilomat, hátha szükség lesz rám.

Lenézek Ryleera, és szélesen mosolygok.

– Hallottad ezt? Ma éjjel Lily nénikédnél alhatsz!

Allysa annyi mindent beledobál a táskába, hogy kezdem azt hinni, a világ végére utazom Ryleeval.

– Úgyis szól, ha éhes. Ne a mikróban melegítsd neki a tejet, csak tedd be...

– Tudom – vágok a szavába. – Vagy ötven üveg tejet melegítettem neki, amióta megszületett.

Allysa bólint, aztán az ágyhoz lép. Ledobja mellém a táskát. Marshall éppen a nappaliban eteti Ryleet, úgyhogy Allysa lefekszik mellém, amíg várunk.

– Tudod, mit jelent ez? – kérdezi, miután felkönyököl.

– Nem. Mit?

– Ma este szexelhetek. Négy hónapja semmi.

Vágok egy grimaszt.

– Ezt nem feltétlenül akartam tudni.

Allysa elneveti magát, és a párnára ejti a fejét, de egy pillanattal később már fel is ül.

– Azt a kurva! – kiált fel. – Ideje lenne leborotválnom a lábamat. Azt sem csináltam már négy hónapja, azt hiszem.

Ezúttal én nevetek egy sort, aztán viszont eláll a lélegzetem. A hasamhoz kapok.

– Édes istenem! Éreztem valamit!

– Tényleg?

Allysa is a pocakomra fekteti a tenyerét, és a következő öt percben együtt várjuk némán, hogy megismétlődjön. Végül megtörténik, de olyan gyenge, hogy szinte észrevehetetlen.

Izgatottan nevetek fel megint.

– Semmit sem éreztem – közli csalódottan Allysa. – Gondolom, kell még pár hét, mire kívülről is tapintani lehet. Most érezted először, hogy mozog?

– Igen. Már kezdtem aggódni, hogy a világtörténelem leglustább magzata növekszik bennem.

Továbbra is a hasamon tartom a kezemet. Csendben ülünk még pár percet, közben az jár a fejemben, mennyire jó lenne, ha nem kerültem volna ilyen helyzetbe. Ryle-nak kellene itt lennie. Neki kellene mellettem ülnie a kezével a pocakomon. Nem Allysának.

Ettől a gondolattól majdnem elszáll az örömöm. Ez nyilván Allysának is feltűnik, mert a kezemre teszi a kezét, és megszorítja. Amikor ránézek, látom, hogy már nem mosolyog.

– Lily! – szól. – Régóta mondani szeretnék neked valamit.

Jesszusom! Nem tetszik a hangja.

– És mi az?

Felsóhajt, aztán bánatos mosolyt erőltet az arcára.

– Tudom, hogy szomorú vagy, amiért a bátyám nélkül kell végigcsinálnod. De mindegy, mennyire veszi ki a részét ebből az egészből, biztos lehetsz benne, hogy ez lesz életed legnagyobb élménye. Csodás anyuka leszel, Lily. Ez a baba egy mázlista.

Örülök, hogy kettesben vagyok Allysával, mert a szavaitól, mint valami hormonzavaros tinédzser, egyszerre kezdek nevetni és sírni, de úgy, hogy taknyom-nyálam egybefolyik. Csodálatos érzés, ahogy ezek a szavak visszaadják nekem a boldogságot.

Allysa megint melegen mosolyog rám.

– Most pedig fogd a gyerekemet, és vidd el innen, hadd henteregjek végre az én mocskosul gazdag férjemmel.

Legördülök az ágyról, és felállok.

– Te aztán tudod, hogyan kell lazára venni a figurát. Azt kell mondanom, ez az erősséged.

– És te éppen ezt szereted bennem – közli kedélyesen. – Na de most már tünés innen!

Harminckettedik fejezet

Az ELMÚLT HÓNAPBAN sok titkot őrizgettem félve, de az szomorított el a legjobban, hogy anyunak nem beszélhettem semmiről. Nem tudom, hogyan fogadja majd. Annyi biztos, hogy izgatott lesz, amiért unokája születik, de fogalmam sincs, mit szól majd ahhoz, hogy szakítottunk Ryle-lal. Imádja a férjemet. És ha abból indulok ki, hogy ő hogyan viselkedett a hasonló helyzetekben, valószínűleg minden további nélkül képes lesz megbocsátani neki azt, amit tett, sőt, arra fog majd biztatni, hogy fogadjam vissza. És őszintén szólva részben ezért is halogattam ezt a beszélgetést – a lelkem mélyén félek tőle, hogy akár sikerrel is járhat.

Általában erős vagyok. Majd’ mindennap annyira haragszom rá, hogy röhejesnek találom még a gondolatot is, hogy valaha megbocsáthatok neki. Időnként azonban levegőt sem kapok, annyira hiányzik. Hiányoznak a vidám pillanatok, amiket vele éltem át. Hiányoznak a szeretkezéseink. Hiányzik, hogy úgy istenigazából hiányozzon. Olyan sokat dolgozott, hogy néha, amikor egy éjjeli órán belépett az ajtón, én átvágtattam a szobán, és a karjába vetettem magam, mert annyira egyedül voltam nélküle. Még az is hiányzik, hogy mennyire szerette, amikor ezt csináltam.

A kevésbé erős napjaimon azt kívánom, bár anyám is pontosan tudná, mi történik. Néha másra sem vágyom, mint hogy autóba vágjam magam, elmenjek hozzá, és összekuporodjam nála a kanapén, ő pedig a fülem mögé igazítsa a hajamat, és azzal vigasztaljon, hogy minden rendben lesz. Néha felnőtt nőknek is szükségük van az anyjuk megnyugtató szavaira, hogy tarthassanak egy kis szünetet, és ne kelljen mindig erősnek lenniük.

Jó öt percig ülök az autómban a kocsifelhajtóján, mire összeszedem magam, és képes vagyok bemenni hozzá. Gáz, hogy ezt kell tennem, mert tudom, hogy igazából az ő szívét is összetöröm.

Amikor belépek a házába, éppen a konyhában sürgölődik, tésztalapokat rendez el egy serpenyőben. Nem veszem le azonnal a kabátomat – nyilvánvaló, hogy miért. Ugyan nem kismamaruhát viselek, de kabát nélkül szinte lehetetlen elrejteni a pocakomat. Főleg egy anya elől.

– Szia, drágaságom! – üdvözöl.

Belépek a konyhába, és oldalról ölelem meg, miközben éppen a sajtot teríti el a lasagna tetején. Miután az étel bekerül a sütőbe, átballagunk az étkezőasztalhoz, és leülünk. Anyu hátradől a székén, és kortyol egyet a kezében tartott teáspohárból.

Mosolyog. Így, hogy ennyire boldognak látom, csak még jobban rühellem ezt az egészet.

– Lily – szól –, mondanom kell neked valamit.

Nem tetszik ez nekem. Azért jöttem át, hogy én mondjak el valamit neki. Nem vagyok rá felkészülve, hogy én hallgassak, és ő beszéljen.

– Mi az? – kérdezem bizonytalanul.

Két kézzel markolja meg a teáját.

– Találkozgatok valakivel.

Tátva marad a szám.

– Tényleg? – A fejemet csóválom. – Ez...

Már majdnem kimondom, hogy „jó”, de aztán aggódni kezdek, hogy megint olyan helyzetbe hozza magát, mint amibe apám mellett került. Láthatja az aggodalmat a tekintetemben, mert leteszi a teát, és megszorítja a kezemet.

– Jó ember, Lily. Nagyon jó. Garantálom.

Azonnal mérhetetlenül megkönnyebbülök, mert látom rajta, hogy igazat beszél. Látom a boldogságot a szemében.

– Azta! – Erre egyáltalán nem számítottam. – Nagyon örülök, hogy rátaláltál. Mikor találkozhatom vele?

– Akár ma este, ha szeretnéd – feleli anyám. – Áthívhatom, hogy vacsorázzon velünk.

Megrázom a fejemet.

– Nem! – suttogom. – Ez nem a megfelelő alkalom.

Amint érzékeli, hogy valami fontosat akarok elmondani neki, még jobban megszorítja a kezemet. A hír jobbik felével kezdem.

Felállok, és leveszem a kabátomat. Először semmi különös nem tűnik fel neki, azt hiszi, csak melegem van, és kényelembe akarom helyezni magam. Aztán fogom az egyik kezét, és tenyérrel a hasamra fektetem.

– Nagymama leszel!

Elkerekedik a szeme, és jó pár pillanatig egyszerűen nem jut szóhoz. Aztán kibuggyannak a könnyei. Felugrik, és szorosan átölel.

– Lily! – kiáltja. – Édes istenem! – Mosolyogva lép egyet hátra. – Ez jó gyorsan ment! így is terveztétek? Nem is olyan régen házasodtatok össze.

Megrázom a fejemet.

– Nem terveztük. Én lepődtem meg a legjobban, hidd el.

Nevet, aztán még egy kicsit ölelgetjük egymást, mielőtt visszaülünk az asztalhoz. Igyekszem mosolyogni, de ez nem egy felhőtlenül boldog, várandós anya mosolya. Anyám azonnal kiszúrja, hogy valami nem stimmel. A szája elé kapja a kezét.

– Drágaságom – suttogja. – Mi a baj?

Eddig a pillanatig küzdöttem, hogy erős maradjak. Küzdöttem, hogy ne sajnáljam magamat túlságosan, amikor másokkal vagyok, így azonban, hogy itt ülök az anyámmal, gyengeségre vágyom. Arra, hogy egy kis időre feladhassam. Azt szeretném, ha levenné a vállamról a terhet, megölelne, és azt mondaná, hogy minden rendben lesz. És a következő negyedórában, amíg a karjai között sírok, pontosan ez történik. Végre nem kell magamért küzdenem, mert itt van valaki, aki megteszi helyettem.

Megkímélem a kapcsolatunk részleteitől, de ami fontos, azt elmondom neki. Azt, hogy Ryle bántott, méghozzá nem is egyszer, és nem tudom, mit tegyek. Hogy félek egyedül bevállalni ezt a gyereket. Hogy félek, mert lehet, hogy rossz döntést hozok. Hogy félek, mert talán gyenge vagyok, és ki kellett volna hívnom a rendőrséget Ryle-ra. Hogy félek, mert talán túl érzékeny vagyok, és nem kizárt, hogy túlreagálom ezt az egészet. Alapvetően mindent elmondok neki, amit magamnak sem voltam elég bátor teljesen bevallani.

Anyám hoz pár szalvétát a konyhából, aztán visszaül az asztalhoz. Amikor végre megint száraz a szemünk, az egyik szalvétát kezdi gyűrögetni, hengert formál belőle, azt tekeri ide-oda.

– És vissza akarod fogadni?

Nem mondom, hogy igen. De azt sem, hogy nem.

Ebben a pillanatban vagyok először teljesen őszinte, amióta megtörtént a dolog. Most azonban nemcsak anyámmal, de saját magammal is őszinte vagyok. Talán csak azért, mert a nők közül, akiket ismerek, egyedül ő ment át ugyanezen. Egyedül ő értheti meg, mennyire össze vagyok zavarodva.

A fejemet rázom, de közben rántok is egyet a vállamon.

– Alapvetően úgy érzem, hogy soha többé nem fogok tudni megbízni benne, de közben gyászolom azt, ami köztünk volt. Annyira jól működtünk együtt, anyu. Életem legszebb pillanatait töltöttem vele, és néha úgy érzem, hogy ezt azért nem szívesen adnám fel olyan könnyen.

A szalvétával újabb könnyeket itatok fel a szemem alól.

– Néha... amikor nagyon hiányzik... azt mondom magamnak, hogy nem is volt olyan rossz. Talán el bírnám viselni a legrosszabb pillanataiban, hogy az enyém lehessen a legjobb pillanataiban is.

A kezemre teszi a kezét, és a hüvelykjével simogatja az ujjaimat.

– Pontosan értem, mire gondolsz, Lily. De nagyon fontos, hogy ne téveszd szem elől a határt. Szépen kérlek, ne engedd, hogy ez megtörténjen.

Elképzelni nem tudom, mire gondol. Látja a tekintetemben a zavarodottságot, úgyhogy megragadja a karomat, és alaposabban is kifejti.

– Mindenkinél van egy határ. Amit hajlandóak vagyunk még eltűrni, mielőtt összeroppanunk. Amikor hozzámentem apádhoz, pontosan tudtam, hol van az én határom. De lassan... minden egyes incidenssel... kijjebb tolódott a határ. Aztán még egy kicsit kijjebb. Amikor először megütött, azonnal megbánta. Esküdözött, hogy soha többé nem fog megtörténni. Amikor másodszor is megütött, még jobban megbánta. A harmadik alkalommal már nem csak egy ütést kaptam. Megvert. És minden egyes alkalommal visszafogadtam. Aztán a negyedik alkalommal csak egy pofont kaptam. Emlékszem, utána megkönnyebbültem. Gondoltam, legalább most nem vert meg, ez nem is volt olyan vészes. – A szeméhez emeli a szalvétát, úgy folytatja. – Minden egyes eset tovább feszíti a határt. Minden egyes alkalommal, amikor úgy döntesz, hogy maradsz, megnehezíted, hogy legközelebb kilépj. Végül aztán teljesen szem elől téveszted a határokat, mert már az jár a fejedben, hogy: „Öt évig kitartottam, még öt év az már semmi.” – A kezemet fogja, amíg én hangosan zokogok. – Ne legyél olyan, mint én, Lily! Nyilván úgy gondolod, hogy szeret téged, és biztos vagyok benne, hogy szeret is. De nem úgy szeret, ahogy kell. Nem úgy szeret, ahogy megérdemled, hogy szeressenek. Ha Ryle igazán szeretne téged, nem engedné, hogy visszafogadd. Magától jutna arra az elhatározásra, hogy elhagy, mert akkor biztosan tudná, hogy nem bánthat téged soha többé. Minden nő ilyen szeretetet érdemel, Lily.

A szívem mélyéből azt kívánom, bár ne a saját bőrén tapasztalta volna meg ezeket. Közelebb húzom magamhoz, és ezúttal én ölelem át őt.

Valami oknál fogva azt hittem, hogy meg kell majd védenem magam előtte, ha idejövök. Lehetett volna több eszem. Régen azt hittem, anyám gyenge volt, most viszont kiderült, hogy az egyik legerősebb nő, akit ismerek.

–  Anyu? – Kibontakozom az ölelésből, hogy a szemébe nézhessek. – Ha nagy leszek, olyan akarok lenni, mint te.

Nevetve söpri félre a hajamat az arcomból. Látom a tekintetén, hogy ha lehetne, gondolkodás nélkül helyet cserélne velem. Ebben a pillanatban jobban fáj neki, ami velem történt, mint bármi, amit neki magának valaha el kellett szenvednie.

–  Tudnod kell még valamit – mondja, és megint a kezem után nyúl. – Aznap, amikor a búcsúztatót mondtad apád temetésén, tudom, hogy nem fagytál le, Lily. Ott álltál az emelvényen, és egyetlen jó dolgot sem voltál hajlandó mondani arról az emberről. Soha életemben nem voltam olyan büszke rád. Soha senki nem állt ki mellettem rajtad kívül. Erős maradtál akkor is, amikor én féltem. – Egy könnycsepp gördül le a szeméből. – Az a lány legyél inkább, Lily! Az az okos és merész lány.

Harmincharmadik fejezet

–  MIHEZ KEZDJEK HÁROM GYEREKÜLÉSSEL?

Allysa kanapéján ülök, és a rengeteg holmit bámulom. Nemrég ért véget a babaváró bulink. Itt volt anyám. Még Ryle anyja is átrepülte miatta az óceánt, de ő most a vendégszobában pihen, igyekszik kialudni az időeltolódást. Eljöttek a lányok a virágboltból meg néhány barátom a régi munkahelyemről. Még Devin is befutott. Végül egész jó buli kerekedett, pedig hetek óta rettegtem a gondolatától is.

– Ezért mondtam, hogy dobj össze egy listát a neten. Úgy semmiből nem kaptál volna egynél többet – mondja Allysa.

Felsóhajtok.

– Anya végül is vissza tudja vinni az övét. Éppen elég cuccot vett már így is.

Felállok, és nekilátok, hogy összeszedjem az ajándékokat. Marshall már megígérte, hogy segít levinni a saját lakásomba, úgyhogy Allysával szemeteszsákokba dobáljuk a holmikat. Én széthúzom a szájukat, ő pedig beledobál mindent a padlóról. Már majdnem harminchetes terhes vagyok, úgyhogy nem engedem át neki a könnyebbik feladatot.

Miután mindent bezsákoltunk, és Marshall már a második körét teszi meg a lakásomban, kinyitom Allysáékénál a bejárati ajtót, hogy újabb szemeteszsákot vonszoljak el a lifthez. Arra egyáltalán nem vagyok felkészülve, hogy szembe találom magam Ryle-lal, aki odabent áll, és rám mered. Döbbenten nézzük egymást, ami talán nem is csoda, tekintve, hogy nem beszéltünk a három hónappal ezelőtti veszekedésünk óta.

Persze elkerülhetetlen volt ez a találkozás. Az nem megy, hogy a férjem húga a legjobb barátnőm, ráadásul egy házban élünk, mégsem futunk össze soha.

Nyilván tudta, hogy ma van a buli, ha egyszer az anyja is iderepült miatta, láthatólag mégis meglepődik, amikor észreveszi a rengeteg holmit a hátam mögött. Az jut eszembe, hogy talán nem is puszta véletlenségből bukkan fel éppen akkor, amikor én menni készülök, hanem egyszerűen így volt kényelmes neki. Lenéz a kezemben tartott zsákra, és kiveszi a kezemből.

–  Majd én.

Engedem neki. Egy másikkal együtt leviszi a lakásba, én pedig összeszedem a cuccaimat. Ryle és Marshall együtt érkeznek vissza, éppen akkor, amikor indulni készülök.

Ryle fogja az utolsó zsákot, és azzal is kilép az ajtón. Magam is a nyomába szegődnék, amikor Marshall egy néma pillantással azt kérdezi, nem bánom-e, hogy kettesben maradok odalent a férjemmel. Bólintok. Nem kerülhetem örökké Ryle-t, szóval akár most is elbeszélgethetünk róla, mostantól hogyan lesz tovább.

Csak pár emelet van a két lakás között, de életemben nem tartott olyan sokáig liftezés, mint most Ryle társaságában. Párszor rajtakapom, hogy a hasamat bámulja, és elgondolkodom rajta, vajon milyen érzés lehetett három hónapot kibírnia anélkül, hogy terhesen látott volna.

Az ajtó nincs kulcsra zárva, úgyhogy egyszerűen belököm, Ryle pedig követ a lakásba. Az utolsó zsák holmit is beviszi a gyerekszobába, aztán hallom, hogy tologatja a dolgokat, és dobozokat nyit ki. A konyhában maradok, és olyasmiket mosogatok el, amik eleve nem is voltak piszkosak. A torkomban dobog a szívem a tudattól, hogy Ryle a lakásomban van. Most egyáltalán nem félek tőle, csak ideges vagyok. Jobban fel akartam készülni erre a beszélgetésre, mert gyűlölöm a konfrontációt, de tudom, hogy tárgyalnunk kell a babáról és a jövőnkről. Csak nem akarok. Legalábbis egyelőre nem.

Ryle érkezik a hálószoba felől, és belép a konyhába. Megint a hasamra téved a tekintete, de gyorsan el is kapja.

– Szeretnéd, ha összeraknám a kiságyat, ha már itt vagyok?

Valószínűleg nemet kellene mondanom, de ő is tett érte, hogy ez a gyerek itt növekedjen a testemben. Ha fizikai munkát ajánl, akkor elfogadom, akármilyen dühös is vagyok még rá.

– Igen, az nagy segítség lenne.

A mosóhelyiségre mutat.

– Odabent van még a szerszámos ládám?

Bólintok, ő pedig elindul arrafelé. Kinyitom a hűtőt, és úgy teszek, mintha keresnék benne valamit, hogy ne kelljen utánanéznem, ahogy megint végigvonul a konyhán. Amikor végül megint beveszi magát a gyerekszobába, bezárom a hűtőt, és az ajtajának támasztom a homlokom. Mélyeket lélegezve igyekszem feldolgozni mindazt, ami most bennem történik.

Ryle nagyon jól néz ki. Olyan régen nem láttam, hogy el is felejtettem, milyen jóképű. Késztetést érzek, hogy végigrohanjak a folyosón, és a karjába vessem magam. Érezni akarom a száját a számon. Hallani akarom, ahogy elmondja, mennyire szeret. Azt akarom, hogy feküdjön mellém, és tegye a kezét a hasamra úgy, ahogy számtalanszor elképzeltem.

Olyan könnyű lenne. Nagyban leegyszerűsítené most az életemet, ha megbocsátanék neki, és visszafogadnám.

Lehunyom a szememet, és elismétlem magamban anyám szavait. „Ha Ryle igazán szeretne téged, nem engedné, hogy visszafogadd.”

Egyedül ez az emlék tart vissza tőle, hogy utánarohanjak a gyerekszobába.

A következő egy órában a konyhában foglalom le magam, ő pedig a gyerekszobában marad. Végül kénytelen vagyok elindulni arrafelé, hogy kihozzam a telefontöltőmet a szobámból. Amikor visszafelé tartok a folyosón, megállok a gyerekszoba ajtajánál.

A kiságy már egyben van. Még meg is vackol benne. Fölötte áll, a korlátot markolja, és az üres ágyat bámulja. Olyan merev és mozdulatlan, hogy akár szobor is lehetne. Belemerül a gondolataiba, még azt sem veszi észre, hogy az ajtófélfát támasztom mögötte. Kíváncsi lennék rá, min elmélkedik. Vajon a baba jár a fejében? A gyerek, akivel nem fog együtt élni, amikor itt alszik majd ebben a kiságyban? Eddig a pillanatig nem voltam benne biztos, hogy szeretné-e kivenni a részét a gyerekünk életéből. Most viszont a tekintete a bizonyíték rá, hogy nagyon is szeretné. Soha sem láttam még emberi arcon ennyi szomorúságot, pedig még csak nem is szemből figyelem. Úgy érzem, hogy a bánatnak, ami most a hatalmába kerítette, semmi köze hozzám, csakis a gyerekünk miatt keseredett el.

Felnéz, észreveszi, hogy az ajtóban állok. Ellöki magát a kiságytól, és a felrázza magát a transzból.

–  Kész – mondja, és a művére mutat. Nekilát, hogy visszategye a szerszámokat a ládába. – Szeretnéd, ha megcsinálnék még valamit, amíg itt vagyok?

A fejemet rázva lépek közelebb a kiságyhoz, hogy megcsodáljam. Mivel még nem tudom, hogy fiam vagy lányom lesz, úgy döntöttem, a természetet választom témául. Az ágynemű barna, rajta zöld növények meg fák rajzaival. Passzol a függönyhöz meg passzolni fog majd a képhez, amit valamikor később a falra tervezek festeni. Azt is tervbe vettem, hogy néhány élő növényt költöztetek a gyerekszobába a boltból. Ösztönösen elmosolyodom, mert végre látom, hogy kezd összeállni az egész. Ryle még a körforgót is a helyére tette. Ahogy odanyúlok, és bekapcsolom, Brahms Bölcsődal csendül fel. Addig nézem, amíg megtesz egy teljes kört, aztán visszafordulok Ryle felé. Kétméternyire áll tőlem, és engem figyel.

Ahogy a tekintetem találkozik az övével, arra gondolok, hogy milyen könnyen ítélkeznek az emberek, ha csak kívülről látnak egy helyzetet. Én például éveken át ítélkeztem anyám fölött.

Kívülállóként könnyű azt hinni, hogy mi gondolkodás nélkül odébbállnánk, ha valaki rosszul bánna velünk. Könnyű kijelenteni, hogy nem tudnánk szeretni valakit, aki bánt bennünket, ha közben nem mi vagyunk szerelmesek abba az emberbe.

Amikor viszont első kézből tapasztaljuk meg, milyen ebbe a helyzetbe kerülni, egyáltalán nem könnyű csak úgy meggyűlölni azt, aki bánt bennünket, ha az illető az idő java részében inkább áldás az életünkben.

Ryle tekintetébe némi remény költözik, én pedig megharagszom magamra, amiért egy pillanatra leengedtem a falakat magam körül. Tesz felém egy bizonytalan lépést. Nyilván arra készül, hogy odahúzzon magához, és átöleljen, úgyhogy gyorsan hátrébb húzódom.

És a fal egy szemvillanás alatt máris megint ott emelkedik közöttünk.

Már önmagában az is jelentős lépés volt, hogy visszaengedtem a lakásba, és ezt neki is meg kell értenie. Sztoikus arckifejezés mögé rejti a csalódottságát. A hóna alá csapja a szerszámos ládát, aztán fogja a dobozt, amiben a kiságyat házhoz szállították. Időközben telepakolta a szeméttel, ami a kicsomagolás meg az összeszerelés közben gyűlt össze.

– Ezt kiviszem a kukába – mondja, és az ajtó felé indul. – Ha bármiben segítségre van még szükséged, csak szólj, rendben?

Bólintok.

– Köszönöm – nyögöm ki valahogyan.

Amikor odakintről a bejárati ajtó csukódását hallom, visszafordulok a kiságy felé. A szemem megtelik könnyel, de ezúttal nem magamat siratom. Nem is a babát.

Ryle-t siratom. Mert bár felelős érte, hogy ilyen helyzetbe került, tudom, mennyire szomorú miatta. És ha szomorúnak látunk valakit, akit szeretünk, akkor mi is szomorúak leszünk.

Egyikünk sem hozta fel sem a válást, sem a békülés lehetőségét. Egy szót sem beszéltünk róla, mi lesz majd, ha ez a baba tíz hét múlva megszületik.

Egyszerűen nem készültem még fel erre a beszélgetésre, és a legkevesebb, amit Ryle most megtehet, hogy türelemmel van irántam.

Merthogy rengeteg türelemmel tartozik nekem azokért a pillanatokért, amikor teljes egészében megtagadta tőlem.

Harmincnegyedik fejezet

LEÖBLÍTEM A FESTÉKET AZ ECSETEKRŐL, aztán visszamegyek a gyerekszobába, hogy megcsodáljam a falfestményt. A tegnap java részét meg a teljes mai napot a készítésével töltöttem.

Két hét telt el, amióta Ryle átjött, és összeszerelte a kiságyat. Most, hogy elkészült a kép a falon, és hoztam pár növényt is a boltból, úgy érzem, a gyerekszoba olyan lett, amilyennek elképzeltem. Ahogy körülnézek, azért elszomorodom kicsit, amiért senki sincs mellettem, hogy együtt csodálhassuk meg a művemet. Fogom a telefonomat, és gyorsan írok Allysának.

Én: Kész a falfestmény! Gyere le, és nézd meg!

Allysa: Nem vagyok itthon, van egy kis dolgom. Azért holnap mindenképpen átugrom megnézni.

Összeráncolom a homlokomat, és megpróbálkozom anyámmal. Tudom, hogy holnap dolgoznia kell, de legalább olyan izgatott lesz, mint én voltam, amikor befejeztem végre a képemet.

Én: Nincs kedved beautózni a városba ma este? Végre elkészült a gyerekszoba.

Anya: Nem lehet. Műsort adnak a gyerekek az iskolában, sokáig bent kell maradnom. De alig várom, hogy lássam! Holnap érkezem!

Leülök a hintaszékbe, és tudom, hogy nem kéne azt tennem, amit teszek, de azért mégis belevágok.

Én: Kész a gyerekszoba. Szeretnéd megnézni?

Abban a pillanatban, hogy rákoppintok a küldés gombra, minden idegszálam életre kel. Addig bámulom a képernyőt, amíg megérkezik a válasz.

Ryle: Hát persze. Már jövök is le.

Azonnal felállok, és nekilátok az utolsó simításoknak. Felverem a párnákat a kétszemélyes kanapén, megigazítom a falikárpitokat. Alig érek a bejárati ajtóhoz, amikor hallom, hogy kopogtat. Kinyitom, és a fenébe is! Orvosi ruha van rajta.

Félreállok az útból, hogy beléphessen.

– Allysa mondta, hogy festettél valamit a falra.

Követem a folyosón a gyerekszoba felé.

– Két napomba telt – árulom el neki. – Úgy érzem magam, mintha lefutottam volna egy maratont, pedig csak fel-le mászkáltam párszor egy kislétrán.

Hátranéz a válla fölött, és látom a riadalmat a szemében. Aggasztja, hogy egyedül csináltam ilyesmit. Pedig nincs miért aggódnia. Boldogulok.

Amikor a gyerekszobához érünk, megáll a küszöbön. A szemközti falra egy kertet festettem. Került bele mindenféle gyümölcs meg zöldség, ami csak eszembe jutott. Nem vagyok éppen festő, de csodás dolgokat lehet művelni egy kivetítő meg némi pauszpapír segítségével.

– Azta! – ámul el Ryle.

Mosolygok, mert felismerem a meglepetést a hangjában, és tudom, hogy őszinte. Belép a szobába, körülnéz, közben végig a fejét csóválja.

– Lily! Hát ez... Azta!

Ha Allysa lenne itt, tapsikolnék és ugrabugrálnék. Csakhogy Ryle az, és tekintve, hogyan mennek a dolgok közöttünk mostanság, ez egy kicsit fura lenne.

Az ablakhoz lép, ahol felállítottam egy hintát. Meglöki, mire jobbról-balra kezd el mozogni.

– Előre-hátra is lehet – mondom.

Gőzöm sincs, tud-e egyáltalán valamit a babahintákról, de nekem nagyon bejött ez a funkció.

Ryle a pelenkázóhoz lép, és elővesz egy pelust a tartóból. Széthajtogatja, és a magasba emeli.

– Annyira pici! – állapítja meg, – Nem emlékszem, hogy Rylee valaha is ilyen apró lett volna.

Kicsit elszomorodom, amikor Rylee nevét hallom tőle, A kislány születése óta külön élünk, úgyhogy nem láthattam, milyen, amikor az unokahúgával foglalkozik.

Ryle összehajtogatja a pelenkát, és visszateszi a helyére. Amikor felém fordul, elmosolyodik, felemeli a kezét, és körbemutat a szobában.

– Ez fantasztikus, Lily – mondja. – Úgy, ahogy van. Nagyon... – Leengedi a kezét, a mosoly lefagy az arcáról. – Nagyon ügyes vagy.

Mintha besűrűsödne körülöttem a levegő. Hirtelen még lélegzetet venni is nehezemre esik, mert valami oknál fogva sírhatnékom támad. Annyira szép ez a pillanat, és végtelenül elszomorít, hogy a terhességem nem ilyenekkel van tele. Jólesik osztozni Ryle-lal az örömömön, de közben kicsit félek is tőle, hogy hamis reményt keltek benne.

Most, hogy itt van, és látta a gyerekszobát, nem is tudom, hogyan legyen tovább. Nyilvánvaló, hogy egy csomó mindenről beszélgetnünk kell, elképzelni nem tudom, hol kezdhetném. Vagy hogy hogyan.

A hintaszékhez lépek, és leülök rá.

– Kendőzetlen igazság? – kérdezem, ahogy felnézek rá.

Hosszan kifújja a levegőt, bólint, aztán lehuppan a kanapéra.

– Könyörgöm, Lily, mondd, hogy most már tudsz beszélgetni róla.

A reakciójától feloldódom valamelyest. Ezek szerint hajlandó bármit meghallgatni. Átkarolom a pocakomat, és előredőlök a hintaszékben.

– Kezdd te!

Összekulcsolja a kezét a két térde között. Olyan nyílt tekintettel néz fel rám, hogy el kell kapnom a fejemet.

– Halványlila gőzöm sincs, hogy mit szeretnél tőlem, Lily. Nem tudom, milyen szerepet szánsz nekem. Igyekszem akkora távolságot tartani, amekkorát csak szeretnél, de közben el nem tudod képzelni, mennyire szeretnék segíteni. Benne akarok lenni a gyerekünk életében. A férjed akarok lenni, méghozzá jó férjed. Közben viszont fogalmam sincs, mi játszódik le a fejedben.

A szavai bűntudattal töltenek el. A múltban történtek ellenére továbbra is ő a baba apja. Minden joga meg is van, hogy apaként viselkedjen, függetlenül attól, hogy én mit érzek. És én is azt akarom, hogy apaként viselkedjen. Azt akarom, hogy jó apa legyen. De a lelkem mélyén még mindig nem engedtem el a legnagyobb félelmemet, és tudom, hogy beszélnem kell vele róla.

– Eszembe sem jutna, hogy ne engedjelek ennek a gyereknek a közelébe, Ryle. Örülök, hogy ki akarod venni a részed a neveléséből. De...

Az utolsó szó hallatán előredől, és a tenyerébe temeti az arcát.

– Milyen anya lennék, ha valahol a lelkem mélyén nem aggódnék a dührohamaid miatt? Amiatt, ahogy néha elveszted a fejedet. Honnan tudjam, hogy nem kattansz be valamitől, amikor kettesben vagy a babával?

Úgy árad a szeméből a kínszenvedés, hogy attól félek, rögtön megszakad a szíve. Vadul rázni kezdi a fejét.

– Lily, én soha...

– Tudom, Ryle. Soha nem ártanál szántszándékkal a saját gyerekednek. Az is meggyőződésem, hogy engem sem szántszándékkal bántottál, mégis megtetted. És hidd el, nem akarok kételkedni benne, hogy soha nem fogsz ilyesmit megtenni. Apám soha senkit nem ütött meg anyámon kívül. Sok olyan férfi van, sőt mondok valamit, sok olyan nő, aki rendszeresen bántalmazza élete párját úgy, hogy közben soha senki más társaságában nem jön ki a sodrából. Teljes szívemből hinni szeretnék abban, amit mondasz, de neked is meg kell értened, miért vagyok ilyen bizonytalan. Soha nem fosztanálak meg attól, hogy egészséges kapcsolatod legyen a gyerekeddel. De nagyon türelmesnek kell lenned velem, amíg visszaszerzed valahogyan a bizalmamat, amit elvesztettél.

Bólintással jelzi, hogy érti. Tudnia kell, hogy sokkal többet kap, mint amennyit megérdemel.

– Abszolút – mondja. – Te diktálod a feltételeket. Minden úgy lesz, ahogy akarod, rendben?

Ryle megint összeteszi a kezét, és idegesen az alsó ajkát kezdi rágni. Érzem rajta, hogy mondani szeretne még valamit, de erősen habozik, hogy kibökje-e.

– Hadd halljam, mi jár még a fejedben, amíg olyan kedvemben vagyok, hogy szívesen beszélgetek róla.

Hátrabillenti a fejét, és felnéz a mennyezetre. Akármiről is van szó, nehezére esik. Nem tudom, hogy a kérdést fáj-e neki feltenni, vagy a válaszomtól fél ennyire.

– Mi lesz velünk? – suttogja végül.

Mélyet sóhajtok. Tudtam, hogy elő fog kerülni ez a kérdés is, de képtelen vagyok megadni neki a választ, hiszen még magam sem tudom, mi lesz az. A válás vagy a békülés a két lehetséges forgatókönyv, de egyelőre egyik mellett sem szeretném letenni a voksomat.

– Nem szeretnélek hamis reményekkel áltatni, Ryle – mondom csendesen. – Ha ma kéne döntenem... valószínűleg a válásra szavaznék. Viszont őszintén szólva magam sem tudom, azért-e, mert túltengenék bennem a terhességi hormonok, vagy mert tényleg ezt akarom. Azt hiszem, egyikünkkel szemben sem lenne tisztességes, ha a baba születése előtt bármi véglegeset mondanék.

Reszketve fújja ki a levegőt, aztán a nyakszirtjéhez emeli a kezét, és erősen megszorítja. Végül feláll, és a szemembe néz.

– Köszönöm – mondja. – Azt, hogy áthívtál, és azt is, hogy beszélgettél velem. Azóta be akartam nézni hozzád, hogy két hete itt jártam, de nem tudtam, mit szóltál volna hozzá.

– Én sem tudom, mit szóltam volna hozzá – felelem teljesen őszintén.

Próbálok feltápászkodni a hintaszékből, de valami oknál fogva az elmúlt egy hétben ez a művelet sokkal nehezebb lett. Ryle odalép hozzám, és felém nyújtja a kezét, hogy felsegítsen.

Nem tudom, hogyan fogom bírni a gyűrődést a nagy napig, amikor már most sem tudok hangos nyögések nélkül felállni egy székről.

Amikor végre két lábon állok, Ryle nem engedi el azonnal a kezemet. Csak pár centire vagyunk egymástól, és tudom, hogy ha felnézek rá, mindenféle érzéseim támadnak majd. Megtalálja a másik kezemet is, és mindkettőt egyszerre tartja a testem mellett. Ahogy az ujjait az enyémek közé fűzi, az érzés egészen a szívemig hatol. A homlokomat a mellkasának támasztom, és lehunyom a szememet. Az arcát a fejem búbjára fekteti, és így állunk kővé meredve. Egyikünk sem mer moccanni. Én azért nem, mert attól félek, hogy gyenge lennék, és nem állnék ellen, ha meg akarna csókolni. Ő azért, mert attól fél, hogy ha bármit csinál, elhúzódom tőle.

Úgy sejtem, legalább öt teljes perc telik el anélkül, hogy bármelyikünk akár a kisujját is mozdítaná.

– Ryle! – szólok végül. – Meg tudsz nekem ígérni valamit?

Érzékelem, hogy bólint.

– Amíg nem születik meg a baba, légy szíves ne akarj rádumálni, hogy bocsássak meg neked. És könyörgöm, ne próbálj megcsókolni. – Elhúzódom a mellkasától, és felnézek rá. – Egyszerre csak egy nagy dologgal szeretnék foglalkozni, és jelenleg a baba a legfontosabb. Nem szeretném, ha még stresszesebb és még zavarosabb lenne a helyzet, mint amilyen máris.

Megnyugtatóan szorítja egyszerre mindkét kezemet.

– Egyszerre csak egy monumentális, egész életre kiható döntés. Vágom.

Megkönnyebbülten mosolygok, amiért végre túlestünk ezen a beszélgetésen. Tudom, hogy még nem hoztam meg a végső döntést kettőnkről, de azért nagy súlytól szabadultam meg így, hogy világosan értjük egymást.

Elengedi a kezemet.

– Késésben vagyok a melóból – mondja, és a hüvelykujjával hátrabök a válla fölött. – Indulnom kéne.

Bólintok, és kikísérem. Amíg be nem zárom mögötte az ajtót, és egyedül nem maradok a lakásban, észre sem veszem, hogy mosoly ült ki az arcomra.

Még mindig felfoghatatlanul haragszom rá, amiért ilyen helyzetbe sodort bennünket, szóval a mosolyom pusztán annak szól, hogy valamelyest legalább haladtunk. Néha a szülőknek érett emberek módjára rendezniük kell a nézeteltéréseiket, és higgadtan kell kezelniük a helyzetet, hogy azt tehessék, ami a legjobb a gyerekük számára.

Mi most pontosan ezt tesszük. Megtanuljuk, hogyan értsünk szót egymással, mielőtt velünk lesz még valaki, akivel törődnünk kell.

Harmincötödik fejezet

PIRÍTÓS ILLATÁT ÉRZEM.

Kinyújtózom az ágyon, és mosolygok, mert Ryle tudja, hogy a pirítós a kedvencem. Egy darabig csak fekszem, mielőtt egyáltalán megpróbálkozom a felkeléssel. Úgy érzem, legalább három megtermett férfi kell hozzá, hogy kigörgessen az ágyból. Végül veszek egy mély lélegzetet, átvetem a lábamat a matrac peremén, és feltolom magam.

Először is pisilek. Igazság szerint mostanság gyakorlatilag nem is csinálok semmi mást. Elvileg holnaputánra írtak ki, de az orvosom szerint lehet, hogy még egy hetem is hátravan. A múlt héten elkezdtem a szülési szabadságomat, úgyhogy most erről szól az életem. Pisilek és tévét nézek.

Amikor végül eljutok a konyháig, Ryle éppen rántottát kavargat a serpenyőben. Amint meghallja a lépteimet, sarkon fordul.

– Jó reggelt! – üdvözöl. – Nincs még baba?

A fejemet rázom, és a hasamra teszem a kezem.

–  Nincs, de kilencszer pisiltem az éjjel.

Ryle elneveti magát.

– Ez új rekord!

Tojást lapátol egy tányérra, aztán szalonnát és pirítóst dob mellé. Felém fordul, a kezembe adja a tányért, aztán gyors csókot nyom a homlokomra.

– Mennem kell, máris késésben vagyok. Egész nap bekapcsolva hagyom a telefonomat.

Mosolyogva nézek le a reggelimre. Jogos, eszem is. Pisilek, eszem, és tévét nézek.

– Köszönöm – mondom vidáman.

A tányérral a kezemben a kanapéhoz vonulok, letelepszem, és bekapcsolom a tévét.

Ryle körberohanja a szobát, összeszedi a cuccait.

– Ebédszünetben beugrom, és rád nézek. Lehet, hogy este későig kell dolgoznom, de Allysa megígérte, hogy hoz neked vacsorát.

A szememet forgatom.

– Jól vagyok, Ryle. Az orvos pihenést rendelt, nem teljes elhülyülést.

Már nyitná az ajtót, de megtorpan, mint aki elfelejtett valamit. Visszavágtat hozzám, és a hasamhoz nyomja a száját.

– Dupla zsebpénzt kapsz, ha már ma előbújsz – mondja a babának. Sokat beszél a gyerekkel. Két héttel ezelőtt eljutottam odáig, hogy azt mondtam, nem bánom, ha megnézi, hogyan rugdal a baba. Ryle azóta néha be-be néz, pusztán azért, hogy a hasammal beszélgessen. Nekem alig mond valamit, de igazából tetszik a dolog. Jó, hogy ennyire feldobja az apaság.

Fogom a pokrócot, amivel Ryle az éjjel a kanapén takarózott, és belebugyolálom magam. Már egy hete itt alszik, várja, hogy megkezdődjön a szülés. Eleinte kényelmetlenül éreztem magam e miatt a felállás miatt, de igazság szerint végül határozottan jól sült el a dolog. Én továbbra is a vendégszobában alszom. Gyerekszobának a harmadik hálót alakítottuk át, ami azt jelenti, hogy Ryle minden további nélkül alhatna a nagy hálószobában, valami oknál fogva mégis a kanapét választotta. Szerintem őt is éppen úgy zavarják az ahhoz a helyiséghez kötődő emlékek, mint engem, szóval inkább egyikünk sem lép be oda.

Az elmúlt hetek igazán jól teltek. Attól eltekintve, hogy semmiféle testi kapcsolat nincs köztünk, egészen olyan érzés, mintha a dolgok visszazökkentek volna a régi kerékvágásba. Ryle még mindig sokat dolgozik, de a szabad estéin újabban odafent vacsorázom a többiekkel. Viszont kettesben sosem eszünk. Kerülök mindent, ami akár csak távolról is randira vagy bármilyen pároknak való dologra emlékeztet. Továbbra is igyekszem egyszerre csak egy monumentális dologra koncentrálni, és amíg a baba meg nem születik, és a hormonjaim vissza nem rendeződnek a normális szintjükre, nem vagyok hajlandó döntést hozni a házasságomról. Persze magam is tudom, hogy csak azért hivatkozom a terhességre, mert így tovább halogathatom az elkerülhetetlent, de azért aki gyereket vár, az mégiscsak megengedheti magának, hogy egy kicsit önző legyen.

Meghallom a csengőhangomat, mire a kanapéba fúrom az arcomat, és felnyögök. A konyhában hagytam a telefonomat.

Szóval legalább ötméternyire van innen.

Huh!

Nekilátok, hogy feltápászkodjam a kanapéról, de semmi sem történik.

Újra próbálkozom. Még mindig ülök.

Megragadom a karfát, és talpra húzom magam. Harmadszorra csak összejött.

Amikor végre állok, magamra borítom a kezemben lévő vizet. Felmordulok... de aztán eláll a lélegezetem.

Nem is volt nálam víz!

Azt a rohadt!

Lenézek, a lábamon csorog a víz. A telefonom továbbra is a konyhapulton csöng. Odasietek – na jó, odatotyogok –, és felveszem.

– Halló?

– Szia, Lucy vagyok. Gyors kérdés. A vörös rózsák, amiket rendeltünk, megsérültek a szállítás során, viszont ma van a Levenberg-temetés, és egyértelműen piros rózsákat kértek a koporsóra. Van B tervünk?

– Igen, hívd fel a virágost a Broadwayn! Jönnek nekem egy szívességgel.

– Oké, köszi!

Éppen letenném, hogy felhívjam Ryle-t, és szóljak neki, hogy elfojt a magzatvizem, de Lucy még beleszól.

– Várj!

Visszaemelem a telefont a fülemhez.

– Vannak itt ezek a számlák. Még ma fizessem ki őket, vagy ráér...

– Ráér később, nem sürgősek.

Megint kinyomnám, de Lucy újra a nevemet kiáltja, és már tenné is fel a következő kérdést.

– Lucy! – vágok higgadtan a szavába. – Ezeket kénytelenek leszünk holnap megbeszélni. Azt hiszem, elfolyt a magzatvizem.

Egy pillanatra csend lesz.

– Hú! HÚ! SIESS!

Még le sem teszem, amikor a fájdalom első jele belehasít a gyomromba. Elfintorodom, és már hívom is Ryle-t. Az első csengésre felveszi.

– Vissza kell fordulnom?

– Igen.

– Édes istenem! Tényleg? Elkezdődött?

– Igen.

– Lily! – kiáltja izgatottan, aztán megszakad a vonal.

A következő pár percet azzal töltöm, hogy összeszedjek minden szükséges holmit. Már előkészítettem egy kórházi táskát, de tiszta dzsuvásnak érzem magam, úgyhogy gyorsan beugrom a zuhany alá. A második fájás úgy tíz perccel az első után érkezik. Előrehajolok, és a hasamra szorítom a kezemet, a víz a hátamon zubog. Az összehúzódás éppen a vége felé tart, amikor hallom, hogy kivágódik a fürdőszoba ajtaja.

– Te most komolyan zuhanyozol? – kérdezi Ryle. – Lily, húzás ki a zuhany alól, és gyerünk!

– Adj egy törülközőt!

Pár pillanattal később Ryle keze jelenik meg a zuhanyfüggöny mellett. Próbálom magam köré ügyeskedni a törülközőt, mielőtt kilépek a zuhany alól. Fura érzés rejtegetni a saját testemet a férjem elől.

A törülköző túl kicsi. A mellemet eltakarja, de fejjel lefelé álló V-ként nyílik szét a hasam fölött. Ahogy kilépek a zuhanytálcából, újabb fájás kap el. Ryle megfogja a kezemet, kivárja, amíg veszek pár mély lélegzetet, aztán átkísér a hálószobába. Nyugalmat erőltetek magamra, és éppen azon vagyok, hogy kiválasszam a ruhákat, amikben bevonulok a kórházba, amikor felnézek rá.

A hasamat bámulja. Furcsa az arckifejezése, de nem tudom, mit hámozzak ki belőle.

A tekintete találkozik az enyémmel, és egy pillanatra mozdulatlanná merevedek.

Eltelik egy pillanat, amikor nem tudom megállapítani, hogy mindjárt összehúzza a szemöldökét vagy inkább elmosolyodik. Valahogyan aztán sikerül egyszerre megoldania mind a kettőt, majd gyorsan kifújja a levegőt, és megint lenéz a hasamra.

– Gyönyörű vagy – suttogja.

Éles szorítást érzek a mellkasomban, és ennek semmi köze az összehúzódásokhoz. Hirtelen rádöbbenek, hogy most először látja a csupasz hasamat. Most először látja, hogy festek a bennem növekvő babával.

Odalépek hozzá, a pocakomra teszem a kezét, és ott tartom. Rám mosolyog, a hüvelykujja ide-oda mozog a bőrömön. Gyönyörű pillanat. A legszebbek egyike kettőnk között.

– Köszönöm, Lily.

Süt róla – az érintéséből a hasamon, az enyémbe fúródó tekintetéből –, hogy nem ezt a pillanatot köszöni meg, és nem is bármelyik másikat a korábbiak közül. Előre mond köszönetét az összes pillanatért, amit együtt tölthet majd ezzel a gyerekkel.

Nyöszörögve kétrét görnyedek.

– A kurva életbe!

Ennyit a szép pillanatról.

Ryle fogja a ruháimat, és segít felöltözni. Felkap mindent, amire rámutatok, aztán elindulok a lift felé. Lassan. Félúton járunk, amikor megérkezik a soron következő fájás.

– Fel kellene hívnod Allysát – mondom, ahogy kikanyarodunk a garázsból.

– Most vezetek. Majd felhívom a kórházból. És anyukádat is.

Bólintok. Én nyilván akár ebben a pillanatban is felhívhatnám őket, de előbb szeretnék eljutni a kórházba, mert úgy érzem, hogy a baba veszettül türelmetlen, és legszívesebben már az autóban színre lépne.

Eljutunk a kórházba, de a fájások között már egy perc sem telik el, amikor megérkezünk. Mire az orvos beöltözik, és kerítenek nekem egy ágyat, jócskán kitágul a méhszájam. Alig öt perc telik el, amikor szólnak, hogy most már tolhatom. Ryle-nak esélye sincs bárkit felhívni, olyan gyorsan történik minden.

Minden egyes tolásnál megszorítom Ryle kezét. Egy ponton az is eszembe jut, hogy talán mindjárt összeroppantom a kezét, ami nélkül véget is érne a karrierje, de ő egy szót sem szól. Engedi, hogy szorítsam, ahogy csak bírom, és én pontosan ezt teszem.

– Már majdnem teljesen kidugta a fejét – mondja az orvos. – Csak párat kell tolnia.

A következő pár percet képtelenség elmesélni. Fájdalom, ziháló légzés, szorongás és tiszta, semmihez sem hasonlítható emelkedettség érzése áll össze homályos eleggyé. Meg persze a nyomás. Olyan rettenetes nyomás nehezedik rám, hogy úgy érzem, rögtön összeroppanok.

– Lány! – mondja aztán Ryle. – Lányunk született, Lily!

Kinyitom a szemem. Az orvos felemeli a babát. Csak a körvonalait látom, mert rengeteg könny özönlik a szemembe. Amikor a mellkasomra fektetik, az életem legszebb pillanata. Azonnal megérintem a piros ajkát, az arcát, az ujjait. Ryle elvágja a köldökzsinórt, és amikor elviszik a lányomat, hogy lemosdassák, üresnek érzem magam.

Pár perccel később egy takaróba csavarva megint a mellemen fekszik.

Képtelen vagyok bármi mást tenni, csak őt bámulom.

Ryle leül mellém az ágyra, és lehúzza a takarót a lányunk álláig, hogy jobban megnézhessük az arcát. Megszámoljuk az ujjait a kezén és a lábán. Megpróbálja kinyitni a szemét, és mind a ketten úgy találjuk, hogy ez a legédesebb dolog a világon. Ásít, mire elmosolyodunk, és még jobban beleszerelmesedünk.

Miután az utolsó nővér is elhagyja a szobát, és végre kettesben maradunk, Ryle megkérdezi, hogy a karjába veheti-e. Felemeli az ágyam hátát, hogy kényelmesebben ülhessünk. Miután odaadom neki a lányunkat, a vállára hajtom a fejem, és tovább ámulunk.

– Lily! – suttogja. – Kendőzetlen igazság?

Bólintok.

– Annyival szebb, mint Allysa és Marshall gyereke – mondja.

Nevetve könyökölöm oldalba.

– Csak viccelek – teszi hozzá halkan.

Azért pontosan értem, mire gondol. Rylee gyönyörű baba, de senki nem érhet a mi lányunk lába nyomába sem.

– Mi legyen a neve? – kérdezem.

Nem volt éppen szokványos a kapcsolatunk egymással a terhesség közben, úgyhogy a gyerek neve eddig szóba sem került.

– A húgodról szeretném elnevezni. – Felnézek Ryle-ra. – Vagy talán a bátyádról?

Nem tudom, mit fog szólni ehhez. Én személy szerint azt hiszem, hogy ha a halott bátyjáról nevezzük el a lányunkat, az segíthet begyógyítani a sebeit, de egyáltalán nem biztos, hogy ezt ő is így látja.

Rám pillant, erre a válaszra nem számított.

– Emerson? – kérdez vissza. – Elég cuki lánynév lenne. Hívhatnánk Emmának. Vagy Emmynek.

Büszkén mosolyog a kislányunkra, aztán lehajol, és nyom egy puszit Emerson homlokára.

Egy idő után felemelem a fejemet Ryle válláról, hogy nézhessem, ahogy a lányunkat a karjában tartja. Már az együtt töltött kevéske közös idő is elég hozzá, hogy lássam, mennyire szereti. Bármit hajlandó lenne megtenni, hogy megóvja. A világon bármit.

És ez az a pillanat, amikor végleg eldöntőm, mi legyen vele.

Mi legyen kettőnkkel.

Már tudom, mi a legjobb a családunknak.

Ryle sok szempontból csodálatos. Melegszívű. Törődik másokkal. Okos. Karizmatikus. Elhivatott.

Egyiket-másikat apámról is el lehetett mondani. Nem állítanám, hogy melegszívű volt másokkal, de amikor együtt töltöttük az időt, éreztem, hogy szeret. Okosnak okos volt, és karizmatikus is. Meg elhivatott. De sokkal jobban gyűlöltem, mint amennyire szerettem. A jó dolgokat teljesen elhomályosították azok a pillanatok, amikor a legszörnyűségesebb dolgokat művelte a szemem láttára. Öt perc apám legrosszabb énjéből elég volt hozzá, hogy semmivé tegyen akár öt évre valót is a legjobb énjéből.

Emersonra pillantok, aztán Ryle-ra. És tudom, hogy azt kell tennem, ami a lányomnak a legjobb. Ami ahhoz kell, hogy a lehető legjobb kapcsolatot alakítsa ki az apjával. Nem magam miatt hozom meg ezt a döntést, és nem is Ryle miatt.

Hanem Emerson miatt.

– Ryle?

Amikor rám néz, még mosolyog, de a tekintetemet látva azonnal elkomorodik.

– El akarok válni.

Ryle kettőt pislog. A szavaim áramütésként hatnak rá. Vág egy grimaszt, megint a lányunkra néz, aztán szinte összeroskad.

– Lily! – Hitetlenkedve rázza a fejét. – Ne tedd ezt, kérlek!

Szinte könyörög, én pedig gyűlölöm a tudatot, hogy hiába kapaszkodott bele egészen mostanáig a reménybe, elveszem tőle, amire vágyott. Tudom, hogy részben én is hibás vagyok, de azt hiszem, fel sem fogtam, miről kell döntenem valójában, amíg először a karomban nem tartottam a lányomat.

– Csak még egy esélyt kérek, Lily. Könyörgöm. – El-elcsuklik a hangja, a szeme egyre homályosabb lesz.

Tisztában vagyok vele, hogy a lehető legrosszabb pillanatban okozok fájdalmat neki. Akkor töröm össze a szívét, amikor élete legszebb pillanatait kellene átélnie, de tudom, hogy ha most nem állok a sarkamra, és nem közlöm egyértelműen a döntésemet, akkor talán soha nem tudom megértetni vele, miért nem kockáztathatom meg, hogy visszafogadjam.

Elsírom magam, mert ez nekem is legalább annyira fáj, mint neki.

– Ryle – szólok halkan. – Mit tennél, ha egy nap ez a kislány a szemedbe nézne, és azt mondaná: „Apu? A barátom megütött.” Mit mondanál neki, Ryle?

Magához szorítja Emersont, és a takarója tetejébe temeti az arcát.

– Ne, Lily! – könyörög.

Kihúzom magam ültömben, Emerson hátára fektetem a kezem, és kivárom, amíg Ryle a szemembe néz.

– Mi lenne, ha egy nap megállna előtted, és azt mondaná: „Apu? A férjem lelökött a lépcsőn. Szerinte véletlen volt. Mit tegyek?”

Rázkódni kezd a válla, és a találkozásunk napja óta most először látom sírni. Valódi könnyek ömlenek az arcán, ahogy magához öleli a lányunkat. Én is sírok, de nem hallgatok el. Emerson kedvéért.

– Mi lenne... – Elcsuklik a hangom. – Mi lenne, ha megállna előtted, és azt mondaná: „A férjem meg akart erőszakolni, apu. Leszorított az ágyra, hiába könyörögtem neki, hogy hagyja abba. De megesküdött, hogy soha többé nem fordul elő. Mit tegyek, apu?”

Emerson homlokát puszilgatja egyre, a könnyei csak nem apadnak.

– Mit mondanál neki, Ryle? Áruld el nekem! Tudnom kell, mit mondanál a lányunknak, ha a férfi, akit teljes szívéből szeret, bántaná?

Most már egyenesen zokogás tör fel belőle. Odahajol hozzám, fél kézzel átkarol.

– Könyörögnék neki, hogy hagyja el – feleli el-elcsukló hangon. Az ajkát kétségbeesetten szorítja a homlokomra, érzem, ahogy a könnyei az arcomra hullnak. A szája a fülemet keresi, ahogy egyszerre ölel magához mindkettőnket. – Azt mondanám neki, hogy sokkal jobbat érdemel. És esdekelve kérném, hogy ne menjen vissza ahhoz az emberhez, akármennyire is szereti. Sokkal, de sokkal jobbat érdemel.

Könnyek, összetört szívek és összetört álmok kibogozhatatlan masszájává alakulunk át. Öleljük a lányunkat. És akármilyen nehéz is á döntés, letérünk az ismerős útról, mielőtt rossz irányba vihetne bennünket.

Visszaadja Emersont, és megtörli a szemét. Amikor feláll, még mindig sír. Zihálva kapkod levegő után. Az elmúlt negyedórában elvesztette élete szerelmét. Az elmúlt negyedórában egy gyönyörű kislány apukája lett.

Ezt teheti tizenöt perc egy emberrel. Tönkreteheti.

Vagy megválthatja.

A folyosó felé mutatva jelzi, hogy össze kell szednie magát odakint. Soha életemben nem láttam még olyan szomorúnak, mint amikor az ajtó felé indul, de tudom, hogy egy nap még meg fogja köszönni nekem. Tudom, hogy eljön a nap, amikor meg fogja érteni, hogy helyesen döntöttem, mert a lánya érdekeit tartottam szem előtt.

Amikor becsukódik az ajtó Ryle mögött, megint lepillantok Emersonra. Tudom, hogy nem azt az életet fogom adni neki, amit megálmodtam számára. Az otthonában nem lesz vele mind a két szülője, hogy szeressék, és együtt neveljék fel. De nem akarom, hogy úgy éljen, ahogyan én éltem. Nem akarom, hogy lássa az apja legrosszabb pillanatait. Nem akarom, hogy végignézze, amint kijön a sodrából velem, és eljusson arra a pontra, amikor már nem is az apját látja benne. Mert akárhány szép pillanaton is osztozik Ryle-lal életében, tapasztalatból tudom, hogy csak a legrosszabbak maradnak meg az emlékezetében.

A körforgás azért létezik, mert átkozottul nehéz kilépni belőle. Felfoghatatlan fájdalom és bátorság árán lehet csak letérni az ismerős útról. Néha könnyebbnek tűnik egyszerűen a kitaposott ösvényt követni ahelyett, hogy szembeszállnánk a félelmeinkkel, és belevetnénk magunkat az ismeretlenbe akkor is, ha egyáltalán nem biztos, hogy talpra fogunk érkezni.

Anyám megszenvedte.

Én is megszenvedtem.

Átkozott legyek, ha hagyom, hogy a lányom is megszenvedje.

Puszit nyomok Emerson homlokára, és teszek neki egy ígéretet.

–  Nem hagyjuk, hogy így menjen tovább. A körforgás velünk véget ér.

Epilógus

A BOYLSTON STREETEN NYÜZSGŐ TÖMEGBEN KÍGYÓZOM, amíg el nem érek a következő kereszteződésig. Lelassítok a babakocsival, a járdaszegélynél pedig meg is állok. Félrehúzom a kocsi tetejét, és lenézek Emmyre. Nagyokat rúg, és jó szokása szerint mosolyog. Nagyon vidám baba. Végtelen nyugalom árad belőle, ami ráadásul ragadós.

– Mennyi idős? – kérdezi egy nő.

Mellettünk áll a zebránál, és Emersonban gyönyörködik.

– Tizenegy hónapos.

– Csodaszép! Nagyon hasonlít magára. Teljesen egyforma a szájuk.

Elmosolyodom.

– Köszönjük, de látnia kellene az apukáját. Nem kérdés, hogy az ő szemét örökölte.

A lámpa zöldre vált, én pedig igyekszem még a tömeg előtt átérni a túloldalra. Máris fél óra késésben vagyunk, és Ryle már kétszer is rám írt. Viszont még nem tapasztalta meg a répa örömeit. Azért ma ő is meg fogja tudni, milyen maszatos tud lenni tőle Emerson szája, mert rengeteget pakoltam a táskájába.

A lányom három hónapos korában költöztem ki a lakásból, amit Ryle vett. Kerítettem magamnak egy saját pecót közelebb a munkahelyemhez, és most gyalog járhatok be, ami nagyszerű. Ryle visszaköltözött a lakásba, de rengeteget járok Allysához, Emerson pedig hetente több napot is az apjával tölt, szóval úgy érzem, legalább annyiszor fordulok meg az ő házukban, mint a sajátomban.

– Már majdnem ott vagyunk, Emmy.

Olyan lendülettel fordulok be a sarkon, hogy a szembejövő férfinak a falhoz kell lapulnia, nehogy letaroljuk.

– Elnézést – mormogom, ahogy leszegett fejjel igyekszem kikerülni.

– Lily?

Megtorpanok.

Lassan sarkon fordulok, mert a lábujjam hegyéig beleremegek ebbe a hangba. Csak két hang művelte ezt velem életemben, és Ryle-é már nincs rám ilyen hatással.

Amikor visszanézek, hunyorgó kék szempárt látok. Tulajdonosa felemeli a kezét, hogy így árnyékolja a nap elől, aztán elvigyorodik.

– Szia!

– Szia! – köszönök rá én is.

Igyekszem lelassítani száguldó gondolataimat, hogy lépést tudjak tartani velük.

Atlas a gyerekkocsi felé pillant, és rámutat.

– A te... a te babád?

Bólintok, erre a kocsi elé lép, letérdel, és szélesen rámosolyog a lányomra.

– Azta! Gyönyörűséges, Lily! – mondja. – Mi a neve?

– Emerson. Általában Emmynek szólítjuk.

Emmy kezébe teszi az ujját, a lányom pedig megmarkolja, és ide-oda rázogatja, közben lelkesen rugdalózik. Atlas egy pillanatig még szeretettel nézegeti, aztán feláll.

– Remekül festesz – állapítja meg.

Igyekszem nem látványosan végigmérni, de nehéz. Jobban néz ki, mint valaha, ráadásul most először nincs rá semmiféle okom, hogy szándékosan ne vegyem észre, milyen jóképű férfi lett belőle. Rég nem a hajléktalan fiú volt már, akit annak idején behívtam a hálószobámba. És mégis... valamiféleképpen mégis ugyanaz maradt.

Érzem a zsebemben, ahogy a telefonom rezegve jelzi az újabb beérkező üzenetet. Ryle.

Előremutatok.

– Jókora késésben vagyunk – mondom. – Ryle fél órája vár bennünket.

Amikor kimondom Ryle nevét, szomorúság költözik Atlas szemébe, hiába próbálja leplezni. Bólint, és lassan félreáll, hogy továbbsiethessünk.

– Ma az ő napja van – tisztázom, és ezzel az öt szóval annyi mindent mondok el, hogy egy hosszú beszélgetés közben sem tudnék többet.

Atlas szemében megkönnyebbülés villan. Bólint, és a háta mögé mutat.

– Igen, én is késésben vagyok. A múlt hónapban nyitottam egy új éttermet a Boylstonon.

– Hűha! Gratulálok! Hamarosan el kell vinnem oda anyut, hogy megnézzük magunknak.

Atlas elmosolyodik.

– Hozd is el! Csak szólj előre, és akkor én magam főzök nektek.

Egy pillanatnyi zavart csend után teszek egy bizonytalan lépést előre.

– Nekünk most...

– Menjetek csak – mondja Atlas melegen.

Megint bólintok, aztán leszegem a fejem, és továbbsietek. Halvány gőzöm sincs, miért így reagálok. Mintha nem tudnám, hogyan zajlik egy hétköznapi beszélgetés. Jó pár méterre járok, amikor visszanézek a vállam fölött. Atlas tapodtat sem mozdult. Továbbra is engem figyel, ahogy távolodom tőle.

Befordulok a sarkon, és megpillantom Ryle-t, aki a kocsijánál vár a virágbolt előtt. Felcsillan a szeme, amint meglát bennünket.

– Megkaptad az e-mailemet?

Letérdel, és nekilát, hogy kicsatolja Emersont a kocsiból.

– Aha. A járóka visszahívásáról?

Bólint, aztán a karjába kapja a lányát.

– Nem olyat vettünk mi is neki?

Megnyomom a gombokat a babakocsin, aztán összehajtogatom, és Ryle csomagtartójához viszem.

– De igen, csak egy jó hónapja összetört. Kidobtam.

Ryle felnyitja a csomagtartót, aztán megcsiklandozza Emerson állát az ujjaival.

– Hallod ezt, Emmy? Az anyukád megmentette az életedet.

A lányunk felmosolyog rá, és játékosan a kezére paskol. Ryle homlokon csókolja, aztán fogja a babakocsit, és bedobja az autóba. Lecsapom a csomagtartót, aztán odahajol, és adok egy gyors puszit Emmynek.

– Szeretlek, kicsim. Este találkozunk.

Ryle kinyitja a hátsó ajtót, hogy betehesse Emmát a gyerekülésbe. Elköszönök tőle, aztán rohanvást indulok el visszafelé az utcán.

– Lily! – kiált utánam. – Hová mész?

Nyilván arra számított, hogy a boltom ajtajához sietek, mivel már így is elkéstem a nyitással. Valószínűleg így is kellene tennem, de a gyomromból csak nem akar múlni a furcsa, szorongató érzés. Valamit muszáj kezdenem vele. Megfordulok, és hátrafelé lépdelek tovább.

– Elfelejtettem valamit! Este találkozunk, amikor megyek érte.

Ryle felemeli Emerson kezét, és búcsúzóul együtt integetnek nekem. Amikor már nem láthatnak, őrült sprintbe kezdek. Igyekszem mindenkit kikerülni, de pár embernek óhatatlanul nekiütközöm. Egy nő el is mond mindennek, de bőven megéri azért a pillanatért, amikor megpillantom Atlas tarkóját.

Utánakiáltok. Azért még messze van, úgyhogy furakodom tovább a tömegben.

– Atlas!

Megáll, de nem fordul hátra. Félrebillenti a fejét, mintha nem akarna hinni a fülének.

– Atlas! – rikkantom újra.

Ezúttal már nem marad benne kétség. Megfordul. Amikor a tekintete találkozik az enyémmel, három teljes másodpercig semmi sem történik, csak némán nézzük egymást. Aztán mind a ketten elindulunk a másik felé, a lépteink egyre határozottabbak lesznek. Húsz lépés választ el bennünket egymástól.

Tíz.

Öt.

Egy-

Egyikünk sem teszi meg az utolsó lépést.

Kifulladtam, zihálva kapkodok levegő után. Ideges vagyok.

– Elfelejtettem megmondani Emerson második keresztnevét. – Csípőre teszem a kezemet, úgy fújtatok tovább. – Szenilla.

Nem reagál egyből, de aztán ráncok jelennek meg a szeme sarkában. A szája alig észrevehetően megrándul, ahogy magába fojtja a mosolyát.

– Milyen tökéletes név neki!

Bólintok, aztán lassan leolvad az arcomról az én mosolyom is. Nem tudom, most mit tegyek. Fontos volt, hogy ezt tudja, de azon már nem gondolkodtam, hogy mi legyen, miután elárultam neki. Jobb híján megint bólintok hát, és a hüvelykujjammal hátrabökök a vállam fölött.

– Hát akkor... Azt hiszem, nekem most...

Atlas közelebb lép, elkap, és szorosan magához húz. Amint a karjai összezáródnak körülöttem, lehunyom a szememet. A keze a tarkómra siklik, és úgy tart, ahogy mozdulatlanul állunk a forgalmas utcán a dudáló autók meg a vakon rohanó járókelők között. Amikor gyengéden a hajamba csókol, már semmit sem érzékelek a külvilágból.

– Lily! – szól csendesen. – Most már úgy érzem, hogy elég jó az életem neked is. Szóval amint készen állsz...

Két kézzel markolom meg a kabátját, és a mellkasába fúrom az arcom. Hirtelen megint tizenöt évesnek érzem magam.

Vér tolul a nyakamba meg az arcomba a szavai hallatán.

Csakhogy nem vagyok tizenöt éves.

Felnőtt nő vagyok kötelezettségekkel, és főleg egy gyerekkel. Nem engedhetem meg magamnak, hogy a bakfiskori érzéseim vegyék át felettem a hatalmat. Vagyis csak akkor, ha előtte megbizonyosodom pár dologról.

Hátrahajtom a fejem, és felnézek rá.

– Támogatsz jótékonysági szervezeteket?

Atlas zavartan neveti el magát.

– Jó párat. Miért?

– Akarsz majd valamikor gyerekeket?

Bólint.

– Hát persze.

– Mit gondolsz, el akarsz költözni valaha is Bostonból?

A fejét rázza.

– Nem. Kizárt. Boston a király, emlékszel?

Ennyi bizonyosság elég is. Rámosolygok.

– Oké. Készen állok.

Megint szorosan magához ölel, én pedig felnevetek. Annyi minden történt, amióta megjelent az életemben, és egy pillanatig sem számítottam rá, hogy ez lesz a vége. Sokszor ábrándoztam róla, de egészen mostanáig nem lehettem biztos benne, hogy meg is fog történni.

Lehunyom a szemem, érzem, ahogy az ajka rátalál arra a bizonyos pontra a kulcscsontomon. Éppen olyan puhán csókol meg ott, mint legeslegelőször annyi évvel ezelőtt. A fülemhez emeli a száját.

– Nem kell tovább úsznod, Lily – súgja. – Végre partot értünk.

A szerző utószava

Ennek a szakasznak az elolvasását csak a könyv befejezése után ajánlom, mivel spoilereket tartalmaz.

A legkorábbi emlékem két és fél éves koromból származik. A szobámnak nem volt ajtaja, csak egy lepedőt szegeitek fel a nyílás elé. Emlékszem, hallottam, hogy apám ordít. Kilestem hát a függöny mögül, és láttam, amint felkapja a tévékészülékünket, aztán hozzávágja anyámhoz, aki hanyatt esett.

Még a harmadik születésnapom előtt elváltak. Attól a pillanattól fogva csak jó emlékeim vannak apámról. Egyetlenegyszer sem jött ki a sodrából, amikor velem vagy a testvéreimmel volt, bár anyámmal számtalanszor megtörtént ugyanez.

Tudtam, hogy a házasságuknak része volt a bántalmazás, anyám mégsem beszélt róla soha. Ha szóba hozza, az azt jelentette volna, hogy rosszat mond apámról, ezt pedig egyetlenegyszer sem tette meg. Azt akarta, hogy a kettőnk kapcsolatára ne vessen árnyékot a köztük levő feszültség. Emiatt mérhetetlenül tisztelek minden szülőt, akik távol tartják a gyerekeiket kapcsolatuk felbomlásának folyamatától.

Egyszer megkérdeztem apámat a bántalmazásról, ő pedig őszintén mesélt róla, hogy mi történt kettejük között. A házasságuk évei alatt alkoholista volt, és kertelés nélkül elismerte, hogy rosszul bánt anyámmal. Még azt sem titkolta el, hogy egyszer két ujját is műteni kellett, mert olyan erővel ütötte meg anyámat, hogy eltörtek.

Apám élete végéig bánta, amit anyámmal tett. Nagyobb hibát el sem követhetett volna, mint hogy úgy bánt vele, ahogy, és azt mondta, úgy fog megöregedni és meghalni, hogy az utolsó pillanatig őrülten szerelmes lesz belé.

Úgy érzem, ez nagyon enyhe büntetést, azért, amit anyámnak el kellett viselnie.

Amikor úgy döntöttem, hogy megírom ezt a történetet, először anyutól kértem engedélyt. Azt mondtam neki, hogy a hozzá hasonló nők kedvéért szeretném megtenni. És azok miatt az emberek miatt is, akik nem tudták megérteni a hozzá hasonló nőket.

Én is ezek közé az emberek közé tartoztam.

Az anya, akit én ismerek, nem gyenge. El sem tudtam képzelni, hogy képes lehetett megbocsátani egy embernek, aki számtalanszor bántotta. Csakhogy amikor elkezdtem ezzel a könyvvel foglalkozni, és megpróbáltam Lily fejével gondolkodni, gyorsan rájöttem, hogy ez a kérdés egyáltalán nem olyan fekete-fehér, mint amilyennek kívülről látszik.

Írás közben nemegyszer kedvem támadt változtatni a történeten. Nem akartam, hogy Ryle olyan legyen, amilyennek szántam, mert az első fejezetekben egyszerűen beleszerettem, éppen úgy, ahogyan Lily is. És éppen úgy, ahogyan anyám beleszeretett apámba.

A Ryle és Lily közti első incidens a konyhában annak az estének a története, amikor apám először megütötte anyámat. Anyu éppen ragut készített, apu pedig részeg volt, és sütőkesztyű nélkül próbálta kivenni a tálat. Anyám ezt viccesnek találta, és elnevette magát, egy pillanattal később pedig azon kapta magát, hogy egy pofontól elterül a konyha padlóján.

Úgy döntött, megbocsátja ezt az esetet, mert őszintének találta apám bocsánatkérését és megbánását. Annyira feltétlenül hihetőnek, hogy az apámnak adott második esély kevésbé fájt neki, mint amennyire az fájt volna, ha összetört szívvel elhagyja.

Idővel ezt az első esetet hasonlók követték. Apám minden egyes alkalommal megbánást tanúsított, és ígéretet tett rá, hogy soha többé nem fog előfordulni ilyesmi. Végül eljutottak arra a pontra, ahol anyám már tudta, hogy apám minden ígérete üres, de addigra már két lánya született, és Lilyvel ellentétben nem sok támogatást kapott. A környéken nem működtek menhelyek bántalmazott nők számára. A kormányzat akkoriban alig-alig foglalkozott a kérdéssel. Ha elhagyja apámat, anyu azt kockáztatta, hogy nem lesz tető a fejünk felett, de még ez is jobb volt, mint a másik lehetőség.

Apám sok évvel ezelőtt, huszonöt éves koromban halt meg. Nem ő volt a legjobb apa, és határozottan kijelenthetem, hogy nem ő volt a legjobb férj. Anyámnak köszönhetően mégis nagyon bensőséges kapcsolatot alakíthattam ki vele, mivel időben megtette, amit kellett, és kilépett a körforgásból. Pedig nem volt könnyű. Amikor elhagyta apámat, a nővérem még nem volt ötéves, én pedig nem töltöttem be a hármat. Két teljes évig babon és makarónin éltünk. Anyám egyetemi diploma nélkül, egyedül nevelte a két lányát, gyakorlatilag minden segítség nélkül. Az irántunk érzett szeretete azonban erőt adott neki, hogy meglépje, amit muszáj volt, bármennyire rettegett is tőle.

Semmi esetre sem szándékozom Ryle és Lily esetével definiálni a családon belüli erőszakot, mint ahogy Ryle figurája sem feltétlenül olyan, amilyenek a bántalmazok általában. Minden helyzet más. Minden végkimenetel más. Úgy döntöttem, Lily és Ryle történetéhez a saját szüleim történetét veszem alapul. Ryle-t sok szempontból apámról mintáztam. Mind a ketten jóképűek, együtt érzők, szellemesek és okosak – néha azonban megbocsáthatatlanul viselkednek.

Lilyt sok szempontból anyámról mintáztam. Mindketten törődő, intelligens, erős nők – ám olyan férfiba szerettek bele, aki nem érdemelte meg a szerelmüket.

Két évvel a válás után anyu találkozott a mostohaapámmal, aki a jó férj mintapéldájának bizonyult. A gyerekkoromból meglévő emlékeim kettejükről magasra tették a lécet, amikor azon gondolkodtam, milyen házasságot szeretnék magamnak.

Idővel aztán eljutottam az esküvőig, és az volt a legnehezebb pillanat, amikor el kellett mondanom a biológiai apámnak, hogy nem ő fog oltár elé vezetni – a mostohaapámat kértem meg erre.

Több oka is volt, amiért úgy éreztem, hogy így kell tennem. A mostohaapámból olyan férj vált, amilyen apámból sosem. A mostohaapám olyan anyagi hátteret biztosított nekünk, amilyet apám sosem. És a mostohaapám a sajátjaként nevelt bennünket, miközben egyetlenegyszer sem akadályozta meg, hogy tartsuk a kapcsolatot a biológiai apámmal.

Emlékszem rá, amikor egy hónappal az esküvő előtt apám nappalijában ültem. Elmondtam neki, hogy szeretem, de a mostohaapámat fogom megkérni, hogy vezessen az oltár elé. Megpróbáltam elképzelni, mivel vághat vissza, és felkészültem minden eshetőségre. Arra, amit végül válaszolt, mégsem számítottam.

Bólintott, és csak ennyit mondott:

–  Colleen, ő nevelt fel, rászolgált, hogy ő adja oda a kezedet a vőlegényednek. És ne legyen lelkiismeret-furdalásod, mert ez így van jól.

Tudom, hogy végtelenül elkeserítette a döntésem, de apaként volt olyan önzetlen, hogy nem egyszerűen tiszteletben tartotta a döntésemet, de ügyelt rá, nehogy szemernyi kétség is maradjon bennem.

Apám végül a vendégek között ült az esküvőn, és végignézte, amint egy másik férfi vezet oltár elé. Nyilván mindenki azon gondolkodott, hogy miért nem egyszerre ketten kísértek végig a templomon, de most visszagondolva már tudom, hogy anyám miatt döntöttem így.

Igazából nem apám, és nem is a mostohaapám járt a fejemben, amikor elhatározásra jutottam. Hanem anyu. Azt akartam, hogy az a férfi álljon a lánya mellett, aki úgy bánt vele, ahogyan megérdemelte.

Régebben mindig azt mondtam, hogy kizárólag mások szórakoztatására írok, nem azért, hogy oktassam, győzködjem vagy tájékoztassam az olvasóimat.

Ez a könyv más. Ez a könyv nem jelentett számomra szórakozást. Soha életemben nem írtam még ilyen keservesen. Néha egyszerűen rá akartam csapni a törlés gombra, hogy visszaszívjam, amit Ryle tett Lilyvel. Aztán át akartam írni a jeleneteket, amikor Lily megbocsátott, hogy olyanokkal helyettesítsem, amelyekben egy sokkal elszántabb nő szerepel – olyan karakter, aki mindig a megfelelő döntéseket hozza a megfelelő pillanatban.

Csakhogy én nem ilyen karakterekről akartam írni.

Én nem ilyen történetet akartam elmesélni.

Azt akartam, hogy a könyvem többé-kevésbé azt a helyzetet mutassa be, amibe anyám került – és amiben sok nő találja magát. Úgy akartam körüljárni Lily és Ryle szerelmét, hogy azt érezzem, amit anyám érzett, amikor elhagyta apámat – azt az embert, akit teljes szívével szeretett.

Néha elgondolkodom, mennyiben lett volna más az életem, ha anyám nem úgy dönt, ahogy. Elhagyta a férfit, akit szeretett, mert így a lányai egy percig sem gondolhatták, hogy természetes egy ilyen kapcsolat. Nem egy másik férfi mentette meg őt – nem érkezett herceg hófehér paripán. Minden külső támogatás nélkül ragadta magához a kezdeményezést, és költözött el apámtól. Pontosan tudta, hogy attól a pillanattól teljesen másféle küzdelmet kell folytatnia, amit csak még stresszesebbé tesz, hogy egyedül neveli majd a gyerekeit. Fontos volt számomra, hogy Lily karaktere ugyanezt az önállóságot testesítse meg. Lily a lányuk kedvéért jutott arra az elhatározásra, hogy elhagyja Ryle-t. Bár nem zárhatta ki teljesen, hogy Ryle végül megváltozik, és jobb ember lesz, bizonyos kockázatokat egyszerűen nem éri meg vállalni. Főleg, ha ezzel a kockázatvállalással a múltban már pórul jártunk.

Ennek a könyvnek a megírása előtt is rendkívüli módon tiszteltem anyámat. Most, hogy a végére értem, miután feltárhattam egy apró töredékét a rengeteg fájdalomnak, amit át kellett élnie, és a rengeteg harcnak, amit meg kellett vívnia, hogy eljusson oda, ahol ma tart, csak egy dolgot tudok mondani neki.

Ha nagy leszek, olyan akarok lenni, mint te.

Köszönetnyilvánítás

Csak egy név szerepelhet e könyv szerzőjeként, de az alábbi emberek nélkül nem jutottam volna semmire:

A nővérem és a húgom. Ugyanúgy szeretnélek benneteket, ha nem volnátok a testvéreim. Az, hogy még az egyik szülőnk is ugyanaz, csak rátesz egy lapáttal.

A gyerekeim. Ti vagytok az életem igazi értelmei. Kérlek benneteket, soha ne kelljen megbánnom, hogy ezt mondtam.

A Weblich, a CoHorts, a TL Discussion Group, a Book Swap és a többi csoport, ahová az interneten pozitív energiáért fordulhatok. Nem kis részben ti vagytok az okai, hogy az írásból élhetek, így hát köszönettel tartozom.

A Dystel & Goderich Literary Management teljes csapata. Köszönöm a folyamatos támogatást és bátorítást.

Az Atria Books minden munkatársa. Hálás vagyok, hogy a könyveim megjelenését emlékezetessé teszitek. Életem legszebb napjai közül többet is nektek köszönhetek.

Johanna Castillo, a szerkesztőm. Köszönöm, hogy támogattad ezt a könyvet. Köszönöm, hogy támogattál engem is. Köszönöm, hogy te voltál álmaim munkájának legnagyobb támogatója.

Ellen DeGeneres, azon négy ember egyike vagy, akivel remélem, sosem találkozom. Fény vagy a sötétségben. Lily és Atlas hálásak a ragyogásodért.

Minden egyes könyvem előolvasói és legelső pártfogói. A visszajelzéseitekre, a támogatásotokra és a sosem szűnő barátságotokra talán rá sem szolgáltam. Szeretlek benneteket.

Az unokahúgom. Most már napokon belül találkozhatom veled, és soha nem voltam még ilyen izgatott. Én leszek a kedvenc nagynénéd.

Lindy. Köszönöm a leckéket, köszönöm, hogy megmutattad, mit jelent önzetlen embernek lenni. És köszönöm az egyik legmélyebb idézetet, amit soha nem fogok elfelejteni: „Rossz emberek nem léteznek. Mind csak emberek vagyunk, akik néha csinálunk rossz dolgokat.” Hálás vagyok, hogy te lettél a kishúgom anyukája.

Vance. Köszönöm, hogy az a férj vagy, akit anyu megérdemel, és az az apa, akinek egyáltalán nem kellett volna lenned.

A férjem, Heath. A lelked mélyéig jó vagy. Nem is választhattam volna jobb embert a gyerekeim apjául és életem végéig szóló társamul. Mindannyian szerencsések vagyunk, hogy magunk mellett tudhatunk.

Anyu. Minden vagy – mindenkinek. Ez néha teher is tud lenni, de te mindig megoldod, hogy a terhekben az áldást lásd. Az egész családunk hálával tartozik neked.

És végül, de nem utolsósorban az én nyüves apám, Eddie. Nem vagy már velünk, így nem olvashatod ezt a könyvet, de tudom, hogy te lettél volna a legnagyobb támogatója. Annyi mindent tanítottál nekem az életről – legfőképpen azt, hogy nem kell örökre ugyanannak az embernek maradnunk. Megígérem, hogy nem a legrosszabb napjaidra fogok emlékezni, hanem a legjobbakra – márpedig azokból is akadt bőven. Olyan emberként élsz majd bennem, aki képes volt túllépni azon, amin sokan nem tudnak. Köszönöm, hogy az egyik legközelebbi barátom lettél. És köszönöm, hogy úgy álltál mellém az esküvőm napján, ahogyan nem sok apa tette volna. Szeretlek. Hiányzol.

Segítség

Ha ön családon belüli erőszak áldozata, vagy ismer valakit, akinek segítségre van szüksége, kérem, keresse fel a következő honlapot: www.nane.hu

Amennyiben hajléktalanoknak szeretne segítséget nyújtani, a következő honlapot ajánljuk: www.avarosmindenkie.blog.hu