COLLEEN HOOVER

Slammed – Szívcsapás

Point of Retreat – Visszavonuló

This Girl – Ez a lány

Hopeless – Reménytelen

Losing Hope – Reményvesztett

Finding Cinderella – Helló, Hamupipőke!

Maybe Someday – Egy nap talán

Ugly Love – Csúf szerelem

Confess – Vallomás

COLLEEN HOOVER

NOVEMBER

9.

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2019

Írta: Colleen Hoover

A mű eredeti címe: November Nine

A művet eredetileg kiadta:

Atria Books, a Division of Simon & Schuster Inc.

Copyright © 2015 by Colleen Hoover. All rights reserved.

Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. Valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.

Fordította: Sándor Alexandra Valéria

A szöveget gondozta: Katona Ildikó

A borítót tervezte: Rácz Tibor

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2064-7174

ISBN 978 963 373 493 3

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2019-ben

Cím: 6701 Szeged, P£ 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektor: Schmidt Zsuzsanna

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Levinek –

Nagyszerű a zenei ízlésed, az ölelésed pedig esetlen.

Soha ne változz meg!

Az első november
9.

Változó vagyok, vízből való.

Sodródom céltalanul.

Ő a tengerembe süllyedő horgony.

– BENTON JAMES KESSLER

Fallon

KÍVÁNCSI VAGYOK, MILYEN HANGOT ADNA, ha hozzávágnám a fejéhez ezt az üveget.

Vastag ez az üveg. A feje kemény. Megvan az esély egy szép nagy PUFF-ra.

Kíváncsi vagyok, hogy vérezne-e. Van szalvéta az asztalon, de nem az a fajta, ami sok vért felszívna.

– Szóval, ja. Kicsit ledöbbentem, de ez van – mondja.

Ettől még szorosabban markolom az üveget, abban a reményben, hogy a kezemben is marad, és mégsem a koponyáján landol.

– Fallon? – köszörüli meg a torkát, miközben igyekszik finoman beszélni. Mégis minden szava egy tőrdöfés. – Nem is mondasz semmit?

Beleszúrom a szívószálamat az egyik jégkockán tátongó lyukba, s elképzelem, hogy a feje az.

– Mit kéne mondanom? – motyogom durcás gyermekként, tizennyolc éves felnőtt létemre. – Azt akarod, hogy gratuláljak neked?

Karba font kézzel nekidőlök a boksz falának.

Ránézve eltűnődöm, hogy a tekintetében tükröződő megbánás vajon amiatt van-e, hogy csalódást okozott, vagy megint csak megjátssza magát. Csupán öt perc telt el azóta, hogy leült, de máris sikerült színpaddá varázsolnia a saját oldalát a bokszban. És én megint arra kényszerülök, hogy a közönsége legyek.

A kávéscsésze oldalán dobol az ujjaival, és csendben figyel engem néhány pillanatig.

Tap-tap-tap.

Tap-tap-tap.

Tap-tap-tap.

Azt hiszi, hogy végül megadom magam, és kimondom, amit hallani akar. De túl keveset volt a közelemben az elmúlt két évben; nem tudhatja, hogy már nem vagyok az a fajta lány.

Miután nem óhajtok tudomást venni az előadásáról, végül felsóhajt, és rákönyököl az asztalra.

– Hát, azt hittem, örülni fogsz nekem.

– Örülni fogok neked? – veszem rá magam egy gyors fejrázásra.

Nem gondolhatja komolyan!

Vállat von, és büszke vigyor terül szét az amúgy is irritáló képén.

– Nem hittem volna magamról, hogy megint apa leszek.

Kitör belőlem egy éles, hitetlenkedő kacaj.

– Spermát lövellni egy huszonnégy éves lány hüvelyébe még nem tesz apává – felelem kissé epésen.

Eltűnik a büszke vigyora, hátradől, és oldalra biccenti a fejét. A fejbiccentés mindig fix mozdulat volt nála, ha nem tudta, hogyan reagáljon a kamera előtt. „Csak nézz úgy, mintha valami komoly dolgon elmélkednél, és az szinte bármilyen érzelemnek betudható. Szomorúság, befelé fordulás, sajnálkozás, együttérzés…” Bizonyára nem emlékszik, hogy életem nagy részében ő volt a színioktatóm, és ez a nézés volt a legelső, amire megtanított.

– Úgy gondolod, hogy nincs jogom apának nevezni magam? – kérdezi, mintha megsértődött volna a reakciómon. – Akkor szerinted mi vagyok?

Költőinek veszem a kérdést, és átdöfök még egy jégkockát. Ügyesen felszúrom a szívószálamra, és becsúsztatom a jégdarabot a számba. Egy nemtörődöm gesztussal hangosan ráharapok. Biztos nem várja el tőlem, hogy válaszoljak erre a kérdésre. Azóta nem „apa”, amióta egy este, még tizenhat éves koromban félbeszakadt a színészi karrierem. Ha őszinte akarok lenni magammal, abban sem vagyok biztos, hogy azelőtt apa lett volna. Inkább olyanok voltunk, mint egy színioktató és a tanítványa.

Egyik kezével végigsimít a homlokán, a jó pénzért beültetett hajvonala mentén.

– Miért csinálod ezt?

Pillanatról pillanatra egyre bosszúsabb lesz a viselkedésemtől.

– Még mindig ki vagy akadva, amiért nem jöttem el a ballagásodra? Mondtam már neked, hogy ütköztek a programjaim!

– Nem – válaszolom semleges hangon. – Meg sem hívtalak a ballagásomra.

– Miért nem? – húzódik hátra hitetlenkedő arccal.

– Csak négy meghívóm volt.

– És? – kérdezi. – Én vagyok az apád. Mi a francért ne hívnál meg a középiskolai ballagásodra?

– Nem jöttél volna el.

– Azt nem tudhattad – vág vissza.

– Tényleg nem jöttél el.

– Hát persze, hogy nem, Fallon – forgatja a szemét. – Nem voltam meghívva.

– Lehetetlen vagy – sóhajtok mélyet. – Most már értem, anya miért hagyott el.

– Anyád azért hagyott el, mert lefeküdtem a legjobb barátnőjével – rázza meg kissé a fejét. – A személyiségemnek ehhez semmi köze.

Erre nem is tudom, mit mondhatnék. Abszolút semmi megbánás nincs a pasasban. Egyszerre utálom és irigylem miatta. Bizonyos tekintetben jó lenne, ha jobban hasonlítanék rá, és kevésbé az anyámra. Az apámnak nem számít a saját töméntelen mennyiségű hibája, miközben nekem a hibáim az életem fókuszában szerepelnek. A hibáim keltenek reggelente, és azok tartanak ébren minden éjjel.

– Ki rendelte a lazacot? – érdeklődik a pincér. Kifogástalan időzítés.

Felemelem a kezemet, és leteszi elém a tányért. Már nincs is étvágyam, úgyhogy csak piszkálom a rizst a villámmal.

– Hé, egy pillanat!

Felnézek a pincérre, de ezúttal nem hozzám szólt. Sokatmondó tekintettel mered az apámra.

– Maga…

Jaj, istenem! Már megint.

A pincér rácsap az asztalra, én pedig összerezzenek.

– Maga az! Maga Donovan O’Neil! Maga játszotta Max Epcottot!

Apa szerényen vállat von, de tudom, hogy benne aztán nincs semmi szerénység. Bár mióta a sorozat tíz éve lekerült a képernyőről, már nem játssza Max Epcottot, még mindig úgy tesz, mintha ő lenne a legnagyobb tévésztár. És azok adnak neki okot erre a viselkedésre, akik még mindig felismerik. Úgy csinálnak, mintha még sohasem láttak volna színészt élőben. Ez itt Los Angeles, az ég szerelmére! Itt mindenki színész!

Folytatódik a szurkálós kedvem, úgyhogy átdöföm a lazacot a villámmal. A pincér viszont közbeszól – megkérdezi, hogy lefotóznám-e őket együtt.

Sóhaj.

Morcosan kikászálódom a bokszból. A pincér megpróbálja ideadni a telefonját a képhez, de tiltakozva felemelem a kezem, megkerülöm őt és továbbmegyek.

– Ki kell mennem a mosdóba – motyogom az asztaltól távolodva. – Csináljon vele egy szelfit! Imádja a szelfiket.

Sietek a mosdó felé, hogy egy kicsit megmeneküljek az apámtól. Nem tudom, miért kértem rá, hogy találkozzon ma velem. Talán azért, mert elköltözöm, és isten tudja, meddig nem fogom látni – de még ez sem jó kifogás arra, hogy miért teszem ki magamat ennek.

Benyitok az első fülkébe. Bezárom magam mögött az ajtót, kihúzok egy vécéülőke-védőt az adagolóból, és ráteszem az ülőkére.

Egyszer olvastam egy tanulmányt a nyilvános mosdókban tenyésző baktériumokról. Azt írták, hogy a vizsgált helyeken mindig az első fülkében volt a legkevesebb a baktérium, mert az emberek feltételezik, hogy azt használják a leggyakrabban, így inkább továbbmentek. Én nem. Én mindig csak abba megyek. Nem volt mindig kórokozófóbiám, de miután tizenhat éves koromban két hónapig kórházban feküdtem, kialakult nálam egy pici mániás-rögeszmés viselkedés higiéniaügyben.

Miután elvégeztem a dolgomat, legalább egy percen át mosom a kezemet. Végig lefelé bámulok, nem vagyok hajlandó tükörbe nézni. Napról napra egyre könnyebben megy elkerülni a tükörképemet, de ahogy papírtörlőért nyúlok, mégis megpillantom magamat. Nem számít, hányszor néztem eddig tükörbe, még mindig nem tudtam megszokni, amit látok.

Felemelem a bal kezemet, hogy megérintsem a sebhelyeket az arcom bal felén, az államon és a nyakamon. A blúzom nyaka már eltakarja a többit, de a ruha alatt végigfutnak a törzsem bal felén, le, majdnem a derekam vonaláig. Végighúzom az ujjaimat azokon a részeken, ahol most kidudorodik a bőr. Ezek a sebhelyek állandóan emlékeztetnek rá, hogy a tűz valóság volt, nem csupán egy rémálom, amiből egy karon csípéssel felébreszthetem magam.

A tűz után hónapokig kötés volt rajtam, a testem nagy részéhez hozzá sem nyúlhattam. Most, hogy az égési sérülések begyógyultak, és már csak a hegek maradtak, azon kapom magam, hogy kényszeresen megérintem őket. Olyan a tapintásuk, mint a kinyúlt selyem. Az lenne normális, ha a tapintásuktól is annyira viszolyognék, mint a látványuktól. Ehelyett kifejezetten tetszik, hogy milyen érzés őket megérinteni. Önkéntelenül újra és újra végighúzom az ujjaimat a nyakamon vagy a karomon, mintha a bőröm Braille-jeleit olvasnám – egészen addig, amíg észbe nem kapok, és abbahagyom. Nem szabad, hogy bármi is tetsszen nekem abból, ami elmarta tőlem az életemet. Még akkor sem, ha egyszerűen csak tetszik a tapintása az ujjhegyeimnek.

A látvány már más kérdés. Mintha az összes szépséghibám ki lenne húzva élénk rózsaszín jelölőfilccel, hogy közszemlére kerüljön az egész világ előtt. Nem számít, mennyire próbálom eltakarni őket a hajammal és a ruháimmal, attól még ott vannak. Mindig is ott lesznek. Maradandó emléke annak az estének, ami megsemmisítette bennem a legjobb dolgokat.

Nem vagyok túl jó dátumokban és évfordulókban, de amikor ma reggel felébredtem, rögtön beugrott, hogy hányadika van. Biztos azért, mert ez volt az utolsó gondolatom elalvás előtt. Két év telt el azóta, hogy az apám házát felemésztette a tűz, ami majdnem az életemet követelte. Talán ezért akartam ma találkozni az apámmal. Talán azt reméltem, hogy emlékszik, és mond valami vigasztalót. Tudom, hogy eleget szabadkozott, de igazából vajon mennyire tudok neki megbocsátani, amiért megfeledkezett rólam?

Többnyire csak hetente egyszer aludtam nála. De írtam neki egy üzenetet aznap reggel, hogy tudassam vele: ott maradok éjszakára. Az ember azt hinné, hogy ha az apám véletlenül felgyújtja a házát, akkor jön és kiment engem álmomban.

De ez nemcsak, hogy nem történt meg, hanem még el is felejtette, hogy ott vagyok. Senki sem tudta, hogy bárki is van a házban, amíg meg nem hallották az emeletről a kiabálásomat. Tudom, hogy nagy bűntudata van emiatt. Heteken keresztül, amikor csak meglátott, magyarázkodott. Ám a bocsánatkérései pont úgy ritkultak, mint a látogatásai és telefonhívásai. A neheztelés még nagyon is megvan bennem, de bárcsak ne lenne! A tűz baleset volt. Túléltem. Erre a két dologra igyekszem összpontosítani, de nehéz, miközben mindig eszembe jut, amikor magamra nézek.

Mindig eszembe jut, amikor valaki rám néz.

Nyílik a mosdó ajtaja, és egy nő lép be rajta. Rám pillant, aztán gyorsan másfelé néz, miközben az utolsó fülke felé veszi az irányt.

Az elsőt kellett volna választania, hölgyem.

Még egyszer végignézek magamon a tükörben. Régen vállig érő frizurám volt, határozott frufruval, de az elmúlt két évben sokat nőtt. Nem véletlenül. Végighúzom az ujjamat a hosszú, sötét tincseimen, amiknek megtanítottam, hogyan takarják el a bal arcom nagy részét. Lehúzom a blúzom ujját a bal csuklómig, aztán feljebb igazítom a gallért, hogy nagyjából fedje a nyakamat. Így alig lehet látni a hegeket, és már elbírja a gyomrom, hogy belenézzek a tükörbe.

Régen szépnek gondoltam magam. De most már a hajam meg a ruháim mögé bújok.

Vécéöblítést hallok, ezért gyorsan megfordulok, és az ajtó felé veszem az irányt, mielőtt a nő kijönne a fülkéből. Többnyire mindent megteszek, hogy elkerüljem az embereket. Nem azért, mert félek, hogy bámulni fogják a hegeimet. Hanem azért kerülöm el őket, mert nem bámulnak. Abban a pillanatban, amikor észrevesznek, gyorsan elkapják a tekintetüket, mert tartanak tőle, hogy udvariatlannak vagy előítéletesnek tűnnének. Jó lenne, ha egyszer végre valaki a szemembe nézne, és állná a tekintetemet. Nagyon régóta nem volt erre példa. Utálom bevallani, hogy hiányzik az a figyelem, amit régen kaptam, de hiányzik.

Kijövök a mosdóból, vissza a boksz felé. Csalódottan látom meg apám tarkóját. Még mindig itt van. Reménykedtem benne, hogy valami sürgős ügy miatt el kellett mennie, amíg kint voltam.

Szomorú, hogy jobban örültem volna, ha üres asztal fogad, mint a saját apám. Már kezdem ráncolni a homlokomat a gondolattól, de hirtelen felfigyelek egy srácra, aki abban a bokszban ül, amelyik előtt mindjárt elhaladok.

Általában nem veszem észre az embereket, mivel minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy elkerüljék velem a szemkontaktust. Ez a srác viszont átható és kíváncsi tekintettel egyenesen rám néz.

Amikor meglátom, először az jut eszembe, hogy bárcsak két éve történt volna ez.

Gyakran gondolok erre, amikor olyan fiúkba botlom, akikhez talán vonzódhatnék. És ez a srác határozottan helyes. Nem olyan tipikus hollywoodi filmsztár módon, sokkal inkább mint a többi pasi ebben a városban. A sikeres színészeket mintha öntőformával gyártanák, és az összes abba a formába akarna illeni – mind szinte ugyanúgy néznek ki.

Ez a srác épp az ellentétük. A borostája nem szimmetrikusan kimunkált műalkotás, hanem foltos és egyenetlen, mintha sokáig dolgozott volna éjjel, és tényleg nem maradt volna ideje borotválkozni. A haja nincs belőve zselével a borzas „most keltem az ágyból” frizura kedvéért. Ennek a fiúnak tényleg borzas a haja. Csokoládébarna tincsek omlanak a homlokára, némelyik rendezetlenül, elszabadulva. Olyan, mintha túl későn ébredt volna egy találkozó előtt, és nem vette volna a fáradságot, hogy belenézzen a tükörbe.

Az ilyen ápolatlan külsőnek lankasztóan kéne hatnia, de pont ez az, ami annyira furcsa. Annak ellenére, hogy egy csöppet sincs magával elfoglalva, ő az egyik legvonzóbb pasi, akit valaha láttam.

Azt hiszem.

Lehet, hogy ez csak a tisztaságmániám mellékhatása. Talán csak annyira kétségbeesetten vágyom arra a fajta rendezetlenségre, amit ez a srác mutat, hogy összekeverem az irigységet a csodálattal.

Az is lehet, hogy csak azért látom helyesnek, mert azon kevesek közé tartozik, akik az elmúlt két évben nem kapták el rögtön a tekintetüket, amint egymás szemébe néztünk.

Még mindig el kell haladnom az asztala mellett, hogy eljussak a mögötte lévő bokszunkig. Nem tudom, elkezdjek-e rohanni, hogy megszabaduljak a tekintetétől, vagy lassított felvételként sétáljak, hogy magamba szívjam a figyelmét.

Megmozdul, ahogy kezdek közelebb érni, a bámulása pedig hirtelen túl sok lesz. Túl követelőző. Érzem, hogy elpirul az arcom és bizsereg a bőröm, ezért lenézek a lábfejemre, s hagyom, hogy a hajam az arcomba omoljon. Még be is kapok egy tincset, hogy még jobban eltakarjam magam előle. Nem tudom, miért feszengek a tekintetétől, de feszengek. Néhány másodperccel ezelőtt még arra gondoltam, mennyire hiányzik, hogy bámuljanak. Most pedig, amikor megtörténik, csak azt várom, hogy nézzen másfelé.

Pont, mielőtt teljesen kikerülne a látókörömből, felé kapom a tekintetemet, és egy halovány mosolyt látok az arcán.

Biztos nem vette észre a hegeimet. Csak ez lehet az oka annak, hogy egy magafajta pasi rám mosolygott.

Pff! Bosszant, hogy egyáltalán így gondolkodom. Régen nem ilyen csaj voltam. Régen magabiztos voltam, de a tűz martalékává lett minden csepp önbizalmam. Megpróbáltam visszaszerezni, viszont nehéz elhinni, hogy bárki valaha is vonzónak találna, miközben tükörbe sem bírok nézni.

– Ez a lemez soha nem jár le – szólal meg az apám, amikor visszacsusszanok a bokszba.

Felpillantok rá. Szinte el is felejtettem, hogy itt van.

– Milyen lemez?

– Ez – bök a villájával a pincér felé, aki most a pénztárgépnél áll. – Hogy vannak rajongók – kap be egy falatot, hogy aztán teli szájjal folytassa. – Szóval, miről akartál beszélni velem?

– Miből gondolod, hogy beszélni akartam veled bármiről is?

– Együtt ebédelünk – int az asztal felé. – Nyilván el kell mondanod nekem valamit.

Szomorú, hogy ez lett a kapcsolatunkból. A bizonyosság, hogy egy egyszerű ebédnek muszáj többről szólnia, mint arról, hogy egy lánygyermek látni szeretné az apját.

– Holnap New Yorkba költözöm. Vagyis, igazából ma este. De csak későn repülök, így 10-én landolok New Yorkban.

Apám felkap egy szalvétát, hogy azzal leplezze a köhögését. Legalábbis azt hiszem, hogy köhögést. Biztos nem nyelné félre az ételt a hírtől.

– New York? – böki ki.

Aztán… elröhögi magát.

Röhög. Mintha egy vicc lenne, hogy New Yorkban éljek. Nyugodj meg, Fallon! Az apád egy seggfej. Régóta tudod.

– Mi a búbánatnak? Mi van New Yorkban? – áraszt el kérdésekkel, ahogy feldolgozza az információt. – Kérlek, azt ne mondd, hogy összejöttél valakivel a neten!

Felmegy a pulzusom. Nem bír legalább úgy tenni, mintha támogatná az egyik döntésemet?

– Gyorsítani akarok a tempón. Arra gondoltam, hogy elmegyek meghallgatásra a Broadwayn.

Hétéves voltam, amikor apám elvitt a Broadwayre, megnézni a Macskákat. Akkor jártam először New Yorkban, és az volt életem egyik legjobb kirándulása. Addig a pillanatig mindig erőltette, hogy színésznő legyek. De csak az élő előadás láttán jöttem rá, hogy színésznőnek kell lennem. Sohasem volt esélyem arra, hogy a színház felé induljak, mert apám a karrierem minden lépését irányította, és ő jobban kedveli a filmezést. Most viszont már két év eltelt anélkül, hogy bármit is kezdtem volna magammal. Nem tudom, tényleg lesz-e bátorságom eljárni meghallgatásokra, de a döntés, hogy New Yorkba költözöm, a legaktívabb kezdeményezéseim egyike a tűzeset óta.

Apám iszik egy kortyot, és miután leteszi a poharat, mélyet sóhajt.

– Figyelj, Fallon! Tudom, hogy hiányzik a színészet, de nem gondolod, hogy ideje lenne más lehetőségek után nézned?

Annyira nem érdekelnek már az okfejtései, hogy még csak rá sem mutatok, mekkora baromságot vágott hozzám az imént. Egész életemben mást sem csinált, mint azt erőltette, hogy a nyomdokaiba lépjek. A tűzeset után teljesen leállt az ösztönzésemmel. Nem vagyok ostoba. Tudom, hogy szerinte már nincs meg bennem az, ami a színésznővé váláshoz kell. Tudom, hogy részben igaza van. A külső nagyon fontos Hollywoodban.

Pontosan ezért akarok New Yorkba költözni. Ha valaha is újra játszani akarok, a színház lehet a legszebb reményem.

Bárcsak ne lenne ennyire átlátszó! Anyám el volt ragadtatva, amikor elmondtam neki, hogy költözni szeretnék. Mióta leérettségiztem és összeköltöztem Amberrel, alig hagytam el a lakást. Anya szomorú volt, hogy távol leszek tőle, de örült, hogy hajlandó vagyok kiszabadulni nemcsak a lakásom, hanem egész Kalifornia állam fogságából.

Bárcsak apám is képes lenne látni, milyen hatalmas lépés ez nekem!

– Mi lett a narrátori munkával? – kérdezi.

– Dolgozom velük. A hangoskönyveket stúdiókban veszik fel. Stúdiók New Yorkban is léteznek.

– Sajnos – forgatja a szemét.

– Mi a baj a hangoskönyvekkel?

– Ha eltekintünk attól, hogy a hangoskönyvek felolvasása a színészet legaljának számít? – vet rám hitetlenkedő pillantást. – Ennél jobbat is tudsz, Fallon. A fenébe is, menj egyetemre, vagy valami!

Összeszorul a szívem. Pont mikor kezdtem azt hinni, hogy rosszabb nem lehet. Hihetetlen, mennyire nem lát ki a fejéből…

Abbahagyja a rágást, és egyenesen rám néz, amikor rájön, mit jelent, amit mondott. Gyorsan megtörli a száját a szalvétával, aztán rám mutat.

– Tudod, hogy nem úgy értettem. Nem azt mondom, hogy lesüllyedtél a hangoskönyvek szintjére. Hanem azt mondom, hogy jobb pályát is találhatsz magadnak annál, mintsem hogy benne ragadsz abban, hogy már nem színészkedhetsz tovább. A narrátori munka nem fizet elég jól. És ami azt illeti, a Broadway sem.

Úgy ejti ki a Broadway szót, mintha káromkodás lenne.

– Tájékoztatásul közlöm veled, hogy sok köztiszteletben álló színész szokott hangoskönyveket narrálni. Plusz akarod, hogy itt és most toplistás színészeket soroljak fel neked, akik a Broadwayn vannak? Egész nap ráérek.

Egy fejrázással megadja magát, bár tudom, hogy nem ért velem egyet. Csak rosszul érzi magát, amiért leszólta azon kevés színjátszással kapcsolatos munkák egyikét, amiket képes vagyok elvégezni.

A szájához emeli az üres vizespoharat, és eléggé hátrahajtja a fejét ahhoz, hogy kinyerjen egy kortyot az olvadó jégből.

– Vizet – rázza meg a poharát a levegőben, mire a pincér bólint, és idejön újratölteni.

Megint ledöföm a lazacomat, ami már nem meleg. Remélem, hogy apám hamar befejezi az evést, mert nem vagyok biztos benne, hogy még sokáig bírja a gyomrom ezt a találkozót. Jelenleg csak az ad okot a megkönnyebbülésre, hogy tudom: hozzá képest holnap ilyenkor már a kontinens túlsó felén leszek. Még akkor is, ha a napsütést havazásra kell cserélnem érte.

– Ne tervezz semmit január közepére! – vált témát. – Vissza kell repülnöd egy hétre Los Angelesbe.

– Miért? Mi lesz januárban?

– Bekötik az öreged fejét.

– Valaki lőjön le! – szorítom meg a tarkómat, és lenézek az ölembe.

Belém hasít a bűntudat, mert bármennyire is azt kívánom, hogy valaki most azonnal tegyen el láb alól, nem akartam hangosan kimondani.

– Fallon, nem tudhatod, hogy kedveled-e őt, amíg nem találkoztál vele.

– Nem kell találkoznom vele ahhoz, hogy tudjam, nem fogom kedvelni – jelentem ki. – Végül is hozzád megy feleségül.

Igyekszem szarkasztikus mosollyal leplezni a mondandóm igazságtartalmát, de biztosan tudja, hogy komolyan gondolok minden szót.

– Ha esetleg elfelejtetted volna, az anyád is úgy döntött, hogy hozzám jön feleségül, és vele mintha egész jól kijönnél – vág vissza.

Ezzel megfogott.

– Ott a pont. De mentségemre szóljon, tízéves korom óta ez az ötödik lánykérésed.

– De még csak a harmadik feleségem.

Végre belemélyesztem a villámat a lazacba, és eszem egy falatot.

– A végén sikerül elérned, hogy miattad örökre leírjam a férfiakat – közlöm teli szájjal.

– Nem baj az – nevet. – Amúgy is csak egy randidról tudok, de annak már több mint két éve.

Nagyot nyelek, hogy a lazac lecsússzon.

Ez most komoly? Hol voltam, amikor a rendes apákat osztogatták? Miért kell beérnem ezzel a hígagyú seggfejjel?

Nem is tudom, hányszor lógott ki a kapa a szájából a mai ebédnél. Jobban tenné, ha figyelne a fogai épségére. Tényleg fogalma sincs, milyen nap van ma. Vagy ha mégis, akkor nem is mondhatott volna ennél nagyobb tapintatlanságot.

A hirtelen homlokráncolásából látom, hogy megpróbál összehozni egy bocsánatkérést azért, amit az előbb mondott. Biztosan nem úgy értette, ahogy gondolom, de ettől még ugyanúgy vissza akarok vágni neki.

Egyenesen a szemébe nézve felemelem a kezem, és a fülem mögé simítom a hajam, közszemlére téve a hegeimet.

– Nos, apa. Nem igazán kapom meg ugyanazt a figyelmet a srácoktól, mint régen. Tudod, mielőtt ez történt – mutatok az arcomra, de máris megbánom, ami kibukott belőlem.

Miért kell mindig lesüllyednem az ő szintjére? Ennél jobb vagyok.

Lejjebb vándorol a tekintete a járomcsontomra, aztán gyorsan lenéz az asztalra.

Tényleg látszik rajta a megbánás, úgyhogy eltöprengek, hogy hagyom a keserűséget, és egy kicsit kedvesebb leszek vele. Mielőtt viszont bármi kedves mondat elhagyhatná a számat, az apám mögötti bokszban ülő srác feláll, és csak rá korlátozódik a figyelmem. Megpróbálom visszahúzni a hajamat az arcomba, mielőtt megfordul, de már túl késő. Máris megint engem bámul.

Ugyanaz a mosoly ül az arcán, amit nemrég rám villantott, csak ezúttal nem kapom el a tekintetemet. Sőt, végig tartom vele a szemkontaktust, ahogy odajön az asztalunkhoz. Mielőtt reagálhatnék, máris lehuppan mellém.

Atya gatya, mit csinál ez?

– Bocs, hogy késtem, bébi – karolja át a vállamat.

Úgy nevezett, hogy bébi. Egy random csávó csak úgy átkarolta a vállamat, és lebébizett.

Mi a fene folyik itt?

Apámra pillantok. Arra gondolok, hogy talán benne van a keze ebben az egészben, de ő mintha még értetlenebbül nézne a mellettem lévő idegenre, mint én.

Megmerevedek a srác karja alatt, amikor érzem, hogy oldalról puszit nyom a hajamba.

– Átkozott Los Angeles-i forgalom! – motyogja.

Random Csávó belepuszilt a hajamba.

Mi…

Folyik…

Itt…?

A pasi kezet nyújt az asztal fölött apámnak.

– Ben vagyok – mutatkozik be. – Benton James Kessler. A lánya barátja.

A lánya… mije?

Apám viszonozza a kézfogást. Biztosra veszem, hogy tátva maradt a szám, úgyhogy azonnal becsukom. Nem akarom, hogy apám megtudja, hogy fogalmam sincs, ki ez a srác. Azt sem akarom, hogy ez a Benton fazon azt higgye, azért esett le az állam, mert tetszik, hogy figyel rám. Csak azért nézek rá így, mert… hát… nyilván elmebajos.

Miután elengedi apám kezét, hátradől a bokszban. Gyorsan rám kacsint, felém hajol, és olyan közel nyomja a száját a fülemhez, hogy nyilván be kéne húznom neki egyet érte.

– Csak menj bele a játékba! – suttogja.

Továbbra is mosolyogva húzódik hátra.

Csak menjek bele a játékba?

Mi van, ezt kapta improvizációból házi feladatnak?!

Ekkor esik le.

Az egész beszélgetésünket hallotta, és így akar beinteni apámnak.

Hűha! Azt hiszem, bírom az új kamupasimat.

Most, hogy már tudom, hogy apámat szívatja, odaadóan mosolygok rá.

– Nem gondoltam volna, hogy ideérsz – húzódom közelebb hozzá, és ránézek az apámra.

– Tudod, hogy találkozni szerettem volna az apáddal, bébi. Te is alig látod. Nincs az a forgalom, ami megakadályozta volna, hogy eljöjjek ma.

Elégedett vigyort villantok rá ezért a találatért. Bennek is biztos valami seggfej az apja, mert mintha pontosan tudná, mit kell mondania.

– Jaj, elnézést! – fordul megint az apámhoz. – Nem értettem jól a nevét.

Apám máris rosszallóan méregeti Bent. Istenem, mennyire imádom ezt!

– Donovan O’Neil – mondja apám. – Biztos hallotta már a nevemet, én szerepeltem a…

– Nem – szakítja félbe Ben. – Nem ugrik be. De Fallon sokat mesélt nekem magáról – fordul felém kacsintva. Megfogja az államat, és visszanéz apámra. – És ha már a lányáról beszélünk, mit gondol arról, hogy a távoli New Yorkba költözik? Nem akarom, hogy a kis katicabogaram másik városba meneküljön – pillant le rám megint a homlokát ráncolva. – De ha ez kell ahhoz, hogy kövesse az álmát, én leszek az első, aki gondoskodni fog róla, hogy rajta legyen azon a gépen.

Katicabogaram?

Szerencséje, hogy csak a kamupasim, mert legszívesebben szétrúgnám a kamutökét ezért a nyálas becenévért.

Apa megköszörüli a torkát. Szemlátomást feszélyezi az új ebédvendégünk.

– Tudok néhány olyan álmot, amit egy tizennyolc évesnek érdemes követnie, de a Broadway nem tartozik közéjük. Főleg nem olyan pályafutással, amilyen neki van a háta mögött. A Broadway visszalépést jelentene neki, úgy gondolom.

Ben elhelyezkedik a széken. Nagyon jó az illata. Azt hiszem. Olyan rég nem voltam ennyire közel fiúhoz, hogy az illata igazából talán tök átlagos.

– Még szerencse, hogy elmúlt tizennyolc – válaszolja Ben. – Ezen a ponton már nem annyira számít a szülői vélemény, hogy mihez kezd az életével.

Tudom, hogy ez csak színjáték a részéről, de még soha, senki nem állt ki mellettem így. Olyan érzés, mintha léggömb duzzadna tőle a mellkasomban. Hülye mellkas!

– Nem csak egy egyszerű véleményről van szó, ha szakértő mondja – közli az apám. – Ez tény. Épp elég ideje vagyok a szakmában ahhoz, hogy tudjam, mikor kell valakinek visszavonulnia.

Apám felé kapom a fejemet, miközben Ben karja megfeszül a vállam körül.

– Visszavonulnia? – kérdezi Ben. – Maga tényleg azt mondta az előbb, ráadásul hangosan, hogy a lányának fel kellene adnia?

Apám a szemét forgatva karba fonja a kezét a mellkasa előtt, így vet lesújtó pillantást Benre. Ben leveszi a karját a vállamról, és apám mozdulatait tükrözve állja a tekintetét.

Jesszusom, milyen kellemetlen! És milyen lenyűgöző! Még sohasem láttam apámat így viselkedni. Még sohasem láttam, hogy rögtön megutált volna valakit.

– Ide figyelj, Ben! – ejti ki undorodva a nevét. – Fallonnak semmi szüksége rá, hogy ostobaságokkal beszéld tele a fejét csupán azért, mert örülsz a lehetőségnek, hogy rendelkezésedre állhat egy buksza a keleti parton.

Te jó ég! Az apám most tényleg azt mondta, hogy én csak egy buksza vagyok ennek a fazonnak? Leesik az állam, ő pedig folytatja.

– Az én lányom okos. Strapabíró. Elfogadja, hogy az a karrier, amiért egész életében dolgozott, most már látókörön kívülre került, mert… – int felém. – Most már, hogy…

Nem tudja befejezni a mondatát, és megbánás ül ki az arcára. Pontosan tudom, mit akart mondani. Két éve már, hogy mindent kimond, csak ezt nem.

Még csak két éve annak, hogy én voltam az egyik leggyorsabban érvényesülő tinédzser színésznő. Ám abban a pillanatban, ahogy a tűz martalékává lett a külsőm, a filmstúdió felbontotta a szerződésemet. Szerintem jobban sajnálja, hogy nem egy színésznő apja, mint azt, hogy majdnem elveszítette a lányát a saját gondatlanságából eredő tűz miatt.

Miután visszamondták a szerződésemet, sohasem beszéltünk annak a lehetőségéről, hogy megint szerepeljek. Igazából egyáltalán nem is beszéltünk többé. Olyan apa volt, aki másfél éven át egész napokat töltött velem a forgatásokon – és olyanná vált, akit havonta talán egyszer látok.

Szóval csessze meg, ha nem fejezi be a mondandóját. Két éve várok arra, hogy beismerje: a külsőm miatt szakadt félbe a karrierem. Ez csupán egy néma feltételezés volt a mai napig. Sohasem beszéltünk arról, hogy miért nem játszom. Csak magáról a tényről beszélünk, hogy nem teszem. És ha már itt tartunk, az is jó lenne, ha beismerné, hogy a tűz a kapcsolatunkat is tönkretette. Halvány fogalma sincs arról, hogyan kell apaként viselkednie most, hogy már nem a színioktatóm és a menedzserem.

– Fejezd be a mondatot, apa! – nézek rá résnyire szűkült szemekkel.

Megrázza a fejét. Próbálja ejteni a témát. Felvonom a szemöldökömet, hogy folytassa.

– Tényleg ezt akarod most? – pillant Ben felé abban a reményben, hogy villámhárítónak használhatja a kamupasimat.

– Ami az illeti, igen.

Apám behunyt szemmel sóhajt egy nagyot. Aztán megint kinyitja a szemét, előrehajol, és karba fonja a kezét az asztalon.

– Tudod, hogy én gyönyörűnek tartalak, Fallon. Ne forgasd ki a szavaimat! De ez egy olyan szakma, ahol magasabb a mérce, mint egy apánál, és mindössze annyit tehetünk, hogy elfogadjuk. Sőt, én azt hittem, hogy már elfogadtuk – néz hirtelen Benre.

Ráharapok belülről a számra, nehogy valami olyat mondjak, amit később megbánnék. Mindig is tudtam az igazságot. Amikor először megláttam magam a tükörben a kórházban, tudtam, hogy mindennek vége. De azt hallani, hogy apám hangosan beismeri, hogy szerinte sem kellene többé követnem az álmaimat… ez több, mint amire fel voltam készülve.

– Hűha… – motyogja Ben az orra alatt. – Ez… – rázza a fejét undorodva, miközben apámra néz. – Maga az apja!

Ha nem tudnám, még azt hinném, hogy Ben fintora őszinte, és nem csak színjáték.

– Pontosan. Én vagyok az apja. Nem pedig az anyja, aki mindenféle baromsággal tömi a kislánya fejét, hátha attól jobban fogja érezni magát. New York és Los Angeles tele van lányok ezreivel, akik ugyanazt az álmot akarják megvalósítani, amit Fallon egész életében. Őrülten tehetséges lányokról van szó. Kivételesen szépekről. Fallon tudja, hogy szerintem ő tehetségesebb, mint az összes többi együttvéve, de ugyanakkor realista is. Mindenkinek vannak álmai, de neki sajnos már nincsenek birtokában azok az eszközök, amik szükségesek lennének a megvalósításhoz. El kell fogadnia ezt, mielőtt még pénzt dobna ki, hogy az ország másik felére költözzön, mert az sem tenne hozzá rohadtul semmit a karrierjéhez.

Behunyom a szememet. Aki kitalálta, hogy az igazság fáj, kifejezetten optimista volt. Az igazság egy szörnyű kínt okozó szarság.

– Jézusom! – szólal meg Ben. – Maga elképesztő.

– Te meg képzelgő vagy – feleli az apám.

Kinyitom a szememet. Karon bököm Bent, hogy tudassam vele: ki akarok jutni a bokszból. Nem bírom ezt tovább csinálni.

Ben nem moccan. Ehelyett a térdemhez nyúl az asztal alatt. Megszorítja, hogy maradjak ülve.

Megfeszül a lábam az érintésétől, mert a testem ellentmondásos jeleket küld az agyamnak. Dühös vagyok most az apámra. Nagyon dühös. De valamiért vigaszt nyújt ez az idegen, aki minden látható ok nélkül kiáll mellettem. Sikítanom kell, mosolyognom kell és sírnom kell – de főleg ennem kell valamit. Mert most már tényleg éhes vagyok. Bárcsak lenne egy meleg lazacom, a fenébe is!

Igyekszem ellazítani a lábamat, hogy Ben ne érezze, mennyire feszült vagyok, viszont régóta ő az első srác, aki valóban hozzám ér. Őszintén szólva, kicsit fura érzés.

– Hadd kérdezzek valamit, Mr. O’Neil – folytatja Ben. – Johnny Cashnek volt szájpadhasadéka?

Apám csendben marad. Én is csendben vagyok. Remélem, hogy Ben random kérdésének van valami értelme. Annyira jól csinálta, mielőtt elkezdett countryzenészekről beszélni!

– Mi az ördög köze van egy countryzenésznek ehhez a beszélgetéshez? – néz rá apám úgy, mintha Ben megőrült volna.

– Nagyon is sok – vágja rá Ben. – És nem, nem volt neki. Viszont a színésznek, aki őt alakította A nyughatatlanban, volt egy feltűnő sebhely az arcán. Joaquin Phoenixet Oscar-díjra is jelölték azért az alakításért.

Felgyorsul a szívverésem, amikor rájövök, mit csinál Ben.

– És mi van Idi Aminnal?

– Mi lenne? – forgatja a szemét apám. Untatják ezek a kérdések.

– Ő nem volt kancsal. A színész, aki őt alakította, Forest Whitaker viszont igen. Érdekes, hogy őt is Oscar-díjra jelölték. És meg is nyerte.

Most először látok példát arra, hogy valaki helyre teszi apámat. Noha az egész beszélgetés kellemetlen nekem, annyira nem érzem rosszul magam, hogy ne élvezném ezt a ritka és gyönyörű pillanatot.

– Gratulálok! – mondja Bennek apám mindenféle érintettség nélkül. – Felsoroltál két pozitív példát az egymillió kudarc ellenére.

Próbálom nem magamra venni apám szavait, csak nehéz. Tudom, hogy mostanra már a kettejük közötti erőfitogtatássá vált a beszélgetés, egyre kevésbé szól róla és rólam. Mégis nagyon csalódott vagyok, amiért fontosabb neki egy vitában győzedelmeskedni egy vadidegen felett, mint hogy támogassa a saját lányát.

– Ha a lánya olyan tehetséges, mint ahogy maga állítja, miért nem bátorítja, hogy ne adja fel az álmait? Miért akarja, hogy ő is ugyanúgy lássa a világot, mint maga?

– És maga szerint pontosan hogyan látom én a világot, Mr. Kessler? – feszül meg az apám.

Ben hátradől a bokszban, de nem szakítja meg a szemkontaktust apámmal.

– Egy arrogáns seggfej csukott szemén keresztül.

Olyan csend következik, mint vihar előtt. Várom, hogy melyikük viszi be az első ütést, de helyette apám benyúl a zsebébe a tárcájáért. Pénzt dob az asztalra, majd egyenesen rám néz.

– Lehet, hogy kíméletlenül őszinte vagyok, de ha inkább hülyeségeket szeretnél hallgatni, akkor tökéletes neked ez a tahó – kászálódik ki a bokszból. – Fogadok, hogy anyád odavan érte – motyogja.

Megvonaglok a szavaitól. Szörnyen szeretnék visszavágni valami sértéssel. Olyan durvával, ami napokra megsebzi az egóját. A baj csak az, hogy senki sem tud olyasmit mondani, amivel megsebezhetne egy embert, akinek egyáltalán nincs szíve.

Ahelyett, hogy utánakiabálnék valamit, miközben kisétál az ajtón, csak ülök ott csendben.

A kamupasimmal.

Ez életem legszégyenletesebb, legszerencsétlenebb pillanata.

Amint érzem kicsordulni az első könnycseppet, meglököm Ben karját.

– Ki kell mennem – suttogom. – Kérlek!

Kicsusszan a bokszból, én pedig lehajtott fejjel felállok és elmegyek mellette. Nem merek visszanézni rá. Megint a mosdóba megyek. Épp elég zavarba ejtő, hogy szükségét érezte a barátomnak tettetni magát. De hogy ebből még egy ilyen megalázó helyzet is jött ki, az orra előtt…

Ha én lennék Benton James Kessler, mostanra már én lennék a kamuexe.

Ben

A TENYEREMBE HAJTOTT ARCCAL VÁROM, hogy visszatérjen a mosdóból.

Igazából el kéne mennem.

Mégsem akarok elmenni.

Úgy érzem, tönkretettem a napját a trükkel, amit eljátszottam az apjával. Bármennyire is igyekeztem, hogy simán menjen, nem sikerült macskaléptekkel beosonnom ennek a lánynak az életébe. Helyette úgy trappoltam be, mint egy héttonnás elefánt.

Miért kellett közbelépnem? Miből gondoltam, hogy nem képes egyedül kezelni az apját? Most biztos dühös rám, pedig még csak nagyjából félórája tart a kamukapcsolatunk.

Épp ezért döntöttem úgy, hogy nem akarok valódi barátnőket. Még csak el sem tudom játszani, hogy kibírom veszekedés nélkül.

De épp most rendeltem neki egy tányér friss lazacot. Hátha ezzel jóvátehetem valamennyire a helyzetet.

Végre kijön a mosdóból, de amint meglátja, hogy még mindig ott ülök a bokszban, megtorpan. Az arcán tükröződő értetlenségből nyilvánvaló: biztosra vette, hogy már nem leszek ott, mire visszatér az asztalhoz.

El kellett volna tűnnöm. El kellett volna tűnnöm már egy fél órája.

Volna, volna, volna.

Felállva intek neki, hogy üljön le. Gyanakodva méreget, ahogy helyet foglal. Átnyúlok a másik bokszba a laptopomért, a kajámért és az italomért. Mindet leteszem az asztalára, majd átülök oda, ahol a seggfej apja terpeszkedett néhány perccel korábban.

Lenéz az asztalra. Biztos kíváncsi, hová tűnt a kajája.

– Kihűlt – mondom neki. – Szóltam a pincérnek, hogy hozzon neked egy másikat.

Rám emeli a tekintetét, a feje viszont nem moccan. Nem mosolyodik el, nem köszöni meg. Egyszerűen csak… bámul.

Beleharapok a hamburgerembe, és rágni kezdem a falatot.

Tudom, hogy nem félénk. Tudom abból, ahogy az apjával beszélt, hogy van benne spiritusz. Úgyhogy egy kicsit összezavar ezzel a mostani hallgatásával.

Lenyelem a falatot és belekortyolok a kólámba, végig tartva a néma szemkontaktust. Bárcsak mondhatnám, hogy gondolatban éppen egy briliáns bocsánatkérésre készülök, de ez nem igaz. Mintha beszűkült volna a tudatom, és már csak két olyan dologra tudnék gondolni, amikre éppen nem kellene.

A melleire.

Mindkettőre.

Tudom. Szánalmas vagyok. De ha csak ülni fogunk itt és bámulni egymást, jó lenne, ha villantana némi dekoltázst ehelyett a hosszú ujjú blúz helyett, ami a fantáziámra bíz mindent. Majdnem huszonhét fok van odakint. Valami olyat kéne viselnie, ami sokkal kevésbé… apácás.

Néhány asztalnyira tőlünk feláll egy pár, és mellettünk haladva elindulnak kifelé.

Észreveszem, hogy Fallon elfordítja előlük a fejét. Úgy, hogy a haja védőpáncélként omoljon az arcába. Szerintem nem is tudatosan csinálja. Természetes reakciónak tűnik a részéről, hogy megpróbálja eltakarni, amit hibának gondol.

Valószínűleg ezért van rajta a hosszú ujjú blúz is. Védi attól, hogy meglássák, ami alatta van.

Persze, erről aztán megint a mellei jutnak eszembe. Vajon ott is vannak hegek? Igazából mekkora részt érintenek a testén?

Nekiállok képzeletben levetkőztetni, de nem érzéki módon. Csak kíváncsi vagyok. Nagyon kíváncsi, mert nem tudom levenni róla a szememet, ami nem vall rám. Anyám tapintatosabbnak nevelt ennél, ám ő nem tudott megtanítani arra, hogy lesznek ilyen lányok, akik a puszta létezésükkel is próbára teszik az udvariasságomat.

Eltelik egy perc, talán kettő. Megeszem a sült krumplim javát. Nézem, ahogy néz engem. Nem tűnik dühösnek. Nem látszik rajta, hogy félne. Most már nem is próbálja meg elrejteni azokat a hegeket, amiket olyan kétségbeesetten próbál eltakarni mások előtt.

Lassan lefelé vándorol a tekintete, majd megtorpan az ingemnél. Bámulja egy pillanatig, aztán végignéz a karomon, a vállamon és az arcomon. Végül a hajamhoz érve állapodik meg.

– Merre jártál ma délelőtt?

Annyira meglep ez a véletlenszerű kérdés, hogy megállok rágás közben. Azt hittem, elsőként majd azt kérdezi tőlem, miért vettem a bátorságot, hogy beleszóljak a magánéletébe. Rászánok néhány pillanatot, hogy lenyeljem a falatot, igyak egy kortyot, megtöröljem a számat, és hátradőljek a bokszban.

– Hogy érted?

– Szanaszét áll a hajad – mutat a hajamra. – A tegnapi ing van rajtad – mutat az ingemre, majd az ujjaimra vándorol a tekintete. – A körmöd pedig tiszta.

Honnan tudja, hogy a tegnapi ing van rajtam?

– Tehát miért jöttél el ma reggel ilyen gyorsan arról a helyről, ahol felébredtél? – érdeklődik.

Lenézek az ingemre, aztán a körmömre. Honnan a pokolból tudja, hogy sietve indultam el ma reggel?

– Az olyan embereknek, akik nem figyelnek magukra, nem ennyire tiszta a körmük, mint neked. Ez ellentmond a mustárfoltnak az ingeden.

Lepillantok az ingemre. A mustárfoltra, amit mostanáig nem vettem észre.

– A hamburgeredben majonéz van. És mivel mustárt nem nagyon szokás reggelihez enni, ráadásul úgy falsz, mint aki tegnap óta nem evett, több mint valószínű, hogy a folt a tegnap esti vacsorából származik. Ma még nyilván nem néztél tükörbe, különben nem jöttél volna el otthonról ilyen hajjal. Tusolás után elaludtál úgy, hogy nem szárítottad meg a hajad?

Megérinti a haját, és elkezdi piszkálni az ujjaival.

– Csak mert az ilyen dús haj, mint a tiéd, behullámosodik, ha vizesen ráfekszel. Ettől aztán lehetetlen helyrehozni anélkül, hogy újra megmosnád.

Előrehajolva, kíváncsian méreget.

– Hogy a fenébe tudtad így elfeküdni a hajad elülső részét? Hason alszol, vagy mi?

Mi ez a lány, nyomozó?

– Én… – meredek rá hitetlenkedve. – Aha. Hason alszom. És késésben voltam óráról.

Bólint, mintha valahonnan már tudta volna.

A pincér megjelenik egy újabb tányér étellel, és tölt neki vizet. Mondani akar valamit Fallonnak, aki viszont nem figyel rá: még mindig engem bámul, de elmotyog neki egy köszönömöt.

A pincér úgy fest, mint aki mindjárt elsétál, de mielőtt megtenné, megáll és visszanéz Fallonra. Tördeli a kezét. Látszik rajta, hogy fél feltenni a kérdést, ami mindjárt kibukik belőle.

– Szóval, ööö… Donovan O’Neil az ön apja?

– Igen – néz fel a pincérre kifürkészhetetlen arccal.

– Hűha! – mosolyodik el a pincér, és egy kicsit el is engedi magát a választól. – Milyen fantasztikus, ugye? Hogy a nagy Max Epcott az apja az embernek…

Fallon nem mosolyog. Meg sem rezzen. Az arcán semmi sem árulkodik arról, hogy már egymilliószor hallotta ezt a kérdést. Várom az epés válaszát, mert annak alapján, ahogy az apja esztelen megjegyzéseire reagált, ez a szerencsétlen pincér biztosan nem úszhatja meg.

Pont, amikor azt hiszem, hogy forgatni fogja a szemét, kifújja a visszatartott levegőt és elmosolyodik.

– Fantasztikus volt. Én vagyok a világ legszerencsésebb lánya.

– Ez nagyon menő – vigyorog a pincér.

Amikor aztán sarkon fordul és elmegy, Fallon megint felém fordul.

– Milyen óráról? – kérdezi.

Beletelik egy másodpercbe, hogy értelmezzem a kérdését, mert még mindig a pincérnek beadott kamuválaszát próbálom feldolgozni. Kis híján rákérdezek, de meggondolom magam. Biztos könnyebb neki megadni azt a választ az embereknek, amit hallani szeretnének. És valószínűleg ő az egyik leglojálisabb ember, akivel valaha találkoztam, mert nem vagyok biztos benne, hogy ilyet tudnék mondani arról a pasasról, ha az apám lenne.

– Kreatív írás.

Eltöprengve elmosolyodik, és felemeli a villáját.

– Tudtam, hogy nem vagy színész.

Eszik egy kis lazacot. Mielőtt lenyelné a falatot, máris vágja a következőt. A következő néhány perc teljes csendben telik el, ahogy mindketten befejezzük az evést. Én teljesen kiürítem a tányért, de ő félretolja a sajátját, pedig még a felét se ette meg.

– Mesélj el nekem valamit! – hajol előre. – Miből gondoltad, hogy szükségem van rá, hogy a segítségemre siess ezzel a kamupasi baromsággal?

Tessék. Dühös rám. Sejtettem is, hogy így lesz.

– Nem gondoltam, hogy meg kellene menteni téged. Csak néha nehéz kordában tartani a felháborodásomat, ha valami abszurdumot tapasztalok a környezetemben.

– Te tényleg író vagy – vonja fel a szemöldökét. – Különben ki a fene beszélne így?

– Bocs – nevetek. – Szerintem csak azt próbálom kinyögni, hogy néha egy forrófejű idióta vagyok, aki jobban tenné, ha a saját dolgával foglalkozna.

Felemeli a szalvétát az öléből, és leteszi a tányérjára. Kicsit megrándul az egyik válla.

– Engem nem zavart – mosolyog. – Elég vicces volt látni, hogy az apám ennyire kiakadt. És még sohasem volt kamupasim.

– Nekem meg sohasem volt igazi pasim – felelem.

– Hidd el, ez látszik rajtad – téved a tekintete a hajamra. – Nem ismerek olyan meleg srácot, aki elhagyná a lakást úgy, ahogy te most kinézel.

Van egy olyan érzésem, hogy közel sem zavarja annyira a megjelenésem, mint amennyire mutatja. Biztos megkapja a magáét a testi diszkriminációból, ezért nehéz elhinnem, hogy az a fajta lány lenne, akinek a külső az elsődleges prioritások között van egy fiúnál.

De nem kerüli el a figyelmemet, hogy cukkol engem. Ha nem tudnám, még azt hinném, hogy flörtöl velem.

Ja. Határozottan ki kellett volna sétálnom ebből az étteremből már rég. Ám ez azon ritka pillanatok egyike, amikor valóban hálás vagyok az általam meghozott rossz döntések garmadájáért.

A pincér kihozza a számlát, de mielőtt kifizethetném, Fallon felmarkolja a készpénzt, amit az apja odadobott az asztalra, és átnyújtja neki.

– Kéri a visszajárót? – kérdezi a pincér.

– Tartsa meg – legyint Fallon.

A pincér leszedi az asztalt, így amikor hátralép, már nincs közöttünk semmi. Az étkezés fenyegetően közelgő vége valamelyest nyugtalanít, mert nem tudom, mit mondjak, amivel még itt tarthatnám. Ez a lány New Yorkba költözik, tehát jó eséllyel soha nem látom többé. Nem tudom, miért leszek ideges ettől a gondolattól.

– Na – szólal meg. – Akkor most szakítanunk kéne?

Felnevetek, bár még mindig próbálom megfejteni, hogy vajon tényleg ennyire fapofával viccel, vagy egyáltalán nincs is egyénisége. A kettő között elég vékony a határvonal, de inkább az előbbire fogadnék. Legalábbis abban reménykedem.

– Még egy órája sem járunk, de te máris ki akarsz dobni? Hát nem vagyok jó ebben a járás dologban?

– Egy kicsit túlságosan is – mondja mosolyogva. – És ez, őszintén szólva, iszonyú fura. Most jön az a pillanat, amikor megtöröd a tökéletes kamupasi-varázst, és közlöd, hogy felkoppintottad az unokatestvéremet, amikor éppen szünetet tartottunk?

Nem tehetek róla, megint elnevetem magam. Határozottan fapofával viccel.

– Nem én koppintottam fel. Már hét hónapos terhes volt, amikor lefeküdtem vele.

Magával ragadó nevetés üti meg a fülemet. Még sohasem voltam ennyire hálás az enyhén alpári humoromért. Nem vagyok hajlandó szem elől téveszteni ezt a lányt, ameddig nem hallok tőle még három vagy négy ilyen nevetést.

A kacaj elhalkul, aztán a mosoly is eltűnik az arcáról. Az ajtó felé pillant.

– Tényleg Bennek hívnak? – néz megint a szemembe.

Bólintok.

– És mit bántál meg a legjobban az életedben, Ben?

Furcsa kérdés, de benne vagyok. A furcsaságok teljesen normálisnak tűnnek ezzel a lánnyal. Az most mindegy, hogy soha, senkinek sem árulnám el, hogy mit bántam meg a legjobban.

– Szerintem még nem történt olyan – kamuzom.

– Szóval rendes ember vagy? – mered rám elgondolkodva. – Sohasem nyírtál ki senkit?

– Eddig még nem.

Elfojt egy mosolyt.

– Tehát ha ma még több időt töltenénk együtt, engem sem nyírnál ki?

– Kizárólag akkor, ha önvédelemről lenne szó.

Nevetve nyúl a táskájáért. A vállára kanyarítja, aztán feláll.

– Micsoda megkönnyebbülés! Menjünk át a Pinkberrybe, hogy valami desszert mellett szakítsunk.

Utálom a fagyit. Utálom a joghurtot is.

Azt meg pláne utálom, ha a joghurt úgy tesz, mintha fagyi lenne – mint a Pinkberryben.

De a fenébe az életemmel, ha nem fogom a cuccaimat, hogy kövessem bárhová is, ahová vinni akar.

•••

– Hogy lakhatsz úgy Los Angelesben tizennégy éves korod óta, hogy még sohasem tetted be a lábad egy joghurtfagyizóba? – kérdezi szinte megbotránkozva. Hátat fordít nekem, hogy megint szemügyre vegye a feltéteket. – A Starbucksról legalább már hallottál?

Nevetve mutatok rá a gumimacikra. A kiszolgáló tesz egy kanállal a tálkámba.

– Lényegében a Starbucksban lakom. Író vagyok. A beavatási rítusomhoz tartozik.

Előttem áll a sorban, ahogy a kasszánál várakozunk, de undorodva néz a tálkámba.

– Jaj, istenem! Nem csinálhatsz olyat, hogy eljössz a Pinkberrybe, és csak feltéteket eszel! – néz rám úgy, mintha meggyilkoltam volna egy kiscicát. – Emberből vagy te egyáltalán?

A szememet forgatva bököm meg a vállát, hogy forduljon előre.

– Ne lamentálj folyton, különben kidoblak, mielőtt még találnánk magunknak asztalt.

Előveszek egy húszdollárost a tárcámból, hogy kifizessem a desszerteket. Átverekedjük magunkat a zsúfolt helyen, de egyáltalán nincs szabad asztal. Fallon egyenesen az ajtó felé veszi az irányt, úgyhogy követem kifelé és végig a járdán, amíg nem talál egy üres padot. Elhelyezkedik rajta törökülésben, és leteszi a tálkát az ölébe. Most látom csak, hogy egyetlen feltétet sem kért.

Belenézek a saját tálkámba, ami csak feltétekkel van tele.

– Tudom – mondja nevetve. – Digi-dagi daganat…

– Kergeti a halakat – fejezem be.

Mosolyogva eszik egy falatot, és miután kihúzza a kanalat a szájából, lenyalja az ajkáról a maradékot.

A legkevésbé sem számítottam erre pont ma. Itt ülök e mellett a lány mellett, és nézem, ahogy lenyalja a fagyit az ajkáról… vennem kell egy mély lélegzetet, csak hogy ellenőrizzem, kapok-e még levegőt.

– Szóval író vagy?

A kérdése támpontot ad ahhoz, hogy kirángassam az elmémet a süllyesztőből.

– Remélhetőleg az leszek – bólintok. – Még sohasem írtam hivatásszerűen, úgyhogy nem tudom, hívhatom-e már magamat írónak.

Szembehelyezkedik velem a padon, és rákönyököl a támlára.

– Nem a pénz bizonyítékolja, hogy író vagy-e.

– Nincs is olyan szó, hogy bizonyítékolja.

– Látod? – erősködik. – Én ezt nem tudtam, tehát nyilvánvalóan író vagy. Honorárium ide vagy oda, én írónak hívlak. Ben, az író. Mostantól kezdve így fogok rád hivatkozni.

– És én hogy hivatkozzak rád? – kérdezem nevetve.

Rágcsálni kezdi a kanál hegyét, és néhány másodpercre elmereng.

– Jó kérdés. Én most éppen nagy változásban vagyok.

– Fallon, a változó – javaslom.

– Ez jöhet – mosolyog.

Előrefordul, így hozzáér a háta a pad támlájához. A törökülésből most már leteszi a lábát a földre.

– És milyen író akarsz lenni? Regényíró? Forgatókönyvíró?

– Remélhetőleg minden. Még nem akarom leszűkíteni a dolgot, csak tizennyolc éves vagyok. Nagyjából mindent ki szeretnék próbálni, de szenvedélyesen rajongok a regényekért. Meg a költészetért.

Halk sóhaj hagyja el a száját, mielőtt eszik még egy falatot. Nem tudom, miért, de olyan, mintha elszomorítaná a válaszom.

– Mi a helyzet veled, Fallon, a változó? Mi az életcélod?

– Most életcélokról beszélünk, vagy arról, hogy mit szeretünk szenvedélyesen? – vet rám oldalpillantást.

– Nincs nagy különbség.

– Óriási a különbség – nevet kedvtelenül. – A szenvedélyem a színészet, de nem igazán az életcélom.

– Miért nem?

Résnyire szűkült szemekkel pillant rám, aztán megint lenéz a tálkájába. Kavargatni kezdi a joghurtfagyit a kanalával. Most az egész testével felsóhajt, mintha mindjárt darabjaira hullana.

– Tudod, Ben… Nagyra értékelem, hogy milyen kedves vagy, amióta egy pár lettünk, de abbahagyhatod a színjátékot. Már nincs itt apa közönségnek.

Enni akartam egy újabb falatot, de megáll a kezem a levegőben, mielőtt a kanál a számhoz érne.

– Ez meg mit jelentsen? – kérdezem ledöbbenve azon, hogy milyen zuhanórepülésbe kezdett ez a beszélgetés.

Fallon beledöfi a kanalat a joghurtba, aztán odahajol a mellette lévő kukához, hogy kidobja. Felhúzza és átkarolja az egyik lábát, végül megint felém fordul.

– Te tényleg nem tudod a történetemet, vagy csak úgy teszel, mintha nem tudnád?

Nem igazán értem, milyen történetre gondol, ezért finoman megrázom a fejemet.

– Én most tökre össze vagyok zavarodva.

Felsóhajt. Megint. Nem hinném, hogy ilyen rövid idő alatt sóhajtott már ennyit lány miattam. És ezek nem olyan sóhajok, amik jó érzéssel töltenének el egy pasast. Inkább olyan sóhajok, amiktől elgondolkodik, hogy mi a francot csinál rosszul.

Piszkálni kezd a hüvelykujjával egy kilazult lécdarabot a pad támláján. A fára összpontosít, mintha ahhoz beszélne, nem pedig hozzám.

– Nagy mázlim volt tizennégy éves koromban. Megkaptam egy szerepet a Gumshoe című tévésorozatban, ami olyan volt, mint a Sherlock Holmes és a Nancy Drew keresztezésének nyálas tiniváltozata. Másfél évig szerepeltem benne, és kezdett nagyon jól alakulni. Aztán ez történt – mutat az arcára. – Felmondták a szerződésemet. Lecseréltek, azóta pedig nem játszottam. Ezért mondtam, hogy a cél és a szenvedély két különböző dolog. A színjátszás a szenvedélyem, de ahogy apám mondta, már nincsenek a birtokomban azok az eszközök, amik szükségesek lennének az életcélom megvalósításához. Úgyhogy szerintem hamarosan kitalálok egy másik életcélt, hacsak nem történik csoda New Yorkban.

Fogalmam sincs, mit mondjak erre. Most már rám néz, várja a válaszomat, de hirtelen nem jut eszembe semmi. Leteszi az állát a karjára, s a távolba réved mögöttem.

– Nem vagyok túl jó rögtönzött motivációs beszédben – jegyzem meg. – Esténként néha megírom azokat a beszélgetéseket, amik napközben történtek velem, de megváltoztatom őket. Mintha mindent kimondtam volna akkor, amit utólag érzem, hogy kellett volna. Szóval csak tudatni szeretném veled, hogy ma este, amikor papírra vetem ezt a párbeszédet, valami nagyon hősieset fogok mondani benne, ami nagyon jó érzést kelt benned az életeddel kapcsolatban.

Homlokát a karjára támasztva kacag. A látvány mosolyra fakaszt.

– Ez eddig a legjobb reakció, amit erre a történetre kaptam.

Előrehajolok, hogy kidobjam a tálkámat a háta mögött lévő kukába. Nem voltam ilyen közel hozzá, amióta egymás mellett ültünk a bokszban. Az egész teste megfeszül a közelségemtől. Ahelyett, hogy azonnal hátrahúzódnék, egyenesen belenézek a szemébe, majd megállapodik a tekintetem a száján.

– Erre való az ember pasija – hajolok hátrébb tőle lassan.

Alapesetben nem csinálnék lelkiismereti kérdést abból, hogy direkt flörtölök egy lánnyal. Folyton ezt csinálom. De Fallon úgy néz rám, mintha főbenjáró bűnt követtem volna el. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon félreértelmeztem-e a közöttünk pattogó szikrákat.

Teljesen hátrahúzódom. Egy pillanatra sem rettenek meg a bosszús arckifejezésétől.

– Ez az – mutat rám. – Pont ez. Erre a szarságra gondolok.

Nem tudom, mire gondol pontosan, ezért óvatosan puhatolózom.

– Azt gondolod, hogy csak úgy teszek, mintha flörtölnék veled, hogy jobban érezd magad a bőrödben?

– Nem azt csinálod?

Tényleg így gondolja? Tényleg nem szoktak flörtölni vele? A hegek miatt vagy a hegek miatti önbizalomhiánya miatt? Biztosan nem ennyire sekélyesek a srácok, mint ahogy azt sugallja. Ha mégis, akkor minden férfi nevében szégyellem magam. Mert ennek a lánynak alig kellene tudnia lerázni magáról a flörtölő pasikat, nem pedig megkérdőjelezni az indítékaikat.

Megdörzsölöm a megfeszült államat, úgy fontolgatom, mit válaszoljak. Persze, amikor ma este felidézem majd ezt a pillanatot, eszembe fog jutni egy csomó pompás reakció. De most… Nem jut eszembe a tökéletes válasz, amivel kimenthetném magam.

Azt hiszem, egyszerűen csak őszinte leszek. Vagyis nagyjából őszinte. Ez tűnik a legjobb stratégiának ezzel a lánnyal, mivel úgy lát át a kamuzáson, mintha átlátszó papírra írnák.

Most én vagyok az, aki mélyet sóhajt.

– Akarod tudni, mit gondoltam, amikor először megláttalak?

– Amikor először megláttál? – biccenti oldalra a fejét. – Úgy érted, hogy már egy egész órája?

A cinikus beszólásával mit sem törődve folytatom.

– Amikor először elsétáltál előttem, mielőtt félbeszakítottam az apáddal az ebédet, végig a fenekedet néztem, ahogy elcsörtettél. Muszáj volt eltöprengenem, hogy vajon milyen bugyi van rajtad. Végig ez járt a fejemben, amíg bent voltál a mosdóban. Tangás típus vagy? Vagy nem is hordasz bugyit? Csak mert nem láttam a normál bugyi körvonalát a farmerod alatt. Mielőtt kijöttél a mosdóból, kicsit összeszorult a gyomrom a félelemtől, mert nem tudtam, akarom-e látni az arcodat. Hallottam a beszélgetéseteket, és már tudtam, hogy magával ragadó a személyiséged. De mi a helyzet az arcoddal? Úgy tartja a mondás, hogy soha ne ítélj meg egy könyvet a borítója alapján, viszont mi van akkor, ha valahogy sikerült beleolvasnod a könyvbe, mielőtt láttad volna a borítót? És mi van, ha nagyon tetszik, amit olvastál? Persze, amikor a könyv közelébe kerülsz, és először fogod látni a borítóját, akkor reméled, hogy olyan lesz, amilyet vonzónak találsz. Mert ki akar egy olyan bámulatosan jól megírt könyvet a polcára, ha egy szar borítót kell bámulnia?

Gyorsan lenéz az ölébe, de én folytatom.

– Amikor kijöttél a mosdóból, az első dolog, amit észrevettem, a hajad volt. Arra a lányra emlékeztetett, akivel életemben először csókolóztam. Úgy hívták, hogy Abitha. Dús haja volt, mindig kókuszillatú, úgyhogy kíváncsi lettem, hogy vajon a te hajad kókuszillatú-e. Aztán kíváncsi lettem, hogy úgy csókolsz-e, mint Abitha, mert hiába az volt életem első csókja, azon kevesek egyike, amiknek minden részletére emlékszem. Mindegy, szóval miután megcsodáltam a hajadat, rögtön feltűnt a szemed. Még mindig többlépésnyi távolságra voltál, de egyenesen rám néztél, szinte mintha nem értenéd, miért bámullak. De aztán nagyon kellemetlenül kezdtem érezni magam, ezért fészkelődtem a széken. Hiszen mint ahogy világosan rámutattál, ma még nem néztem tükörbe. Nem tudtam, mit látsz most, hogy már visszanézel rám, és tetszik-e egyáltalán, amit látsz. Izzadni kezdett a tenyerem, mert ez volt az első benyomás, amit tettem rád, és nem tudtam, elég jól sikerült-e. Már majdnem odaértél az asztalomhoz, amikor az arcodra vándorolt a tekintetem. És a nyakadra. Akkor láttam először a hegeket, és amint észrevettem őket, te gyorsan a padló felé kaptad a tekinteted, és hagytad, hogy a hajad javarészt eltakarja az arcodat. Tudod, mire gondoltam abban a másodpercben, Fallon?

Felpillant, hogy találkozzon a tekintetünk. Látom rajta: nem igazán akarja, hogy kimondjam. Azt hiszi, pontosan tudja, mire gondoltam abban a másodpercben, de fogalma sincs róla.

– Annyira megkönnyebbültem! – árulom el. – Mert abból az egyszerű mozdulatból tudtam, hogy nagyon kevés az önbizalmad. Rájöttem, hogy mivel szemlátomást fogalmad sincs róla, milyen kicseszettül gyönyörű vagy, talán tényleg lehet esélyem nálad. Ezért mosolyogtam. Mert reméltem, hogy ha jól keverem a lapokat, akkor talán megtudhatom, milyen bugyit is vettél a farmerod alá.

Olyan, mintha a világ ezt a pillanatot választotta volna az elcsendesedésre. Egy autó sem halad el. Egy madár sem csiripel. A járda körülöttünk teljesen néptelen. Ez életem leghosszabb tíz másodperce, amíg várom, hogy válaszoljon. Olyan hosszú, hogy ez a tíz másodperc elég is, hogy vissza akarjam szívni az egészet. Elég idő ahhoz, hogy azt kívánjam: bárcsak befogtam volna a számat ahelyett, hogy így kiteregetem a gondolataimat.

Fallon megköszörüli a torkát, aztán elfordítja a fejét. Feláll a padról.

Nem moccanok. Csak figyelem őt. Kíváncsi vagyok, ezt a pillanatot választotta-e, hogy végre kamuszakítson velem.

Vesz egy mély lélegzetet, és miközben kifújja, megint rám néz.

– Sok cuccot kell még ma este összepakolnom – szólal meg. – Udvarias volna a barátom részéről, ha felajánlaná, hogy segít.

– Segítség kell a pakoláshoz? – bukik ki belőlem.

– Aha – von vállat.

Fallon

AZ ANYÁM AZ ÉN HŐSÖM. A példaképem. Olyan nő, amilyenné válni szeretnék. Tényleg kibírta az apámmal hét évig. Minden nő, aki ennyire sokáig bírja, kitüntetést érdemel.

Amikor megkaptam a Gumshoe főszerepét tizennégy éves koromban, ő hezitált, hogy megengedje-e, hogy elfogadjam. Utálta, hogy apát mennyire reflektorfénybe erőszakolta a karrierje. Teljes mértékben utálta azt az embert, akivé emiatt vált. Anya azt mondta apáról, hogy csodálatos és elbűvölő volt, mielőtt mindenki megismerte a nevét. De amint kezdett a fejébe szállni a hírnév, már nem bírt megmaradni apa mellett. Anya szerint 1993 volt az az év, ami a házasságuk összeomlásához vezetett, amelyikben apa híres lett, és amikor megszületett az első és utolsó gyermekük: én.

Így persze minden tőle telhetőt megtett, hogy velem ne történjen meg ugyanez, amikor elkezdtem a színjátszást. Képzeld csak el a nővé válási folyamat csúcsát úgy, hogy közben feltörekvő színésznő vagy Los Angelesben… Elég könnyen kifordulhatsz magadból. Sok barátommal láttam ezt megtörténni.

De anya nem hagyta, hogy velem is megtörténjen. Amint a rendező jelezte, hogy vége a felvételnek, mindennap egy listára való házimunka várt, szigorú szabályokkal. Nem azt mondom, hogy anya szigorú volt. Csak egyáltalán nem részesített különleges bánásmódban, akármilyen népszerűvé kezdtem válni.

Azt sem engedte, hogy randizzak, mielőtt betöltöttem a tizenhatot. Így a tizenhatodik születésnapom utáni első hónapokban három randira is elmentem három különböző fiúval. Jó móka volt. Ketten a kollégáim voltak, akikkel már vagy csókolóztam egyszer-kétszer az öltözőben, vagy nem. Egyikük a barátnőm bátyja volt. És nem számít, kivel voltam, és mennyire éreztem jól magam vagy mennyire nem, anya ugyanazt a beszélgetést folytatta le velem minden egyes randi után, amikor hazaértem. Arról, hogy mennyire fontos, hogy ne legyek szerelmes, ameddig nem érem el azt a kort, amikor már tényleg ismerem saját magamat. Még mindig szokta ezt mondogatni, pedig nem is randizom.

Anya, miután elvált apától, túlolvasta magát önsegítő könyvekből. Minden egyes könyvet elolvasott, amit csak talált a gyermeknevelés, a házasság és a női önmegvalósítás témakörében. Ezekből arra a következtetésre jutott, hogy a lányok tizenhat és huszonhárom éves koruk között többet változnak, mint bármely másik életszakaszban, fontossá vált a számára, hogy ezeket az éveket ne valami pasiba szerelmesedve töltsem, mert ha ez történik, akkor félő, hogy nem tudom, hogyan szeressem meg saját magamat.

Ő tizenhat éves volt, amikor megismerkedett apámmal, és huszonhárom, amikor elhagyta őt. Szerintem az általa megállapított korhatároknak van némi közük a személyes tapasztalatához. De tekintve, hogy még csak tizennyolc éves vagyok, és nem tervezek megállapodni a közeljövőben, könnyű lesz megfogadnom a tanácsát, és hagyni, hogy az övé legyen az érdem. Ez a legkevesebb, amit megtehetek.

Megvan a humoros oldala annak, hogy szerinte ez az a varázslatos kor, amikor egy nő végre kibogozza az összes szarát. De bevallom, hogy az egyik kedvenc idézetem is anyától van.

„Sohasem fogod tudni megtalálni önmagad, ha elveszel valaki másban.”

Az anyám nem híres. Nincs fantasztikus karrierje. Még csak nem is él házasságban élete szerelmével. De van neki valamije, amije mindig is volt…

Igaza.

Éppen ezért – hacsak nem találok ellenérvet – minden szavára hallgatni fogok, akármilyen abszurdnak tűnik. Még sohasem adott nekem rossz tanácsot. Így annak ellenére, hogy Benton James Kessler akár a rengeteg lányregény egyikéből is kiléphetett volna, amik a polcon sorakoznak a szobámban, a srácnak még legalább öt évig baromira semmi esélye nálam.

Ezzel viszont nem azt akarom mondani, hogy nem akartam az ölébe mászni ott helyben, a padon, és lenyomni a torkán a nyelvemet. Mert nagyon nehéz volt visszafogni magam, miután bevallotta, hogy gyönyörűnek tart.

Nem, várj!

Egész pontosan a „kicseszettül gyönyörű” kifejezést használta.

És bár egy kicsit túl szépnek tűnik ahhoz, hogy igaz legyen, és biztos tele van hibákkal meg bosszantó kis rigolyákkal, ettől még vagyok annyira mohó, hogy vele akarjam tölteni a nap további részét. Mert ki tudja? New Yorkba költözöm ugyan, de attól még az ölébe pattanhatok ma este, és lenyomhatom a torkán a nyelvemet.

Amikor ma reggel felkeltem, arra gondoltam, hogy ez lesz az elmúlt két évem egyik legkeményebb napja. Ki hitte volna, hogy életem legrosszabb napjának évfordulója pluszponttal zárul?

– Húsz-harmincöt-kettőskereszt – diktálom Bennek a kapukódot. Letekeri az ablakot, hogy beüsse a számokat. Taxival indultam ma délelőtt az étterembe, hogy találkozzak apámmal, így Ben felajánlotta, hogy hazavisz.

Kiszúrok egy üres parkolóhelyet. Ben arra fordulva megáll a lakótársam kocsija mellett. Mindketten kiszállunk, és már az autó előtt állunk.

– Úgy érzem, figyelmeztetnem kell téged, mielőtt felmegyünk – jelentem ki.

Rápillant az épületre, aztán kelletlenül visszanéz rám.

– Nem az igazi pasiddal élsz, ugye?

– Nem, messze nem – nevetek. – A lakótársamat Ambernek hívják, aki valószínűleg milliónyi kérdéssel fog bombázni, mivel még sohasem léptem be a lakásba egy srác társaságában.

Nem tudom, miért nem zavar egyáltalán, hogy ezt bevallottam.

Lazán átkarolja a vállamat, és elindulunk együtt az épület felé.

– Ha arra kérsz, hogy úgy tegyek, mintha csak barátok lennénk, hát ki van zárva. Nem fogom kisebbíteni a kapcsolatunkat a lakótársad kedvéért.

Kacagva kalauzolom a lakásunk ajtajáig. Azon kapom magam, hogy kopogásra emelem a kezemet, de végül csak lenyomom a kilincset. Még legalább tíz órán keresztül ez az otthonom, nem kellene szükségét éreznem, hogy kopogjak.

Ben leveszi a vállamról a kezét, hogy bemehessek előtte. A nappalin túl, a konyhapultnál ott áll Amber a barátjával. Már több mint egy éve jár Glenn-nel, és bár egyikük sem mondta ki hangosan, de biztosra veszem, hogy a srác abban a pillanatban beköltözik, amint én elmegyek ma este.

Amber felpillant. Azonnal elkerekedik a szeme, ahogy észreveszi a mögöttem belépő Bent.

– Sziasztok – köszönök vidáman, mintha semmi szokatlan nem lenne abban, hogy egy nagyon helyes pasival állítok haza, akiről korábban még soha nem tettem említést.

Ahogy átsétálunk a nappalin, Amber egy pillanatra sem veszi le a szemét Benről.

– Szia – böki ki végül, még mindig bámulva. – Te ki vagy? – kérdezi, majd rám nézve Benre mutat. – Ki ő?

Ben előrelép és kezet nyújt.

– Benton Kessler – fognak kezet. Utána Glenn-nel is. – De hívjatok csak Bennek – karolja át megint a vállamat. – Én vagyok Fallon barátja.

Felnevetek, de én vagyok az egyetlen. Glenn tetőtől talpig végigméri.

– Barátja? – kérdezi, amikor megint rám néz. – Tudja, hogy elköltözöl New Yorkba?

– Attól a másodperctől kezdve, hogy megismerkedtünk – bólintok.

– Ami… mikor is történt? – vonja fel Amber a szemöldökét.

Össze van zavarodva, mert tudja, hogy mindent el szoktam mondani neki. És ebbe a „mindenbe” határozottan beletartozik az, hogy van egy pasim.

– Jaj, istenem… – néz le rám Ben. – Mióta is vagyunk együtt, bébi? Egy vagy két órája?

– Max kettő.

Amber résnyire szűkült szemekkel mered rám. Máris tudni akar minden részletről, és utálja, hogy meg kell várnia ezzel, amíg Ben lelép.

– A szobámban leszünk – vetem oda lazán.

Ben egy gyors integetés után leveszi a karját a vállamról, és meglógja a kezemet.

– Örülök, hogy megismerhettelek benneteket. Most követem Fallont a szobájába – mutat a folyosóra. – Hogy megtudjam, milyen bugyi van rajta.

Ambernek leesik az álla, Glenn pedig röhög. Megbököm Ben karját, mert lesokkol, hogy egy kicsit túl messzire ment ezzel a poénnal.

– Nem. Azért követsz a szobámba, hogy segíts nekem pakolni.

Erre lefelé görbül a szája, én pedig a szememet forgatva vezetem a szobámba.

Amberrel már több mint két éve a legjobb barátnők vagyunk. Érettségi után rögtön beköltöztünk ebbe a lakásba együtt. Ami azt jelenti, hogy még csak fél éve lakom itt, tehát össze kell pakolnom mindent, amit nemrég pakoltam ki.

A szobámba érve Ben becsukja maga mögött az ajtót. Végigjáratja a tekintetét a helyiségen. Hagyom kicsit kíváncsiskodni, amíg kinyitom a bőröndömet. A lakás, ahová New Yorkban költözöm, teljesen bútorozott. Így igazából csak ruhát és kencéket kell magammal vinnem. Minden más anyukámnál marad.

– Szeretsz olvasni? – kérdezi.

A vállam fölött hátrapillantva látom, hogy a könyveket piszkálja a polcomon.

– Imádok olvasni. Iparkodhatnál, hogy írj egyet, mert már rajta is van az E. V. listámon.

– Az E. V. listádon?

– Az elolvasnivalók listáján – magyarázom.

Leveszi az egyik könyvet a polcról, és elolvassa a hátsó borítót.

– Nem szívesen mondom ezt, de nem hinném, hogy tetszeni fog neked, amit végül írni fogok – teszi vissza a polcra, hogy megfogjon egy másikat. – Úgy tűnik, hogy a romantikus regényeket szereted, és az nem az én asztalom.

Felfüggesztem a blúzok tanulmányozását a gardróbban, hogy rámeredjek.

– Nem – mordulok fel. – Légyszi, ne mondd, hogy az a fajta kérkedő értelmiségi vagy, aki annak alapján ítéli meg az embereket, hogy mit olvasnak.

– Egyáltalán nem – rázza a fejét azonnal. – Csak egyáltalán nem értek a romantikusregény-íráshoz. Tizennyolc éves vagyok. Aligha számítok szakértőnek a szerelemben.

A gardróbból kilépve nekitámaszkodom az ajtónak.

– Még sohasem voltál szerelmes?

– Persze, hogy voltam – bólint. – De nem olyan romantikus regénybe illő módon, úgyhogy közöm sincs egy ilyen megírásához – huppan le az ágyamra, hogy a támlának dőlve nézni kezdjen.

– Szerinted Stephen Kinget tényleg kinyírta egy bohóc? – szegezem neki a kérdést. – Shakespeare tényleg felhajtott egy fiola mérget? Persze hogy nem, Ben. Nem véletlenül hívják a műfajt fikciónak. Neked kell kitalálni a szarságokat.

Rám mosolyog az ágyról. A látványtól, ahogy ott ül, teljesen felforrósodik az arcom. Hirtelenében könyörögni akarok neki, hogy hemperegjen az ágyneműmben, mert akkor érezhetem az illatát, amikor ma este elalszom. Aztán eszembe jut, hogy ma este nem is alszom az ágyamban, mert a New Yorkba tartó repülőjáraton leszek. Megint a gardróbom felé fordulok, hogy ne lássa, mennyire elpirultam.

– Piszkos gondolataid támadtak – kuncog.

– Nem – pirítok rá.

– Fallon, már két órája járunk! Nyitott könyv vagy előttem, és most tényleg úgy vélem, hogy az a könyv tele van erotikával.

Nevetve szedem le a blúzokat a vállfákról. Nem akarom venni a fáradságot a hajtogatásra, ameddig nem tudom, hogyan fogom elcsomagolni őket, úgyhogy csak ledobom mindet a földre.

Nagyjából a blúzok negyedét leszedem, mielőtt ismét hátrapillantok Benre. A tarkóján összekulcsolt kezekkel figyeli, ahogy pakolok. Nem igazán vártam el tőle, hogy tényleg segítsen, mert leginkább úgyis csak útban lenne. És ezt Ben is tudja, engem pedig jó érzéssel tölt el, hogy így is szívesen tölt még több időt velem.

Az idefelé vezető úton elhatároztam, hogy nem fogom megkérdőjelezni az indítékait. Az önbizalomhiányos énem persze még mindig csodálkozik, hogy mi a fenéért akar egy ilyen srác egy magamfajta lánnyal lógni.

Valahányszor beugrik ez a gondolat, felidézem a padon folytatott beszélgetésünket. Meggyőzöm magam, hogy minden őszintének tűnt, amit mondott – hogy tényleg vonzónak talál engem valahogy. De őszintén, számít ez egyáltalán, ha a nagy egészet nézzük? Az ország másik végébe fogok költözni, így semmiképp nem lesznek hatással az életemre a következő néhány óra történései. Kit érdekel, ha csak le akarja rólam dumálni a bugyit? Igazából jobban örülök neki, ha csak ennyit akar. Két éve ez az első eset, hogy valaki kívánatosnak tart, úgyhogy nem fogom ostorozni magam azért, mert ennyire élvezem a dolgot.

A komódhoz sétálva hallom, hogy beüt a telefonjába egy számot. Amíg beszél, hallgatok.

– Foglalhatnék egy asztalt ma este hét órára?

A kérdés után tapintani lehet a csendet. Várom, mi lesz a következő mondata. A szívemet jobban megdolgoztatta az elmúlt két óra, mint a legutóbbi két hónap.

– Benton Kessler. K-E-S-S-L-E-R.

Megint csend.

– Tökéletes. Nagyon szépen köszönöm.

Ismét csend.

Beletúrok a felső fiókba. Úgy teszek, mintha nem imádkoznék a Jóistenhez, hogy én legyek a plusz egy fője azon a vacsorán. Hallom, ahogy helyezkedik az ágyban, aztán feláll. Megfordulva látom, hogy felém tart. Vigyorogva átkukucskál a vállam fölött, egyenesen bele a fiókba, amiben éppen turkálok.

– Ez a bugyis fiókod? – nyúl oda, hogy kivegyen egyet. Kitépem a kezéből, és bedobom a bőröndbe.

– El a kezekkel! – szólok rá.

Mellettem elsétálva rákönyököl a komódra.

– Ha pakolsz bugyit, akkor hordasz is. Innen egyenes következtetés vezet odáig, hogy most tanga van rajtad. Már csak arra kell rájönnöm, milyen színű.

– A megnyerő dumánál sokkal több kell ahhoz, hogy eljuss a bugyimig, kedves Ben, az író – dobálom a fiókom tartalmát a bőrönd felé.

– Ó, igen? – kérdezi vigyorogva. – Például mi? Egy puccos vacsora? – egyenesedik fel a komódtól elrugaszkodva. – Csak mert ha ez a helyzet, akkor véletlenül pont van egy foglalásom a Chateau Marmontba ma este hét órára – jelenti ki zsebre vágott kézzel.

– Nem mondod – nevetek. Megkerülöm őt, hogy megint odamenjek a gardróbhoz. Próbálom elrejteni a széles mosolyt az arcomról. Köszönöm, Istenem! Elvisz vacsorázni. A gardróbhoz érve viszont lefagy a mosoly az arcomról. Mi a francot vegyek fel? Nem is voltam randizni, amióta rendesen kifejlődött a cicim!

– Fallon O’Neill? – hallom a gardrób ajtajából. – Eljössz velem vacsorázni ma este?

Felsóhajtva végignézek az unalmas ruháimon.

– Mi a francot vegyek fel a Chateau-ba? – nézek vissza rá fintorogva. – Nem ehetnénk inkább mexikóit vagy ilyesmi?

Nevetve belép a gardróbomba, és elhúz előttem. Végignézi a hátul lévő ruhákat.

– Túl hosszú – halad végig egyesével a vállfákon. – Túl ronda. Túl hétköznapi. Túl elegáns.

Végül megáll, és leveszi az egyiket. Megfordul, és látom, hogy egy fekete ruha van nála, amit attól a pillanattól kezdve ki akartam dobni, amikor anya megvette nekem.

Anya mindig vesz nekem ruhákat abban a reményben, hogy hordani fogom őket. Olyan ruhákat, amik nem takarják el a hegeimet.

Megrázom a fejemet, kikapom a ruhát a kezéből, és visszaakasztom a helyére. Megfogom a kevés hosszú ujjú ruháim egyikét, hogy levegyem a vállfáról.

– Nekem ez tetszik.

A tekintete odatéved arra, amelyiket az előbb kiválasztotta. Leveszi a vállfáról és odalöki nekem.

– De én azt szeretném, hogy ezt vedd fel.

– Nem akarom felvenni azt – lököm vissza neki. – Ezt akarom felvenni.

– Nem – jelenti ki. – Én fizetem a vacsorát, úgyhogy én döntöm el, mit bámuljak, miközben eszünk.

– Akkor majd én kifizetem a vacsorát, és felveszem azt, amit én akarok.

– Akkor én meg átváglak, és elviszlek a mexikóiba.

– Szerintem megvan az első veszekedésünk párként – mordulok fel.

Mosolyogva felém nyújtja az általa választott ruhát.

– Ha belemész, hogy ezt vedd fel ma este, akkor rögtön ki is békülhetünk ebben a szekrényben.

Tántoríthatatlan. De nem fogom felvenni azt a hülye ruhát. Ha ki kell játszanom az őszinteség kártyát, ám legyen.

Kelletlenül felsóhajtok.

– Az anyám tavaly vette ezt a ruhát, amikor éppen „hozzuk helyre Fallont” fázisban volt. De neki fogalma sincs arról, milyen érzés az én bőrömben lenni. Szóval légyszi ne kérj arra, hogy vegyem fel azt a ruhát, mert sokkal jobban el tudok lazulni olyanokban, amik nem mutatnak belőlem túl sokat. Nem szeretem zavarba hozni az embereket, márpedig egy ilyen ruha miatt furcsán éreznék magukat, ha rám néznek.

Bennek megfeszül az állkapcsa, aztán a szemkontaktust megszakítva lepillant a ruhára.

– Oké – feleli tömören, és ledobja a ruhát a földre.

Végre.

– De a te hibád, hogy az emberek zavarba jönnek, ha rád néznek.

Még csak nem is leplezem, hogy elállt a lélegzetem. Ma először mond nekem olyat, amitől úgy érzem, mintha apám beszélne hozzám. Nem fogok hazudni. Fáj. Úgy érzem, mintha a torkom teljesen összepréselődött volna, ezért meg is köszörülöm.

– Ez nem volt túl kedves tőled – állapítom meg halkan.

Ben tesz felém egy lépést. A gardróbom elég kicsi. Abszolút nem hiányzik, hogy még közelebb álljon. Pláne, miután ilyen bántó dolgot mondott, mint az előbb.

– Ez az igazság – közli.

Behunyom a szememet, mert nincs más választásom, ha nem akarom látni a száját, amiből a gyűlöletes szavak jönnek.

Kifújom a levegőt, hogy lehiggadjak, de csak félig sikerül, mert félresimítja a hajamat az arcomból. A váratlan érintés arra ösztönöz, hogy még szorosabban behunyjam a szememet. Annyira hülyén érzem magam, amiért nem küldöm el, vagy legalább nem lökdösöm ki a gardróbból! De valamiért képtelen vagyok megmoccanni vagy megszólalni. Vagy akár csak levegőt venni.

Félresöpri a tincseket a homlokomból úgy, hogy gyengéden végighúzza rajtuk az ujját, amíg már nem lógnak az arcomba.

– Azért hordod így a hajadat, mert nem akarod, hogy az emberek túl sokat lássanak belőled. Azért hordasz hosszú ujjú, galléros blúzokat, mert úgy gondolod, hogy az segít. De nem segít.

Olyan érzés, mintha a szavai egy-egy ökölcsapást mérnének a gyomromra. Elhúzom az arcomat a kezétől, de behunyva tartom a szememet. Mindjárt megint elsírom magam, pedig már eleget sírtam a hülye évforduló miatt.

– Az emberek nem a hegek miatt jönnek zavarba, amikor rád néznek, Fallon. Hanem azért jönnek zavarba, mert érezteted velük, hogy rád nézni helytelen dolog. Pedig hidd el nekem, hogy te az a fajta vagy, aki akarja, hogy bámulják.

Érzem, hogy ujjaival az államat cirógatja, amitől összerezzenek.

– Egészen fantasztikus a csontszerkezeted. Tudom, hogy ez elég fura bók, de igaz.

Ujjai az államtól az ajkamig vándorolnak.

– És az ajkad! A férfiak azért bámulják, mert kíváncsiak, milyen lehet megízlelni. A nők pedig irigységből bámulják, mert soha többé nem kellene rúzst venniük, ha ilyen színű lenne a szájuk.

Felszakad belőlem egy nevetős-sírós hang, viszont még mindig nem merek ránézni. Merev vagyok, mint egy deszka. Vajon hol fog megérinteni legközelebb? Mit fog mondani?

– És csak egyetlenegy lányt láttam egész életemben ilyen hosszú és gyönyörű hajjal, mint a tiéd. De már meséltem neked Abitháról. Csak hogy tudd, ő a nyomodba sem érhet, hiába csókol nagyszerűen.

Érzem, hogy feljebb araszol a keze, és a vállam mögé igazítja a hajamat. Elég közel van ahhoz, hogy tudjam: látja a vadul hullámzó mellkasomat. De istenemre mondom: hirtelen olyan nehezen kapok levegőt, mintha háromezer méterrel magasabban lennék, mint öt perccel korábban.

– Fallon! – követeli magának a figyelmemet. Ujjaival kissé felemeli az államat, hogy ránézzek. Mire kinyitom a szemem, sokkal közelebb van, mint hittem. Elszánt tekintettel néz le rám. – Az emberek bámulni akarnak téged. Hidd el, én is egy vagyok közülük. De ha minden azt ordítja rólad, hogy „forduljatok el!”, akkor az emberek pont azt fogják csinálni. Az egyetlen, aki nem szarik magasról arra a néhány hegre az arcodon, te vagy.

Annyira hinni akarok neki! Ha mindent el tudnék hinni, amit mond, talán sokkal többet jelentene számomra az életem, mint most. Ha hinnék neki, talán nem tartanék ennyire attól, hogy megint meghallgatásokra menjek. Talán pontosan azt kéne tennem, amit anya szerint a velem egykorú lányoknak tenniük kell: rájönni, hogy ki vagyok valójában. Nem pedig elrejtőzni saját magam elől.

Basszus, még csak nem is úgy öltözöm, ahogy én szeretnék! Azt hordom, amit szerintem szívesebben látnak rajtam mások.

Bennek a blúzomra téved a tekintete. Most először látom, hogy ő is pont olyan nehézkesen lélegzik, mint én. Felemeli a kezét, hogy kigombolja a legfelső gombomat. Veszek egy gyors lélegzetet. Egy pillanatra sem veszi le a szemét a blúzomról, én pedig egy pillanatra sem veszem le a tekintetem az arcáról. Amikor a második gombra vándorolnak az ujjai, meg mernék rá esküdni, hogy reszketve veszi a levegőt.

Nem tudom, mit csinál, de rettegek attól, hogy mindjárt ő lesz az első, aki látja, mi van a ruhám alatt. De ha az életem múlna rajta, akkor sem jönnének a számra a szavak, hogy megállítsam.

Amikor a második gombbal is végzett, továbbhalad a harmadikra. Mielőtt kigombolná, felnéz rám. Mintha pont annyira félne, mint amennyire én félek most. Egybeforr a tekintetünk, amíg a legutolsó gombhoz nem ér. Miután azzal is végzett, lenézek a blúzomra.

Csak egy vékonyka csík látszik a bőrömből a köldököm felett, így még nem érzem magam közszemlére téve. Viszont mindjárt az jön, mert lassan a vállamhoz emeli a kezét. A következő mozdulata előtt megint szorosan behunyom a szemem.

Nem akarom látni az arckifejezését, amikor meglátja, mekkora területen égett meg a testem. Egész pontosan a bal oldalam nagy része. Amit az arcomon lát, csupán a töredéke annak, ami a ruhám alatt rejtőzik.

Érzem, hogy szétnyílik a blúzom. Minél több látszik belőlem, annál nehezebb visszatartanom a könnyeket. Ez a világ legrosszabb időzítése az elérzékenyülésre, de a könnyek szerintem amúgy sem a tökéletes időzítésükről ismertek.

Nagyon hangosan veszi a levegőt. Az sem halkabb, ahogy elakad a lélegzete, amint a blúzom teljesen szétnyílik. Ki akarom lökni őt a gardróbból, becsukni az ajtót és elrejtőzni, viszont pontosan ezt csináltam az elmúlt két évben. Így hát nem tudom elmagyarázni, miért, de nem kérem, hogy hagyja abba.

Ben lesodorja a blúzt a vállamról, lassan, végig a karjaimon, míg a ruhadarab a földre hull. Érzem, hogy két keze hozzáér az enyémhez. Túlságosan zavarban vagyok ahhoz, hogy megmoccanjak. Pontosan tudom, mit lát most, ahogy rám néz.

Ujjai felfelé indulnak a kezemen és a csuklómon – éppen, amikor az első könnycsepp kicsordul a szememből. De a könnycsepp sem tántorítja el. Csupa libabőr leszek, mert továbbhalad felfelé az alkaromon. Ahelyett, hogy eljutna a vállamig, megtorpan. Még mindig nem merem kinyitni a szemem.

Érzem, hogy gyengéden odailleszti a homlokát az enyémhez. Csak abból merítek most erőt, hogy ő is ugyanolyan nehezen veszi a levegőt.

Összeszorul a gyomrom, amikor megfogja a nadrágom derekát.

Túl messzire megy.

Túl, túl, túl messzire, de mindössze annyit tehetek, hogy gyorsan veszek egy lélegzetet, és hagyom, hogy kigombolja a farmeromat. Bármennyire is azt kívánom, hogy hagyja abba, van egy olyan sejtésem, hogy nem a saját örömére vetkőztet le. Nem tudom, mit csinál, ám túlságosan megdermedtem ahhoz, hogy rákérdezzek.

Lélegezz, Fallon! Lélegezz! A tüdődnek friss levegőre van szüksége.

Még mindig összeér a homlokunk. Érzem a leheletét az ajkamon. De azt is érzem, hogy tágra nyílt szemmel bámul kettőnk közé, a sliccemmel babráló kezére.

Amikor a cipzár célba ér, olyan laza mozdulattal teszi a kezét a csípőm és a nadrág közé, mintha nem is zavarná, hogy a bal oldalamon hegekhez ér. Elkezdi lehúzni rólam a farmert, aztán ő maga is lassan leereszkedik, hogy teljesen levegye rólam. Végig érzem a leheletét a testemen lefelé, mígnem a hasamnál megáll. Egyszer sem ért a bőrömhöz az ajkával.

A nadrágom már a földön, így hát kilépek belőle: először az egyik lábammal, majd a másikkal is.

Fogalmam sincs, mi fog történni. Mi fog történni? MI FOG TÖRTÉNNI?

Még mindig csukva a szemem. Fogalmam sincs, hogy ő most áll, térdel vagy éppen elsétál.

– Emeld fel a kezed! – kéri.

Közelről hallom a rekedten csengő hangját. Úgy megijedek, hogy önkéntelenül kipattan a szemem. Közvetlenül előttem áll, kezében a ruhával, amit nemrég ledobott a földre.

Felnézek rá. Egyáltalán nem erre az arckifejezésre számítottam. Olyan lángolóan forró a tekintete, mintha minden csepp önuralmát össze kellene szednie ahhoz, hogy ne vegye le rólam a maradék két ruhadarabot.

Megköszörüli a torkát.

– Kérlek, emeld fel a kezedet, Fallon.

Felemelem, ő pedig a fejem fölé emeli a ruhát, hogy belebújtassa a két karomat. Lejjebb húzza, hogy a fejemmel is belebújjak, aztán még lejjebb, és ráigazítja a vonalaimra. Mire a ruha végre a helyére kerül, megemeli a hajamat, és hagyja, hogy a hátamra omoljon. Fél lépést hátrálva tetőtől talpig végigmér. Megint megköszörüli a torkát, mégis rekedt hangon szólal meg újra.

– Kicseszettül gyönyörű – vigyorodik el lassan. – És piros.

Piros?

Lenézek a ruhára, de az határozottan fekete.

– A bugyid – pontosít. – Az piros.

Felszakad belőlem valami, amiről azt hittem, nevetés lesz, ám sokkal inkább hangzik dallamos sírásnak. Ekkor eszmélek rá, hogy még mindig folynak a könnyeim. Az arcomhoz emelem a kezemet, hogy megpróbáljam letörölni őket, de még mindig jönnek.

Nem hiszem el, hogy csak azért vetkőztetett le, hogy bebizonyítsa az igazát. Nem hiszem el, hogy én ezt megengedtem. Most már pontosan tudom, mire gondolt Ben, amikor azt mondta, hogy nehéz kordában tartania a felháborodását, ha valami abszurdumot tapasztal a környezetében. Abszurdnak gondolja az önbizalomhiányomat, és vállalta, hogy be is bizonyítja nekem.

Ben előrelép és átölel. Minden porcikájából árad a támogatás és a melegség. Fogalmam sincs, hogyan reagáljak. Egyik kezét a tarkómra teszi, hogy odaszorítsa a fejemet a mellkasához. Most már nevetek azon, hogy milyen röhejesek a könnyeim, mert hát ki csinál ilyet? Ki sír, amikor egy pasi először levetkőzteti?

– Ez új rekord – állapítja meg Ben. Eltol a mellkasától, hogy a szemembe nézhessen. – Alig háromórányi járás után sír miattam a barátnőm.

Megint nevetek, aztán belefúrom az arcomat a mellkasába, és viszonzom az ölelését. Miért nem tudott ott lenni két éve a kórházban, abban a pillanatban, amikor magamhoz tértem? Miért kellett két egész évet leélnem, mielőtt végre egy cseppnyi önbizalmat visszanyertem?

Újabb egy-két perc után, mialatt próbálom megzabolázni a háborgó érzelmeimet, végre elég nyugodt vagyok ahhoz, hogy rájöjjek: nem olyan jó illatú így, hogy a két napja viselt ingére van tapasztva az arcom.

Hátrálok egy lépést, és megint végighúzom az ujjamat a szemem alatt. Már nem sírok, csak nem szeretném, hogy tiszta szempillafesték legyek mindenhol.

– Egy feltétellel veszem fel ezt a hülye ruhát. Előbb haza kell menned lezuhanyozni.

– Amúgy is része volt a tervnek – vigyorog még szélesebben.

Még egy kicsit állunk csendben, aztán már egy pillanatig sem bírom tovább ebben a gardróbban. A vállánál fogva kitaszigálom a szobámba.

– Már majdnem négy óra – világosítom fel. – Gyere vissza hatra! Addigra én is készen leszek.

Elindul a szobám ajtaja felé, de mielőtt kimenne, megint felém fordul.

– Azt szeretném, hogy tűzd fel a hajad ma estére.

– Ne kísértsd a szerencsédet!

– Mire a fenére való a szerencse, ha nem arra, hogy kísértsem? – kérdezi nevetve.

– Menj! – mutatok az ajtóra. – Zuhanyozz le! És ha már ott tartasz, borotválkozz is meg.

– Borotválkozzak meg, mi? – nyitja ki az ajtót, és elkezd rajta kihátrálni. – Úgy tervezed, hogy ma este az arcomra kerül a szád?

– Menj már! – zavarom el bosszús nevetéssel.

Becsukja az ajtót, de attól még hallom, mit mond Ambernek és Glenn-nek, amikor kiér a nappaliba.

– Piros! Piros bugyi van rajta!

Ben

MI A FRANCOT MŰVELEK?

Elköltözik New Yorkba. Vacsorázunk. Ennyi.

De komolyan, mi a francot művelek? Nem kéne ezt csinálnom.

Magamra húzok egy farmert, és odamegyek a szekrényhez, hogy keressek egy tiszta inget. Pont, amikor belebújok, nyílik az ajtó.

– Szia – köszön Kyle az ajtófélfának dőlve. – Kedves tőled, hogy a változatosság kedvéért hazajöttél.

Jézusom, ne most!

– Akarsz velem és Jordynnal vacsorázni ma este? – folytatja.

– Nem megy. Randim van – sétálok oda a komódhoz a kölniért. Nem hiszem el, hogy Fallon ennyire közel jött hozzám ma annak ellenére, hogy milyen szagom volt. Kicsit szégyellem magam.

– Á, komoly? Kivel?

– A barátnőmmel – veszem el a pénztárcámat a komód tetejéről, és megfogom a dzsekimet.

Kyle röhög, amikor kimegyek mellette az ajtón.

– Barátnőddel?

Tudja, hogy nem szoktam barátnőzni, ezért követ, hogy még több infót kiszedjen belőlem.

– Tudod, ha elmondom Jordynnak, hogy a barátnőddel randizol, addig fog kérdezgetni, ameddig szét nem robban a fejem. Jobb, ha adsz valami támpontot.

Elnevetem magam. Igaza van: a barátnője szeret mindenkiről mindent tudni. És valamilyen oknál fogva – mivel hamarosan beköltözik hozzánk – máris családtagnak gondolja magát. Családon belül pedig különösen kotnyeles.

Kyle követ a bejárati ajtón kifelé, egészen a kocsimig. Elkapja az ajtót, mielőtt be tudnám csukni.

– Tudom, hol voltál tegnap este.

Már nem próbálom becsukni az ajtót, csak hátrahanyatlok az ülésen. Már megint itt tartunk.

– Nagy szája van a csajodnak. Ugye, tudod?

Kyle az ajtónak dőlve bámul le rám, karba font kezekkel.

– Aggódik érted, Ben. Mint mindannyian.

– Jól vagyok. Meglátjátok majd. Rendben leszek.

Kyle egy darabig csendben méreget, mert ezúttal hinni akar nekem. De már annyiszor megígértem neki, hogy rendben leszek, hogy most már süket fülekre találok vele. Megértem. Csak fogalma sincs, hogy ez most tényleg más.

Feladja, és szó nélkül becsapja a kocsiajtót. Tudom, hogy csak segíteni akar, de nem muszáj neki. Tényleg meg fognak változni a dolgok. Biztosra tudom azóta, hogy ma megpillantottam Fallont.

•••

Körülbelül öt óra öt perckor érek az ajtajához. Korán jöttem, de mint már mondtam… ő elmegy New Yorkba, és soha többé nem fogom látni. Ötvenöt perc plusz idő messze nincs annyi, amennyit szeretnék vele tölteni.

Ahogy bekopogok, szinte azonnal nyílik az ajtó. Amber rám vigyorog, és félreáll, hogy beengedjen.

– Hát szia, Fallon barátja, akiről még sohasem hallottam. Foglalj helyet! – int a kanapé felé. – Fallon éppen zuhanyozik.

Rápillantok a kanapéra, aztán a Fallon szobájához vezető folyosóra.

– Nem gondolod, hogy elkel neki a segítség a zuhanyozáshoz?

Amber elneveti magát, de pont olyan gyorsan vált komoly arckifejezésre.

– Nem. Ülj le!

Glenn a másik kanapén ül, szemben azzal, amelyikre engem erőszakoltak. Biccentek neki, mire rendreutasítóan felvonja a szemöldökét. Szerintem ez az a pillanat, amire Fallon előre figyelmeztetett.

Amber a nappalin átsétálva helyet foglal Glenn mellett.

– Jól hallottam Fallontól, hogy író vagy?

– Ben, az író – bólintok. – Én volnék az.

Mielőtt nekem szegezhetné a második kérdést, Fallon hirtelen felbukkan a folyosó végén.

– Szia. Mintha innen hallottam volna a hangodat.

Semmi jele annak, hogy most zuhanyozott volna. Kérdőn ránézek Amberre.

– Nem hibáztathatsz, amiért próbálkoztam – von vállat.

Felállok, hogy a folyosó felé vegyem az irányt. Amberre mutatok, de Fallonra nézek.

– A lakótársad nagy kamugyáros.

– Ja – helyesel Fallon. – Te meg egy órával korábban jöttél.

– Ötvenöt perccel.

– Ugyanaz.

– Nem.

Megfordul, és visszamegy a szobájába.

– Annyira unok már vitázni veled, Ben – indul el a szobájából nyíló fürdő felé. – Pont most fejeztem be a pakolást. Még csak el se kezdtem készülődni.

– Nem probléma – foglalom el ismét a helyemet az ágyán. – Én már kényelembe helyeztem magam. Majd olvasok, amíg elkészülsz – kapom fel a könyvet az éjjeliszekrényéről.

Kikukucskál a fürdőszobaajtó mögül, hogy szemügyre vegye a könyvet a kezemben.

– Óvatosan, az elég jó. Talán megváltoztatja az álláspontodat a romantikusregény-írással kapcsolatban.

Fintorogva megrázom a fejemet. Erre nevetve megint eltűnik a fürdőben.

Kinyitom az első oldalnál. Arra számítok, hogy csak nagyjából átfutom. De mire észbe kapok, már a tizediknél tartok.

Tizenhetedik oldal.

Huszadik oldal.

Harminchetedik.

Jézusom, ez olyan, mint a drog!

– Fallon?

– Igen? – szól ki a fürdőből.

– Befejezted már ezt a könyvet?

– Nem.

– Nos, akkor muszáj lesz befejezned a kedvemért, mielőtt elköltözöl New Yorkba, és akkor elmesélheted, hogy rájön-e a csaj, hogy a srác igazából a bátyja.

– Mi van? – terem az ajtóban egy szempillantás alatt. – A bátyja? – rikkantja.

– Egy-null ide – vigyorgok.

A szemét forgatva megint eltűnik a fürdőszobában. Ráveszem magam, hogy abbahagyjam az olvasást, és félreteszem a könyvet. Körülnézek Fallon szobájában: máris másképp néz ki, mint amikor egy órája itt voltam. Levette az éjjeliszekrényről az összes képet, és még csak nem is volt időm jobban megnézni őket. A gardróbja majdnem üres, leszámítva néhány dobozt a földön.

Azt viszont észrevettem, amikor bejöttem, hogy még mindig rajta van az a ruha. Reménykedtem benne, hogy nem gondolja meg magát, és nem pakolja el, mielőtt esélyem lenne közbeavatkozni.

Mozgást látok a szemem sarkából, úgyhogy a fürdő felé pillantok. Ott áll az ajtóban.

Először a ruhán állapodik meg a tekintetem. Hátba veregetem magam, amiért ezt választottam. Pont annyit mutat a kivágása, amennyivel boldoggá tesz, de egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy képes leszek elég sokáig levenni a szememet az arcáról ahhoz, hogy a dekoltázsát bámuljam.

Nem tudom szavakba önteni, hogy mi változott rajta, mert nem is látszik, hogy ki lenne sminkelve, de valahogy még gyönyörűbb, mint korábban. Örülök, hogy a szerencsémet kísértve megkértem, hogy tűzze fel a haját, mert egy hevenyészett kis kontyba fogta össze a feje tetején, és teljesen odavagyok érte. Felállok, hogy odamenjek hozzá. Az ajtófélfának támaszkodva áll. Én is az ajtófélfára teszem a kezemet a feje fölött, és lemosolygok rá.

– Kicseszettül gyönyörű – suttogom.

Elmosolyodik, aztán behúzza a nyakát.

– Hülyén érzem magam.

– Alig ismerlek, úgyhogy nem fogok vitatkozni veled az intelligenciád szintjéről. Még az is lehet, hogy olyan buta vagy, mint a föld. De legalább csinos vagy.

Nevetve a szemembe néz egy pillanatra, majd ráfókuszál a számra. Istenem, mennyire meg akarom csókolni! Annyira meg akarom csókolni, hogy az már fáj. Képtelen vagyok mosolyogni, mert olyan erős a fájdalom.

– Mi a baj?

– Nagyon-nagyon meg akarlak csókolni – markolom meg az ajtófélfát még erősebben. – Minden erőmre szükség van ahhoz, hogy még ne tegyem meg.

Hátrahúzza a fejét, és értetlenkedve ráncolja a homlokát.

– Mindig úgy nézel ki, mint aki mindjárt elhányja magát, amikor meg akarsz csókolni egy lányt?

– Eddig nem, amíg nem találkoztam veled – rázom meg a fejemet.

Fújtatva félretol, hogy elmenjen mellettem. Ez nem úgy jött ki, ahogy gondoltam.

– Nem úgy értettem, hogy hányingerem van a gondolattól, hogy megcsókoljalak. Úgy értettem, hogy annyira meg akarlak csókolni, hogy belefájdult a gyomrom. Mintha sajognának a golyóim a vágytól, csak ez most helyette a gyomrom.

Nevetésben tör ki, és mindkét kezét a homlokához emeli.

– Mihez kezdjek veled, Ben, az író?

– Ha megcsókolnál, attól jobban érezném magam.

– Semmiképp – rázza meg a fejét az ágy felé indulva. Leül a szélére, és megfogja a könyvet, amit az előbb olvastam. – Sok romantikus regényt olvastam, szóval tudom, mikor megfelelő az időzítés. Ha csókolózni fogunk, annak könyvbe illőnek kell lennie. És miután megcsókolsz, azt akarom, hogy felejts el mindent arról az Abitha nevű csajról, akit folyton emlegetsz.

Én is odamegyek az ágyhoz, hogy leheveredjek a másik felére. Ő a támlának dőlve ül. Az oldalamra fordulva felkönyökölök.

– Ki az az Abitha?

– Helyes – vigyorog rám. – Mostantól, ha megismerkedsz egy lánnyal, jobban teszed, ha nem hozzá hasonlítod, hanem hozzám.

– Téged használni etalonként abszolút igazságtalan a nőtársadalom többi tagjára nézve.

Forgatja a szemét, mert megint azt hiszi, hogy viccelek. De a lehető legőszintébben gondolom, hogy nevetséges Fallonnal összehasonlítani bárkit is. Nincs hozzá hasonló. Szívás, hogy ezt máris tudom, pedig még csak néhány órát töltöttem vele. Szinte azt kívánom, hogy bárcsak sohase találkoztam volna vele. Mert én nem bonyolódom párkapcsolatokba, ő elköltözik New Yorkba, meg amúgy is csak tizennyolc évesek vagyunk, és… annyi minden miatt.

A plafont bámulva eltűnődöm, hogyan is fog ez működni. Hogy a fenébe tudnék csak úgy elbúcsúzni tőle ma este – tudván, hogy soha többé nem fogok vele beszélni? Eltakarom a szemem az alkarommal. Bárcsak be sem tettem volna a lábam ma abba az étterembe! Nem hiányozhat az embernek az, amit soha nem ismerhetett meg.

– Még mindig azon gondolkodsz, hogy megcsókolj?

A párnára hajtott fejjel oldalra fordulok.

– A csók szintjét már meghaladtam – nézek fel rá. – Gyere hozzám feleségül!

Nevetve lejjebb csúszik az ágyon, hogy szemben legyünk egymással. Lágy arckifejezésén halvány mosoly játszik. Felemeli a kezét, hogy a nyakamhoz illessze a tenyerét. Eláll a lélegzetem.

– Megborotválkoztál – húzza végig a hüvelykujját az államon.

Nem hinném, hogy akár csak egyetlen porcikám is képes lenne mosolyogni, ha így ér hozzám, mert egyáltalán nincs semmi jó abban, hogy a mai este után soha többé nem fogom ezt érezni. Kicseszett kegyetlenség!

– Ha elkérném a telefonszámodat, megadnád? – kérdezem.

– Nem – vágja rá szinte azonnal.

Összeszorított szájjal várom, hogy megmagyarázza, miért, de nem teszi. Csak tovább cirógatja az államat a hüvelykujjával.

– Az e-mail címedet?

Megrázza a fejét.

– Személyhívód legalább van? Vagy faxkészüléked?

Felkacag. Jó hallani a nevetését. Már elnehezült körülöttünk a levegő.

– Nem akarok barátot, Ben.

– Akkor szakítasz velem?

– Tudod, hogy értem – forgatja a szemét, aztán elhúzza a kezét az arcomtól, és leteszi az ágyra kettőnk közé. – Még csak tizennyolc évesek vagyunk. Én elköltözöm New Yorkba. Alig ismerjük egymást. És megígértem az anyámnak, hogy senkibe sem leszek szerelmes huszonhárom éves koromig.

Egyetértek, egyetértek, egyetértek… mi van?

– Miért pont huszonhárom?

– Anya szerint az emberek többsége huszonhárom éves korára jön egyenesbe az életével. Biztosra akarok menni, hogy már tudom, ki vagyok, és mit akarok az élettől, mielőtt megengedem magamnak, hogy szerelmes legyek. Mert szerelembe esni könnyű, Ben. A neheze akkor jön, amikor ki akarsz jönni belőle.

Van benne valami.

Ha valaki olyan, mint a Bádogember.

– Hogyan tudod eldönteni, hogy szerelmes legyél-e valakibe vagy ne?

– Szerelembe esni talán nem tudatos döntés, de kivonni magadat a helyzetből, mielőtt megtörténne, már az. Úgyhogy ha megismerkednék valakivel, akibe úgy gondolom, hogy szerelmes lehetnék… akkor egyszerűen távol tartom magam tőle, ameddig nem állok készen.

Hűha! Olyan, mint egy mini Szókratész ezekkel az életbölcsességekkel. Úgy érzem, hogy talán jegyzetelnem kéne. Vagy vitába szállni vele.

Őszintén szólva viszont megkönnyebbülök, hogy ilyeneket mond, mert féltem, hogy a megrészegülésig fog csókolni, és az este végére meggyőz, hogy lelki társak vagyunk. Mert isten látja lelkemet, én fejest ugranék az egészbe, ha kérné, holott tudom: végképp nem kéne ezt tennem. A srácok nem mondanak nemet egy ilyen lánynak, akármennyire is taszítja őket a párkapcsolat. Ha a srácok jó melleket látnak jó humorérzékkel párosítva, úgy gondolják, hogy rátaláltak a kicseszett Szent Grálra.

De öt év egy örökkévalóságnak tűnik. Biztosra veszem, hogy öt év múlva nem is fog emlékezni a mai estére.

– Akkor megtennéd nekem azt a szívességet, hogy amikor betöltöd a huszonhármat, megkeresel?

– Benton James Kessler – nevet. – Öt év múlva már túl híres író leszel ahhoz, hogy emlékezz a szerény kis személyemre.

– Vagy talán te leszel túl híres színésznő ahhoz, hogy emlékezz rám.

Erre nem válaszol. Sőt, mintha elszomorította volna a válaszom.

Csendben maradunk, mozdulatlanul, egymással szemben fekve az ágyon. Még a hegekkel együtt és a tekintetében tükröződő szomorúság ellenére is ő a leggyönyörűbb lány, akit valaha láttam. Az ajkai puhának és csábítónak tűnnek. Igyekszem nem törődni az összeszoruló gyomrommal, mert valahányszor az ajkát bámulom, eltorzul az arcom az erőlködéstől, hogy visszafogjam magam. Próbálom nem elképzelni, milyen lenne, ha odahajolnék és megcsókolnám, de így, hogy ennyire közel van, tényleg azt kívánom, hogy bárcsak elolvashattam volna már a világ összes romantikus regényét – mert mi a fenétől lesz egy csók könyvbe illő? Tudnom kell, hogy megtörténhessen.

Ő a jobb oldalán feleszik, és így sokat mutat belőle ez a ruha. Látom, hol kezdődnek a hegek: közvetlenül a csuklója fölött, fel a karján át a nyakáig, az arcán szétterülve. Megérintem az arcát, ahogy ő tette az enyémmel. Érzem, hogy összerezzen a tenyerem alatt, mert olyan részt érintek, amit néhány órával ezelőtt meg sem akart nekem mutatni. Végighúzom a hüvelykujjamat az állán, aztán lefelé vándorol a kezem a nyakán. Egész testében megfeszül az érintésemtől.

– Ez zavar téged?

– Nem tudom – suttogja egyik szememből a másikba nézve.

Kíváncsi vagyok, nyúlt-e már valaha valaki a hegeihez. Volt már néhány balesetem, amikor megégettem magam, amikor főzéssel próbálkoztam, szóval tudom, milyen érzés a gyógyuló égési sérülés. Az ő hegei viszont sokkal durvábbak a felszínes égésnél. Sokkal puhább a bőre. Sérülékenyebb. Van benne valami, amitől legszívesebben mindig hozzáérnék.

Megengedi. Néhány néma percig egyikünk sem mond semmit, amíg bejárja a kezem a karját és a nyakát. Bepárásodik a szeme, mintha mindjárt könnyekben törne ki. Eltöprengek, hogy talán nem esik jól neki. Értem, hogy ez miért lehet kellemetlen neki, de valami őrült oknál fogva most jobban esik vele lennem, mint a nap során eddig bármikor.

– Utálnom kellene ezeket a kedvedért – suttogom az alkarján végigfutó hegeket simogatva. – Dühösnek kellene lennem a kedvedért, mert borzalmasan fájhatott átélni ezt. De valamilyen oknál fogva, amikor megérintelek… tetszik a bőröd tapintása.

Nem tudom, hogyan fogadja majd, ami kicsúszott a számon. Pedig így van. Hirtelen hálát érzek a hegek miatt, mert emlékeztetnek arra, hogy sokkal rosszabb is lehetett volna. Meg is halhatott volna abban a tűzben, és akkor nem lenne most itt mellettem.

Végighúzom a kezem a vállától a karjáig, aztán fölfelé megint. Amikor találkozik a tekintetünk, egy frissen kicsordult könnycsepp nyomát látom az arcán.

– Az egyik dolog, amit mindig próbálok észben tartani, hogy mindenkinek vannak hegei – szólal meg. – Sokaknak még rosszabbak, mint nekem. Az egyetlen különbség, hogy az enyémek szem előtt vannak, míg mások hegei nincsenek.

Nem mondom, hogy igaza van. Nem mondom, hogy bárcsak olyan gyönyörű lehetnék belül, mint amilyen ő kívül.

Fallon

– BASSZUS, FALLON! BASSZUS, A FRANCBA! Basszus, basszus, basszus…

Hallom, hogy Ben úgy káromkodik, mint egy kocsis, de nem értem, miért. Érzem, hogy a vállamra teszi a kezét.

– Fallon, a változó! Rohadtul kelj fel!

Kinyitom a szememet. Látom, hogy éppen felül az ágyon, és beletúr a hajába. Mintha ki lenne akadva.

Én is felülök, és álomittasan megdörzsölöm a szememet. Álomittasan?

Elaludtunk?

Az ébresztőórámra pillantva látom, hogy 8:15 van. Odanyúlok érte, hogy közelebb emeljem az arcomhoz. Ez nem lehet igaz.

De igen. 8:15 van.

– A francba! – szólalok meg.

– Lekéstük a vacsorát – összegzi Ben.

– Tudom.

– Két órát aludtunk.

– Aha, látom.

– Elfecséreltünk két kicseszett órát, Fallon.

Látszik rajta, hogy ki van akadva. Cuki, de kiakadt.

– Ne haragudj!

– Tessék? – pillant rám értetlenül. – Nem, ne mondd ezt! Nem a te hibád.

– Csak három órát aludtam tegnap éjjel – vallom be neki. – Tök fáradt voltam egész nap.

– Ja – sóhajt fel tehetetlenül. – Én sem aludtam túl sokat – tápászkodik fel az ágyról. – Mikor indul a géped?

– Tizenegy harminckor.

– Ma este?

– Igen.

– Mármint három óra múlva?

Bólintok.

– Basszus – morogja megint az arcát dörzsölgetve. – Ez azt jelenti, hogy menned kell – állapítja meg csípőre tett kézzel, és lenéz a padlóra. – Ez azt jelenti, hogy nekem is mennem kell.

Nem akarom, hogy elmenjen.

De muszáj. Nem tetszik ez az erősödő pánikszerű érzés a mellkasom tájékán. Nem tetszik, amit mondani akarok neki. Azt akarom mondani, hogy meggondoltam magam, és megkaphatja a telefonszámomat. De ha megadom neki a számomat, akkor beszélgetni fogunk. Folyton. És akkor eltereli a figyelmemet minden kis üzenetével, minden hívásával, aztán állandóan Skype-olni fogunk, és mire észbe kapok, már nem leszek Fallon, a változó. Hanem Fallon, a barátnő leszek.

Sokkal jobban kellene undorodnom ettől a gondolattól.

– Indulnom kéne – mondja. – Biztos sok tennivalód van még, hogy kiérj a reptérre.

Nem igazán. Már mindent összepakoltam, de nem mondok semmit.

– Akarod, hogy elmenjek?

Látom rajta: reménykedik, hogy nemet mondok. Pedig nagy szükségem van arra, hogy elmenjen, mielőtt még kifogásnak használnám öt, hogy mégse költözzek el New Yorkba.

– Kikísérlek – válaszolom vékonyka, bocsánatkérő hangon. Nem reagál azonnal a szavaimra, de végül összeszorított szájjal bólint.

– Oké – feleli idegesen. – Jó. Kísérj ki!

Belebújok a cipőbe, amit a ma esti vacsorához készítettem ki. Egyikünk se szól semmit, ahogy vonakodva a szobám ajtaja felé tartunk. Kinyitja, hogy ő lépjen ki rajta elsőnek, így hát követem. Nézem, ahogy végighalad előttem a folyosón. Látom, hogy szorongatja a tarkóját, és utálom, hogy ki van borulva. Utálom, hogy én is ki vagyok borulva. Utálom, hogy elaludtunk, és totálisan elvesztegettük az utolsó két óránkat együtt.

Már majdnem a nappaliba érünk, amikor megáll és hátrafordul. Megint úgy fest, mint aki mindjárt elhányja magát. Mozdulatlanul állva várom, hogy mit fog mondani.

– Lehet, hogy nem lesz könyvbe illő, de meg kell tennem – tesz felém gyorsan két lépést, hogy két kézzel beletúrjon a hajamba, és rátapassza a száját a számra. Meglepetten felnyögök, megragadom a vállát, viszont rögtön felveszem vele a ritmust, és átkarolom a nyakát.

Nekinyom a falnak, miközben mohón hozzám préselődik a mellkasa és a szája. Úgy fogja az arcomat, mintha félne elengedni, én pedig levegőért kapkodok, mert olyan régen csókolóztam már, hogy talán el is felejtettem, hogyan kell jól csinálni. Csak annyira húzódik hátra, hogy levegőt vegyek, aztán megint… kezek… lábak… nyelvek.

Jaj, istenem! A nyelve.

Már több mint két éve, hogy valakinek a számban volt a nyelve, szóval egy kicsit talán visszafogottabbnak kellene lennem. De amint becsúsztatja az ajkaim közé, azonnal beengedem, és jólesik a mély csók melegsége. Puha. Magával ragadó. A szája, ahogy a keze közben lefelé vándorol a karomon… ez már túl sok. Nagyon sok. De jó értelemben sok. Annyira jó! Fel is nyögök tőle hirtelen.

Amint felszakad a hang a torkomból, még jobban a falhoz nyom. Bal kezével az arcomat simogatja, a jobbjával a derekamnál fogva magához húz.

Befejeztem a pakolást. Nem kell most azonnal lelépnie.

Ugye, nem?

Tényleg nem. A szex hatására endorfin termelődik a szervezetben. Az endorfin pedig segít ébren maradni, úgyhogy valóban jól járhatok vele, ha a repülőút előtt szexelek Bennel. Eddigi tizennyolc évem alatt még sosem tettem, szóval el tudom képzelni, mennyi endorfin gyülemlett fel odabent. Szexelhetnénk a repülőút előtt, és akkor napokig nem kéne aludnom. Milyen hasznossá tudnám tenni magam, amikor odaérek New Yorkba!

Jaj, istenem! Visszahúzom a szobámba. Ha visszajön velem, nem leszek képes nemet mondani neki. Tényleg hajlandó vagyok lefeküdni valakivel, akit soha többé nem fogok látni?

Megőrültem. Nem feküdhetek le vele. Még csak óvszer sincs nálam.

Most már megint visszafelé húzom a folyosóra, el a szobámtól.

Jesszus, biztos hülyének gondol!

Megint nekilök a falnak, és úgy tesz, mintha az elmúlt tíz másodpercnyi határozatlanság meg sem történt volna.

Szédülök. Annyira szédülök, annyira jó érzés, anyám pedig kattant. Hülye, idióta, abszurd és téved. Miért kéne egy lánynak önmaga megtalálásával foglalkoznia, amikor egyedül sohasem fogja tudni megélni azt, amit egy sráccal? Oké, most hülye vagyok, de Ben tényleg elég jó érzéseket vált most lei belőlem.

Felmordul, amitől rohadtul elveszítem a fejemet. Két kezem a hajában, a szája pedig mindenhol a nyakamon.

Fogd meg a mellem, Ben!

Abszolút gondolatolvasóként megfogja a mellemet.

Fogd meg a másikat is!

Istenem, milyen jól megy neki a telepátia!

Ajkai visszavándorolnak a nyakamról a számra, de még mindig a melleimet fogja. Az fix, hogy én pedig a fenekét markolom két kézzel, így húzom még jobban magamhoz, de túlságosan szégyellem a viselkedésemet ahhoz, hogy ezt tudomásul vegyem.

– Mondanám, hogy menjetek szobára, de azt hittem, hogy ti ketten pont azt csináltátok odabent az elmúlt két órában.

Amber.

Milyen egy némber! Megtépem, amint Ben lelépett.

Nem hiszem el, hogy ez a gondolat álfutott az agyamon. Ő a legjobb barátnőm!

Az endorfin rossz. Csúnya, gonosz és röhejes gondolatokat vált ki belőlem.

Ben azonnal kibontakozik a csókból, amint meghallja a hangját. Homlokát oldalról nekitámasztja a hajamnak, a kezei pedig az előbbi természetes pozíciójukból a falra vándorolnak.

Kifújom a nagyon-nagyon-nagyon sokáig visszatartott levegőt.

– De most komolyan – folytatja Amber. – Mindent látunk Glenn-nel, ami ezen a folyosón történik. Gondoltam, közbeavatkozom, mielőtt teherbe esnél.

Bólintok, de még nem bírok megszólalni. Szerintem a hangom valahol elveszett Ben torkában.

Ben elenged, aztán lenéz rám. Ha Amber nem állna ott, megint megcsókolnám.

– Fallon csak éppen kikísért – szólal meg reszelős hangon. Mosolyra fakaszt, hogy pont olyan hatással vagyok rá fizikailag, mint ő rám.

– Ühüm – nyugtázza Amber. Amint eltűnik a látókörünkből, Ben elvigyorodik, és megint rátapasztja a száját az enyémre. Belemosolygok a csókba, és a pólójánál fogva közelebb rántom magamhoz.

– Jesszusom, skacok! – mordul fel Amber. – De tényleg! Öt lépés vissza a szobádig, vagy tíz lépés a bejárati ajtóig. Döntsétek már el!

Ben megint elenged, de ezúttal teljesen elhúzódik tőlem. Majdnem egy méterre. Egészen addig, hogy a háta a szemközti falhoz ér. Végighúzza az arcán a kezét, a mellkasa hullámzik. Odapillant a szobám ajtajára, aztán a szemembe néz. Azt akarja, hogy én hozzam meg a döntést, de nem szeretném. Mintha tetszett volna, hogy átvette az irányítást, és megcsókolt. Nem akarom, hogy a következő döntés rajtam múljon.

Mintha egy egész percen át bámulnánk egymást. Ő azt akarja, hogy visszahívjam a szobámba. Én azt akarom, hogy lökjön vissza oda. Miközben mindketten nagyon is jól tudjuk, hogy a bejárati ajtó felé kéne vennünk az irányt.

Felegyenesedve zsebre vágja a kezét, és megköszörüli a torkát.

– Kivigyelek a reptérre?

– Amberrel megbeszéltük, hogy kivisz – válaszolom némileg csalódottan.

– Hát… a reptér egyáltalán nem arra van, amerre lakom – bólint előre-hátra hintázva. – De majd úgy teszek, mintha arra lenne, ha szeretnéd, hogy elvigyelek.

Basszus, de aranyos! A szavaitól átjár a pihe-puha melegség… Nem egy rohadt plüssmackó vagyok, össze kell szednem magamat!

Nem fogadom el azonnal az ajánlatát. Amberrel nem látjuk majd egymást egészen márciusig, amikor eljön meglátogatni New Yorkban. Nem tudom, dühös lenne-e rám, ha közölném vele, hogy inkább egy olyan sráccal mennék ki a reptérre, akit csak félig ismerek.

– Én nem bánom – hallom Ambert a nappaliból. Bennel mindketten végignézünk a folyosón. Glenn és Amber a kanapén ülve bámul minket. – Nemcsak azt látjuk innen, hogy smároltok, hanem a beszélgetéseteket is halljuk.

Elég jól ismerem ahhoz, hogy tudjam: a kedvemért csinálja. Rám kacsint, és amikor visszanézek Benre, kicsit több reményt látok a tekintetében. Lazán karba fonom a kezem, és oldalra biccentem a fejem.

– Pont a reptér közelében laksz, ugye?

– Ami azt illeti, igen – húzódik vigyorra a szája. – Micsoda véletlen!

A következő néhány percben Ben segít az utolsó pillanatra maradt teendőkben. Kibújok a vacsorához tervezett ruhából, és beérem helyette cicanadrággal meg pólóval, hogy kényelmesen utazzak. Bepakolja a bőröndjeimet a kocsiba, míg elköszönök Ambertől.

– Tudod, csak a tiéd leszek a tavaszi szünetben – ölel át. Egyikünk sem az a típus, aki sírna egy hülye búcsúzkodás miatt. Ő is tudja, hogy ez a költözés jót fog tenni nekem. A legnagyobb drukkerem a baleset óta: bízik benne, hogy megtalálom a két éve elveszett önbizalmamat. Márpedig ebben a lakásban ez nem történhet meg. – Hívj fel reggel, hogy tudjam, minden oké.

A búcsúzkodást követően Ben után eredek a kocsijához. Kinyitja nekem az ajtót, de mielőtt beszállnék, vetek még egy utolsó pillantást a lakás bejáratára. Keserédes érzés. Még csak néhányszor jártam New Yorkban, így abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán tetszeni fog. De ez a lakás túl kényelmes, a kényelem pedig néha olyan, mint egy mankó, ha az ember próbálja egyenesbe hozni az életét. A célokat kellemetlenségeket vállalva, kemény munkával lehet elérni. Nem pedig úgy, hogy bevackoljuk magunkat egy helyre, ahol jó és kényelmes.

Érzem, hogy Ben hátulról átkarol, és a vállamra teszi az állát.

– Meggondoltad magad?

Megrázom a fejem. Feszült vagyok, de egyáltalán nem gondoltam meg magam. Egyelőre.

– Helyes. Mert nem szeretnélek bedobni a csomagtartóba, és egészen New Yorkig vinni kocsival.

Nevetek a megkönnyebbüléstől, hogy nem olyan, mint az apám, aki önző módon megpróbált lebeszélni erről a döntésről. Továbbra is a vállamon nyugszik a karja, ahogy megfordulok, de most már a kocsinak dőlve állok, ő pedig lefelé bámul rám. Nem sok időm maradt már addig, amíg be kell csekkolnom a reptéren, de nem akarom siettetni az odaérést, ha néhány percig még átélhetem ezt. Majd futok a kapuig, ha kések.

– Van egy idézet Dylan Thomastól, a kedvenc költőmtől, amiről te jutsz eszembe.

– Mi az?

Lassú mosolyra húzódik a szája. Előrehajol, hogy az ajkaimnak suttogja.

– „Vágyom elköltözni, de félek: szétvetné a még le nem élt életem.”

Hűha! Jól csinálja. És csak még jobb lesz, amikor rátapasztja meleg ajkait az enyémre, és az arcomat a két tenyerébe fogja. Felemelem a kezem, hogy mindkettővel beletúrjak a hajába. Teljesen átengedem neki az irányítást, hogy milyen tempóban és milyen mélyen akar csókolni. Lágyan, de lényegre törően csinálja. El tudom képzelni, hogy ugyanúgy ír, ahogyan csókol. Gyengéd érintésekkel a billentyűzeten, minden egyes szót alaposan átgondolva, célra törően befejezve.

Úgy csókol, mintha emlékezetessé akarná tenni a csókját. Hogy melyikünk számára, azt nem tudom, de hagyom neki, hogy a lehelő legtöbbet elvegye magának ebből a csókból, és én is beleadok neki mindent. Tökéletes. Jólesik. Nagyon jólesik.

Olyan, mintha tényleg a pasim lenne, és folyton ezt csinálnánk. Amiről megint eszembe jut, hogy a túlzott elkényelmesedés olyan, mint egy mankó. Ilyen csókok mellett látom, hogy belezuhanhatnék Ben életébe – megfeledkezve arról, hogyan éljem a sajátomat. Pontosan ezért kell befejeznünk ezt a búcsúzkodást.

Amikor végül kibontakozunk a csókból, odaérinti az orra hegyét az enyémhez.

– Árulj el nekem valamit! – szólal meg. – Tízes skálán mennyire volt könyvbe illő az első csókunk?

Tökéletesen humoros az időzítése. Mosolyogva ráharapok az alsó ajkára.

– Legalább hetes.

– Komolyan? – húzódik hátra döbbenten. – Ennyi jár nekem? Egy hetes?

– Olvastam pár nagyszerű első csókról – vonok vállat.

Színlelt megbánással lehajtja a fejét.

– Tudtam, hogy várnom kellett volna. Kihoztam volna tízesre, ha van egy tervem – lép hátra, hogy elengedjen. – Ki kellett volna hogy vigyelek a reptérre, és amint odaérsz a biztonsági ellenőrzéshez, drámaian kiáltanom a nevedet, miközben feléd rohanok lassított felvételben.

Azzal ott helyben leutánozza a mozdulatot.

– Faaalllooon! – kiáltja színpadiasan elnyújtott hangon, és felém nyújtja a karját. – Neeee haaaagyj eeeeeel!

Nevetek, mikor végez a jelenettel, és megint átöleli a derekamat.

– Talán ha a reptéren csinálod, megér legalább egy nyolcast. Esetleg kilencest, hitelességtől függően.

– Kilencest? Ennyi? Ha az is csak kilenc, akkor mi a francra jár a tízes?

Elgondolkodom ezen. Mitől olyan fantasztikusak a csókjelenetek a könyvekben? Eleget olvastam már ahhoz, hogy tudnom kellene.

– A gyötrődés – felelem. – Határozottan kell egy kis gyötrelem, hogy meglegyen a tízes.

– Miért éppen a gyötrődés lenne tízes? – értetlenkedik. – Mondj néhány példát!

Hátrahajtom a fejemet a kocsira, és töprengve nézek fel az égre.

– Nem tudom, helyzettől függ. Például a párnak nem szabadna együtt lennie, így a tilalomfaktorból ered a gyötrődés. Vagy talán évek óta a legjobb barátok, és a kimondatlan vonzalom miatt elegendő gyötrődés halmozódik fel ahhoz, hogy tízes legyen a csók. A hűtlenség néha hozzátesz a helyzethez a lelkifurdalás gyötrődésével, de ez függ a szereplőktől és a szituációtól is.

– Ez egy katyvasz – állapítja meg. – Azt mondod, hogy ha egy másik lánnyal járnék, és úgy csókollak meg a folyosón, ahogy megcsókoltalak, akkor már tízes lenne hetes helyett?

– Ha egy másik lánnyal járnál, akkor kezdjük ott, hogy soha be sem tehetted volna a lábad a lakásomba – dermedek le hirtelen a gondolattól. – Várj, ugye nincs igazi barátnőd? Ugye?

– Ha lenne, akkor tízes lenne a következő csókunk? – von vállat.

Jaj, istenem! Kérlek, mondd, hogy nem lettem másodhegedűs.

– Nyugi – neveti el magát, amikor meglátja az ijedtséget az arcomon. – Te vagy az egyetlen barátnőm, aki mindjárt szakítani fog velem, és elköltözik az ország túlsó felére – nyom egy puszit a hajamba. – Csak óvatosan, Fallon! Törékeny a szívem.

A mellkasára hajtom a fejemet. Bár tudom, hogy viccel, valahol tényleg szomorú vagyok a búcsú miatt. Gyakran olvasom az általam narrált hangoskönyvek kritikáit, úgyhogy láttam, hogy az olvasók mindent megtennének, hogy a könyvbéli pasik valódivá változzanak. Én pedig itt vagyok azzal a meggyőződéssel, hogy éppen a karjaiban tart az egyik, és mindjárt hátat fordítok neki.

– Mikor lesz az első meghallgatásod?

Tényleg nagyon hisz bennem.

– Még nem néztem meg. Őszintén szólva félek a meghallgatásoktól. Tartok tőle, hogy az emberek csak rám néznek és nevetnek majd.

– Mi a baj azzal?

– Azzal, hogy kinevetnek? – kérdezek vissza. – Egyrészt szégyen. És önbizalomgyilkos.

– Remélem, tényleg kinevetnek, Fallon – néz rám áthatóan. – Mert ha kinevetnek, az azt jelenti, hogy odaálltál, hogy kinevessenek. Keveseknek van bátorságuk megtenni ezt a lépést.

Örülök, hogy sötét van, mert érzem, hogy elpirulok. Mindig olyan egyszerűnek látszó, mégis mély dolgokat mond.

– Kicsit emlékeztetsz az anyámra – mondom neki.

– Pont ez volt a célom – vágja rá epésen. Megint odahúz magához, és nyom egy puszit a fejem búbjára. Ki kell érnem a reptérre, de próbálom addig húzni, ameddig csak lehet, mert kísért a közelgő búcsú szele.

– Szerinted fogunk mi még találkozni valaha?

– Remélem! – ölel még szorosabban. – Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem tervezem máris, hogy levadásszalak, amikor betöltöd a huszonhármat. De öt év hosszú idő, Fallon. Ki tudja, mi történik még addig. Basszus, azt se tudom, hogy öt éve volt-e már szőr a golyóimon.

Megint kacagok, mint szinte mindenen, amit ma mondott. Nem is tudom, nevettem-e már ennyit őszintén bárkivel is.

– Tényleg kéne írnod egy könyvet, Ben. Egy romantikus komédiát. Elég vicces vagy.

– Kizárólag akkor lennék hajlandó romantikus regényt írni, ha te lennél az egyik főszereplő. Én meg persze a másik – bontakozik ki az ölelésből, hogy rám mosolyogjon. – Alkut ajánlok. Ha megígéred, hogy elmész egy meghallgatásra a Broadway-n, írok egy könyvet a kapcsolatunkról, ami a távolságnak és az éretlenségünknek köszönhetően nem valósulhatott meg.

Bárcsak komolyan gondolná, mert imádom az ötletet! Hanem lenne benne egy óriási hiba.

– De soha többé nem látjuk egymást. Honnan tudjam, hogy valóra váltottad-e az ígéretedet?

– Megbízunk egymásban.

– Ismétlem… a mai este után soha többé nem látjuk egymást. És nem adhatom meg neked a telefonszámomat.

Okosabb vagyok annál, mint hogy megadjam neki az elérhetőségemet. Sok mindent kell egyedül megvalósítanom, és ha meglenne neki a számom, akkor csak azt várnám mindennap, hogy mikor hív.

Ben elenged, hátralép egyet, és karba fonja a kezét a mellkasa előtt. Elkezd fel-alá járkálni, és az ajkát harapdálja.

– Mi lenne, ha… – áll meg velem szemben. – Mi lenne, ha jövőre ugyanezen a napon találkoznánk? És az utána következő évben is? Öt évig ezt csinálnánk. Ugyanaz a dátum, ugyanaz az időpont, ugyanaz a hely. Ott folytatnánk, ahol ma este abbahagyjuk, de csak egy napig, így meggyőződhetek róla, hogy eljársz a meghallgatásokra, én pedig megírhatom a könyvet azokról a napokról, amikor együtt vagyunk.

Egy pillanatig emésztem a szavait. Igyekszem utánozni a komoly arckifejezését, de a kilátás, hogy évente egyszer láthatom, várakozással tölt el. Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ne legyek túl lelkes.

– Évente egyszer ugyanazon a napon találkozni… ez tényleg elég jó alapnak tűnik egy romantikus regényhez. Ha megírnád a történetünket, első helyen adnám az E. V. listámhoz.

Most már mosolyog. Én is, mert sohasem gondoltam volna, hogy egyszer várni fogom ezt az évfordulót. November 9. az a nap, amitől a tűzeset éjszakája óta rettegek, és a dátum most először vált ki belőlem pozitív érzéseket.

– Komolyan gondolom, Fallon. Még ma este nekiállok megírni azt a hülye könyvet, ha ez azt jelenti, hogy jövő novemberben is láthatlak téged.

– Én is komolyan gondolom – válaszolom. – Minden november 9-én találkozunk. De közben egyáltalán nem tartjuk a kapcsolatot.

– Jól hangzik. November 9. vagy semmi. És öt év után abbahagyjuk? – kérdezi. – Amikor mindketten huszonhárom évesek vagyunk?

Bólintok, de nem kérdezem meg azt, amire bizonyára mindketten gondolunk. Mégpedig arra, hogy mi történik majd az ötödik év után? Szerintem ezt majd megtárgyaljuk… amikor látjuk, hogy tényleg mindketten tartjuk magunkat ehhez a nevetséges tervhez.

– Egyvalami miatt aggódom – csippenti össze az alsó ajkát két ujjal. – Elvárás, hogy… tudod… monogámok legyünk? Ha igen, akkor szerintem ez mindkettőnk számára kemény alku lesz.

– Ben – nevetek az abszurd feltételezésen. – Semmiképp nem kérnék tőled olyat, hogy öt éven tartsd ezt. Szerintem pont attól nagyszerű ez az ötlet, hogy közben mindketten élhetjük a saját életünket. Mindketten megtapasztalhatjuk az élet dolgait, ahogy a mi korunkban szokás, ugyanakkor évente egyszer együtt is lehetünk. Így mindkét világból a legjobbat kapjuk.

– De mi van, ha egyikünk beleszeret valaki másba? – érdeklődik. – Nem tenné tönkre a könyvet, ha a végén nem jönnénk össze?

– A happy end nem attól függ, hogy a pár összejön-e a könyv végén. Ha mindketten boldogok, nem igazán számít, hogy együtt találják-e meg a boldogságot.

– És mi van, ha mi szeretünk egymásba? Mielőtt letelik az öt év?

Utálom, hogy az az első gondolatom, hogy úgysem tudna belém szeretni soha. Nem tudom, mit unok egyre jobban: a hegeket az arcomon, vagy az önbecsmérlő gondolatokat, amik az arcomon lévő hegek miatt vannak. Elhessegetem a gondolatokat, és mosolyt erőltetek az arcomra.

– Hát persze hogy belém fogsz szeretni, Ben. Ez az ötéves szabály oka. Szilárd támpontokra van szükségünk, hogy a szívünk ne vegye át az irányítást, mielőtt befejeznéd a könyvedet.

Látom a tekintetén a merengést, miközben bólint. Mindketten elhallgatunk egy pillanatra, amíg mérlegeljük a frissen megkötött alkut. De aztán ő is nekidől mellettem a kocsinak, és megszólal:

– Tanulmányoznom kell a romantikus regényeket. Muszáj adnod nekem néhány tippet.

– Nagyon szívesen. Legközelebb talán felhozod azt a csókot hetesről tízesre.

Nevetve rákönyököl a kocsi tetejére, és szembefordul velem.

– Csak a biztonság kedvéért kérdezem, hogy ha a csókjeleneteket szereted a legjobban a könyvekben, mit szeretsz bennük a legkevésbé? Tudnom kell, hogy ne szúrjam el a történetünket.

– A függővéget – vágom rá. – Meg az instant szerelmet.

– Instant szerelmet? – fintorodik el.

Bólintok.

– Amikor két szereplő találkozik, és csak úgy a semmiből máris fantasztikus kapcsolat van közöttük.

– Fallon! – vonja fel a szemöldökét. – Szerintem máris bajban vagyunk, ha ezeket a dolgokat szereted a legkevésbé.

Kicsit eltöprengek azon, amit mondott. Lehet, hogy igaza van. Hihetetlen volt vele ez a nap. Ha írásba foglalná a mai napot, biztos forgatnám a szemem, mert túl nyálas és valószerűtlen lenne.

– Csak ne kérd meg a kezemet, mielőtt felszáll a gépem, és akkor szerintem rendben leszünk.

– Tuti, hogy már megkértem a kezedet az előbb, amikor az ágyadban feküdtünk – emlékeztet kacagva. – De megpróbállak nem teherbe ejteni, mielőtt felszáll a géped.

Mindketten mosolygunk, ahogy újra kinyitja nekem a kocsiajtót, és int, hogy szálljak be. Amint elindulunk, tollat és papírt veszek elő a táskámból.

– Mit csinálsz?

– Házi feladatot adok neked – jelentem ki. – Leírom az öt kedvenc romantikus regényemet, hogy legyen mivel kezdened.

Nevetnem kell a gondolattól, hogy Ben megírja a történetünket, ugyanakkor reménykedem is benne, hogy tényleg megteszi. Nem mindennap mondhatja el magáról az ember lánya, hogy olyan regényt olvas, ami a szerzővel való kapcsolatán alapszik.

– Remélem, viccesebbre írod a karakteremet, amikor kitalálod. És nagyobb melleket akarok. Kevesebb hájjal.

– Tökéletes a tested. És a humorod is.

Nem tudom, miért harapok rá belül a számra, mintha szégyellnék mosolyogni. Mióta szokás zavarba jönni egy bóktól? Talán mindig is szokás volt, csak még sohasem jöttem annyira zavarba, hogy tudjam.

A könyvlista tetejére odaírom az étterem nevét és a mai dátumot, ha esetleg elfelejtené.

– Tessék! – dugom be az összehajtogatott papírt a kesztyűtartóba.

– Fogj egy másik papírt! – utasít. – Én is adok neked házi feladatot. Lenne egypár dolog… – gondolkodik csendesen egy pillanatig.

– Az első…

Felírom az egyest.

– Gondoskodj róla, hogy az emberek nevessenek rajtad. Legalább heti egyszer.

– Azt akarod, hogy minden héten elmenjek egy meghallgatásra? – gúnyolódom.

– Ameddig nem kapsz egy olyan szerepet, amit szeretnél, igen – bólint. – A második: randiznod kell. Korábban azt mondtad, hogy én voltam az első srác, akit felengedtél magadhoz. Ez nem elegendő tapasztalat egy korodbeli lánynak, pláne akkor nem, ha kettőnkre akarok építeni egy romantikus regényt. Kicsit több gyötrődés kell nekünk. Menj el legalább öt randira, mire újra látlak.

– Ötre?

Megőrült! Pont öttel több lenne, mint amennyire terveztem elmenni.

– És azt akarom, hogy legalább kettőn csókolózz.

Hitetlenkedve meredek rá.

– Írd le, Fallon! – biccent a kezemben lévő papír felé. – Ez a harmadik feladat: csókolózz két sráccal!

– Most azt fogod mondani, hogy a negyedik feladat találni magamnak egy stricit?

– Nem – kacag. – Csak három feladat van. Nevettesd ki magad heti egyszer, menj el öt randira, és csókolózz legalább kettőn! Pofonegyszerű.

– Neked talán.

Leírom a hülye feladatait, aztán elteszem a táskámba az összehajtogatott papírt.

– Mi legyen a közösségi médiával? Szabad egymás után kémkednünk a Facebookon?

Basszus! Erre nem gondoltam, habár nem igazán használtam a közösségi médiát az elmúlt két év alatt.

– Letiltjuk egymást – nyúlok oda, hogy felkapjam Ben telefonját. Így nem tudunk csalni.

Felmordul, mintha ezzel keresztülhúztam volna a számításait. Mindkettőnk telefonján kikeresem a másik profiljait, és letiltom mindenhol, ahol csak eszembe jut. Miután végeztem ezzel, visszaadom neki a mobilját, a sajátomról pedig felhívom anyát.

Volt ma vele egy nagyon korai reggelim, mielőtt elindult dolgozni. Ez a reggeli volt egyben a búcsúzkodás is. Két napra elment Santa Barbarába, ezért volt úgy, hogy Amber hoz ki a reptérre.

– Szia – szólok bele, amikor felveszi.

– Szia, kicsim. Már a reptéren vagy?

– Majdnem. Írni fogok, amint landolok New Yorkban, de úgyis aludni fogsz.

– Fallon, az anyák nem alszanak, amikor a gyerekeik nyolcezer kilométer per órával száguldanak az egekben – nevet anya. – Bekapcsolva hagyom a telefonomat, úgyhogy jobban teszed, ha tényleg írsz, amint landolsz.

– Meglesz, megígérem.

Ben vet rám egy pillantást a szeme sarkából. Biztos kíváncsi, hogy kivel beszélek.

– Fallon, nagyon örülök neki, hogy ezt csinálod – folytatja anya. – De figyelmeztetlek, hogy talán nagyon fogsz nekem hiányozni, és lehet, hogy szomorúnak fogod hallani a hangomat, amikor hívsz. De kérlek, ne legyen honvágyad! Rendben leszek. Megígérem. Szomorú vagyok, hogy nem láthatlak olyan gyakran, viszont boldogabbá tesz, hogy megteszed ezt a lépést. Megígérem, hogy nem beszélek erről többet. Szeretlek, büszke vagyok rád, és holnap beszélünk.

– Én is szeretlek, anya.

Amikor leteszem a telefont, rajtakapom Bent, hogy megint engem bámul.

– Nem hiszem el, hogy még nem mutattál be az anyukádnak – méltatlankodik. – Már tíz órája járunk. Ha nem mutatsz be hamarosan, meg fogok sértődni.

Nevetve süllyesztem a telefont a táskámba. Odanyúl, és megfogja a kezemet, hogy egész úton így maradjunk a reptérig.

Az út további részében nagyjából csendben vagyunk. Azon kívül, hogy megkérdezi a járat adatait, csak annyit mond, hogy „megérkeztünk”.

Ahelyett, hogy a reményeimnek megfelelően behajtana a fedett parkolóba, abba a sávba sorol be, ahol csak egy pillanatra állhat meg, hogy kitegyen. Szánalmasnak érzem, hogy csalódott vagyok, amiért nem ajánlja fel, hogy bekísér, hiszen elhozott egészen a reptérig. Nem lehetek túl mohó.

Kiveszi a két bőröndöt a csomagtartóból, én pedig felkapom a táskámat és a fedélzeti poggyászomat az ülésről. Becsukja a csomagtartót, aztán odasétál hozzám.

– Jó utat! – nyom egy puszit az arcomra egy röpke ölelés kíséretében. Bólintok, mire ő visszamegy a kocsihoz.

– November 9.! Ne feledd!

Mosolyogva integetek, de belül össze vagyok zavarodva, és csalódott is vagyok az érzelemmentes búcsúzásától.

Talán jobb is így. Igazából rettegtem, amiért végig kell néznem, hogy elhajt, de ez a nem könyvbe illő búcsú valahogy megkönnyítette egy kicsit. Lehet, hogy azért, mert felhúzott vele.

Veszek egy mély lélegzetet, és elhessegetem a gondolatot, miközben a távolodó kocsiját figyelem. Fogom a bőröndjeimet, hogy elinduljak befelé. Nem sok időm maradt a felszállásig. A kései óra ellenére még nyüzsög a reptér, ezért a tömegen átszlalomozva jutok el az egyik pultig. Kinyomtatom a beszállókártyámat, feladom a csomagjaimat, és haladok a biztonsági ellenőrzés felé.

Próbálok nem gondolni arra, hogy mit csinálok. Hogy mindjárt elköltözöm onnan, ahol leéltem az egész eddigi életemet – egy olyan városba, ahol egyáltalán nem ismerek senkit. A gondolattól legszívesebben hívnék egy taxit, és visszamennék a lakásba, de nem teszem.

Ezt kell tennem.

Rá kell vennem magam, hogy megteremtsem az életemet, mielőtt felemészt az az élet, amit nem élek.

A biztonsági ellenőrzésnél sorban állva előveszem a táskámból a jogosítványomat, hogy majd felmutassam. Öten vannak előttem.

Öt ember elég időt jelent ahhoz, hogy lebeszéljem magam a New Yorkba költözésről, ezért behunyom a szemem, és felidézek mindent, ami izgalommal tölt el abban a városban. A hot dog árusok. A Broadway. A Times Square. A Hell’s Kitchen. A Szabadság-szobor. A Modern Művészetek Múzeuma. A Central Park.

– Faaalllooon!

Kipattan a szemem.

Megfordulva látom, hogy Ben a forgóajtónál áll. Futni kezd felém.

Lassított felvételként.

A szám elé kapom a kezem. Próbálok nem nevetni, ahogy lassan kinyújtja a karját, mintha értem nyúlna.

– Neee meeeenj méééééég! – kiabálja lassan átvágva a tömegen.

Mindenfelé megállnak az emberek, hogy lássák, mi ez a csődület.

Legszívesebben helyben elásnám magam, de túlságosan röhögök ahhoz, hogy érdekeljen, mennyire zavarba ejtő ez.

Mi a jó eget csinál?

Amikor egy örökkévalóságnak tűnő idő után végre odaér hozzám, szélesen elvigyorodik.

– Nem hitted el igazából, hogy csak úgy kiteszlek és otthagylak, ugye?

Vállat vonok, mert pontosan ezt hittem.

– Ennél jobban is ismerhetnéd a saját pasidat – fogja két tenyere közé az arcomat. – Kellett egy kis gyötrődést keltenem, hogy megpróbálhassam ezt a csókot tízesre – tapasztja a száját az enyémre. Olyan szenvedéllyel csókol, hogy mindenről megfeledkezem. Mindenről. Elfelejtem, hol vagyok. Elfelejtem, ki vagyok. Itt ez a srác, én egy lány vagyok, csókolózunk, és a bizsergés a gyomromban meg a bőrömön, és a keze a hajamban, és elnehezül a karom, és most belemosolyog az ajkamba.

Pislogva kinyitom a szememet. Nem is tudtam, hogy egy csóktól pislogva kinyílhat az ember szeme. De kinyílhat, és az enyém ki is nyílt.

– Tízes skálán? – kérdezi.

Forog velem a világ, ezért gyorsan veszek egy mély lélegzetet, és igyekszem nem imbolyogni.

– Kilences. Abszolút egy erős kilences.

– Elfogadom – von vállat. – De jövőre tizenegyes leszek. Megígérem – nyom egy puszit a homlokomra, aztán elenged. Hátrálva elindul, én pedig ráeszmélek, hogy a közelben mindenki minket bámul. Teszek rá, nem tehetek róla. Mielőtt elérné a forgóajtót, tölcsért csinál a kezéből, és elkiáltja magát:

– Remélem, egész New York állam rajtad fog röhögni!

Szerintem még sohasem mosolyogtam ennyire. Felemelem a kezem, hogy integessek neki, ahogy eltűnik.

Igazából tízes volt.

A második november
9.

Az ő könnyei s az én lelkem: párhuzamos életet élnek. Rohanás, fájdalom, égedelem.

Újra és újra ismételve.

Az ő könnyei s az én lelkem: párhuzamos életet élnek.

– BENTON JAMES KESSLER

Ben

Amikor egy emlék fogva tart

Oly sötét és távoli

Hogy nyomorúság uralkodik rajtad

Végigkíséri a napodat.

Bár alig állsz a lábadon

És nem ismered az utat

Én mindig ott leszek

Amikor rosszul érzed magad.

HARMADIKOS KOROMBAN ÍRTAM EZT A SZAR VERSET. Az első dolog, amit megmutattam életemben bárkinek is.

Igazából szerintem én nem is mutattam meg senkinek. Anyám találta meg a szobámban, így tanultam meg tiszteletben tartani a magánélet szépségét. Ő megmutatta az egész családnak, és elérte, hogy soha többé ne akarjam megosztani a munkáimat senkivel.

Most már tudom, hogy anyám nem megszégyeníteni akart engem. Csak büszke volt rám. De még mindig nem mutatom meg senkinek, amit írok. Szinte olyan lenne, mint hangosan kimondani minden gondolatot. Van, ami egyszerűen nem közönség elé való.

És nem tudom, hogyan magyarázzam el ezt Fallonnak. A tavalyi megállapodásunk alapján feltételezi, hogy olyan regényt írok, amit egy napon majd elolvashat. És bármennyire is állítja, hogy ez nyilván csak fikció, minden egyes mondat, amit az elmúlt egy évben leírtam, igazabb, mint amit valaha is hangosan bevallottam. Remélem, a mai nap után elkezdhetem átírni, hogy adjak neki valami olvasnivalót, de az elmúlt egy évben tulajdonképpen terápia volt a számomra, hogy megírtam az elcseszett életemet.

Bár lefoglalt az iskola és az, amit már az „írásterápiámnak” hívok, mégis találtam időt, hogy elvégezzem a tőle kapott házi feladatot. És utána még valamicskét. Huszonhat romantikus regényt olvastam el, pedig közülük csak ötöt ajánlott Fallon. Elfelejtette viszont említeni, hogy az ajánlottak közül kettő egy-egy sorozat nyitókötete, így természetesen el kellett olvasnom a sorozatokat is.

Eddigi „kutatásom” konklúziójaként megállapítottam, hogy Fallonnak teljesen igaza van. A könyves csókok nem pont olyanok, mint a valódiak. Valahányszor csókjelenetet olvastam ezekben a regényekben, összerezzentem, mert eszembe jutott a néhány alkalom, amikor tavaly megcsókolhattam Fallont. Egyáltalán nem voltak könyvbe illőek, és bár az elmúlt egy évben sokat olvastam, még mindig nem vagyok biztos benne, mitől lesz könyvbe illő egy csók. Annyit viszont tudok, hogy jobbat érdemelt annál, mint amit tőlem kapott.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy senkivel sem csókolóztam tavaly november óta. Találkozgattam néhányszor lányokkal. Fallon viccesen azt kérte, hogy minden lányt hozzá hasonlítsak… teljesült a kívánsága. Mert pontosan ez történt mindkét lánnyal, akiket megcsókoltam. Egyikük közel sem volt annyira vicces, mint Fallon. A másik túlságosan saját magával volt elfoglalva. És egyiküknek sem volt jó zenei ízlése, de ez nem számít, mert fogalmam sincs, hogy Fallon milyen zenét szeret.

Kitaláltam valamit direkt a mai napra. Összeírtam egy listát azokról a dolgokról, amiket tudnom kell, hogy dolgozhassak az igazi regényen, amit megígértem neki. Ám úgy tűnik, hogy az összes kérdés megválaszolatlanul fog maradni, mint ahogy a romantikus regények tanulmányozásával és az első közös november 9-énknek a megírásával telt elmúlt egy év is hiábavaló volt.

Mert nem jött el.

Megint ránézek az órára, hogy biztosan ugyanazt az időt mutatja-e, mint a mobilom. Ugyanazt.

Előveszem a házi feladatos cetlit, hogy biztosan jól értettem-e az időpontot. Jól.

Körülnézek, hogy biztosan ugyanabban az étteremben vagyok-e, ahol tavaly megismerkedtünk. Ugyanabban.

Tudom, mert nemrég volt ugyan tulajdonosváltás, és a neve is megváltozott, de attól még ugyanaz az épület ugyanazzal a címmel és ugyanazokkal az ételekkel.

Szóval… hol a fenében vagy, Fallon?

Már majdnem két órája késik. A pincérnő négyszer töltötte újra a poharamat. Öt pohár víz két óra alatt sok a hólyagomnak, de még adok magamnak egy félórát, mielőtt kimegyek a mosdóba, mert aggaszt, hogy ha nem ülök itt, amikor megérkezik, azt fogja hinni, hogy nem jöttem el, és lelép.

– Bocsánat!

Azonnal felgyorsul a szívverésem a szó hallatán, és felkapom a fejemet. De… ő nem Fallon.

Máris lelohad a lelkesedésem.

– Te vagy Ben? – kérdezi a lány. Van rajta névtábla: Tallie. Tallie Pinkberry-s névtáblát hord. Honnan tudja Tallie a nevemet?

– Igen, Ben vagyok.

A lány kifújja magát, és a névtáblájára mutat.

– Itt dolgozom az utcában. Egy lány keres telefonon, és azt mondja, vészhelyzet van.

Fallon!

Magamat is meglepem, milyen gyorsan kint termek a bokszból és az ajtón. Végigrohanok az utcán a Pinkberry-ig, ahová nagy lendülettel nyitok be. A srác a pult mögött furcsán néz rám, és hátrál egy lépést. Lihegve kapkodok levegőért, de rámutatok a telefonra a háta mögött.

– Valaki engem keres?

A srác fogja a telefont, megnyom egy gombot, és átadja a kagylót.

– Halló? Fallon? Jól vagy?

Nem hallom rögtön a hangját, de pusztán a sóhajából is tudom, hogy ő az.

– Ben! Jaj, hála istennek, hogy még ott vagy! Annyira sajnálom! Késik a gépem, és próbáltam hívni az éttermet, csak nem él a számuk, aztán kezdődött a beszállás a gépre. Végül megtaláltam a számot, mire földet értem, és próbáltam hívni párszor, de folyton foglalt volt, így nem tudtam, mit csináljak. Épp egy taxiban vagyok, és nagyon-nagyon sajnálom, hogy ennyire elkéstem, de sehogy sem tudtam kapcsolatba lépni veled.

Fogalmam sem volt, hogy ennyi levegőt vissza bír tartani a tüdőm. Kifújom magam. Egyszerre vagyok miatta megkönnyebbült és csalódott, de teljesen feltüzelt, hogy tényleg itt van. Emlékezett rá, eljött, és tényleg ezt csináljuk. Mit számít, hogy most már tudja: két órával később is ott vártam rá az étteremben…

– Ben?

– Itt vagyok – szólalok meg végül. – Minden oké, csak örülök, hogy ideértél. De talán gyorsabb lesz, ha nálam találkozunk, mert rémálom errefelé a forgalom.

Megkérdezi a címemet, én pedig megadom neki.

– Oké. Nemsokára találkozunk – mondja félősen.

– Igen, ott leszek.

– Ja, várj! Ööö… Ben. Igazából azt mondtam a lánynak, aki felvette a telefont, hogy adsz neki egy húszdollárost, ha átadja neked az üzenetet. Bocsi emiatt. Csak olyan volt, mintha nem akarná megcsinálni, úgyhogy meg kellett vesztegetnem.

– Semmi baj – nevetek. – Nemsokára találkozunk.

Elköszönünk, aztán visszaadom a telefont Tallie-nak, aki most már a kassza mögött áll. Nyújtja a kezét a húszasért. Előveszem a tárcámat, és odaadom neki.

– Tízszer ennyit is kifizettem volna ezért a hívásért.

•••

Fel-alá járkálok a ház előtt.

Mit művelek?

Annyiféle szempontból nem stimmel ez! Alig ismerem a csajt. Mindössze néhány órát töltöttünk együtt, erre én bevállalom, hogy írok róla egy könyvet? Azaz rólunk? Mi van, ha most még csak nem is tudunk egymásra hangolódni? Lehet, hogy tavaly csak egy mániás epizódban voltam, ami kivételes nyitottságot és jó hangulatot idézett elő nálam. Talán egyáltalán nem is vicces. Lehet, hogy egy hárpia. Talán stresszes lesz a késés miatt, és az is lehet, hogy nem is akar itt lenni.

Elvégre ki csinál ilyet? Miféle épeszű ember szelné át az országot egy napra valakiért, akit alig ismer?

Biztos nem sokan. Én viszont habozás nélkül felültem volna ma egy gépre, ha New Yorkba beszéltük volna meg a találkozót.

Éppen megdörzsölöm az arcomat, amikor a taxi befordul a sarkon. Próbálom szuggerálni magamban, hogy elhiggyem: ez az egész teljesen normális. Nem őrültség. Nem elköteleződés. Barátok vagyunk. A barátok is átszelik az országot, hogy együtt tölthessék az időt.

Várjunk! Tényleg barátok vagyunk? Még csak nem is kommunikálunk, úgyhogy valószínűleg azt sem állíthatnánk, hogy ismerősök lennénk.

A taxi most már felkanyarodik a kocsifeljáróra.

Bakker, szedd már össze magad, Kessler!

Megáll a kocsi.

Nyílik a hátsó ajtó.

Az ajtónál kéne várnom. Béna, hogy ilyen messze vagyok.

A taxi felé tartok, amikor elkezd kikászálódni.

Kérlek, legyél ugyanaz a Fallon, akit megismertem tavaly!

Megragadom a kilincset, hogy még jobban kitárjam az ajtót. Próbálok lazának tűnni – leplezni, hogy ideges vagyok. Vagy ami még rosszabb: izgatott. Elég romantikus regényt tanulmányoztam ahhoz, hogy tudjam: a lányok szeretik, ha a srác egy kicsit tartózkodó. Olvastam valahol, hogy az ilyen pasikat alfahímnek hívják.

Legyél paraszt, Kessler! Csak egy picit. Meg tudod csinálni.

Kiszáll a kocsiból, és most olyan érzésem van, mint a filmeknél. Lassított felvétel minden. Nem olyan lassított felvétel, mint az én verzióm. Ez sokkal méltóságteljesebb. A szél felkapja a fürtjeit, így a haja az arcában köt ki. Felemeli a kezét, hogy félresöpörje a haját, és ekkor veszem észre, hogy mekkora változást hozhat egy év.

Megváltozott. Rövidebb a haja. Van frufruja. Rövid ujjú felső van rajta, pedig tavaly bevallotta, hogy addig sohasem vett fel olyat.

Tetőtől talpig tele van önbizalommal.

A legszexibb látvány, amivel dolgom volt valaha.

– Szia – üdvözöl. A háta mögé nyúlok, hogy becsukjam az ajtót. Boldognak tűnik, hogy lát, én pedig már csak emiatt is visszamosolygok rá.

Ennyit arról, hogy eljátszom a tartózkodót.

A gyakorlás ellenére kereken nulla másodpercig élt az alfahím alteregóm.

Kifújom az egy éve visszatartott levegőt, teszek felé egy lépést, és a lehető legőszintébb öleléssel vonom magamhoz, amit valaha is adtam bárkinek. A tarkójára teszem a tenyeremet, hogy közelebb húzzam, miközben magamba szívom a friss téli illatát. Azonnal körém fonja mindkét karját, és belefúrja az arcát a vállamba. Érzem, hogy felszakad belőle egy sóhaj.

Így állunk, ameddig a taxi ki nem tolat a kocsifeljáróról, majd el nem tűnik a sarkon.

Sőt, még akkor sem engedjük el egymást.

Ökölbe szorult kezekkel szorongatja az ingem hátulját, én pedig próbálom valamennyire leplezni, hogy talán egy kicsit túlságosan is odavagyok az új frizurájáért. Puhább, egyenesebb, világosabb, üdébb. Bakker, ez már fáj!

Megint.

Miért ő az egyetlen, akitől így megvonaglok? Belesóhajt a nyakamba, mire kis híján eltolom magamtól, mert a fenébe is, ez már túl sok. Nem tudom, mi zavar jobban. A tény, hogy mintha pontosan ott folytatnánk, ahol tavaly abbahagytuk, vagy hogy a tavalyi alkalom mégsem véletlen mázli volt. Őszintén szólva szerintem az utóbbi. Mert úgy kellett leélnem az elmúlt egy évet, hogy minden percben ő járt a fejemben, és nem tudtam, láthatom-e újra valaha. Most pedig, hogy már tudom: ő is követi az eszement tervemet az évenkénti randiról, már látom magam előtt az újabb hosszú évnyi szenvedést.

Máris rettegek a pillanattól, amikor elmegy, pedig még csak most érkezett.

Felemeli a fejét a vállamról, és felnéz rám. Félresimítom a frufruját, hogy jobban lássam az arcát. Annak ellenére, hogy milyen kétségbeesettnek hangzott a telefonban, most már teljesen nyugodt.

– Szia, Fallon, a változó!

– Helló, Ben, az író! – mosolyodik el még szélesebben. – Miért vágsz olyan arcot, mintha fájna valami?

Próbálok mosolyogni, de biztosra veszem, hogy az arckifejezésem most nem valami vonzó.

– Mert nagyon fáj, hogy nincs rajtad a szám.

– Akármennyire is akarom, hogy rajtam legyen a szád, figyelmeztetnem kell téged: egy üdvözlő csók valószínűleg csak hatos lesz.

Tizenegyest ígértem neki. Vámom kell.

– Gyere! Menjünk be, hogy kideríthessem, milyen színű bugyi van rajtad.

Felcsendül az az ismerős nevetése, ahogy kézen fogva elindulok vele a ház felé. Máris látom, hogy nincs miért aggódnom. Ugyanaz a Fallon, akire tavalyról emlékszem. Talán egy kicsit még jobb is.

Szóval… ez esetleg azt jelenti, hogy csak aggodalomra van okom.

Fallon

NEM ERRE SZÁMÍTOTTAM, AMIKOR AZT MONDTA, hogy találkozzunk nála. Leginkább egy lakásra számítottam, de ez egy elég modern kétszintes ház. Mármint egy kertes ház. Becsukja mögöttem a bejárati ajtót, és a lépcső felé indul. A nyomában haladok.

– Nem hoztál bőröndöt? – kérdezi.

Nem akarok arra gondolni, hogy valójában milyen kevés időt fogok itt tölteni.

– Ma este repülök vissza.

– Ma este? – áll meg a lépcsőn velem szembefordulva. – Még csak éjszakára sem maradsz itt Kaliforniában?

– Nem lehet – rázom a fejemet. – Reggel nyolcra New Yorkban kell lennem. Tíz harminckor indul a gépem.

– Több mint öt óra az út – állapítja meg aggodalmaskodva. – Az időeltolódást is figyelembe véve csak reggel hat után érsz haza.

– Majd alszom a gépen.

– Nem tetszik ez nekem – szorul össze a szája. – Hívnod kellett volna. Változtathattunk volna a dátumon, vagy ilyesmi.

– Nem tudom a számodat. Amúgy is, az tönkretette volna az egész könyved alapötletét. November 9. vagy semmi, nem emlékszel?

Mintha lefelé görbülne a szája, pedig tényleg előttem van, hogy ő találta ki ezt a szabályt.

– Ne haragudj, hogy késtem! Hat óránk maradt, mielőtt el kell indulnom a reptérre.

– Öt és fél – pontosít. Továbbmegy a lépcsőn. Követem a szobájába, de most már úgy érzem, hogy kiakadt miattam. Tudom, valószínűleg lett volna kibúvó, hogy ne kelljen ugyanazon a napon oda-vissza repülni, de őszintén szólva abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán eljön. Eszembe jutott, hogy talán folyton eszelősen spontán napokat szokott együtt tölteni kamubarátnőkkel, és még csak nem is emlékszik rám. Arra gondoltam, nem szégyellném magam annyira, ha néhány óra múlva egyenesen visszaszállhatnék a repülőre, és úgy tehetnék, mintha az egész meg sem történt volna.

De nemcsak hogy eljött, hanem még várt is rám két órát.

Két órát.

Hihetetlenül jólesik. Én biztos feladtam volna egy óra után, mert azt hittem volna, hogy felültetett.

Ben kinyitja az ajtót, és int, hogy menjek előre. Rám mosolyog, ahogy belépek a szobájába, de mintha erőltetett lenne a mosolya.

Semmi joga nincs kiakadni rám. Megállapodtunk, hogy ma találkozunk, és igen, késtem, de eljöttem. Megfordulok, és csípőre teszem a kezemet, hogy megvédjem magam, ha még egy szót szól a kevés idő miatt. Becsukja az ajtót, nekidől, ám ahelyett, hogy megint felhozná a témát, elkezdi lerúgni a cipőjét. Már nyoma sincs az arcán csalódottságnak, igazából… nem is tudom… boldognak látszik.

Amint lekerül róla a cipő, gyorsan odalép hozzám és ellök. Felsikkantva hanyatt esek, de mielőtt megijedhetnék, háttal egy felhőn landolok. Vagy ágyon. Akármi is ez, a legkényelmesebb dolog, amin feküdtem valaha.

Gúnyos félmosollyal és csillogó szemmel lép előre.

– Helyezzük magunkat kényelembe! Sok a megbeszélnivalónk.

A két lábam közé állva felemeli az egyiket, hogy levegye a cipőmet. Csak egy lapos talpú, ami könnyen lejön. Ahelyett viszont, hogy rögtön elengedné a lábamat, lassan végighúzza rajta a kezét, úgy ereszti le az ágyra.

El is felejtettem, milyen forróság van Kaliforniában. Nagyon be kéne kapcsolnia a légkondit.

Felemeli a másik lábamat, hogy ugyanúgy levegye a másik cipőmet is, kínzó lassúsággal végigsimítva, végig vigyorogva.

A tengerszintfeletti magasság is más itt, mint New Yorkban? Istenem, alig kapok levegőt ebben a szobában!

Amikor már mezítláb vagyok, engem megkerülve helyet foglal az ágy támlájánál.

– Gyere ide! – mondja.

Hasra fordulok, ő pedig egy párnán fekszik, fejét a kezével támasztva. Megpaskolja a másik párnát maga mellett.

– Nem harapok.

– Hülye szégyenérzet – kúszom oda, ahol ő van. Lefekszem a párnára, és szembefordulok vele. – A közös időnk kilencven százalékát ágyban töltjük.

– Semmi baj nincs ezzel. Imádom a hajadat.

Izgatott bizsergéssel töltenek el a szavai, de úgy mosolygok, mintha mindennap ezt hallanám.

– Hát köszi.

Csendben nézzük egymást egy darabig. Már kezdtem elfelejteni, hogy néz ki, de most, hogy itt vagyok mellette, olyan, mintha sohasem mentem volna el. Kevésbé kamaszos, mint tavaly volt. Eszembe jut, hogy ha tényleg újra látom jövőre, már úgy fog festeni, mint egy férfi. Nem mintha bármi különbség lenne egy férfi és egy tizenkilenc éves között, mert a kettő ugyanaz.

– Nincs sok időnk – szólal meg. – Van egy csomó kérdésem. Meg kell írnom azt a könyvet, miközben egyáltalán nem tudok rólad semmit.

Már nyitom a számat, hogy tiltakozzak, mert úgy tűnik, mindent tud rólam. De aztán mégis becsukom, mert lehet, hogy tényleg nem tud rólam túl sokat. Csupán egy napot töltöttünk együtt.

– Írtál valamit az idén?

– Írtam – bólint. – Csókolóztál valakivel az idén?

– Csókolóztam – bólintok. – Te?

Vállat von.

– Csókolóztál, Ben?

– Pár lánnyal – bólint.

Próbálok kibújni a szavainak hatása alól, de mégis mennyi az a pár?

– És hozzám hasonlítottad mindegyiket?

– Megmondtam neked tavaly, hogy ez abszolút igazságtalan a nőtársadalom többi tagjával szemben – rázza a fejét. – Összehasonlíthatatlan vagy.

Annyira örülök, hogy eljöttem ma! Nem érdekel, ha nem alszom egy hétig, mert már ezért a bókért megérte.

– Mi a helyzet nálad a pasikkal? Elmentél mind az öt randira?

– Csak egy pasi volt – pontosítok. – Megpróbáltam.

Felvonja a szemöldökét, mire azonnal magyarázkodni kezdek.

– Ben, nem várhatod el tőlem, hogy bedobjam magam egy tök másik államban, miközben még igazából soha nem dobtam be magam sehol. Idő kell hozzá. Nagyon büszke voltam magamra, amikor csókolóztam azzal az egy sráccal. Azt hitte, hogy a csókjával ütött ki annyira, pedig csak annak örültem, hogy kipipáltam az egyik házi feladatomat.

– Hát, talán egy is jó – nevet. – De ez azt jelenti, hogy idén sokkal nehezebb lesz a házid.

– Ja, rendben. Akkor a tiéd is. Apropó, bizonyítékot akarok a készülő könyvedről. Látni valamit, amit te írtál rólunk.

– Nem – vágja rá azonnal.

– Mi? – ülök fel az ágyon. – Nem? Nem mondhatod, hogy írtál valamit az idén, ha nem bizonyítod be. Mutass nekem valamit!

– Nem szeretem, ha mások is elolvassák, amit írok.

– Komolyan? – nevetek. – Ez olyan, mintha egy operaénekes visszautasítaná, hogy hang jöjjön ki a torkán a színpadon.

– Egyáltalán nem olyan. Majd hagyom, hogy elolvasd, amikor elkészülök vele.

– Váratni akarsz négy évig?

Mosolyra húzódó szájjal bólint.

– Sóhaj – hanyatlok vissza lelkesedésemet veszítve a párnára.

– Kimondtad, hogy „sóhaj”? Hangosan? Ahelyett, hogy tényleg sóhajtottál volna?

– Szemforgatás.

Nevetve közelebb húzódik hozzám. Most felnézek rá, ő pedig lenéz rám, ami szipi-szupi lenne, ha nem úgy nézne rám, mintha azt tervezgetné, hogyan fogja rátapasztani a száját az enyémre.

Eláll a lélegzetem, amikor végighúzza a kezét az államon.

– Hiányoztál, Fallon – suttogja. – Nagyon. És basszus, nem kéne bevallanom, de megpróbáltam alfahímként viselkedni két másodpercig, de egyszerűen nem ment. Szóval nem kapsz ma alfa-Bent. Bocsáss meg!

Hűha! Ő most tényleg…?

Tényleg.

– Ben – szólok rá résnyire szűkült szemekkel. – Te most… könyvtingelsz velem?

– Könyvtingelek?

– Aha. Amikor egy szexi pasi könyvekről beszélget egy lánnyal. Olyan, mint a szexting, csak élőben és szex helyett könyvekkel. És semmi köze az üzenetíráshoz. Oké, szóval egyáltalán nem is olyan, mint a szexting, a fejemben még értelmesnek tűnt.

Hátraesik a röhögéstől. Közelebb húzódom hozzá, és ahogy fölé hajolok, ráteszem a kezem a mellkasára.

– Ne hagyd abba! – cukkolom csábító hangon. – Még többet akarok, Ben! E-könyveket olvastál legutóbb, vagy… egy jó keményfedelest? – húzom végig lassan a kezemet a mellkasán.

Összekulcsolja az ujjait a tarkójánál, és büszkeség ül ki az arcára.

– Ó, hát keményfedelesek voltak, a jobbik fajtából. Nem tudom, készen állsz-e rá, de nekem is megvan az E. V. listám. Látnod kéne, Fallon. Hatalmas…

Felnyögök, de nem vagyok biztos benne, hogy csak játékból.

– Azt is tudom már, mitől lesz könyvbe illő egy csók – jelenti ki. – Úgyhogy készülj fel! – könyököl fel megint, és leolvad a mosoly az arcáról. – De komolyan. Kicsit durva nekem, hogy a női egyedek ennyire vonzódnak az alfahímekhez, mert én egyáltalán nem olyan vagyok, mint azok a srácok, akikről olvasni szoktál.

Aha. Te jobb vagy.

– Én soha nem tudnék motort vezetni, vagy poénból verekedni más fiúkkal. És bármennyit is fantáziáltam arról az elmúlt egy évben, hogy veled szexelek, szerintem sohasem tudnám kimondani fapofával, hogy „az enyém vagy”. És mindig is akartam tetkót, de csak egy kicsit, mert rohadtul nem bírnám a fájdalmat. Összességében tehát érdekesek voltak a könyvek, ugyanakkor igencsak hátrányos helyzetűnek éreztem magam miattuk.

Nem mondhatja komolyan!

– Ben! Nem az összes srác ilyen azokban a könyvekben, amiket olvastam.

– De nyilván bírod a rosszfiúkat, ha szeretsz róluk olvasni – biccenti oldalra a fejét.

– Nem is igaz – tiltakozom. – Azért tetszenek az olyan könyvek, mert egyáltalán nem hasonlítanak a saját életemre. Teljesen mások, mint azok a helyzetek, amikben nekem valaha is részem lesz… hála istennek! Csak szórakoztatnak. Mert akármennyire is szeretem azt olvasni, hogy egy fiú közli a lánnyal, hogy az úgy, de úgy benedvesedett tőle… ha nekem mondana ilyet valaki szex közben, nem indulnék be tőle. Én megijednék, hogy véletlenül bepisiltem.

Ben nevet.

– Sőt, ha te meg én szexelnénk, és azt mondanád, hogy a tiéd vagyok, szó szerint kimásznék alólad, felvenném a ruhámat, kisétálnék a házból, és odahánynék az előkertedbe. Szóval csak azért, mert szeretek ilyen típusú pasikról olvasni, még nincs szükségem rá, hogy a hús-vér pasijaim is így viselkedjenek.

– Megtarthatlak? – vigyorog.

Kár, hogy csak viccel.

– Csak a tiéd vagyok a következő öt órában.

– Mesélj nekem erről a fiúról, akivel csókolóztál – lök hanyatt az ágyon. A „fiú” szót mintha direkt sértésnek szánná. Tetszik. Ben cuki, amikor féltékeny. – A csókotok minden részletéről tudnom kell, hogy mellékszálként beleírhassam a könyvbe.

– Mellékszál? – kérdezem. – Ez azt jelenti, hogy már megvan a főszál?

– Tehát hogyan ismerkedtetek meg? – folytatja rezzenéstelen arccal.

– Próbákon.

– Elmentél vele randira?

– Kétszer.

– Miért csak kétszer? Mi történt?

Legszívesebben megint kimondanám hangosan, hogy „sóhaj”. Nem igazán akarok róla beszélni.

– Nem lett belőle semmi. Komolyan muszáj beszélnünk róla?

– Ja. Ez a megállapodásunk része volt.

– Jó – mordulok fel. – Codynak hívják. Huszonegy éves. Ugyanahhoz a darabhoz mentünk el meghallgatásra, és jót beszélgettünk. Elkérte a számomat, megadtam neki.

– Megadtad neki a telefonszámodat? – kérdezi Ben lehangoltan. – Nekem miért nem adtad meg a telefonszámodat?

– Mert te tényleg tetszel. Mindegy, szóval akkor hétvégén elmentünk randizni, és csókolóztunk néhányszor. Kedves volt. Vicces…

– Viccesebb, mint én? – fintorog Ben.

– Neked összehasonlíthatatlan a humorod, Ben. Ne szakíts folyton félbe! Tehát beleegyeztem, hogy másodszor is randizzak vele. Felmentünk hozzá, hogy megnézzünk egy filmet. Elkezdtünk smárolni, és… egyszerűen… képtelen voltam rá.

– Képtelen voltál rá? Mármint arra? Vagy csak arra, hogy smárolj vele?

Nem tudom, mi a furcsább. Az, hogy elmesélem Bennek, hogy egy másik sráccal smároltam, vagy az, hogy tök nyugodtan tudom elmesélni Bennek, hogy egy másik sráccal smároltam.

Legalábbis eddig a pontig. Most legszívesebben befognám a számat.

– Képtelen voltam mindkettőre. Mert…

Behunyom a szememet. Nem akarom elmondani neki az igazat, hogy miért voltam rá képtelen. De ő Ben. Vele mindent meg lehet beszélni.

– Más volt. Nem tudom. Vele olyan… selejtesnek éreztem magam.

Ben akkorát nyel, hogy hullámzik az ádámcsutkája.

– Fejtsd ki! – parancsolja kimérten. Tetszik, hogy egy kicsit mintha kiakadt volna, mintha igazából nem akarná hallani, hogy mással smároltam. Az pedig pláne tetszik, hogy egy kicsit mintha védelmezni akarna engem.

Szerintem Ben alfább hím, mint ahogy azt hiszi magáról.

Hosszan kifújom a levegőt. Felkészülök az igazság kimondására, amit tényleg nem kéne megosztanom, de valamiért mégis meg akarom osztani.

– Tavaly, amikor hozzám értél, olyan… szépnek éreztem magam. Mintha egyetlen hegem sem lenne. Vagy nem is, rosszul mondtam. Úgy éreztem, mintha a hegekkel együtt lennék szép. Még soha életemben nem éreztem olyat, és nem hittem, hogy valaha is fogok érezni. Szóval amikor Codyval voltam, észrevettem mindent. Hogy csak az arcom jobb oldalához nyúlt hozzá. Hogy csak a nyakam jobb oldalát csókolta. Hogy amikor smároltunk, ragaszkodott hozzá, hogy lekapcsoljuk a villanyt.

Ben megint olyan arcot vág, mintha fájna neki valami, de ezúttal elég meggyőzően.

– Folytasd! – böki ki nagy nehezen.

– Egyszer csak megpróbálta levenni a melltartómat, és nem tudtam hagyni. Nem akartam, hogy lássa. Nagyon rendes volt, nem kérte, hogy folytassuk. Őszintén szólva ez egy kicsit bántott. Igazából szerettem volna, ha megvigasztal, és látszik rajta, hogy még mindig akar engem, de kissé megkönnyebbültnek tűnt, úgyhogy leállítottam.

Ben hanyatt dőlve dörzsöli az arcát. Nemsokára visszatér az előbbi pozíciójához, és lenéz rám.

– Kérlek, soha többé ne állj szóba azzal a rohadt köcsöggel!

Meglepő hév árad a szavaiból.

– Mit nem akartál, hogy lásson? – cirógatja meg az államat a hüvelykujjával. Sugárzik róla az őszinteség. Én viszont olyan értetlen arcot vágok, amitől pontosításra kényszerül.

– Azt mondtad, hogy „nem akartam, hogy lássa”. De a felsőd már nem volt rajtad, tehát látta a hegeket. Mire értetted?

Nyelek egyet. Legszívesebben beletemetném az arcomat egy párnába. Nem hiszem el, hogy ez feltűnt neki.

Sőt, szerintem tényleg beletemetem az arcomat egy párnába.

– Hagyd abba! – szól rám, amikor próbálom megfogni a párnát. Visszateszi a fejem alá, és közelebb hajol hozzám. – Én vagyok az, Fallon. Ne legyél zavarban! Mondd el, mire értetted.

Veszek egy mély lélegzetet abban a reményben, hogy hátha megjön a bátorságom a válaszhoz, ha több levegő van a tüdőmben. Aztán a lehető leglassabban fújom ki a levegőt, hogy időt nyerjek, mielőtt muszáj lenne válaszolnom.

– A bal mellemre – közlöm a lehető leggyorsabban úgy, hogy közben eltakarom a szemem az alkarommal.

Várom, hogy kérdezősködjön, vagy el akarja mozdítani a karomat, de nem teszi. Nem hiszem el, hogy ezt elmondtam neki! Még soha senkinek sem mondtam el, még Ambernek sem. A tűzben ugyanis nem csak a testem baloldalának nagy része égett meg. Mintha ez önmagában nem lenne elég büntetés, megsérültem, amikor próbáltak kihúzni az emeleti ablakon. Szerencsére nem emlékszem semmire azután, hogy elaludtam aznap este, és azelőtt, hogy magamhoz tértem a kórházban.

A hegek viszont mindennap emlékeztetnek. Leginkább a bal mellem látta kárát. Nem vagyok hülye: tudom, hogy a srácok szerint a melleknek szépeknek és szimmetrikusaknak kell lenniük. Az én melleim nem olyanok.

Érzem, hogy Ben megfogja a csuklómat, és elhúzza a szemem elől a karomat. Gyengéden ráteszi a tenyerét az arcomra.

– Miért zavarna téged, ha valaki meglátná? A hegek miatt?

Bólintok, de aztán megrázom a fejemet.

– Ez annyira ciki, Ben!

– Nekem nem – jelenti ki. – És baromi fix, hogy neked sem kéne, hogy az legyen. Láttalak már felső nélkül, emlékszel? Ahogy így felidézem, elég pazar látvány volt.

– Felső nélkül már láttál, de melltartó nélkül is látnod kéne. Akkor megértenéd.

– Oké – könyököl fel azonnal.

– Ez nem felajánlás volt – meredek rá hitetlenkedve.

– De én látni akarom.

Megrázom a fejem. Még nevetek is, mert rohadtul nem létezik, hogy csak úgy előkapjam a mellemet, hogy guvaszthassa a szemét arra a borzalomra.

– Az igazat akarom leírni a könyvben, úgyhogy beszélnem kell a sérüléseidről. Ezért hagynod kéne, hogy lássam. Majd betudjuk kutatásnak.

Olyan, mintha ezzel behúzott volna egyet a szívemnek.

– Mi? – kérdezem remegő hangon, mintha mindjárt elsírnám magam. De nem sírok. Egyelőre. – Hogy érted azt, hogy beszélned kell erről a könyvben? Tuti nem a hegeimről írsz, ugye?

– Ez hozzátartozik a történetedhez – magyarázza értetlenkedve. – Persze, hogy beszélek róla.

A két könyökömre támaszkodom, és résnyire szűkült szemekkel nézek rá.

– Azt akartam, Ben, hogy színezz ki és tegyél széppé! Nem lehet nyomi a főszereplőd. Senki se akarna vele azonosulni. A főszereplőnek mindig szépnek kell lennie, és…

Ben azonnal fölém tornyosul, és befogja a számat a tenyerével. Vesz egy mély lélegzetet, hogy felkészüljön valamire, ami valószínűleg veszekedés lesz. Gyorsan kifújja, mire dühösen megrándul az állkapcsa.

– Ide figyelj! – A kezét végig a számon tartja, nehogy félbeszakítsam. – Kiakaszt, hogy egy ennyire apró dolognak megengeded, hogy ilyen óriási szerepet játsszon az életedben. Nem tehetlek széppé ebben a könyvben, mert az sértés lenne. Te kicseszettül gyönyörű vagy! És vicces. És csak akkor nem vagyok éppen elvarázsolva tőled teljesen, amikor sajnálod magad. Mert nem tudom, hogy rájöttél-e már, de életben vagy, Fallon! Valahányszor belenézel a tükörbe, semmi jogod utálni, amit látsz. Mert te túlélted, miközben sokan nem ennyire szerencsések. Úgyhogy mostantól, amikor eszedbe jutnak a hegeid, nem szabad neheztelned rájuk. Fogadd el őket, mert óriási szerencséd, hogy láthatod őket. És az a srác, akinek megengeded, hogy megérintse a hegeidet, jobb, ha köszönetet mond neked a kiváltságos lehetőségért.

Összeszorul a mellkasom.

Nem kapok levegőt.

Leveszi a kezét a számról, mire levegőért kapkodok. Könnyek szöknek a szemembe. Önkéntelenül reszketek, ahogy próbálom visszatartani őket. Ben teljesen rám ereszkedik, és két tenyere közé fogja a fejemet. Nyom egy puszit a hajamba, majd azt suttogja:

– Megérdemelted, Fallon.

Bólintok, mert igaza van.

Igaza van.

Persze hogy igaza van. Életben vagyok, egészséges vagyok. Igen, a tűz otthagyta a nyomát a bőrömön, de nem vette el belőlem azt, ami a legfontosabb. Nem tudott elérni semmit a felszín alatt. Akkor hát miért bántam úgy magammal, ahogy eddig?

Abba kell hagynom, hogy ezt művelem magammal.

– Csitt – suttogja, miközben megérinti az arcomon a könnycseppeket a hüvelykujjával. Elárasztanak az érzelmek. Kiakaszt, hogy egyáltalán feljogosítva érzi magát, hogy így beszéljen velem. De pont, amiért így beszélt velem, azt kívánom, hogy bárcsak lennének ajkai a szívemnek, hogy megcsókolhassa Bent. Dühös vagyok magamra, amiért az elmúlt néhány évben csak magamra gondoltam. Igen, szívás volt a tűz. Igen, bárcsak meg se történt volna. Viszont megtörtént, amin már nem tudok változtatni, ezért túl kell tennem magam rajta.

Nevethetnékem támad, mert mindattól, amit most mondott, olyan, mintha egy nagy kő esett volna le a szívemről, és három éve most először vennék igazából levegőt.

Minden olyan más érzés. Friss. Mintha vibrálna a levegő, és arra emlékeztetne, hogy szerencsés vagyok, amiért itt lehetek és magamba szívhatom.

Így is teszek. Veszek egy mély lélegzetet, átölelem Bent, és a nyakába fúrom a fejemet.

– Köszönöm – suttogom. – Te seggfej.

Érzem, hogy nevet, ezért hátradőlök a párnámra, és hagyom, hogy tovább törölgesse a könnyeimet.

Úgy néz le rám, mintha szétesve is szép lennék. Nem engedem, hogy ez megkérdőjeleződjön bennem. Mert tényleg az vagyok. Szétesve is kicseszettül gyönyörű vagyok, ő pedig szerencsés, hogy most éppen rajtam lehet.

A mellkasára csúsztatom mindkét kezemet. Az ingén keresztül is érzem, ahogy zakatol a szíve. Pont olyan hevesen zakatol, mint az enyém.

Farkasszemet nézünk. Nem kér engedélyt, csak előrehajol, hogy összeérjenek az ajkaink.

– Fallon, iszonyatosan felhúzol. Meg foglak csókolni, és nem kérek bocsánatot.

Azzal magának követeli a számat. Forog velem a világ. Olyan, mintha egész testemben lebegnék, és nem tudom megmozdítani a karomat. De nem is kell, mert a fejem fölé emeli mindkét kezemet, összekulcsolt ujjainkat belepréselve a matracba. Olyan érzékien találkozik a nyelvünk, mintha ugyanúgy csókolna, ahogy rám néz. A bensőmet is.

Lassan végigcsókolja a nyakamat, amíg odaszegezi a kezemet az ágyhoz. Nem hagyja, hogy én is viszonozzam az érintését, miközben felfedezi a testemet. Bárcsak mindennap részem lehetne ebben! Évente egyszer messze nem elég.

Eltűnik a nyomás a jobb kezemről, ahogy végigcirógatja a karomat, míg végül a derekamnál köt ki. Szája visszatért az enyémhez, így megint csókolózunk, miközben lassan a felsőm alá kúszik a tenyere. Ujjhegyeinek érintése emlékeztet rá, hogy miért gondolok rá minden este, amikor álomra hajtom a fejem.

– Leveszem a felsődet – közli.

Még csak nem is hezitálok.

Miért nem hezitálok?

Kibújtat a felsőmből, és a háta mögé dobja. Tekintete a mellemre vándorol, vagyis az azt takaró fekete csipke melltartóra. Meggyőződésem volt, hogy nem fogja látni ma este. Ördögi vigyorral húzza végig ujjait a csipkén. Megfogja a jobb mellemet, hüvelykujjával körüljárva a mellbimbómat fedő részt. Amint megteszi, összerezzenek. Elég könyvet olvastam ahhoz, hogy tudjam: a következő mozdulata az lesz, hogy hozzám ér a fehérnemű alatt. Egész testemben megfeszülök, mert nem hinném, hogy akarom, hogy levegye a melltartómat. Nem akarom, hogy mindent lásson belőlem. Soha senki sem látott még belőlem mindent.

– Bébi – simítja végig az ajkait a mellkasomon. – Lazíts, oké?

Megpróbálhatnám, de most már azért vagyok feszült, mert bébinek szólított, nem pedig azért, mert mindjárt odáig merészkedik, ameddig még senki.

Mindig egy kicsit bántónak tartottam ezt a becenevet, de amikor ő mondja, valamiért nagyon is működik.

Beletúrok hátul a hajába, és a bal mellemhez kalauzolom. Nem tudom, hogyan gyorsultunk kétszázra néhány másodperc alatt. Jaj, istenem! Lehúzza a melltartóm pántját! Már ott is van a szája, bejárva a mellem domborulatát, ujjaival pedig egyre lejjebb és lejjebb húzza a pántot… Lent van.

Érzem a légáramlatot a szabaddá tett melleimen, de túl szorosra hunytam a szemem ahhoz, hogy lássam az arckifejezését. Az ajkait viszont érzem, ahogy habozás nélkül végigcsókol, a nyelvét is használva: szívogat, puszilgat, megmarkol és… élvezi.

– Fallon!

Azt akarja, hogy ránézzek, de sokkal kényelmesebb csukva tartani a szemem.

– Nyisd ki a szemed, Fallon!

Meg tudom csinálni.

Kinyitom a szemem, így már a plafont bámulom.

Meg tudom csinálni.

Lassan lefelé vándorol a tekintetem, mígnem a szemébe nézek.

– Gyönyörű vagy. Minden porcikád olyan gyönyörű! – nyomja ajkait a melleim közé, hogy lassan lefelé haladva végighúzza a nyelvét a hegeimen. Várom, hogy előálljon valami kifogással… hogy meghátráljon tőlem.

De nem teszi. Helyette felvigyorog rám.

– Jól vagy? Folytathatom?

Az első sugallatom, hogy megrázzam a fejemet, mert nem kéne akarnom. Valahányszor elképzeltem ezt korábban megtörténni egy sráccal, tökéletes testtel láttam magam, hegek nélkül. De itt vagyok, és lefelé bámulok Benre, miközben felfedezi minden egyes olyan porcikámat, ami szeretném, hogy másmilyen legyen. És tényleg élvezi.

És… én is.

Bólintok. Talán fel is nyögök megint, mert basszus, milyen szexi, ahogy kinéz! Attól, hogy én váltottam ki belőle ezt a forró tekintetet, még kívánatosabbnak érzem magam, mint amikor tökéletesnek képzeltem a testemet. Most már felfelé halad a csókjaival a nyakamon, mígnem megint fölém kerekedik. Megfogja a tarkómat, és lehajtja a fejét.

– Ne haragudj! Nem tudok lassítani, amikor veled vagyok.

De nemcsak hogy lelassítja magát. Hanem teljesen le is áll, mert kivágódik a szoba ajtaja.

Ben egy szempillantás alatt rám fekszik, hogy eltakarjon, de nem elég gyors ahhoz, hogy meg ne lássam a lányt, aki tágra nyílt szemmel áll az ajtóban.

Jaj, istenem! Egy lány. Az ajtóban.

– Ben? – szólal meg.

Szerintem bepánikolok.

– Magunkra hagynál egy kicsit, Jordyn? – kéri Ben hátra sem nézve.

Gyorsan becsukódik az ajtó.

– Bocsi! – szűrődik át rajta a szabadkozás. – Ó, jaj, annyira sajnálom!

Nem úgy reagál, mint egy dühös barátnő, amitől megkönnyebbülök. A zavaromon viszont nem sokat segít.

– Annyira sajnálom! – mondja Ben is. – Fogalmam sem volt, hogy itthon van – nyom egy gyors puszit a számra, aztán felkel. – Ne aggódj! Ez sokkal kellemetlenebb neki, mint nekünk.

Visszaveszem a melltartómat, és felülök az ágyban.

– Csak a magad nevében beszélj!

Ben előszedi a felsőmet az ágy lábától, és segít felöltözni. Vigyorog.

– Nem vicces – suttogom.

– Ha ismernéd Jordynt, altkor tudnád, hogy ez hatalmas poén – kuncog.

Nem áll össze a kép. Rádöbbenek, hogy igazából milyen keveset tudok Benről.

– A tesód?

– Napokon belül családtag lesz – válaszolja, miközben belebújik a cipőjébe. – Hétvégén megy feleségül a bátyámhoz, Kyle-hoz. Itt lesz az esküvőjük a kertben.

Van egy bátyja?

Rádöbbenek, hogy igazából milyen keveset tudok a családjáról.

– Itt lesz az esküvő? Itt laknak?

– A tesóimmal együtt örököltük a házat, miután anya meghalt – bólint. – Mindannyian itt élünk, mert rengeteg a hely. A nagyobbik bátyám viszont sokat utazik, többnyire nincs itthon. Kyle és Jordyn a legnagyobb hálószobán osztozik odalent.

Nem tudom, miért feltételeztem, hogy Ben egyke. És fogalmam sem volt róla, hogy az anyukája meghalt. Olyan, mintha ez a srác, aki nemrég még a mellemet falta, teljesen idegen volna. Biztos látja a zavart és a szégyenkezést az arcomon, mert közel hajolva bátorítóan rám mosolyog.

– Nemsokára játszhatunk kérdezz-feleleket, és akkor szinte mindent tudni fogsz rólam. Az unalmas életemről. De egyelőre szeretném, ha megismerkednél a leendő sógornőddel – húz fel az ágyról. Visszaveszem a cipőmet, aztán követem kifelé a szobából. A lépcső tetejéhez érve megáll, hogy adjon egy nagyon édes és lágy csókot, majd elindulunk lefelé megkeresni Jordynt.

Írjuk annak a számlájára, hogy becsicskulok a romantikus regényektől, de meggyőződésem volt, hogy minél látványosabbak a gesztusok, annál nagyobb a szerelem. Azok a kulcspontok a kedvenc jeleneteim a könyvek történetvezetésében, amikor a pasi valami nagy dologgal vall szerelmet a csajnak. Ben előbbi kis csókja viszont olyan érzést váltott ki belőlem, hogy eszembe jutott: talán átsiklok a romantikus regények legjobb részei felett. Talán a látványos gesztusok közel sem számítanak annyira sokat, mint a két főszereplő közötti apró mozzanatok.

Ettől aztán legszívesebben újraolvasnék mindent, amit olvastam valaha életemben. Most, hogy megtapasztalom mindezt a való életben…

– Annyira sajnálom! – mondja valaki, amint Ben behúz a konyhába. – Fogalmam sem volt, hogy itthon vagy, és éppen ollót kerestem, de itthon vagy, és ő egyáltalán nem olló.

Aranyos lány. Alacsonyabb nálam, napszítta szőke a haja, és olyan az arca, hogy az égvilágon minden érzelem látszik rajta. Mert most ránézésre is meg tudom állapítani, hogy legszívesebben elsüllyedne.

– Jordyn, ő itt Fallon – int felém Ben.

Integetek, mire Jordyn azonnal átszeli a konyhát, és átölel.

– Örülök, hogy megismerhetlek. Ne legyél zavarban! Tök normális, hogy Bennek lányok vannak a szobájában.

Ben felé kapom a tekintetemet, aki erre mindkét tenyerét felemeli, mintha nem tudná, miért hangzott el ez. Én is felemelem mindkét tenyeremet, de segélykérően, mert Jordyn szorosan kapaszkodik, és nem tudom, mit kéne csinálnom. Ben megköszörüli a torkát, mire a lány végre elenged.

– Jaj, istenem! Ez tök hülyén jött ki – tördeli a kezét. – Nem normális, hogy lányok vannak a szobájában. Egyáltalán nem így gondoltam. Csak úgy értettem, hogy egyáltalán nincs miért szégyenkeznünk, hiszen mindannyian felnőtt emberek vagyunk. Nem arra céloztam, hogy egy lennél a sok közül. Igazából szinte egyáltalán nem hoz haza senkit, ezért nyitottam be gondolkodás nélkül a szobájába. Nem is hittem volna, hogy odabent van. Veled. Egy lánnyal…

Most már fel-alá járkál, és valahányszor megpillantom az arcát, úgy fest, mint aki mindjárt könnyekben tör ki. Még sohasem láttam senkit, akire ennyire ráférne egy ölelés, mint most őrá.

Odamegyek hozzá, mire abbahagyja a fel-alá járkálást. Mindkét vállát megfogom, hogy egy színpadiasan mély lélegzettel kihúzzam magam. Utánozni kezd, ő is nagy levegőt vesz. Nyugodtan kifújom, követi a példámat.

– Semmi baj, Jordyn – mosolygok. – Mi tök jól vagyunk Bennel. Te viszont úgy nézel ki, mintha rád férne egy ital. Vagy tíz.

Vadul bólogat, aztán a szája elé kapja a kezét, és már folynak is a könnyei.

Ó, jesszusom! Most mit csináljak? Benre nézek, hogy segítsen, de ő úgy néz vissza rám, mintha ez teljesen normális viselkedés lenne Jordyn részéről. Azért odamegy a lányhoz, és szembefordítja magával.

– Na – igyekszik nyugtatgatni, miközben átöleli. – Mi a baj?

Jordyn a fejét rázva mutat a falon túlra.

– Megjöttek az ültetőkártyák, és rengetegen elírták a neveket. Az asztaloknak és a székeknek is meg kellett volna érkezniük ma reggel, de áttették holnapra a kiszállítást, de a holnap nem jó, mert akkor megyek az utolsó ruhapróbámra, és most itt kell lennem megvárni a szállítmányt. Anyukám járatát pedig törölték, így nem tud nekem segíteni befejezni a virágkompozíciókat ma este, és…

– Nyugodj meg! – szakítja félbe Ben. A hűtő felé int, amiben találok egy fél üveg bort. Töltök Jordynnak egy pohárral, amíg Ben lenyugtatja. Mikor odaadom a bort, Jordyn már egy bárszéken ül, a könnyeit törölgetve.

– Köszönöm – veszi el a poharat. – Alapból nem vagyok ennyire kattant vagy túlérzékeny, de ez életem legborzalmasabb hete. Tudom, hogy a végén majd megéri, de… soha ne menj férjhez! – néz rám erőteljesen. – Soha. Hacsak nem mentek Las Vegasba.

Úgy teszek, mintha az eszembe vésném a tanácsát, de a stressz-szintje már önmagában elég ahhoz, hogy az ember ne várjon egy esküvőt.

– Várj! – mutat rám. – Fallonnak hívnak? Mint Fallon O’Neilt?

Jaj, ne! Nem túl gyakran ismernek fel a sorozatból, ám ha mégis, akkor általában a Jordyn korabeli lányok. Olyanok, akik megszállottan nézték.

– Ugye, nem az a színésznő vagy, aki abban a nyomozós sorozatban szerepelt?

– De bizony! – karolja át Ben a vállamat, mintha büszke lenne erre a tényre.

– Ne már! Mindig néztem azt a műsort! Vagyis hát addig, ameddig le nem cseréltek arra a csajra, akinek fabatkát sem ér a színészi játéka.

Jó érzéssel tölt el, amit mondott. Nem tudtam rávenni magam, hogy nézzem a sorozatot, miután lecseréltek. De nem fogok hazudni: picit megkönnyebbültem, amikor két évaddal később lekerült a képernyőről, mert leesett a nézettsége.

– Miért hagytad ott a sorozatot? – érdeklődik. – Ja, várj, emlékszem! Volt valami sérülésed, igaz? Attól vannak a hegeid?

– Jordyn… – feszül meg rögtön Ben karja a vállamon.

Hálás vagyok, hogy megpróbál közbeavatkozni a kedvemért, de nehéz megsértődni Jordynra, amikor nyilván csak kíváncsi, és egyáltalán nem ítélkezik.

– Semmi baj – mondom neki rögtön, amikor látszik rajta, hogy mindjárt magyarázkodni kezd. – Szerencsétlen baleset volt. Szívás, hogy ott kellett hagynom a sorozatot. De örülök, hogy túléltem. Sokkal rosszabb is lehetett volna.

Ben puszit nyom a hajamba. Szerintem azért, mert értékeli, hogy talán kezdem felfogni a bátorító szavakat, amiket az előbb hallottam tőle odafent.

Csapódik a bejárati ajtó. A karrieremről szóló beszélgetés helyett egyszeriben mindenki egy férfihangra figyel.

– Hol van az én kis szukám?

Uramatyám! Remélem, nem ő a vőlegény!

– Megjött Ian – állapítja meg Ben. Kézen fogva a nappaliba vezet. – Gyere, ismerkedj meg a nagyobbik bátyámmal.

Követem Bent a nappaliba, ahol egy pasas térdel az ajtó előtt, egy kis fehér kutyát simogatva.

– Itt az én kis szukám – mondja kedvesen a kutyának. Mármint olyan kedvesen, amennyire ez a mondat kedves lehet.

– Nicsak, kit fújt ide a szél – szólal meg Ben, felhívva magára a pasi figyelmét.

Amikor Ian feláll, akkor veszem észre, hogy pilóta egyenruhában van. Ben azonnal felém int. Nem fogok hazudni, elég kínos új emberekkel megismerkedni. De Ben családjával megismerkedni… a cikiség új dimenzióit nyitja meg.

– Ian, ő itt Fallon. Fallon, ő Ian.

Ian rögtön előrelép, hogy kezet rázzon velem. Annyira hasonlítanak Bennel, hogy muszáj megbámulnom. Olyan határozott az állkapcsa, mint Bennek. Ugyanolyan a szájuk is, csak Ian kicsit magasabb és szőke a haja.

– És Fallon a te…

Nem fejezi be a mondatot, Benre vár vele. Ben viszont rám meredve várja, hogy én fejezzem be.

Mi a fene? Ennyit a mélyvízről.

– Én vagyok Ben… cselekménye?

Ben hangosan felkacag, Ian viszont csak kíváncsian felvonja a szemöldökét. Így még inkább hasonlít Benre.

– Végre tényleg írsz egy igazi könyvet? – kérdezi Ian.

Ben a szemét forgatva magával húz a lépcső felé.

– Ő nem a cselekményem, hanem a barátnőm, és ma van az egyéves évfordulónk.

Jordyn már a nappaliban van. Ian mellett áll. Mindketten úgy néznek Benre, mintha a világ legnagyobb titkát őrizte volna előlük.

– Már egy egész éve jártok? – tudakolja tőlem Jordyn. Mielőtt azt felelhetném, hogy Ben csak viccel, a lány megadóan égnek emeli a kezét. – Ben, azt mondtad, hogy nem hozol partnert! Nem rendeltem elég széket, és jaj, istenem, már biztos túl késő!

Azzal kiviharzik a szobából a szükségtelen telefonhívásért.

– De gonosz vagy! – csapok rá Ben karjára. – Már így is elég ideges.

Erre csak nevet.

– Oké – mordul fel drámai szemforgatás kíséretében.

Jordyn után megy, de pont, amikor Ian meg én kettesben maradnánk a nappaliban, nyílik a bejárati ajtó. Megint. Jesszus, hány ember fér el ebben a házban?

A következő srác belépve először Iant pillantja meg. Összeölelkeznek, aztán hátba veregeti Iant.

– Azt mondtad, hogy csak holnap jössz.

– Miles átvette helyettem a mai melót, így hamarabb tudtam jönni – von vállat Ian. – Holnap állítólag rossz idő lesz, és nem akartam késni.

– Öregem – válaszolja a tesó, akit még nem ismerek. – Ha elkéstél volna a próbavacsoráról, Jordyn letépi a…

Elakad a szava, amikor észreveszi, hogy a nappali közepén állok. Arra számítok, hogy mond valamit, de csak alaposan és gyanakodva végigmér, mintha nem túl gyakran fogadnának látogatókat. Ian lép közbe:

– Találkoztál már Ben barátnőjével? – int felém.

A srácnak mit sem változik az arckifejezése, leszámítva egy szinte észrevétlen szemöldökfelvonást. Gyorsan kihúzza magát, és elindul felém.

– Kyle Kessler – nyújt kezet. – És te?

– Fallon – felelem kissé ijedten. – Fallon O’Neil.

Iannel és Bennel ellentétben Kyle mintha nem fogadna olyan szívesen. Nem úgy értem, hogy barátságtalanul fogadna, csak… egyáltalán nem olyan, mint a testvérei. Komolyabb. Tekintélyt parancsolóbb. Egy pillanatra látom, hogy az arcom bal felére téved a tekintete, és felötlik bennem, hogy vajon mit gondol róla, hogy Ben egy ilyen lányt hozott haza. De aztán eszembe jutnak Ben fenti szavai, és hogy milyen szerencsés, amiért hazahozhatott olyasvalakit, mint én. Ahelyett, hogy ösztöneimnek engedelmeskedve hagynám, hogy a hajam az arcomba omoljon, magabiztosan kihúzom magam. Kyle akkor ereszti el a kezemet, amikor Ben visszatér a nappaliba.

– Minden rendben Jordynnal – jelenti. Megtorpan, amikor meglátja Kyle-t. Kissé elkerekedik a szeme, mintha sokkolná a bátyja látványa, és változást veszek észre a kisugárzásában. Igyekszik mosollyal leplezni.

– Azt mondtad, csak este jössz haza.

Kyle ledobja a kulcscsomóját a közeli asztalra, majd Benre mutat.

– Beszélnünk kell.

Nem tudom, mit gondoljak Kyle hanglejtéséről. Nem hangzik kifejezetten dühösnek, de mintha ő sem örülne Bennek.

– Mindjárt jövök – címezi nekem Ben egy bátorító mosoly kíséretében, és követi Kyle-t a nappaliból kifelé.

Megint kettesben maradunk Iannel. A farmerom zsebébe dugom a kezem. Nem tudom, mihez kezdjek, amíg Benre várok.

Ian lehajol, hogy ölbe vegye a kis fehér kutyát a lábánál.

– Három napja nem zuhanyoztam. Ott vagyok, ha bárki is kérdezi – biccent a lépcső felé.

– Oké – nyugtázom. – Örülök, hogy megismertelek, Ian.

– Én is, Fallon – mosolyog rám.

És így már egyedül vagyok. Az utóbbi néhány perc finoman szólva is különös volt. Ben családja elég… érdekes.

Körülnézek a nappaliban, hátha találok valami nyomot, hogy kicsoda is valójában Ben.

Fényképek sorakoznak a kandalló párkányán róla és a tesóiról. Felemelem az egyiket, hogy közelebbről is megnézzem. Most már nehéz különbséget tenni, de a korábbi fotókon nyilvánvaló, hogy Ben a pici, Ian pedig a legnagyobb. Fogalmam sincs, hány év lehet közöttük. Talán kettő vagy három?

Sehol sem látok képeket az anyukájukról. Eltöprengek, vajon milyen régen halhatott meg, és hogy hol lehet az apjuk. Ben még egyáltalán nem tett említést róla.

Nagy puffanást hallok a folyosóról. Aggódom, hogy Jordynnel lehet valami, ezért odaindulok, de rögtön meg is torpanok. Ben háttal a falhoz préselődik, ahogy Kyle a torkának szorítja az alkarját.

– Megőrültél? – sziszegi Kyle összeszorított fogakkal. Ben úgy néz rá, mintha meg akarná ölni, de meg sem próbál visszavágni. Kis híján elindulok a folyosón, hogy gyorsan leráncigáljam róla Kyle-t, de ekkor Ben a szeme sarkából megpillant. Kyle észreveszi, hogy valami felkeltette a figyelmét, és amint meglát, hátrál egy lépést, elengedve Bent.

Annyira nem értem, mi ez az egész! Kyle köztem és Ben között áll, egyikünkről a másikunkra néz. Már úgy tűnik, sarkon fordul és elmegy, de hirtelen megpördül a tengelye körül, és behúz egyet Bennek a szemét célozva, aki ettől felkenődik a falra.

– Mi a franc? – kiabálok rá. Odasietnék Benhez, de ő felemeli a kezét, hogy ne közelítsek.

– Semmi baj. Menj fel! Mindjárt megyek én is – takarja el fél kézzel a szemét. Kyle még mindig ott áll, és úgy fest, mint aki újra meg akarja ütni. De azonnal meghátrál, amikor Jordyn befordul a sarkon, hogy megnézze, mi folyik itt. Jordyn döbbenten néz egyik fiúról a másikra, mintha ez egyáltalán nem lenne jellemző egyikőjükre sem.

Amitől csak még érthetetlenebb az egész. Nekem nincs fiútestvérem, ám úgy tudom, hogy a srácok folyton verik egymást. Jordyn reakcióját elnézve viszont ebben a házban nem ez a szokás. Úgy tűnik, bármelyik pillanatban újra elsírhatja magát.

– Te most megütötted? – kérdezi Kyle-tól.

Kyle egy pillanatra mintha szégyellné magát, és bocsánatot akarna kérni. Aztán gyorsan kifújja magát, és odafordul Ben felé.

– Megérdemelted – hátrál ki a folyosóról. – Kicseszettül megérdemelted!

Ben

A FÜRDŐSZOBÁMBAN A PULTRA TÁMASZKODVA HAGYOM, hogy Fallon vizes ruhával törölgesse a vért a szemem körül.

Nem hiszem el, hogy Kyle megütött előtte. Nagyon ki vagyok akadva. Próbálok lenyugodni, de nehezen megy. Pláne, hogy Fallon így hozzám préselődik a fürdőszobában, ujjhegyeivel érintve az arcomat.

– Akarsz róla beszélni? – nyúl egy sebtapaszért, és feltépi a csomagolást.

– Nem.

Rányomja a tapaszt az arcomra, majd kisimítja.

– Aggódnom kéne? – kérdezi, miközben kidobja a papírt a kukába, és berakja a vizes ruhát a mosdóba.

– Nem, Fallon – fordulok szembe a tükörrel. Megtapogatom a duzzadt szememet. – Sohasem kell aggódnod, ha rólam van szó. Vagy ha történetesen Kyle-ról.

Még mindig nem hiszem el, hogy megütött. Még soha életemben nem ütött meg, pedig volt már egy-két meleg helyzet. Vagy nagyon stresszes az esküvő miatt, vagy tényleg felhúztam most.

– Elmehetnénk innen? – indítványozom.

– Aha – von vállat. – Hová szeretnél menni?

– Mindegy, ahová te.

– Van egy ötletem – mosolyodik el, amivel máris oldja bennem a feszültséget.

•••

– Fázol?

Most kérdezem harmadjára, de mindig nemet mond, pedig reszket. Magamhoz húzom, és jobban bebugyolálom magunkat a takaróba.

A tengerpartra akart jönni, bár már majdnem sötét van, és novembert írunk. Vettünk kaját elvitelre – mexikóit, persze –, amiből hevenyészett pikniket hozott össze a tőlünk hozott pokrócokkal. Nagyjából félórája fejeztük be az evést. Azóta csak csevegünk, hogy többet tudjunk meg egymásról. Annak ellenére, milyen súlyos dolog történt nemrég, az összes kérdés biztonsági zónán belül volt eddig. De miután egyikünk sem kérdezett semmit a másiktól már vagy két perce, talán kifogytunk a csevejből. Vagy az is lehet, hogy a csend maga a kérdés.

Fogom a kezét a takaró alatt, és csak nézzük a szikláknak csapódó hullámokat. Egy idő után a vállamra hajtja a fejét.

– Tizenhat éves korom óta nem jártam vízparton – szólal meg.

– Félsz az óceántól?

Felemeli a fejét a vállamról, aztán felhúzza a térdét és átkarolja.

– Régen folyton jöttem. Ha volt egy szabadnapom, itt lehetett megtalálni engem. De utána jött a tűz, és sokáig tartott a felépülésem. A kórház meg a gyógytornász között ingáztam. A nap nem tesz túl jót a bőrnek, amikor az próbál gyógyulni, úgyhogy… soha többé nem jöttem. Még akkor sem, amikor már oké lett volna a közvetlen napfény. Már nincs meg az önbizalmam, hogy olyan helyen mutatkozzak, ahol mindenki a lehető legtöbbet mutatja meg magából.

Megint elfogytak a szavaim. Utálom, hogy a tűz ennyit elvett az önbizalmából, de szerintem még mindig fogalmam sincs, hogy igazából mennyit vett el az életéből.

– Jó újra itt – suttogja.

Megszorítom a kezét, mert biztos vagyok benne, hogy csak ennyit akar.

Megint csendben ülünk. Folyton az jár a fejemben, ami Kyle-lal történt a folyosón. Nem tudom, mennyit hallott belőle Fallon, de még itt van, úgyhogy nem hallhatott sokat. Viszont olyan, teljesen más oldaláról ismerte meg Kyle-t, amelyikről soha nem szerettem volna, hogy megismerje. És ez még enyhe kifejezés. Biztos azt hiszi, hogy egy seggfej. A néhány perc alapján, aminek a tanúja volt, nem is hibáztatható érte.

– Negyedikes koromban volt egy nagyobb gyerek, aki folyton piszkált – mesélem neki. – Reggelente vagy megütött a buszon, vagy szemétkedett. Hónapokig ez ment, és párszor szó szerint véres orral szálltam le a buszról.

– Jesszusom!

– Kyle két évvel idősebb nálam. Ő már felsős volt, ami itt, ugye, másik sulit jelentene, de mi ugyanazzal a busszal jártunk, ugyanabba a viszonylag kicsi iskolába. Egyik nap, amikor a gyerek a szeme láttára ütött meg, arra számítottam, hogy Kyle kiáll mellettem. Hogy szétrúgja a kölyök seggét, mert én vagyok az ő kisöccse. Ez a nagy tesók dolga. Megvédeni a kisöcsiket az erőszakoskodóktól – nyújtom ki felsóhajtva a lábamat. – De Kyle csak ült ott és engem bámult. Egyáltalán nem avatkozott közbe. És amikor hazaértünk, nagyon dühös voltam rá. Megmondtam neki, hogy nagyobb testvérként az ő dolga lenne móresre tanítani az erőszakoskodókat. Nevetve annyit kérdezett: „És abból te mit tanulnál?” Nem tudtam, mit válaszolhatnék erre, mert abból meg mi a fenét tanulhatok, ha mindennap szétrúgják a seggemet? Kyle azt mondta: „Mit tanulnál abból, ha leállítanám ezt az egy erőszakoskodót? Semmit. Ha közbeavatkoznék, mit nyernél azon túl, hogy megtanulnál másra hagyatkozni magad helyett? Mindig is lesznek erőszakoskodók, Ben. Neked kell megtanulnod bánni velük. Meg kell tanulnod, hogy ne kezdjenek ki veled. De ha megvernék egy random gyereket, abból rohadtul nem tanulnál semmit.”

– Hallgattál rá? – fordul felém Fallon.

– Nem – rázom a fejemet. – Bementem sírni a szobámba, mert azt hittem, hogy csak gonoszkodik. A gyerek utána még hetekig piszkált. De egyik nap összeállt a kép. Nem tudom, mi történt, de lassan elkezdtem megvédeni magam. Már nem hagytam, hogy úgy kikezdjen velem, mint korábban. Már nem mutattam ki a közelében annyira a félelmemet. És egy idő után, amikor rájött, hogy a sértegetései nem zavarnak, végül visszavonulót fújt.

Fallon csendben van, de érzem, hogy kíváncsi, miért meséltem el neki ezt a történetet.

– Jó testvér – folytatom. – Jó ember. Utálom, hogy ilyen oldaláról ismerted meg ma, mert ez nem ő. Jogosan akadt ki rám, és nem, nem szeretnék erről beszélni. De a tesóim tényleg jó emberek, csak tudatni akartam veled.

Elismerően néz rám. Átkarolom a vállát, és magamhoz húzom, ahogy ledőlök a takaróra. Felnézek a csillagokra. Meglep, hogy milyen régen vettem szemügyre őket.

– Nekem mindig is tetszett az ötlet, hogy legyen egy testvérem – feleli. – Tudom, hogy tavaly, amikor apa bejelentette, úgy tettem, mintha nem örülnék neki, de mindig is akartam egy öcsit vagy egy kishúgot. De sajnos a nő, aki apám menyasszonya volt, egyáltalán nem is várt gyereket. Csak azt hitte, hogy apámnak a félig celeb státusza miatt van pénze. Amikor rájött, hogy igazából csóró, elhagyta.

Hűha! így már nincs annyira rossz érzésem a saját családi drámám miatt, aminek a tanúja volt ma.

– Ez szörnyű. Kiborult miatta?

Nem mintha érdekelne, hogy kiborult-e. Az a pasas megérdemli, hogy visszaüssön rá minden rossz karma, ahogy bánt Fallonnal tavaly.

– Nem tudom – von vállat. – Anya mesélte. Én tavaly óta még csak szóba sem álltam vele.

Ettől elszomorodom. Akármekkora köcsög, mégiscsak az apja, szóval ez biztos fájhat.

– Mégis milyen ember az, aki terhességet színlel, hogy egy férfit csapdába ejtsen? Baromi gáz! Bár nagyszerű cselekményszál lenne egy könyvhöz.

– Ócska és agyonhasznált cselekményszál – nevet bele a mellkasomba, aztán az állát a karjára támasztva rám mosolyog. Megvilágítja az arcát a holdfény. Úgy süt le rá, mintha színpadon lenne.

Apropó…

– Nem meséled el, hogy miféle meghallgatásról beszéltél korábban? Hol kerestek színészeket?

– A kerületi színházban – olvad le a mosoly az arcáról. – Holnap lesz az első előadás, úgyhogy reggel ruhapróba. Ezért kell olyan korán visszaérnem. Nem kaptam főszerepet, és pénz sem jár érte, viszont szeretem, mert sok színész hozzám fordul tanácsért. Nem tudom, miért. Talán a sok múltbéli tapasztalatom miatt, de jó érzés. Jó, hogy nem a lakásban gubbasztok folyton.

Örömmel hallom.

– Mi a helyzet a munkával? – érdeklődöm.

– Rugalmas az időbeosztásom. Még mindig hangoskönyveket mondok fel, amiért elég pénzt kapok, hogy kifizessem belőle a számlákat, szóval ez jó. Bár tényleg költöznöm kellett, mert kicsit necces volt a lakbér, de összességében rendben mennek a dolgok. Boldog vagyok ott.

– Helyes – simogatom meg a haját. – Boldog vagyok, hogy boldog vagy ott.

Tényleg az vagyok. De nem fogok hazudni: a lelkem mélyén önző módon reménykedtem benne, hogy amikor ma találkozunk, azt mondja, hogy mégsem jött be neki New York. Hogy megint Los Angelesben él, és rájött, hogy az ötéves szabály hülyeség, és holnap is látni akar.

– Te dolgozol egyáltalán? – kérdezi. – Nem hiszem el, hogy még ezt sem tudom rólad. Hagytam, hogy játszadozz a mellemmel, miközben azt sem tudom, miből élsz.

– A Kaliforniai Egyetemre járok – válaszolom nevetve. – Nappalis vagyok és két szakos, így nem sok időm marad a munkára. De nincs túl sok számlám. Elég pénzem maradt az anyám örökségéből, hogy megéljek belőle az egyetem alatt, szóval egyelőre működik a dolog.

Szerencsére nem kérdez rá anya halálára. Nem akarnék most erről beszélni.

– Mi a két szakod?

– Kreatív írás és kommunikáció. Az írók többsége nem túl szerencsés abban, hogy megéljen a karrierjéből, így akarok magamnak egy „B” tervet.

– Nincs szükséged „B” tervre, mert néhány éven belül lesz egy bestseller regényed, amiből kifizetheted a számlákat – mosolyog.

Remélem, ezt nem gondolja komolyan.

– Hogy hívják? – kérdezi.

– Mit hogy hívnak?

– A könyvünknek. Mi lesz a címe?

– November kilencedike.

Figyelem a reakcióját, de az arckifejezése semmit sem árul el arról, hogy mit gondol a címről. Néhány másodperc múlva ráhajtja a fejét a mellkasomra, így már nem látom az arcát.

– Nem mondtam el neked tavaly… – folytatja sokkal halkabban. – De november kilencedike a tűz évfordulója. És így, hogy várhatom, hogy találkozzak veled, már nem rettegek annyira az évfordulótól, mint régen. Szóval köszönöm.

Csak levegőt venni jut időm, mert mielőtt válaszolhatnék, közelebb húzódik, és határozottan rátapasztja a száját az enyémre.

Fallon

– BIZTOS VAGY EBBEN?

Ben bólint, de minden más jel arra mutat, hogy nem biztos.

Félórája még a parton smároltunk. Öt perce csókolóztunk, amikor hirtelen felült, és bejelentette, hogy akar egy tetoválást.

– Ma este – közölte. – Most rögtön.

Úgyhogy most itt vagyunk. A székben ül a tetoválóművészre várva, én pedig a falnak dőlve várom, hogy megfutamodjon.

Nem árulja el nekem a tetkó jelentését. A „költői” szót szeretné a bal csuklójára, egy kottába írva. Nem tudom, miért nem árulja el a jelentését, de legalább nem a nevem az. Mármint kedvelem a srácot. Nagyon is. De örökre odavésetni egy lány nevét a bőrödbe… elég alfahímes dolog egy kapcsolat ennyire korai szakaszában. Pláne csuklóra. És miért hívtam most ezt egyáltalán kapcsolatnak?

Jaj, istenem! Mi van, ha ezért csináltatja a tetkót? Mi van, ha próbál keményebb fiúnak látszani? Talán figyelmeztetnem kéne, hogy rosszul teszi.

Megköszörülöm a torkomat, hogy felkeltsem a figyelmét.

– Ööö… Nem szívesen mondom ezt, Ben, de a „költői” szó nem túl alfahímes. Igazából pont az ellentéte. Biztos, hogy nem egy koponyát szeretnél inkább? Vagy valami szögesdrótot? Esetleg valami véreset?

– Ne aggódj, Fallon! – húzódik félmosolyra a szája. – Nem azért csinálom, hogy lenyűgözzem vele a csajokat.

Nem tudom, miért tetszik nekem annyira ez a válasz. A tetoválóművész visszatér a szobába, és rámutat a Ben csuklóján néhány perce előzetesen felrajzolt motívumra.

– Ha tetszik az elhelyezés, nekilátunk.

A tetoválás most tintával odarajzolva virít a csuklója egyik szélétől a másikig. Ben bólint, és azt válaszolja a pasinak, hogy készen áll.

– Az ölembe ülhet, hogy elterelje a figyelmemet? – int felém.

A pasi vállat von, maga elé húzza Ben karját, de nem mond semmit. Amint felmerül bennem, hogy biztos nem érti, mi köze a kliensének egy olyan lányhoz, aki így néz ki, mint én, Ben kizökkent az önbizalomhiányos gondolataimból.

– Gyere, tereld el a figyelmemet! – paskolja meg a combját.

Úgy teszek, ahogy mondja, de csak úgy tudok az ölébe ülni, ha meglovagolom. Legalább farmerban vagyok, ám attól még hülye érzés így ülnöm egy tetoválószalon közepén. Ben keze megállapodik a derekamon, és megszorítja. Hallom a tű zümmögését, és ahogy kissé megváltozik a hangja, ahogy belemélyed a bőrébe. Meg sem rezzen az arca, leszámítva, hogy kicsit rám mosolyog. Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy eltereljem a figyelmét, ezért folytatom a parton elkezdett könnyed beszélgetést.

– Mi a kedvenc színed?

– Malachitzöld.

– Ez elég speciális zöld, de oké – fintorgok.

– Olyan színű a szemed. És véletlenül pont az a kedvenc ásványom is.

– Van kedvenc ásványod?

– Most már van.

Lenézek, hogy ne lássa, hogy zavaromban mosolygok. Érzem, hogy megint megszorítja a derekamat. Biztos jobban leköti a figyelmét a tű, mint én, ezért bedobok egy újabb kérdést.

– Mi a kedvenc ételed?

– A padthai – feleli. – És a tiéd?

– Szusi. Majdnem ugyanaz.

– Közel sem.

– Mindkettő ázsiai kaja – tiltakozom. – Melyik a kedvenc filmed?

– Ezek unalmas kérdések. Próbálkozz jobban!

Hátrahajtott fejjel bámulom a plafont, miközben gondolkodom.

– Oké, hogy hívták az első barátnődet? – nézek megint a szemébe.

– Brynn Fellows. Tizenhárom éves voltam.

– Úgy emlékszem, mintha Abithát mondtál volna.

– Nagyon jó a memóriád – vigyorog.

– Nem arról van szó, hogy jó a memóriám, Ben – vonom fel kíváncsian a szemöldököm. – Csak őrülten féltékeny és labilis vagyok, ha a múltbéli szerelmeidről van szó.

– Abitha volt az első lány, akivel csókolóztam – nevet. – Nem az első barátnőm. Akkor már tizenöt voltam, és egy évig jártunk.

– Miért szakítottatok?

– Tizenhat évesek voltunk – jelenti ki úgy, mintha ez önmagában jó érv lenne. Kérdő tekintetemet látva folytatja: – Az ember ezt csinálja, ha tizenhat évesen jár valakivel. Szakít. És te? Ki volt az első barátod?

– Igazi vagy kamu?

– Mindegy.

– Te – figyelem közelről a tekintetét, hogy látok-e benne szánakozást, de inkább csak büszkeséget. – Hány lánnyal feküdtél már le?

– Erre nem válaszolok – szorítja össze a száját.

– Több mint tíz?

– Nem.

– Kevesebb, mint egy?

– Nem.

– Több mint öt?

– Nem teregetek ki részleteket.

– Dehogynem – nevetek. – Öt év múlva kiteregeted az egész világ előtt a könyvedben.

– Négy év – pontosít.

– Mikor van a szülinapod? – faggatom.

– A tiéd mikor?

– Én kérdeztem előbb.

– De mi van, ha idősebb vagy nálam? Az nem lelombozó egy lánynak? Együtt járni egy fiatalabb sráccal?

– Az nem lelombozó egy srácnak, hogy együtt járjon egy lánnyal, akinek hegek borítják a fél arcát?

– Fallon! – szorítja meg a csuklómat, határozottan a szemembe nézve. Úgy ejti ki a nevemet, mintha önmagában is intelem lenne.

– Csak próbáltam viccelni.

– Nem tartom túl viccesnek az önbecsmérlést – közli mosoly nélkül.

– Csak azért, mert nem te becsmérled magad.

– Július negyedike – görbül felfelé a szája széle. – Minden évben az egész ország megünnepli a szülinapomat. Elég menő.

– Nekem július 25-e, ami azt jelenti, hogy hivatalosan is idősebb vagy nálam. Most már nyugodtan kajtathatok utánad anélkül, hogy rám sütnék, hogy a fiatalabb pasikra bukom.

– Nem kajtathatsz olyasvalaki után, aki már beadta a derekát – vándorol feljebb a keze a derekamon, majd lassan elkezd simogatni a hüvelykujjával.

Juj! Csókot érdemel ezért a beszólásért, de fél méterre tőlünk itt egy pasas tetoválópisztollyal a kezében, és nem vagyok az a fajta lány, aki nyilvánosan smárolna srácokkal. Úgy tűnik, meghúztam a határt ott, hogy legfeljebb meglovagolom őket.

– Van valami, amit tudnom kell rólad – közli sokatmondó pillantással. – Amikor felteszem a kérdést, azt akarom, hogy hosszan és erősen töprengj a válaszon, mert az talán megtörheti közöttünk a varázst.

– Oké, mit kell tudnod? – nyelek nagyot.

Megvonaglik, de csak egy kicsit. Nem tudom, hogy a fájdalom miatt-e, vagy pedig fél feltenni a kérdést.

– Jó. Ha csak egy zenekart hallgathatnál egész hátralévő életedben, melyiket választanád és miért?

Azonnal megnyugszom. Ez könnyű. Azt hittem, sokkal mélyebbre akar ásni annál, mint hogy melyik a kedvenc zenekarom.

– X Ambassadors.

– Sohasem hallottam róluk.

– Én voltam két koncerten – szólal meg a tetováló. Mindketten ránézünk Bennel, de ő a munkájára figyel.

– Miért múlna a kedvenc zenekaromon a kapcsolatunk? – vonom fel a szemöldökömet, amikor megint Benre nézek.

– Sok minden kiderül az emberről a zenei ízlése alapján. Biztos az egyik könyvben olvastam, amit kiadtál nekem. Ha olyan zenekart mondtál volna, akiket utálok, az nagyon lelombozó lenne.

– Hát még mindig kiderülhet, hogy utálod őket, ha meghallgatod a zenéjüket, szóval ez még nem tiszta.

– Ebben az esetben soha nem is fogom meghallgatni őket – jelenti ki magabiztosan.

– Ha rajtam múlik, akkor tényleg nem.

– Mi a kedvenc dalszöveged tőlük? – kérdezi.

– A hangulatomtól függ.

– Jó, akkor éppen most mi a kedvenc dalszöveged?

Egy pillanatra behunyom a szememet, és fejben dúdolni kezdem az egyik dalt, ameddig oda nem érek az alkalomhoz illő szövegrészhez. Mosolyogva kinyitom a szememet.

– Olyan káprázatos vagy, mert melletted káprázatosnak érzem magam.

– Ez tetszik – ül ki halvány mosoly az arcára, aztán megint megsimogatja a hüvelykujjával a derekamat. Egy darabig csak bámuljuk egymást. Látom, hogy egyre jobban hullámzik a mellkasa. Kicsit diadalittassá tesz a tudat, hogy a bőrét karcoló tű ellenére is ilyen hatással vagyok rá.

Eszembe jut, hogy előredőlve adjak a szájára egy apró puszit, de mielőtt megtehetném, ismét megszólal a tetoválóművész.

– Kész!

Lekászálódom Ben combjáról, és szemügyre vesszük az elkészült művet, mielőtt rákerül a kötés. Nagyszerű lett, de még mindig nem tudom, mit jelent, és miért ma este volt rá szükség, de örülök, hogy itt lehettem, amikor megcsináltatta.

Feláll és előveszi a pénztárcáját, hogy borravalót adjon a pasinak. Amikor kézen fogva elindul velem a kocsihoz, lépésről lépésre egyre nehezebb az út, mert tudom, hogy közelebb visz a következő búcsúzáshoz.

A reptérre vezető úton végig feszült vagyok. Folyton azt kérdezem magamtól, hogy ez az új késztetés, hogy nem akarok felszállni a New Yorkba tartó gépre, vajon a Ben iránti érzéseim következménye, vagy pedig a New York irántiaké.

Tudom, hogy a parton azt mondtam neki, hogy boldog vagyok New Yorkban, de szinte ugyanolyan boldogtalan vagyok ott is, mint amilyen itt voltam. Csak nem akarom, hogy tudja. Remélem, hogy a kerületi színházban végzett munkám segít, hogy egy kicsit több barátom legyen. Végül is még csak egy év telt el. De kemény év volt. Bármennyire is próbáltam elvégezni a házi feladatot, amit kiadott, fárasztó meghallgatásról meghallgatásra járni úgy, hogy mindenhol elutasítás a válasz. Erről felvetődik bennem, hogy talán apámnak van igaza. Talán túl nagyra törőek az álmaim. És bár Ben sokat visszaadott az önbizalmamból, még nem lesz kevésbé sekélyes az az ipar, amelyik a külsőségekre épül.

A Broadway pedig nevetségesen távoli a számomra. Olyan sokan vannak a meghallgatásokon, hogy apró hangyának érzem magam egy gigantikus bolyban. Talán az egyetlen esélyem, hogy kitűnjek, ha a szerephez tényleg kell archeg. Eddig még nem volt ekkora szerencsém.

– Szükséged van még egy drámai repülőteres jelenetre? – kérdezi, mikor a terminálhoz érünk.

Nevetve válaszolom, hogy egyáltalán nincs, úgyhogy most a fedett parkolóba áll be. Mielőtt belépnénk az épületbe, magához húz. Látom a szomorúságot a szemében. Semmi kétség, hogy látja rajtam, mennyire nem akarok elbúcsúzni. Végighúzza a behajlított ujjait az arcomon, amibe beleborzongok.

– Jövőre elmegyek New Yorkba. Hol szeretnél találkozni?

– Brooklynban – felelem. – Ott lakom. Meg akarom mutatni neked a környéket, és van egy nagyon jó tapas étterem, amit ki kell próbálnod – pötyögöm be az egyik kedvenc éttermem címét a telefonjába. Beírom a dátumot és az időpontot is, nem mintha könnyen feledhető lenne. Aztán visszaadom neki a telefont.

Elteszi a farzsebébe, aztán magához húz egy újabb ölelésre. Legalább két egész percig szorítjuk egymást, egyikünk sem akarja elengedni a másikat. Egyik kezét a tarkómon tartja, és próbálom elraktározni, milyen érzés ez. Próbálom magamba vésni, hogy az óceánpart sós illata árad belőle, ahol ma este több mint három órát együtt töltöttünk. Próbálom magamba vésni, hogy a szám pontosan a nyaka magasságában van, mintha arra teremtették volna a vállát, hogy ráhajthassam a fejem.

Előrehajolva belecsókolok a nyakába. Csak egy könnyed puszi, semmi több. Az állam alá nyúl, és felemeli a fejemet a válláról, hogy nézzek a szemébe. Az arcvonásaimat kutatja.

– Azt hittem, keményebb vagyok annál, mint hogy néhány szó legyőzzön – kezd bele. – De most jöttem rá, hogy a világ egyik legnehezebb dolga elbúcsúzni tőled.

Akkor könyörögj, hogy maradjak! – mondanám legszívesebben, de rátapasztja a száját az enyémre, és vadul megcsókol. Azzal köszön el tőlem, ahogy az ajka mozog az enyémen, ahogy az arcomat simogatja a kezével, és ahogy a homlokomra áttérve oda is nyom egy csókot, pont középre, mielőtt elenged. Tulajdonképpen eltol magától, mintha a távolság megkönnyítené. Hátrálva elindul a járda széléig, nekem pedig a torkomra forrt az összes szó, ezért jól összeszorítom a számat, és megpróbálom nem szabadjára engedni őket. Még néhány másodpercig bámuljuk egymást. Tapintani lehet közöttünk ennek a búcsúnak a fájdalmát. Aztán megfordul, és visszakocog a fedett parkolóba.

Én pedig igyekszem nem sírni, mert az butaság lenne.

Ugye?

•••

Sohasem szerettem az ablak mellett ülni, így amikor meghallom, hogy a folyosó mellett ülő hölgy sóhajtozik, hogy mennyire utálja a folyosó melletti ülést, felajánlom neki az enyémet.

Nem félek a repüléstől, hacsak nem nézek ki az ablakon. Az ablak mellett ülve is biztosra veszem, hogy nem fogok kinézni. Aztán mégis azzal töltöm az egész utat, hogy bámulok kifelé az odalent elterülő világra. Ettől persze bepánikolok, úgyhogy jobb, ha nem teszem ki magam ilyen helyzetnek.

Beteszem a táskámat az előttem lévő ülés alá, és próbálok kényelmesen elhelyezkedni. Megkönnyebbülés számomra, hogy jövőre Ben jön New Yorkba, mert a legkevésbé sem imádok Los Angelesből New Yorkba repülni.

Behunyom a szemem. Remélem, tudok aludni néhány órát. A holnap reggeli próbák előtt nem lesz rá időm. Legszívesebben sokáig ágyban maradnék, de holnap lesz az első előadás, és ott kell lennem az utolsó próbán.

– Szia!

Ben mosolygós hangját hallom, ami azt jelenti, hogy máris félálomba merültem, hiszen összekeverem a valóságot az álmokkal.

– Fallon!

Kipattan a szemem. Felnézve látom, hogy ott áll mellettem. Mi a fene?!

A kezére pillantva látom, hogy egy repülőjegy van nála.

– Mit csinálsz te itt? – egyenesedek fel az ülésen.

Valaki próbál elmenni mellette, így olyan közel húzódik hozzám, amennyire csak lehet. Miután a pasas elhalad, Ben letérdel.

– Elfelejtettem odaadni az idei házi feladatodat – nyújt át egy összehajtogatott papírlapot. – Vennem kellett egy repjegyet, hogy odaadjam még felszállás előtt, szóval meg kell csinálnod, különben potyára dobtam ki egy rakás pénzt. Egyébként, ki használja azt a szót, hogy potyára? Mindegy. Ez van. Tökre nem alfahímes húzás, de nem számít.

Lenézek a papírra, aztán megint fel rá. Tényleg vett egy repjegyet csak azért, hogy ideadja a házimat!

– Te elmebeteg vagy.

Vigyorog, ám megint fel kell állnia, hogy elférjenek mellette. Egy utaskísérő rászól, hogy hagyja szabadon a folyosót, és foglalja el a helyét.

– Jobb, ha megyek, mielőtt itt ragadnék a gépen – kacsint rám. Aztán lehajol, és ad egy könnyed puszit a számra.

Próbálom leplezni a szomorúságot, ami nyilvánvalóan átvillan az arcomon. Mosolyt erőltetek magamra, mielőtt megfordul, és elindul a kijárat felé. Egy utaskísérő megállítja, hogy megkérdezze, miért nem ül a helyén. Motyog valami családi vészhelyzetről, így a nő elengedi, de mielőtt eltűnne a látóteremből, hátrafordulva rám kacsint. Azzal eltűnik.

Ez most tényleg megtörtént?

Lenézek a papírra a kezemben. Félek még kinyitni is. Vajon milyen házi feladat az, ami egy repülőjegy árát is megéri?

Fallon,

kamuztam. Vagy valami olyasmi. Nincs túl sok házi feladatom a számodra, mert szerintem jó munkát végzel a felnőtté válás terén. Főleg azért szerettem volna odaadni neked ezt a levelet, mert meg akartam köszönni, hogy eljöttél ma. Elfelejtettem hamarabb megköszönni. Szívás, hogy egy éjszakát alvás nélkül kell töltened, de sokat jelent nekem, hogy feláldoztad ezt a pihenést az egyezségünk kedvéért. Jövőre jóváteszem, megígérem. Ami pedig ezt az évet illeti, csak egy dolgot szeretném, ha megtennél.

Menj, és látogasd meg az apádat!

Tudom-tudom. Egy seggfej. De mégiscsak ő az apád, és amikor mondtad, hogy tavaly óta nem is beszéltél vele, nem tehetek róla: hibásnak éreztem magam. Bűntudatom van a köztetek kitört veszekedés miatt, mert nem mozdította előre a dolgokat az, hogy beleütöttem az orromat. Ki kellett volna maradnom belőle, viszont akkor nem lett volna szerencsém megtudni, milyen bugyit vettél fel. Szerintem végül is azt akarom mondani, hogy nem igazán bánom, hogy beleütöttem az orromat, de azért tényleg rosszul érzem magam, mert az apáddal való kapcsolatod talán nem romlott volna meg ennyire, ha a saját dolgommal foglalkozom. Emiatt úgy gondolom, talán adnod kéne neki még egy esélyt.

Amikor rájöttem, hogy elfelejtettelek megkérni erre az apró dologra, megérte kifizetnem a 400 dolláros repülőjegyet. Úgyhogy ne okozz csalódást, oké? Hívd fel holnap! A kedvemért.

Jövő november 9-én annyi órát szeretnék veled tölteni, amennyit csak lehet. Találkozzunk egy órával korábban, és éjfélig maradok.

Addig is remélem, hogy még mindig kinevetteted magad.

Ben

Még egyszer alaposan végigolvasom a levelet, mielőtt összehajtogatom. Örülök, hogy már nincs rajta a gépen, mert ciki a mosolyom.

Nem hiszem el, hogy ezt csinálta. És nem hiszem el, hogy a büszkeségemet félretéve fel fogom hívni holnap az apámat – csupán azért, mert Ben megkért rá.

De még jobban ledöbbentem attól, hogy ennyi pénzt költött egy repjegyre, csak hogy ideadja nekem ezt a levelet. Ez inkább látványos gesztusnak tűnik, mintsem apró mozzanatnak. És ezt legalább annyira imádom, mint az apró mozzanatait, ha nem jobban.

Talán semmit sem sejtek a szerelemről, mert eddig azzal áltattam magam, hogy még nem estem belé. Hogy még túl korai.

De nem. Ami most éppen a szívemben történik, túl egyértelmű ahhoz, hogy le lehessen tagadni. Szerintem tévesen mértem fel ezt az instant szerelem dolgot. Most már csak azt kell kitalálnom, hogyan tudjuk a következő néhány évet happy enddel zárni.

A harmadik november
9.

„Szeretett engem” idézőjelben

Megcsókolt félkövérrel szedve

PRÓBÁLTAM MEGTARTANI nagybetűkkel

elhagyott három pont kíséretében…

– BENTON JAMES KESSLER

Fallon

MAGAMMAL HOZTAM EGY JEGYZETTÖMBÖT AZ ÉTTEREMBE.

Kicsit ciki, de annyi minden történt az idén, hogy januárban elkezdtem jegyzetelni. Ráadásul rendmániás is vagyok, így Bennek szerencséje van ezen a téren. Nem kell túl sokat keresgélnie rólam, mert minden itt van. Mind a négy srác, akivel elmentem randizni; az összes meghallgatás, amin részt vettem; a tény, hogy megint beszélő viszonyban vagyok az apámmal; a négy visszahívás, amit kaptam; és az egy (nagyon kicsi) szerep, amit tényleg megkaptam egy Off-Broadway darabban. Bármennyire is izgatottan vártam ezt, jobban hiányzik a kerületi színház, mint gondoltam volna. Talán mert élveztem, hogy mindenki tanácsot kér tőlem. Most, hogy megkaptam egy kis szerepet egy picit nagyobb produkcióban, már más az egész. Itt mindenki próbál feljebb kerülni a ranglétrán, amiért nem fél átgázolni az útjába kerülőkön. Sok olyan ember van ezen a világon, akiben erős a versenyszellem, de rájöttem, hogy nem igazán vagyok közülük való. Ma viszont nem fogok agyalni rajta, hogy mi megy jól az életemben és mi nem, mert ez a nap csak Benről és rólam szól.

Megterveztem az egész napunkat. Reggeli után tipikus turistás dolgokat fogunk csinálni. Már két éve élek New Yorkban, de még mindig nem jártam az Empire State Buildingben. Az ebéd utáni rész miatt vagyok a legizgatottabb. Egy művészeti stúdió előtt sétáltam el néhány hete, ahol kiszúrtam egy rendezvény szórólapját „Dylan Thomas élete és halála, de inkább a halála” címmel. Párszor felvetődött már köztünk Dylan Thomas neve, így tudom, hogy szereti a munkáit. Ráadásul a tény, hogy pont ma kerül sor az eseményre, még semmi ahhoz képest, amit a szórólapról megtudtam.

Dylan Thomas New Yorkban halt meg 1953-ban.

November 9-én.

Ennek mennyi az esélye?

Rá kellett gugliznom, hogy biztosan igaz-e. Igaz. Sejtelmem sincs, hogy Ben tudja-e ezt Dylan Thomasról. Remélem, hogy nem, így láthatom az arckifejezését, amikor elmondom neki.

– Te vagy Fallon?

Felnézek a pincérnőre. Ugyanaz, aki már kétszer újratöltötte a poharamat Pepsi Lighttal. Ezúttal viszont bocsánatkérő arccal áll ott… telefonnal a kezében.

Összeszorul a szívem.

Kérlek, add, hogy csak késsen! Kérlek, add, hogy ne azért hívjon, mert nem jön el ma!

– Aha – bólintok.

Átveszem a telefont, és két kézzel a szívemhez szorítom. Aztán gyorsan el is veszem, mert félek, hogy a vonal túlsó végén hallatszik a szívem zakatolása. Lenézek rá, és veszek egy lassú, mély lélegzetet.

Nem hiszem el, hogy így reagálok. Fogalmam sem volt, mennyire vártam a mai napot, amíg nem éreztem veszélyét, hogy eleshetek tőle. Behunyom a szemem.

– Halló? – motyogom.

Azonnal felismerem a sóhajt a vonal másik végén. Őrület, hogy még csak a hangját sem kell hallanom, hogy felismerjem. Ennyire belém vésődött. Még a lélegzése is ismerős.

– Szia – szól bele.

Ez nem az a fajta vágyakozó üdvözlés, amit hallani akartam. Arra lenne szükségem, hogy olyan legyen a hangja, mint aki pánikba esett, mint aki rohan… Mintha csak most szállna le a gépről, és rettegne, hogy elmegyek, mielőtt lenne esélye ideérni. Helyette ez amolyan lusta „szia” volt. Mintha csak nyugodtan ülne valahol egy ágyon. Semmi sietség, hogy ideérjen hozzám.

– Hol vagy? – ejtem ki a rettegett kérdést. Érzem, hogy olyan választ fogok kapni, hogy legalább ötezer kilométerre New Yorktól.

– Los Angelesben.

Behunyt szemmel várom a további szavakat, de nem jönnek. Semmiféle magyarázattal nem bír előállni, ami azt jelenti, hogy bűntudata van.

Megismerkedett valakivel.

– Ó… oké! – Próbálok nem nyitott könyv lenni, viszont hallani lehet a szomorúságomat.

– Nagyon sajnálom – mondja őszintén, amivel nem nagyon vigasztal.

– Minden rendben?

Nem válaszol rögtön a kérdésemre. Egyre feszültebb közöttünk a csend, mígnem vesz egy mély lélegzetet.

– Fallon – kezdi elcsukló hangon. – Nem is tudom, hogy mondjam ezt finoman, de… emlékszel a bátyámra? Kyle-ra? Hát… két napja autóbalesetet szenvedett.

A szám elé kapom a kezem, ahogy tudatosul bennem a szavainak jelentése.

– Jaj, ne! Jól van, Ben?

Megint csend, aztán egy halovány válasz:

– Nem.

Olyan halkan mondja, mintha maga sem hinné el.

– Ööö… nem élte túl, Fallon.

Képtelen vagyok válaszolni erre a kijelentésre. Nem tudom, mit mondjak. Egyáltalán nincsenek használható szavaim. Nem ismerem elég jól Bent ahhoz, hogy telefonon keresztül vigasztaljam, és nem ismertem elég jól Kyle-t ahhoz, hogy bánatomat fejezzem ki a halála miatt. Eltelik néhány másodperc, mire Ben ismét megszólal.

– Már hívtalak volna korábban is, de… tudod. Nem tudtalak elérni.

– Hagyd abba! – rázom a fejemet, mintha láthatna. – Semmi baj. Annyira sajnálom, Ben!

– Aha… én is – feleli szomorúan.

Megkérdezném, tehetek-e érte valamit, de tudom, hogy valószínűleg már belefáradt ezt hallgatni. Ismét csend honol a vonalban, én pedig haragszom magamra, amiért nem tudom, mit válaszoljak. Annyira váratlanul jött ez az egész, és én soha nem mentem keresztül semmi ilyesmin, így meg sem próbálok együttérzést színlelni.

– Belehalok… – suttogja. – Jövőre viszont találkozunk. Megígérem.

Behunyom a szememet. Hallom a lappangó fájdalmat a hangjában, amitől még fájdalmasabban vágyódom utána.

– Jövőre ugyanebben az időben, ugyanazon a helyen? – kérdezi.

– Persze – igyekszem kibökni, mielőtt könnyekben törnék ki. Mielőtt közölném vele, hogy nem tudok még egy évet várni.

– Oké. Most mennem kell. Tényleg sajnálom.

– Semmi baj, Ben. Kérlek, ne legyen emiatt rossz érzésed. Megértem.

Némaság furakodik közénk, míg végül felsóhajt.

– Szia, Fallon.

Megszakad a vonal, mielőtt újra megszólalhatnék. Lenézek a telefonra, de már csak homályosan látok a könnyektől.

Összetört a szívem. Darabokra.

És akkora seggfej vagyok, mert akármennyire is meg akarom győzni magam, hogy Ben bátyjának elvesztése miatt sírok, nem igaz. Teljesen önző okok miatt sírok, amitől rádöbbenek, milyen gyarló ember vagyok, és ez a tény csak még jobban megríkat.

Ben

ERŐSEN SZORÍTOM A TELEFONT, hogy ne üssek lyukat a szobám ajtaján. Reméltem, hogy a pincérnő azt fogja mondani, hogy nincs ott. Reméltem, hogy nem jött el, így nem kell csalódást okoznom neki. Jobban örültem volna, ha megismerkedik valakivel, szerelmes lesz, és megfeledkezik rólam. Jobb lett volna annál, mint hogy én vagyok a felelős a hangján hallott csalódottságért.

Eddig a vállammal támasztottam az ajtót, de most hátat fordítok neki, és nekitámasztom a fejemet. A plafonra nézve próbálom visszatartani a könnyeimet, amik próbálnak a hatalmukba keríteni, amióta megkaptam a hírt Kyle balesetéről.

Még nem sírtam. Egyszer sem.

Mit segített volna Jordynnak, ha szétesek, és úgy közlöm vele a hírt, hogy az egyéves évfordulójuk előtt meghalt a férje? Három hónappal a gyermekük születése előtt? És mit segített volna Iannek, ha zokogva hadoválok a telefonba, amikor el kellett mondanom neki, hogy meghalt az öccse? Tudtam, hogy meg kell szerveznie az azonnali hazautazását, miután letettük a telefont, ezért a tudtára kellett adnom, hogy jól vagyok. Nem kell sietnie, mert kézben tartom itt a dolgokat.

Most jártam a legközelebb a síráshoz, amikor Fallonnal beszéltem. Valamiért neki elmondanom nehezebb volt, mint bárki másnak. Talán azért, mert tudtam, hogy Kyle halála nem az igazi kulcspontja a beszélgetésünknek. A kimondatlan tény volt a kulcspont, hogy mindketten vártuk ezt a napot, amióta el kellett szakadnunk egymástól tavaly.

És bármennyire is biztosítani akartam őt, hogy jövőre ott leszek, legszívesebben térdre rogyva könyörögtem volna, hogy jöjjön ide. Még ma. Még sohasem volt ennyire szükségem arra, hogy átöleljek valakit, és bármit megadnék érte, hogy itt legyen velem. Hogy belefúrhassam az arcomat a nyakába, érezzem a karját a derekamon, a tenyerét a hátamon. Semmi a világon nem tudna úgy vigasztalni, ahogy ő tudna, de ezt nem mondtam el neki. Képtelen voltam. Talán kellett volna, viszont sohasem tudnám arra kérni, hogy az utolsó pillanatban induljon el miattam.

Megszólal a csengő. Felegyenesedve összeszedem magam, kilábalva a csalódottságunk miatt érzett bánatomból. Ledobom a mobilomat az ágyra, és elindulok lefelé az emeletről.

A legalsó lépcsőfoknál járok, amikor Ian ajtót nyit. Tate lép be rajta, és a nyakába borul.

Nem lep meg, hogy itt látom őket a párjával, Milesszal. Miles és Ian már a születésem előtti idők óta jó barátok, szóval örülök, hogy itt vannak Iannek. Igaz, hogy ettől legszívesebben az önsajnálat még mélyebb bugyraiban támad kedvem dagonyázni: az ő legjobb barátai itt vannak vele, miközben az egyetlen ember, akit én akarok, ötezer kilométerre van tőlem.

Tate elengedi Iant, és engem is megölel. Miles belépve Iant öleli, de nem szól semmit. Tate megfordul, hogy elvegye az egyik táskát Milestól, aki viszont elhúzza tőle.

– Ne cipekedj! – vándorol Tate hasára a tekintete. – Majd én felviszem a cuccunkat a szobába. Te csak menj a konyhába, és készíts magadnak valami ennivalót, mert még nem reggeliztél.

Ian becsukja mögötte az ajtót, majd Tate-re néz.

– Még mindig nem hagyja, hogy bármit is felemelj?

– Sohasem hittem volna, hogy bele tudok fáradni, hogy hercegnőként kezeljenek, de annyira kivagyok tőle – forgatja a szemét Tate. – Alig várom, hogy megérkezzen a kislányunk, és akkor már rá fog irányulni a figyelme, nem pedig rám.

– Esélytelen – mosolyog rá Miles. – Több mint elegendő figyelmem lesz mindkettőtökre.

Miles biccent üdvözlésképpen, ahogy elhalad mellettem a vendégszoba felé menet.

– Tudok segíteni valamiben? – fordul felém Tate. – Kérlek, fogj munkára! A változatosság kedvéért szeretném hasznosnak érezni magam.

Intek neki, hogy kövessen a konyhába. Megtorpan, amikor meglátja a pultot.

– Azta paszta!

– Aha… – nézek végig a kajákon. Az emberek már két napja hozzák a ragus egytálételeket. Kyle egy szoftveres cégnél dolgozott kábé tíz kilométerre innen, ahol nagyjából kétszáz alkalmazott van. Biztosra veszem, hogy több mint a felük hozott valami kaját az elmúlt két napban.

– A hűtő már tele. Az is, amelyik a garázsban van. De rossz érzés lenne kidobni a többit.

Tate feltűri a blúza ujját, és elmegy mellettem.

– Nekem semmi aggályom nincs azzal kapcsolatban, hogy kidobjak egy tökéletesen jó ragut – nyitja ki az egyik ételhordót. Beleszagol és elfintorodik. Gyorsan visszazárja a dobozt. – Ezt tutira nem tartjuk meg – hajítja bele az egészet a kukába. A konyhában állva nézem, amit csinál. Most először tudatosul bennem, hogy már majdnem annyira előrehaladott a terhessége, mint Jordyné. Talán egy kicsit előrébb is jár.

– Mikorra vagy kiírva?

– Kilenc hét múlva – válaszolja. – Két héttel Jordyn elé – pillant fel rám, miközben leveszi egy újabb doboz fedelét. – Ő hogy van?

– Nem jól – ülök le a pulthoz, és kifújom magam. – Nem tudom rávenni, hogy bármit is egyen. Még a szobájából sem hajlandó kijönni.

– Alszik?

– Remélem. Tegnap érkezett az anyukája repülővel, de Jordyn vele sem akar kommunikálni. Reménykedtem benne, hogy ő tud neki segíteni.

Tate bólint, de rajtakapom, hogy letöröl egy könnycseppet, amikor elfordul.

– El sem tudom képzelni, min mehet keresztül – suttogja.

Én sem. És nem is akarom megpróbálni. Túl sok még a teendőm Kyle temetéséig ahhoz, hogy azzal foglalkozzak, mi lesz Jordynnal és a kisbabájukkal.

Odamegyek Ian szobájához, és bekopogok az ajtón. Amikor belépek, éppen pólót cserél. Vörös a szeme, gyorsan meg is dörzsöli, mielőtt lehajol bekötni a cipőjét. Úgy teszek, mintha nem vettem volna észre, hogy sírt.

– Készen vagy? – érdeklődöm. Bólint, és követ kifelé az ajtón.

Nagyon megviseli a dolog, ahogyan az el is várható. De ez csak egy újabb ok, amiért nem omolhatok össze. Még nem. Mert most én vagyok az egyetlen, aki mindannyiunkat összetartja.

Néhány napja még azt hittem, hogy Fallonnal töltöm a mai napot New Yorkban. Sohasem gondoltam volna, hogy egy temetkezési vállalatnál fogom tölteni a koporsó kiválasztásával annak az embernek, aki a világon a legjobban ismert engem.

•••

– Mik a terveid a házzal? – kérdezi a nagybátyám. Egy sört vesz ki a hűtőből. Alig csukja be az ajtót, máris kinyitja megint, hogy kivegyen egy ragut is. Kissé felemeli a doboz fedelét, beleszimatol, és vállat vonva fog egy villát a közeli fiókból.

– Mire gondolsz? – kérdezek vissza, miközben belapátol egy adag hideg tésztát a szájába.

– A házzal – int körbe teli szájjal, kezében a villával. Lenyeli a falatot, aztán megint beledöfi a villát a tésztába. – Biztosra veszem, hogy Jordyn visszaköltözik Nevadába az anyjával. Te meg csak úgy itt maradsz egyedül?

Ezen még nem gondolkodtam, de igaza van. Nagy ez a ház, és kétlem, hogy egyedül itt akarnék maradni. Mégis rettegéssel tölt el a gondolat, hogy eladjam. Tizennégy éves korom óta lakom itt. És tudom, hogy anya már elment, de ő sohasem akarná, hogy eladjuk. Ő maga is mondta.

– Nem tudom. Ezen még nem igazán gondolkodtam.

– Na, ha el akarod adni, hadd hirdessem meg én – pattintja fel a sört. – Remek árat tudok neked intézni.

– Ez most komoly, Anthony? – szólal meg mögöttem a nagynéném. – Szerinted nem korai ez még egy kicsit? Ne haragudj, Ben! – néz rám. – A nagybátyád egy seggfej.

Most, hogy így mondja, szerintem is ízléstelenség már tíz perccel az érkezésük után felhozni ezt a témát.

Már nem is tudom számontartani, ki mindenki van most éppen nálunk. Már majdnem este hét óra, és legalább öt unokatestvér ugrott be, és két nagynéni-nagybácsi páros hozott újabb ragukat, Ian és Miles most a ház mögött van, Tate pedig még mindig futkosva takarít annak ellenére, hogy Miles kétségbeesetten könyörgött neki, hogy pihenjen. Jordyn pedig… hát, ő még mindig nem hagyta el a szobáját.

– Ben, gyere ki! – kiabál Ian. Boldogan menekülök el a nagybátyámmal folytatott beszélgetés elől, és már nyitom is a szúnyoghálós ajtót. Ian a lépcsőn ül Milesszal, és mindketten a hátsó kert irányába bámulnak.

– Mi az?

– Felvetted a kapcsolatot a régi munkahelyével, hogy tudasd velük a hírt? – fordul meg Ian. – Nekem eszembe sem jutott.

– Igen – bólintok. – Tegnap hívtam őket.

– Mi van azzal a vörös hajú barátjával?

– Aki az esküvőre is eljött?

– Aha.

– Tudja. Mindenki tudja, Ian. Facebooknak hívják a titkot.

Bólint, aztán megint hátat fordít. Az időbeosztása miatt általában alig van itthon, így azt hiszem, hasznavehetetlennek érzi magát, amiért előkerülve azt sem tudja, mivel segíthetne. Pedig nem hasznavehetetlen. A tény, hogy hagyja, hogy lefoglaljam magam a tennivalókkal, még segít is egy picit. Pláne, miután nem tudtam ma találkozni Fallonnal, ahogy kellett volna.

Becsukom a hátsó ajtót, és beleütközöm Tate-be.

– Bocsi – kerül meg engem. – Azt hiszem, sikerült meggyőznöm Jordynt, hogy végre egyen valamit – siet oda a hűtőhöz, és vet egy lesújtó pillantást a nagybátyámra, aki éppen sorban beletúr az összes dobozba.

– Hagyd abba a habzsolást, és induljunk! – szól rá a nagynéném. – Lesz az a vacsora Claudiával és Bill-lel.

Búcsúzóul átölelnek, és megígérik, hogy találkozunk a temetésen. Amikor a nagynéném nem néz ide, Anthony bácsi odacsempészi nekem az ingatlanügynöki névjegyét. Aztán becsukom mögöttük az ajtót, és nekidőlve megkönnyebbülten kifújom magam.

Szerintem az a legrosszabb ebben a „meghalt egy családtag” dologban, hogy muszáj kommunikálni a látogatókkal. Nem emlékszem, hogy anya néhány évvel ezelőtti halálakor ilyen gyakoriak lettek volna a látogatók, de hát mikor még élt, Kyle játszotta azt a szerepet, amit most én. A szobámban duzzogtam, ahogy most Jordyn: bujkáltam az emberek elől. Bűntudattal tölt el, hogy olyan fiatalon Kyle-nak kellett gondoskodnia a dolgokról. Neki is pont annyira fájhatott anya halála, mint nekem, de szükségem volt rá, hogy ő tartsa egyben a dolgokat, hiszen én semmire nem voltam képes, csak a szétesésre.

Megdörzsölöm az arcomat. Azt akarom, hogy vége legyen ennek az egésznek. Azt akarom, hogy vége legyen a napnak, aztán a holnapinak is, aztán jön és megy a temetés. Csak azt szeretném, hogy leülepedjenek a dolgok. De hát attól is félek, hogy vajon mit fogok érezni, amikor a porfelhő végre elülhet.

Elrugaszkodom az ajtótól, és elindulok a konyha felé, amikor csengetnek. Megint. Felmordulok, Tate pedig egy tányér kajával halad el mellettem.

– Kinyitnám, de… – néz le a tányérra és a pohárra a kezében.

– Ha rá tudod venni, hogy egyen valamit, akkor tízmillió látogatót is elszórakoztatok.

Tate együtt érzően bólint, és folytatja az útját Jordyn szobája felé.

Kinyitom az ajtót.

Pislogok kettőt, hogy biztosan őt látom-e.

Fallon pillant fel rám, de még nem mondok semmit. Félek, hogy ha megszólalok, akkor a délibáb eltűnik.

– Hívhattalak volna előtte… – kezdi feszengve. – Nem tudtam a számodat, de… – kifújja magát gyorsan. – Csak tudni akartam, hogy jól vagy.

Szóra nyitom a számat, de felemeli a kezét, hogy leállítson.

– Kamuztam, bocsi. Nem azért jöttem, hogy megnézzem, jól vagy-e. Tudom, hogy nem vagy jól. Csak egyszerűen képtelen voltam bármit is csinálni, miután letetted a telefont. Teljesen felemésztett a gondolat, hogy nem látlak ma, és egy újabb évet kell várnom, és…

Előrelépek, hogy elhallgattassam a számmal.

Rásóhajt az ajkamra, miközben körém fonja a karjait, és a tarkómnál összekulcsolja a kezét. Erőből csókolom. El sem hiszem, hogy tényleg itt áll. Hogy egyenesen a reptérre ment, miután ma letettük a telefont, és pénzt költött arra, hogy egészen Los Angelesig repüljön, csak hogy lásson.

Tovább csókolózunk, amíg behúzom magammal a házba. A derekánál fogva közel tartom magamhoz, nehogy köddé váljon.

– Muszáj…

Beszélni próbál, de a rátapasztott szám nem engedi. Kinyitja a bejárati ajtót, és próbál tőlem elhúzódni. Csak annyira engedem el, hogy kimondhassa, amit szeretne.

– Meg kell mondanom a taxisnak, hogy elmehet. Nem voltam biztos abban, hogy akarod, hogy itt maradjak.

Megkerülöm őt, és szélesebbre tárom az ajtót. Intek a taxisnak, hogy elmehet, aztán becsukom az ajtót, és kézen fogom.

Felhúzom a lépcsőn a szobám felé.

El-el a világon mindenkitől, akit most nem akarok látni, akivel most nem akarok beszélni.

Ő az egyetlen, akit akarok, hogy velem legyen ma, és itt is van. Csak miattam. Mert hiányoztam neki.

Ha nem vigyáz, a végén még bele fogok zúgni.

Ma este.

Fallon

BECSUKJA A SZOBAAJTÓT MÖGÖTTÜNK, és hosszan magához ölel. Amint megvettem a repjegyet, máris megkérdőjeleztem a döntésemet, hogy jövök. Vagy százszor majdnem visszafordultam. Nem tudtam, hogy látni akar-e, miközben épp totál káosz az élete. Tartottam tőle, hogy mérges lesz rám, hiszen megmondta, hogy jövőre találkozunk, de váratlanul mégis felbukkanok.

Egyáltalán nem számítottam a megkönnyebbülésre az arcán, amikor ajtót nyitott. Egyáltalán nem számítottam rá, hogy úgy fog csókolni, mintha pont annyira hiányoztam volna neki, mint ő nekem. Sohasem gondoltam volna, hogy itt fog állni, és olyan sokáig ölel, mint ahogy most teszi. Még egyetlen szót sem szólt hozzám, de a cselekedetei felérnek ezernyi köszönömmel.

Behunyt szemmel a mellkasához szorítom a fejem. Egyik keze a tarkómon pihen, a másik pedig a hátamon. Egész este bírnék így állni. Ha csak ennyit csinálnánk, és továbbra sem szólna egy szót sem, már akkor is megérte volna az utazás.

Vajon ő is ugyanígy érez? Vajon őt is egész álló nap rólam szóló gondolatok gyötrik, mint ahogy engem is róla szóló gondolatok gyötörnek? És bárhol jár, bármit csinál, azt kívánja, hogy bárcsak megoszthatná velem?

Puszit nyom a fejem búbjára, aztán két tenyere közé fogja az arcomat. Megemeli az államat, hogy a szemébe nézzek.

– Nem hiszem el, hogy itt vagy – jelenti ki. Látom, hogy egy mosoly küzd az elgyötört arcán, hogy felszínre törhessen. Nem válaszolok, mert még mindig nem tudom, mit mondjak. Csak megsimogatom az arcát, és végighúzom a hüvelykujjamat a száján.

Nem kéne meglepődnöm rajta, hogy idén még vonzóbb, mint tavaly volt. Most már felnőtt férfi. Eltűntek róla a kisfiús jegyek, amiknek még volt nyomuk, amikor legutóbb láttam.

– Hogy bírod? – cirógatom az arcát. Ő is cirógatja az enyémet, de nem felel. Helyette rányomja az ajkát az enyémre, és elindul velem úgy, hogy az ajtótól távolodva hátrálok. Óvatosan leereszt az ágyra, ahol úgy helyez, hogy a párnáján feküdjek. A csókból kibontakozva lecsusszan rólam. Nem fekszik le mellém, csak a mellkasomra hajtja a fejét. A szívverésemet hallgatja, és szorosan magához ölel. Felemelem a kezemet, hogy nagy és ráérős mozdulatokkal simogassam a haját.

Olyan sokáig fekszünk csendben, hogy eszembe jut: talán elaludt. De nemsokára egyre kétségbeesettebben szorít magához. Teljesen beletemeti az arcát a felsőmbe, és rázkódni kezd a válla, ahogy sírásban tör ki.

Mintha milliónyi apró darabra törne a szívem. Legszívesebben köré fonódnék, amíg gyászol. Csak olyan halkan sír, hogy szerintem nem akarja, hogy tudomást vegyek róla. Mindössze arra van szüksége, hogy hagyjam sírni, ezért pont azt csinálom.

Öt percbe telik, mire összeszedi magát, de félóra kell, hogy végül elhúzódjon tőlem. A mellkasomról felkelve a mellettem lévő párnára heveredik le. Oldalra fordulok, hogy szemben legyünk egymással. Még mindig vörös a szeme, de már nem sír. Az arcomhoz nyúlva félresöpör egy hajtincset, miközben elismerően néz rám.

– Hogyan történt? – kérdezem.

Azonnal visszatér a tekintetébe a szomorúság, mégsem habozik a válasszal.

– Hazafelé igyekezett, amikor letért a kocsija az útról – kezdi. – Egy pillanatra elkalandozott a figyelme. Három másodperc múlva nekicsapódott egy rohadt fának. Aznap este utaztak volna el Jordynnal. Biztosra veszem, hogy vele SMS-ezett, amikor történt. Legalábbis annak alapján, amit a rendőrök elmondtak nekem. Remélem, hogy Jordyn még nem tudja. Remélem, sohasem fogja megtudni. – Végighúzom az ujjhegyeimet Ben kezén. – Terhes. – mondja.

Megtorpan a kezem, és eláll a lélegzetem.

– Tudom – folytatja. – Piszok szerencsétlenség. Ezen a héten ünnepelték volna a házassági évfordulójukat.

Nem is gondoltam erre, de most, hogy megemlíti, eszembe jut, mekkora őrületben volt Jordyn tavaly a közelgő esküvőjük szervezése miatt. Most pedig, mindössze egy évvel később, már a közelgő temetésére készül.

– Ez annyira szomorú! Hányadik hónapban jár?

– Februárra van kiírva.

Megpróbálom a helyébe képzelni magam. Szinte biztos vagyok benne, hogy most huszonnégy éves. Fogalmam sincs, milyen lehet ilyen fiatalon elveszíteni az embernek a férjét, néhány hónappal az első gyermekük születése előtt. Felfoghatatlan.

– Mikor mész vissza New Yorkba? – kérdezi.

– Holnap reggel rögtön indulok. De alhatok anyánál ma este, ha kell. Muszáj korán kelnem.

– Sehol máshol nem alszol, csakis ebben az ágyban – hajol közel a szájával.

Hangos kopogtatás akadályozza meg, hogy összeérjen az ajkunk. Az ajtó felé fordul, ami kitárul. Ian lép be rajta, és elkerekedik a szeme, amikor meglát.

– Egy csaj van az ágyadban – mutat rám Benre nézve.

Mindketten felülünk. Aztán Ian oldalra biccentett fejjel, hunyorogva méreget.

– Várj, mi már találkoztunk. Fallon, ugye?

Nem fogok hazudni: jó érzés, hogy a bátyja emlékszik rám. Nem mintha könnyen felejthető arc lennék. A nevemre viszont nem muszáj emlékeznie, mégis emlékszik, ami csak azt jelentheti, hogy nem túl gyakoriak a lányok Ben ágyában.

– Kedves tőled, hogy eljöttél – mondja Ian. – Éhes vagy? Azért jöttem, hogy szóljak Bennek: a vacsora tálalva.

– Hadd találjam ki! – morogja Ben az ágyból kikászálódva. – Ragu?

Ian megrázza a fejét.

– Tate pizzát kívánt, ezért rendeltünk.

– Hála istennek! Menjünk enni! – állít talpra Ben.

Ben

– HADD FOGLALJAM ÖSSZE – néz rám és Fallonra az asztal túlsó oldaláról Miles. – Letiltottátok egymást a közösségi médiában. Nem tudjátok egymás telefonszámát, szóval nem is léptek kapcsolatba egymással. De tizennyolc éves korotok óta minden évben találkoztok?

– Őrület, mi? – teszi le a poharát Fallon az asztalra.

– Ez egy kicsit olyan, mint A szerelem hullámhosszán – állapítja meg Tate.

– Egyáltalán nem – rázom a fejemet. – Ők csak egy találkozóban egyeztek meg.

– Igaz. Akkor olyan, mint az Egy nap. Amiben Anne Hathaway szerepel.

Megint cáfolom a hasonlatot.

– Az minden évben csak egy bizonyos napról szól, de a két főszereplő attól még az év többi napján is rendesen tartja a kapcsolatot. Mi nem kommunikálunk Fallonnal.

Nem tudom, miért tiltakozom ennyire. Szerintem az írók alapból tiltakoznak, amikor az ötleteiket más ötletekhez hasonlítják, még ha ártatlanul is. A mi történetünk Fallonnal viszont teljesen egyedi, ezért úgy érzem, meg kell védenem. Pontosabban nagyon meg kell védenem.

– Mikor hagyjátok abba? Vagy egész életetekben így tervezitek?

– Akkor hagyjuk abba, amikor huszonhárom évesek leszünk – pillant rám Fallon mosolyogva.

– Miért pont huszonhárom? – kérdezi Ian.

Erre a kérdésre Fallon válaszol, ezért kihasználom az alkalmat, hogy felálljak és újratöltsem a poharamat. A konyhapultnak támaszkodva figyelem, ahogy beszélgetnek.

Örülök, hogy itt van. Olyan, mintha a jelenléte valamelyest enyhítené a gyászt, amit mindenki érez. Ő egyáltalán nem kötődött Kyle-hoz, így senki sem érzi, hogy lábujjhegyen kéne járnia a közelében. Ő a friss levegő, amire mindannyiunknak szüksége lett ezen a héten. Tudom, hogy már megköszöntem neki, hogy eljött, de egyszer majd részletesen elmesélem neki, milyen sokat jelentett az érkezése.

Rám pillant a székről, és amikor meglátja a halovány mosolyomat, elnézést kérve feláll az asztaltól.

Egész testemben ellazulok, ahogy átkarolja a derekamat. Nyom egy puszit a karomra, majd elfojt egy ásítást.

– Fáradt vagy?

– Aha – néz fel rám bólintva. – New York-i idő szerint működöm, és ott elmúlt éjfél. Használhatom a fürdőszobát, mielőtt lefekszem?

– Van valami a fogaid között – emelem a szájához a kezemet.

Megmutatja a fogát, és letörlöm róla a borsdarabkának tűnő dolgot.

– Megoldva – lehelek egy gyors csókot az ajkára. – És igen, használhatod a fürdőszobámat. Szólj, ha segítségre lenne szükséged – kacsintok rá pont akkor, amikor Ian nekidől mellettünk a konyhapultnak, és résnyire szűkült szemekkel méregetni kezd.

– Te most kipiszkáltál valamit a fogai közül?

Nem mondok semmit, mert tudom, mihez akar kezdeni a válaszommal.

– Komolyan kérdezem – néz most már Fallonra. – Kipiszkált valamit a fogaid közül?

Fallon habozva bólint.

– Váó – vigyorog Ian. – Az öcsém szerelmes beléd.

Érzem, hogy Fallon megdermed.

– Ez egyáltalán nem ciki – jegyzem meg epésen.

– Ez nem ciki, Ben – rázza a fejét Ian gonosz mosollyal. – Ez cuki. Szerelmes vagy.

– Hagyd abba! – szólok rá.

Ian gondtalanul felkacag, így hirtelenében már nem is bánom a piszkálódását. Két napja nem volt ilyen jó hangulat ebben a házban.

– Az emberek nem csinálnak undi dolgokat, hacsak nem szerelmesek – teszi hozzá Tate az asztalnál. – Ez bizonyított tény. Rajta van az interneten meg minden.

Kézen fogom Fallont, hogy kivonszoljam a konyhából, el az élcelődéstől.

– Jó éjt, skacok! Fallonnak további sürgős higiéniai gondjai vannak, amelyeknek a megoldásában segédkeznem kell neki.

Hallom a nevetésüket, ahogy a konyhát hátrahagyva együtt felmegyünk.

A szobámba.

Ahol az éjszakát fogjuk tölteni.

Együtt.

Az ágyamban.

Nem egyszerű, hogy megint nem fogom látni egy évig. Fogalmam sincs, meddig hajlandó elmenni. Szerintem ez teljes mértékben attól függ, hogy meddig ment el korábban más srácokkal.

Persze nem akarok arra gondolni, hogy mással volt, de pont ez lenne az évenkénti találkozó lényege. Biztosra akarom venni, hogy megszerzi azt a tapasztalatot az életben, amit minden vele egykorú lánynak kell. Ez más emberek megtapasztalását is jelenti. De minden éjjel, amikor lehunyom a szemem, önző módon imádkozom, hogy egyedül aludjon az ágyában.

Meg akarom kérdezni tőle, de nem tudom, hogyan hozzam fel a témát.

Benyitok a szobámba, és előreengedem. Most más érzés belépni vele ide. Szinte olyan, mintha valami elvárásnak kellene megfelelnem, mielőtt reggel elhagyjuk ezt a helyiséget. Beszélgetések várnak arra, hogy megtörténjenek. Testek várnak érintésre. Elmék várnak pihenésre. És nincs elég időnk arra, hogy mindezt belezsúfoljuk, mielőtt megint elhagyna egy újabb évre.

Kulcsra zárom magunk mögött az ajtót. Az ággyal szemben állva kontyba fogja a fürtjeit egy hajgumival, ami egész nap ott volt a csuklóján. Kiélvezem a pillanatot, amikor megcsodálhatom a nyakának és a vállának tökéletes íveit. Odalépek, hogy átkaroljam a derekát, és odatapasztom az ajkamat. Gyengéd csókokat lehelek a válláról a füléig, majd visszafelé. Lecsókolom róla a miattam támadt libabőrt. Apró hang tör fel belőle, valahol félúton a sóhaj és a nyögés között.

– Hagylak lezuhanyozni – mondom neki anélkül, hogy elengedném. – Törülközők a mosdó alatt.

Megszorítja a derekán pihenő kezeimet, aztán kibontakozik az ölelésből. Ahelyett, hogy a fürdőszoba felé venné az irányt, a ruhásszekrényemhez megy.

– Alhatok az egyik pólódban?

A szekrényre pillantok, majd rá. A kéziratom ott hever a polcon, abban a szekrényben. Mármint amennyit megírtam belőle. Most a legkevésbé sem akarom, hogy akár csak egyetlen szót is elolvasson belőle. Megragadom a rajtam lévő póló hátulját, és kibújok belőle.

– Tessék! – adom oda neki. – Vedd fel ezt!

Felém indul, hogy kivegye a pólót a kezemből, de amint rám pillant, megáll a lába a levegőben. A hasamra meredve nyel egyet.

– Ben?

– Hmm?

– Neked van hasizmod? – mutat a hasamra.

Nevetve nézek le. Úgy mondta, mintha kérdés lenne, ezért megadom rá a nyilvánvaló választ.

– Ööö… aha? Azt hiszem.

– Hűha! – kapja a szája elé a pólómat, hogy elrejtse a vigyorát. – Tetszik – hallom a póló mögül tompán.

Azzal a fürdőszobába siet, és becsukja az ajtót.

Fallon

GONDOSAN KULCSRA ZÁRTAM AZ AJTÓT, mielőtt beálltam a zuhany alá. Nem mintha nem akarnék együtt tusolni vele, csak még nem tartok ott. A közös zuhanyozás nálam előkelőbb helyen szerepel a megszégyenülés veszélyével fenyegető dolgok listáján, mint a szex. Utóbbinál legalább a takaró alá bújhatok a sötétben.

Szex.

Eltöprengek a szón. Még akkor is ízlelgetem, amikor kiöblítem a sampont a hajamból.

– Szex – ejtem ki halkan. Milyen furcsa szó!

Minél idősebb vagyok, annál jobban nyugtalanít a szüzességem elvesztésének gondolata. Egyfelől készen állok megtapasztalni, hogy mire ez a nagy felhajtás. Nagyszerűnek kell lennie, különben nem játszana ekkora szerepet minden ember életében. Ugyanakkor ijesztő is, mert ha kiderül, hogy nem jön be a szex, kicsit csalódott leszek az egész emberiségben. Úgy tűnik, hogy sok gonoszságnak a szex az oka, szóval ha középszerű, és nem akarok belőle azonnal többet, úgy fogom érezni, hogy az egész világ kissé félrevezetett.

Talán egy picit túldramatizálom, de mindegy. Félek kilépni a zuhany alól, pedig már néhány perce kiöblítettem a balzsamot a hajamból. Fogalmam sincs, mit vár Ben a ma éjszakától. Ha aludni akar, tökre megértem. Megjárta a poklot ezen a héten. De ha valami mást is akar az alváson kívül, annak határozottan és kétségkívül hajlandó vagyok a részese lenni.

Miután megszárítkozom, belebújok a pólójába. A tükörbe nézve megcsodálom, ahogy lóg a vállamon. Még sohasem volt rajtam egy pasi pólója, és mindig is kíváncsi voltam, hogy olyan jó érzés-e, mint amilyennek képzeltem.

Olyan.

Leveszem a törülközőt a fejemről, és néhányszor végigfutok a kezemmel a hajamon. Fogom Ben fogkrémjét, nyomok belőle egy keveset az ujjamra, és egy percig dörzsölöm vele a fogamat. Amikor végeztem, veszek egy mély, megnyugtató lélegzetet, lekapcsolom a villanyt és kinyitom az ajtót.

Ég a lámpa, ő pedig az ágyon fekszik befelé fordulva, két kezével a feje alatt. Lerúgta a takarót a földre, és semmi más nincs rajta, csak egy bokszeralsó meg a zoknija. Megállok, hogy megcsodáljam egy pillanatra, hiszen csukva a szeme. Talán tényleg alszik, de egyáltalán nem vagyok csalódott miatta. A ma este csak és kizárólag róla szól, mert tudom, hogy fáj neki. Csak segíteni szeretnék neki, amíg itt vagyok. Tehát ha alvásra van szüksége, akkor minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ez élete legjobban végigaludt éjszakája legyen.

Odasétálok a lámpához, hogy lekapcsoljam, aztán felveszem a földről a takaróját. Óvatosan ráülök az ágyra, és mindkettőnket betakarva ledőlök mellé, háttal a mellkasának. Próbálom nem felébreszteni, miközben megigazítom a párnámat.

– Francba!

A hangja hallatán megfordulok. Sötét van, így nem tudom, álmában beszél-e, vagy felébredt.

– Mi az? – suttogom.

Érzem, hogy átkarolja a derekamat és közelebb húz magához. – Égve hagytam a villanyt, hogy lássalak kijönni a fürdőből a pólómban, de nagyon sokáig zuhanyozol. Szerintem elaludtam.

– Még mindig rajtam van – mosolygok. – Kapcsoljam fel a villanyt?

– Baszki, légyszi!

Nevetve fordulok a lámpa felé. Felkapcsolom, és megint szembefordulok vele. Nem moccan a tekintete, mégis bejárja az egész testemet.

– Állj fel! – kéri a könyökére támaszkodva. Felállok, de egy pillanatra sem néz a szemembe. Bebarangolja a tekintetével a combomat, a csípőmet, a mellemet. Nem bánom, hogy nem néz az arcomra. Egyáltalán nem.

A póló néhány centivel a térdem fölé ér. Pont elég hosszú ahhoz, hogy ne lássa, hogy nincs most rajtam fehérnemű. Ugyanakkor pont elég rövid ahhoz, hogy valószínűleg eszébe jusson imádkozni, hogy ne legyen most rajtam fehérnemű.

Megint a lábamra vándorol a tekintete. Lassan szólal meg, mintha verset idézne.

– Az egyetlen tenger, amit láttam, a mérleghinta-tenger volt. Rajta ültél. Dőlj le, feküdj kényelmesen. Hadd szenvedjek combjaid között hajótörést.

Tekintete lassan a szememhez ér.

– Dylan Thomas – teszi hozzá.

– Azta! – fújom ki a levegőt. – Verspornó. Ki hitte volna?

Ben lustán rám mosolyog.

– Szeretném visszakapni a pólómat – mutat rám az ujjával.

– Most?

– Most azonnal – bólint. – Mielőtt lekapcsolod a villanyt. Vedd le, az enyém.

Félősen felnevetek, és a lámpa felé nyúlok. Mielőtt lekapcsolhatnám, felpattan, megkerüli az ágyat, és odaugrik egyenesen elém. Pajkos a tekintete, de valahogy szigorú is egyszerre. Megfogja a póló alját, hogy habozás nélkül lerántsa rólam. Eldobja valahova a háta mögé, én pedig képtelen vagyok megmoccanni: teljesen fedetlenül állok előtte. Végigböngész minden egyes hajlatot a testemen, mielőtt reszketve kifújja a levegőt.

– Azt a…! – suttogja.

Nem tudok felidézni olyan pillanatot – még a tűz előtti időkből sem –, amikor ennyire gyönyörűnek éreztem magam. Úgy szívja magába a látványomat, mintha kiváltság lenne a számára, nem pedig szívesség a részéről. És amikor előrehajol, hogy két tenyere közé fogja az arcomat, résnyire nyílt ajkakkal várom a csókját, mert sohasem akartam még annyira, amennyire most akarom.

Nedves az ajka, követelőző a csókja. A nyelve durva és ellentmondást nem tűrő. Imádom. Imádom az érzést, hogy ennyire szüksége van rám. Ahogy az ujjai lassan lefelé szánkáznak a gerincem mentén, rádöbbenek: végül mégsem kell gyötrődés ahhoz, hogy egy csók tízből tízes legyen. Mert ebben sincs semmi gyötrelem, de máris kilences.

Hevesen magához húz, így a fedetlen mellem hozzápréselődik a mellkasához. Oké, most már tízes.

Megfordul velem, hogy lefektessen az ágyra, de ő nem fekszik rám. Úgy helyezkedik, hogy egymás mellett feküdjünk, a fejem a párnán, a szája még mindig az enyémen. Halk, vággyal teli hangok kezdenek kijönni a számon. Mindegyik egyenes következménye annak, amit a csók fokoz bennem.

Még csak meg sem érint, hogy még mindig ég a lámpa. Ha ez azt jelenti, hogy megint úgy fog rám nézni, ahogy a csók előtt, akkor hagyom, hogy az összes lámpa felkapcsolva maradjon. Felőlem akár reflektort is beszereltethet.

– Fallon! – hadarja, amikor elszakad a számtól. Kinyitom a szemem, és látom, hogy lenéz rám. – Ugyanazokat a könyveket olvastuk. Ismered a szabályokat. Ha azt akarod, hogy álljak le vagy lassítsak, csak…

– Ez tökéletes, Ben – rázom a fejemet. – Annyira tökéletes! Szólni fogok, ha valamit nem szeretnék vagy feszült leszek. Megígérem!

Bólint, de úgy tűnik, mintha még mondani akarna valamit. Vagy kérdezni. Aztán eszembe jut, hogy erről igazából még nem is beszéltünk.

– Még sohasem csináltam, de ez nem jelenti azt, hogy ne állnék rá készen – jelentem ki.

Érzem, hogy kicsit megfeszül a teste.

– Szűz vagy – közli kérdés helyett inkább úgy, mint egy felismerést.

– Aha, de már csak néhány percig.

A megjegyzésemtől kénytelen elmosolyodni, de aztán aggodalom ül ki az arcára. Rögtön kijózanodik a tekintete, és egyenes vonallá húzódik a szája.

– Nem akarok én lenni neked az első, Fallon – rázza a fejét. – Én neked az utolsó akarok lenni.

Eláll a lélegzetem, amikor felfogom a szavait. Még csak nem is csókol, de amit mondott, attól ez a pillanat tizenkettes lett.

– Én meg azt akarom, hogy te legyél nekem az első és az utolsó – érintem meg az arcát az ujjhegyeimmel, és felmosolygok rá.

Bennek elsötétül a tekintete, ahogy fölém hajol. Két karjával a vállaim fölött támaszkodik. Érzem, ahogy nekem feszülve megkeményedik az öle. Próbálok nem nyöszörögni.

– Ne mondj ilyeneket, Fallon, hacsak nem gondolod komolyan.

Minden porcikámmal komolyan gondoltam. Rájövök, hogy nem érdekel az öt év. Nem érdekel, hogy nem vagyok huszonhárom éves. Csak Ben érdekel, és hogy hogyan érzem magam vele, és hogy mennyire szeretnék ebből még többet.

– Azt akarom, hogy te legyél nekem az egyetlen – folytatom halkabban, de eltökéltebben.

Megvonaglik az arca, mintha fájna neki valami, de tudom, hogy ez jó jel. Nagyon jó.

– Akarom, hogy én legyek neked az egyetlen, Fallon. Akarom, mindennél jobban. De csak akkor történhet meg ma este, ha megígéred, hogy hallhatom a hangodat holnap, és utána minden egyes nap.

Bólintok. Meglep, hogy ez a beszélgetés megtörténik közöttünk. Egyáltalán nem számítottam rá, amikor ma reggel felszálltam arra a gépre. De tudom, hogy helyénvaló. Soha többé nem fogok megismerkedni olyannal, aki azt az érzést váltja ki belőlem, amit ő. Az embernek nem lehet ekkora szerencséje többször az életben.

– Megígérem.

– Komolyan mondom. Akarom a telefonszámodat, mielőtt reggel elmész.

– Megkaphatod – bólintok. – Szeretném, hogy meglegyen neked. És az e-mail címem is. Még vehetek egy multifunkciós nyomtatót is faxszal, aztán annak a számát is megadhatom.

– Bébi… – húzódik mosolyra a szája. – Máris ez a legjobb szex életemben, pedig még nem is vagyok benned.

Az ajkamra harapva végighúzom az ujjaimat a karján, egészen a nyakáig, mígnem a két tenyerem közé veszem az arcát.

– Mire vársz?

– Szerintem arra, hogy felébredjek – vesz egy szaggatott lélegzetet.

– Csak álmodom, ugye? – hajol le, hogy belecsókoljon a nyakamba.

Megrázom a fejemet, mire mozogni kezd rajtam a csípője. Egy nyögés tör fel belőlem, és az ő gyengéd csókjai is durvulni kezdenek a nyakamon.

– Biztos, hogy álmodom – motyogja. A kulcscsontomhoz érve már a nyelve hegyét érinti a bőrömhöz, elindul vele felfelé a nyakamon, egészen addig, hogy megint csókolózunk. Messze ez a legszexibb dolog, amit valaha éreztem.

A másodpercek percekre nyúlnak. Az ujjak kezekre váltanak. Az incselkedés átcsap gyötrelembe. A gyötrelem átváltozik elképzelhetetlen gyönyörré.

Az alsónadrágja találkozik a végzetével a földön. Megrendíthetetlen akaraterejével hozzám préselődik úgy, hogy még mindig nincs bennem.

– Fallon – suttogja, miközben lassan végighúzza az ajkát az enyémen. – Köszönöm ezt a gyönyörű ajándékot.

Amint a szavai súrolják a számat, elmerülök a mély csókjában. Egész testemben megfeszülök a nyilalló fájdalomtól, ahogy belém hatol, de olyan tökéletesen illünk egymásba, hogy a fájdalom csupán enyhe kellemetlenség.

Gyönyörű.

Ő is gyönyörű.

És ahogy így lenéz rám, még én magam is elhiszem, hogy gyönyörű vagyok.

– Sohasem létezhetnek méltó szavak erre a pillanatra – préseli a száját a fülemhez.

Két nyögés között elmosolyodom.

– Akkor hogy fogod megírni?

– Szerintem csak kiikszelem – csókolja meg a szám szélét gyengéden.

•••

Nem tudom, a szexnek olyannak kell-e lennie, mintha átadnád a lényed egy darabját annak, aki benned van, de nekem pont olyan érzés volt. Olyan érzés volt, mintha az egymásba olvadásunk pillanatában összezavarodott volna a lelkünk egy-egy kis darabja, hogy aztán az ő lélekdarabkája átvándoroljon belém, az enyém pedig őbelé. Messze ez volt a legmélyebb élmény, amin valaha is osztoztam egy másik emberrel.

Forróság önti el az arcomat, mintha a sírás kerülgetne, de kordában tartom a könnyeket. Egyszerűen tudom, hogy semmiképpen sem fogok tudni ezek után elbúcsúzni tőle. Össze fogok törni – még sokkal durvábban, mint tavaly. Egyetlen napot sem bírok ki anélkül, hogy a mindennapi életem részévé válna. Ezek után már nem.

Most is átölel. Bár eltelt néhány perc, amíg ő kiment a fürdőbe és visszabújt az ágyba, még mindig úgy veszi a levegőt, mintha másodpercekkel ezelőtt járt volna bennem. Tetszik ez a része a szexnek, azt hiszem. A lezárás. A csend. Az összekötöttség érzése úgy, hogy a testi összeköttetés már nincs meg.

Érzem az ajkát a vállamon – a heges oldalon –, és a lehető leggyengédebb csókokkal halmozza el a bőrömet. Olyan puha és megfontolt minden mozdulat, hogy sokkal több, mint egy-egy csók. Mintha egy-egy ígéret lenne. Bármit megadnék azért, hogy most belelássak a fejébe.

– Fallon – suttogja, miközben közelebb húz magához. – Emlékszel arra a sok romantikus regényre, amiknek az elolvasását feladtad nekem házi feladatként?

– Csak ötöt olvastattam el veled. A többit önszorgalomból csináltad.

– Hát… – húzza végig az orrát az államon, mígnem a fülemhez ér a szájával. – Elgondolkodtam belőlük pár mondaton, amiket a pasik mondanak, amikor éppen együtt vannak a csajjal. Tudod, amikről megbeszéltük, hogy mi sohasem mondanánk ki őket. Például, amikor a srác azt mondja a lánynak, hogy az övé. Tudom, hogy korábban nevettünk ezen, de… bakker! – húzódik hátra, hogy lángoló tekintettel nézzen a szemembe. – Még soha semmit sem akartam annyira kimondani, mint ezt neked, amikor benned voltam. Minden erőmre szükség volt, hogy ne tegyem.

Sohasem hittem volna, hogy egy mondattól felnyöghetek, de nagyon is.

– Ha megtetted volna… nem szólok rád, hogy hagyd abba.

Végighúzza az ajkát az arcomon, mígnem elér a számhoz.

– Nem mondok ilyet, ameddig nem vagy tényleg az enyém – fonja körém a karját. Szavak nélkül könyörög azért, amit nem akar szavakkal kimondani. Érzem rajta a kétségbeesést. – Fallon – szólal meg elfúló hangon. – Nem akarok elbúcsúzni tőled, amikor felkelünk.

Egyenesen a szívem közepéig hatol a mondata.

– Most már meglesz neked a számom. Felhívhatsz.

– Minden áldott nap? – kérdezi reménykedve.

– Haragudni fogok, ha nem.

– Naponta kétszer is?

Nevetek.

– Láthatlak is mindennap? – folytatja.

– Az elég drága lenne – rázom a fejem, mert ez nem igazán lehetséges.

– Akkor nem, ha ugyanabban a városban lakom, ahol te.

Rögtön leolvad a mosoly az arcomról. Nem azért, mert nem hangzik csábítóan a dolog. Hanem azért, mert ez nem egy ártatlan megjegyzés volt. Az emberek nem fenyegetőznek azzal, hogy az ország másik felére költöznek, ha valójában nem gondolják komolyan.

– Mire gondolsz, Ben? – nyelek egyet, mert gombóc gyűlt a torkomba.

Felkönyököl megint az oldalára fordulva.

– Gondolkodom rajta, hogy eladom a házat, ha Ian részéről is rendben van. Jordyn anyukája szerint ő haza fog költözni. Kyle örökre elment. Ian soha nincs itt. Az egyetlen, akinek a közelében szeretnék lenni, New Yorkban lakik. Kíváncsi vagyok, hogy ő vajon mit szólna, ha odaköltöznék.

Nem hiszem el, hogy erről beszélgetünk. Akármennyire is tudom, hogy akkor kell majd beszélnünk erről, amikor a szex már nem ködösíti el az elménket, semmi mást nem akarok jobban, mint hogy mindennap találkozhassak vele. Hogy az életem része legyen.

Egyetlen apró részlettől eltekintve.

– Mi lesz a könyvvel? – kérdezem. – Még háromszor kellene évente találkoznunk. Nem akarod befejezni?

Egy pillanatig fontolgatja a válaszát, mielőtt lassan megrázza a fejét.

– Nem – feleli tömören. – Akkor nem, ha ez azt jelenti, hogy együtt lehetünk – teszi hozzá eltökélt arckifejezéssel.

Komolyan beszél. Tényleg New Yorkba akar költözni. Én pedig jobban akarom őt, mint valaha bármit is.

– Kabátra lesz szükséged.

Az egész arca felderül a mosolyától.

– És boldogan éltek, amíg meg nem haltak – emeli az arcomhoz a kezét, és az államon végighaladva megcirógatja az ajkamat a hüvelykujjával.

•••

Tegnap este, amikor ajtót nyitott, és egy év után először megláttam, éreztem a minden porcikájából sugárzó fájdalmat. Olyan volt, mintha öt évvel öregítette volna a bátyja halála.

Most viszont inkább úgy fest, mint amikor először találkoztunk. Borzas és borostás. Imádni való. Gyönyörű. Most tűnik a legbékésebbnek, amióta megjöttem.

Nyomok egy gyengéd puszit az arcára, és felkelek az ágyból anélkül, hogy felébreszteném őt. Belebújok a ruhámba, aztán kislisszolok az ajtón, hogy megnézzem, van-e valami takarítanivaló, mielőtt felébresztem, hogy elbúcsúzzunk egymástól.

Mindjárt hajnali négy. Végképp nem számítottam arra, hogy valakit ott találok a konyhában, de Jordyn ott ül a pultnál.

Amint belépek, felnéz rám. Vörös és puffadt a szeme, de nem sír. Egy egész doboz pizza van előtte, és nagyot harap egy szelet pepperonisba.

Furdal a lelkiismeret, amiért rárontottam. A Bennel folytatott beszélgetésünk alapján Jordyn semmi másra nem vágyott az utóbbi két napban, csak magányra. Fontolóra veszem, hogy visszamegyek Ben szobájába, hogy békén hagyjam. Biztos látja a habozásomat, mert felém tolja a dobozt.

– Éhes vagy? – kérdezi.

Azt hiszem, igen. Helyet foglalok mellette, és felkapok egy szelet pizzát. Csendben ülünk együtt, amíg befejezi a második szeletet. Aztán feláll, és beteszi a dobozt a hűtőbe. A pulthoz visszatérve ad egy doboz kólát.

– Szóval te vagy az a lány, akiről Ben könyvet ír?

Megáll a kezemben a számhoz emelt kólásdoboz. Ledöbbentem, hogy tudja. A vacsoraasztalnál mintha senki sem tudott volna semmit Ben könyvéről. Megint bólintok, és iszom egy kortyot.

Jordyn mosolyt erőltet magára, miközben lenéz a pulton összekulcsolt kezeire.

– Remek író – jelenti ki. – Szerintem nagy dobás lesz a könyve. Eredeti ötlet.

Megköszörülöm a torkomat. Remélem, nem fogja hallani a döbbenetet a hangomon.

– Láttál már belőle valamennyit?

– Egy-két apró részletet – feleli megint mosolyogva. – Nagyon finnyás, hogy mit szabad elolvasnom, de irodalom szakon végeztem, úgyhogy néha kikéri a véleményemet.

Iszom még egy kortyot, csak hogy még ne szólaljak meg. Kérdezni szeretnék a könyvről, de nem akarom, hogy tudja, hogy én még egy szót sem láttam belőle.

– Kyle annyira boldog volt, amikor aláírta a szerződést az ügynökével! – lábad könnybe a szeme Kyle említésétől.

Elfordulok.

Az ügynökével?

Miért nem mondta, hogy leszerződött egy ügynökkel?

– Hogy van? – kérdezi.

– Ben?

Bólint.

– Még nem nagyon beszéltem senkivel. Tudom, hogy ez önző dolog tőlem, mert nem csak nekem fáj. De egyszerűen…

– Jól van – fogom meg Jordyn kezét, és finoman megszorítom. – Megért téged, Jordyn. Mindenki megért.

A keze ügyében lévő szalvétával letöröl egy könnycseppet. Összeszorul a szívem, ahogy próbálja tartani magát. Nekem fáj, amin keresztülmegy. Pláne, hogy tudom, mi vár rá hamarosan egyedül.

– Rosszul érzem magam. Annyira belesüppedtem abba, hogy mennyi mindent elveszítettem az elmúlt két napban, hogy eszembe sem jutott, mennyire kihat ez Ianre és Benre is. Hiszen ők itt élnek. És most a nyakukra maradt egy lány, akinek mindjárt kisbabája lesz. Végképp nem akarom, hogy kötelességüknek érezzék, hogy segítsenek nekem, de… Egyáltalán nem szeretnék visszamenni Nevadába. Nem költözhetek vissza anyához, amikor ez az otthonom. Szóval… – szorítja össze az arcát a két tenyerével – nem tudom, mit csináljak. Nem akarok senki terhére lenni, de félek, hogy képtelen vagyok ezt egyedül végigcsinálni.

Magamhoz ölelem, mire belesír a felsőmbe. Fogalmam sem volt róla, hogy nem akar visszaköltözni az anyukájához. Vajon Ben tudja ezt?

– Jordyn!

Mindketten felnézünk, amikor Ben kimondja a nevét. A konyhaajtóban áll álmos arckifejezéssel. Amint Jordyn meglátja, még hevesebben kezd zokogni. Ben odajön, hogy átkarolja, úgyhogy én felállva átmegyek a pult túloldalára, hogy hagyjam őket.

– Nem mész sehová, oké? – biztatja Ben. – A nővérem vagy. Ian nővére is. Az unokaöcsénk abban a házban fog felnőni, ahol Kyle akarta, hogy felnőjön.

Ben hátrahúzódik, hogy félresimítson egy hajtincset Jordyn arcából.

– Ígérd meg, hogy hagyod, hogy segítsünk neked!

Jordyn bólint, miközben tovább törölgeti a könnyeit. Alig tud kipréselni magából egy köszönömöt két szipogás között.

Nem bírom tovább nézni, ahogy sír. Engem is kerülget a bőgés, már a puszta tudattól, hogy mennyire fél. Felsietek a lépcsőn, vissza Ben szobájába, hogy összeszedjem a gondolataimat. Annyi minden kavarog a fejemben: főleg félelmek. Félek, hogy Ben elhamarkodott döntést hoz. Félek, hogy ha elmondom neki, mennyire szeretném, ha New Yorkba költözne, akkor tényleg megteszi, pedig a sógornőjének nyilván itt van rá szüksége. Nem beszélve arról, hogy milyen lehetőségektől esne el, ha feladná a könyvet. Szerintem minél valódibb a történet, annál jobb eséllyel tudja majd eladni a kötetet. Igen, imádnék most belevágni egy igazi kapcsolatba, de nem ebben állapodtunk meg az elején. Ha csak úgy fogjuk magunkat, és félúton véget vetünk a megállapodásunknak, hogy minden évben csak november 9-én találkozunk, akkor Ben feladja azt, amiben az ügynöke nagyszerű könyvötletet lát.

Nem hiszem el, hogy van ügynöke!

Ez óriási dolog. Nem tudom, miért nem mondta el nekem. Bármennyire is szeretném elhinni, hogy részéről oké félbehagyni a könyvet, tartok tőle, hogy az elmúlt napok heves érzelmeinek hatására hozná meg a döntést. Végképp nem szeretném, ha most hozna egy olyan nagy döntést, hogy az ország túlsó végébe költözik, aztán pedig megbánná. Természetesen bármit megadnék, hogy mindennap velem lehessen, de ennél is jobban akarom, hogy boldoggá tegye a döntése. Tudom, három év hosszú idő, hogy kivárjuk, ám ez a három év nagy különbséget jelenthet az írói sikerében. A történetünk valódisága vonzó lehet az olvasók számára. Noha még nem olvastam belőle egy sort sem, meggyőződésem, hogy be kell fejeznie.

Nem akarok én lenni az oka, hogy nem fejezi be, amit elkezdett. Ha évek múlva visszagondol erre az éjszakára, el fog töprengeni rajta, hogy rossz döntést hozott-e. Lehet, hogy ugyanúgy alakul az életünk, és végül egymás mellett kötünk ki, de ha kivárjuk a három évet, akkor megvalósíthatja a célját, hogy megírja a könyvet, amit megígért.

Hatalmas változást hozott az életembe. Nagyobbat, mint valaha is gondolná. Ha ő nincs, szerintem soha nem nyerem vissza az önbizalmam. Tudom, hogy sehová sem lett volna bátorságom elmenni meghallgatásra. Már azzal is pozitív hatással van rám, hogy csak évente egy napra az életem része, és utálnám, ha én pont ellenkező hatással lennék rá.

És ebbe nem fér bele mindaz, ami az elmúlt tíz percben kiderült. Semmiképpen sem költözhet New Yorkba, amikor a családjának nagyobb szüksége van rá, mint valaha. Jordynnak és Iannek sokkal nagyobb szüksége lesz rá itt, mint nekem New Yorkban. Ő és Ian mindketten itt kell hogy legyenek Jordyn mellett. Nem vagyok hajlandó én lenni az, aki ráveszi, hogy egy ilyen időszakban itt hagyja Jordynt.

Fogom a telefonomat, és hívok egy taxit, mielőtt meggondolhatnám magam.

Ben

ÉPPEN JORDYN SZOBÁJÁNAK AJTAJÁT CSUKOM BE, amikor meghallom, hogy Fallon lejön a lépcsőn. Elindulok felé. Elálló lélegzettel a szívéhez kap, amikor befordulok a sarkon.

– Megijesztettél – lép le az utolsó lépcsőfokról. – Hogy van?

– Jobban – pillantok a szobája felé a folyosón. – Szerintem a pizza segített.

– Nem a pizzától lett jobban, Ben – mosolyog rám Fallon elismerően. Ezúttal a bejárati ajtó felé teszi meg az utolsó két lépést. Végre észreveszem a táskát a vállán és a cipőt a lábán. Mintha készen állna a távozásra.

Megtorpanva egyik lábáról a másikra áll. Vállat von, mintha kérdeztem volna tőle valamit.

– Az előbb… – néz vissza rám.

– Fallon – vágok közbe. – Kérlek, ne mondd, hogy meggondoltad magad!

Megvonaglik az arca. Felnéz, aztán oldalra, mintha próbálná visszatartani a könnyeit. Nem gondolja meg magát. Nem teheti. Odasietek hozzá, hogy megfogjam mindkét kezét.

– Kérlek! Meg tudjuk oldani. Talán nem költözhetek el azonnal, de meg fogom tenni. Csak előbb egyenesbe kell jönniük a dolgoknak itt.

Felsóhajtva megszorítja a kezemet.

– Jordyn mondta, hogy van ügynököd – közli némi sértettséggel, ami jogos. El kellett volna mondanom neki, mielőtt valaki mástól tudja meg, de ma egy kicsit más dolgokkal voltam elfoglalva.

– Aha – bólintok. – Pár hónapja van. Elküldtem a könyvötletet néhánynak, és neki nagyon tetszett.

Aztán rájövök, hogy mire megy ki ez az egész, és megrázom a fejemet.

– Nem számít, Fallon. Írhatok mást.

Fénycsóva kúszik végig a falon, ő pedig hátrapillant a válla fölött. Megjött a taxija.

– Kérlek! Legalább a telefonszámodat add meg – könyörgök. – Felhívlak holnap, és akkor megbeszéljük, oké?

Próbálok megnyugtató és reményteli hangon megszólalni, de nehéz eltitkolnom a szívemet szorongató pánikot.

Mintha szánakozás ülne ki az arcára.

– Érzelmes napok állnak mögöttünk, Ben. Nem lenne sportszerű a részemről, ha hagynám, hogy ilyen döntést hozz most – nyom egy puszit az arcomra, aztán az ajtó felé fordul. Követem kifelé. Eltökéltem: nem hagyom, hogy így meggondolja magát.

A taxihoz érve határozottan szembefordul velem.

– Sohasem bocsátanám meg magamnak, ha nem bátorítanálak, hogy kövesd az álmaidat, mint ahogy te is bátorítottál, hogy kövessem a sajátomat. Légy szíves, ne kérj arra, hogy én legyek az ok, amiért feladod. Ez nem volna fair.

Érzem a kétségbeesett vonzást a szavaiban, amitől az enyéim a torkomra forrnak.

Átölel és a nyakamba fúrja az arcát. Szorosan magamhoz húzom. Remélem, érzi, mennyire szükségem van arra, hogy itt maradjon, és akkor meggondolja magát. De nem teszi. Elenged és kinyitja a kocsiajtót.

Még sohasem akartam nyers erőt alkalmazni egyetlen lánnyal szemben sem, de most legszívesebben leteríteném a földre, és ott tartanám addig, amíg el nem hajt a taxi.

– Jövőre is jövök – jelenti ki. – Meg akarom ismerni az unokaöcsédet. Az étteremben találkozunk, oké? Ugyanott, ugyanakkor.

Tessék?

Átéltük mi egyáltalán az elmúlt nyolc órát?

Lehet, hogy leesett a lépcsőn, és beütötte a fejét?

Nem, én ebbe nem megyek bele. Megőrült, ha azt hiszi, hogy csak úgy lepacsizok vele, és azt mondom, hogy akkor egy év múlva találkozunk. Makacsul rázom a fejemet, és becsukom a kocsiajtót. Nem hagyom, hogy beszálljon.

– Nem, Fallon. Nem teheted meg, hogy megegyezünk abban, hogy szeretni fogsz, aztán meg visszavonod, mert szerinted nekem nem az a legjobb. Ez nem így működik.

Ledöbbent a szavaimtól. Szerintem azt hitte, hogy veszekedés nélkül hagyom elmenni, de ő nem az a fajta lány, akiért meggondolnám, hogy harcoljak-e. Hanem az a fajta, akiért megküzdök életre-halálra.

A taxinak dőlve karba fonja a kezét maga előtt. A földet fixírozza, én pedig őt.

– Ben! – szólal meg szinte suttogva. – Nem kell New Yorkban lenned. Rád itt van szükség. Én csak elvonnám a figyelmedet, és soha nem fejeznéd be a könyvedet. Már csak három év van hátra. Ha nekünk közös sors van megírva, akkor három év az semmi.

Kurtán és szárazon felkacagok.

– Közös sors van megírva? Te hallod saját magadat? Ez nem egy tündérmese, Fallon! Ez a való élet, és a való életben ki kell dolgozni a beledet a boldogságért!

Hátralépve megragadom a tarkómat. Próbálom összegyűjteni és háttérbe szorítani a feszültséget, de mindig szétárad bennem, valahányszor belegondolok, hogy milyen könnyen beszállna abba a taxiba a tudattal, hogy egy egész évig nem láthat.

– Amikor az ember megtalálja a szerelmet, elfogadja. Két kézzel nyúl utána, és mindent megtesz, hogy ne engedje el. Nem lehet csak úgy elsétálni előle azzal, hogy várja ki, amíg készen állsz rá.

Nem tudom, honnan jön ez. Még sohasem haragudtam rá, de most rohadtul ki vagyok bukva, mert fáj. Fáj a tudat, hogy miután együtt átéltük azokat a dolgokat fent a szobámban, támad egy hirtelen ötlete, és úgy dönt, hogy szart sem ért neki az egész. Hogy én szart sem érek neki.

Tágra nyílt szemmel figyeli, ahogy megküzdök az összes létező érzéssel, amit egy srác csak érezhet. Ez a hét tele volt érzelmekkel. Kyle halálától kezdve azon keresztül, hogy tegnap reggel fel kellett hívnom Fallont, aztán megláttam az ajtó előtt, összeomlottam rajta az ágyamban, végül szeretkeztem vele ugyanott. Ha grafikonon kellene ábrázolnom a hét eseményeit, úgy néznének ki, mint az óceán viharos hullámai.

Látom, hogy a taxira pillantva mérlegeli a döntését.

– Ben, én nem fordítok hátat – rázza finoman a fejét. – Semmi olyat nem csinálok, amiben az első napon ne állapodtunk volna meg. Itt én vagyok az, aki tartja magát a szabályokhoz. Öt évben állapodtunk meg. Igen, volt egy kis botlásunk odafent, mert majdnem elgyengültünk, és…

– Egy kis botlásunk? – szakítom félbe a házra mutatva. – Te egy kis botlásnak minősíted, hogy megegyeztünk, belevágunk egy kapcsolatba?

Rögtön bocsánatkérő arcot vág, de nem akarom hallani a szabadkozását. Szemlátomást tévedésben vagyok, mert amikor szeretkeztünk, tudni véltem, hogy olyasmi történik közöttünk, amiről a legtöbben nem is tudják, hogy létezik. Ha ő csak távolról is ugyanígy érezne, baromira nem mondana most ilyeneket.

Összeszorul a gyomrom. Legszívesebben hétrét görnyednék a fájdalomtól. Helyette viszont tartom magam, és adok neki egy utolsó esélyt, hogy bebizonyítsa nekem: nem volt teljesen egyoldalú a mögöttünk álló nap.

Két tenyerem közé fogom az arcát, és cirógatni kezdem a hüvelykujjaimmal, hogy felnézzen rám. Olyan gyengéden érintem, amennyire az ujjaim csak képesek rá. Nyel egyet. Látom rajta, hogy feszültté teszi a hirtelen változás a viselkedésemben.

– Fallon! – szólalok meg őszinte és higgadt hangon. – Engem nem érdekel a könyv. Még csak be sem akarom fejezni. Engem csak te érdekelsz. Hogy veled legyek mindennap. Mindennap lássalak. Még nem estem beléd teljesen. De ha nem akarsz teljesen belém esni, akkor muszáj most rögtön elmondanod. Akarod, hogy máskor is része legyek az életednek, ne csak november 9-én? Ha nemet mondasz, megfordulok és visszamegyek a házba, a dolgok pedig mennek tovább úgy, ahogy a tegnapi érkezésed előtt. Folytatom a könyvet, és jövőre találkozunk. De ha igent mondasz… ha azt mondod, hogy belém esve akarod tölteni az év minden egyes napját, akkor most megcsókollak. És megígérem, hogy tizenegyes lesz. És mostantól kezdve arra szánok majd minden egyes napot, hogy bebizonyítsam neked, milyen jól döntöttél.

Továbbra is elszántan fogom az arcát. Továbbra is elszántan néz rám.

Aztán egy könnycsepp csordul ki a szeméből, végig az arcán.

– Ben, nem teheted… – rázza a fejét.

– Igen vagy nem, Fallon! Csak ennyit akarok hallani.

Kérlek, mondj igent! Kérlek, mondd, hogy belém akarsz esni!

– Itt kell maradnod a családoddal idén. Te is ugyanolyan jól tudod, Ben, mint én. Végképp nem hiányzik nekünk egy telefonos párkapcsolat. Márpedig pont az történne, mert minden szabad percünket azzal töltenénk, hogy egymással akarunk beszélni ahelyett, hogy a céljainkra összpontosítanánk. Mindent annak rendelnénk alá, hogy együtt legyünk, és ennek nem szabadna így lennie. Még nem. Muszáj befejeznünk, amit elkezdtünk.

Egyik fülemen be, a másikon ki. Nem ilyen válasz kell nekem.

– Igen vagy nem? – ereszkedem szemmagasságba vele.

Vesz egy reszketős lélegzetet, aztán tesz egy gyenge próbálkozást arra, hogy őszintének tűnjön.

– Nem. Nem, Ben. Menj vissza a házba, és fejezd be a könyvedet!

Újabb könnycsepp csordul ki, de ezúttal az én szememből.

Hátrálok egy lépést, és elengedem. Beszáll a taxi hátsó ülésére, lehúzza az ablakot, de nem nézek rá. A földet bámulom, hátha megnyílik alattam, és elnyel egészben.

– Mindennél jobban szeretném, hogy az egész világ rajtad nevessen, Ben – hallom meg a hangjában a könnyeket. – És ez nem történhet meg, ha nem teszem meg érted azt, amit te a megismerkedésünk napján megtettél értem. Elengedtél. Bátorítottál, hogy menjek. És én ugyanezt szeretném megadni neked. Azt akarom, hogy az álmaidat kövesd a szíved helyett.

A taxi tolatni kezd, és egy pillanatig azt hiszem, hogy talán rájön, mennyire elcseszett a fontossági sorrendje, mert ő az álmom. A könyv csak ürügy volt.

Fontolgatom, hogy utánarohanok, megadva neki a könyvbe illő műsort. Üldöznöm kéne a taxit, hogy amikor megáll, feltépjem az ajtót, ölbe kapjam, és közöljem vele, hogy szerelmes vagyok belé. Hogy teljesen beléestem szinte azonnal, mégpedig egyenes szabadesés volt. Huss. Egy pillanat alatt. Instant szerelem.

De ő utálja az instant szerelmet. Úgy tűnik, hogy a félig instant szerelmet, a lassabban kialakuló szerelmet, a csigalassú szerelmet és úgy általában a szerelmet.

– Bakker! – káromkodom a kihalt utcán. Végre pontosan azt kaptam, amit megérdemeltem.

A negyedik november
9.

A saját sötétségében hallgat.

Az enyémben sikolt.

– BENTON JAMES KESSLER

Fallon

MÉG AZNAP ESTE SEM VOLTAM ENNYIRE IDEGES, amikor felhívtak, hogy tartalék szereplőként be kell ugranom. Majdnem egy órával korábban érkeztem, de már foglalt volt a bokszunk, így a mellette lévőt választottam.

Ujjaimmal dobolok az asztalon. Valahányszor valaki belép vagy kilép, az ajtóra pillantok.

Fogalmam sincs, hogyan fogom elkezdeni ezt a beszélgetést. Hogyan mondjam el neki, hogy amint elhajtottam tavaly a taxival, tudtam, hogy életem legnagyobb hibáját követtem el? Hogyan mondjam el neki, hogy érte hoztam azt a döntést az utolsó pillanatban? Hogy úgy gondoltam, ha azt mondom neki, hogy nem akarok belészeretni, akkor azzal valahogy segítek neki? És ami még fontosabb: hogyan említsem meg a tényt, hogy visszaköltöztem Los Angelesbe – csak miatta? Vagyis hát nem csak miatta. Volt egy nagy pályaváltásom néhány hónapja.

Még amikor a kerületi színházban dolgoztam, gyakran kértek, hogy segítsek a szereptanulásban, mert az emberek bíztak a tehetségemben. Tulajdonképpen mondhatjuk, hogy bizonyos értelemben színjátszást tanítottam. Belém vésődött, hogy mekkora örömmel csináltam ezt, és idővel rájöttem, hogy jobban élvezem, ha segítek a színészeknek a szerepük alakításában, mint ha én magam játszom.

Beletelt néhány hónapba, mire végül elfogadtam, hogy a célom talán már nem az, hogy színésznő legyek.

Az emberek változnak. Érnek. Az álmok szintet lépnek, az enyém pedig odáig fejlődött, hogy már másoknak szeretnék segíteni a tehetségük kibontakoztatásában.

Keresgéltem iskolákat szerte az országban, de így, hogy anya, Amber és igen, Ben is Los Angelesben van, nem kellett agyalnom, melyik várost válasszam.

Bármennyire is megkérdőjelezem a döntésemet, hogy nem mentem bele tavaly, hogy együtt legyünk, tudom: így a legjobb hosszú távon. Még sohasem voltam ennél jobban kibékülve a pályaválasztásommal, mint most, és nem tudom, hogyan alakult volna, ha Ben is benne van a képben. Szóval tévedhet az ember, de én nem bánok semmit. Szerintem pont úgy alakulnak a dolgok, ahogyan kell.

De Bennel valószínűleg mindketten tanúsíthatjuk, hogy egy év alatt sok minden megváltozhat. Emiatt rettegek, hogy talán meggondolta magát. Talán már nem is akar velem lenni úgy, mint tavaly. Talán még mindig dühös rám, úgyhogy el sem jön.

Igazából viszont nem emiatt vagyok ideges.

Hanem azért, mert tudom, hogy el fog jönni. Mindig eljön. De idén fogalmam sincs, hányadán állunk. Elég rossz szájízzel váltunk el tavaly, amiért abszolút vállalom a felelősséget, de meg kell értenie, hogy fordított helyzetben ő is ugyanezt tette volna az érdekemben. Ha olyan kinyilatkoztatást tettem volna akkora szenvedés közepette, megállapította volna, hogy ez talán nem a legmegfelelőbb alkalom egy egész életre kiható döntésre. Egyáltalán nem hibáztathat azért, mert maradásra bírtam, hogy segítsen a családjának. Nemrég halt meg a bátyja. A sógornőjének szüksége volt rá. A születendő unokaöccsének is szüksége volt rá. Ez így volt helyes. Ő is ugyanezt tette volna értem. Csak azért esett neki annyira rosszul, mert egyébként is egy zaklatott hét volt mögötte.

Szinte már úgy érzem, rossz ötlet volt tavaly hívatlanul beállítani. Mintha több kárt okoztam volna vele, mint amennyi haszna volt.

Kizökkenek a gondolataimból, amikor egy kéz pihen meg a vállamon. Felnézek. Arra számítok, hogy Ben az. És igen… de nem csak ő, hanem Ben és egy baba.

Az unokaöccse.

Rögtön tudom, mert Ben szemét örökölte. Vagyis Kyle szemét.

Mindez egyszerre tudatosul bennem, és próbálom külön-külön feldolgozni. Először is azt, hogy Ben eljött. És mosolyog rám, amikor felállok, hogy átöleljem. Ez éppen elég ahhoz, hogy megérjen egy megkönnyebbült sóhajtást.

Másodszor pedig a karján ül ez a kisfiú, aki a mellkasára hajtja a fejét. Látványuk meggyőz arról, hogy mindketten a legjobb döntést hoztuk tavaly, akár beleegyezett akkor, akár nem.

Reménykedtem benne, hogy a mai nap folyamán találkozhatok valamikor az unokaöccsével, de azt hittem, hogy előbb lesz esélyem négyszemközt beszélni vele arról, ahogy elváltunk tavaly. Viszont tudok alkalmazkodni a helyzethez. Főleg egy ilyen aranyos baba kedvéért.

Félénken rám vigyorog. Nagyon sok mindenben hasonlít Jordynra. Szinte egyenlő arányban ütött Jordynra és Kyle-ra. Kíváncsi vagyok, milyen lehet az anyukájának, hogy amikor ránéz, szinte Kyle-t látja…

Amikor Ben elenged az ölelés után, rámosolyog a kisfiúra.

– Fallon, szeretnélek bemutatni az unokaöcsémnek, Olivernek – fogja meg az apró csuklóját, hogy integessen vele nekem. – Oliver, ő itt Fallon.

Felemelem a kezemet, mire Oliver azonnal felém nyújtja a karjait. Döbbenten hagyom, hogy Ben átadja nekem. Szorosan magamhoz ölelem, úgy, ahogy Ben tartotta. Régóta nem volt nálam kisbaba, de sokkal jobb így, hogy Oliver magától kéredzkedett át hozzám, mintsem ha én próbáltam volna ölbe venni, és elsírta volna magát.

– Szereti a csinos lányokat – kacsint Ben, amikor átengedi. – Hadd hozzak egy etetőszéket!

Ben elmegy, úgyhogy leülök Oliverrel, és leteszem magam elé az asztalra.

– Milyen cuki vagy! – mondom neki. Tényleg az, nagyon boldog babának látszik, én pedig Jordyn boldogságának is örülök. De attól még elönt a szomorúság, amikor eszembe jut, hogy Kyle már sohasem találkozhat a fiával. Elhessegetem a gondolatot, mikorra Ben visszatér az etetőszékkel.

Odatolja a boksz oldalához, és beleülteti Olivert. Észre sem veszem, hogy pelenkázótáska van a vállán, amíg le nem veszi, hogy helyet foglaljon. Addig matat a táskában, amíg nem talál egy rágcsás dobozt, aztán kirak néhány Cheeriost az asztalra Oliver elé, de előbb letörli a felületet. Végig tiszteletteljes hangon, egyenrangú partnerként beszél Oliverhez. Nem megy át gügyögésbe, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem imádni való, hogy úgy beszél egy gyerekkel, mintha egy szinten lennének.

Nagyon megy ez a kisbaba dolog Bennek. Lenyűgöző, és… valahogy szexi is egyben.

– Mennyi idős most?

– Tíz hónapos – válaszolja Ben. – Újév napján született. Néhány héttel korábban, de minden rendben volt vele.

– Szóval az egész világ tűzijátékkal ünnepli a szülinapját, mint a tiédet?

– Tudod, ebbe még bele sem gondoltam – vigyorog Ben. Oliver az elé tett Cheeriosszal játszik. Teljesen jól elvan így is, hogy nem ő áll a figyelem középpontjában. Ami megkönnyebbülés, mert talán tudunk komoly beszélgetést folytatni Bennel annak ellenére, hogy az unokaöccse társaságában vagyunk.

Ben az asztal fölött átnyúlva megfogja és megszorítja a kezemet. Az apró gesztustól melegség járja át a szívemet.

– Nagyon jó, hogy látlak, Fallon – cirógatja hüvelykujjával az enyémet. – Nagyon jó.

A tekintetéből sugárzó őszinteségtől legszívesebben átugranám az asztalt, és helyben megcsókolnám. Nem utál. Nem haragszik rám. Olyan, mintha egy év után most tölthetném meg a tüdőmet tiszta levegővel.

Kiveszem a kezemet az övé alól, hogy az enyém legyen felül, de amint megteszem, el is húzza, hogy közelebb tolja a rágcsát Oliverhez.

– Ne haragudj, hogy el kellett hoznom, de Jordynnak muszáj ma dolgoznia, a bébiszitter pedig az utolsó pillanatban lemondta.

– Semmi baj – felelem. De tényleg. Imádom nézni, ahogy Oliverrel bánik. Újabb oldaláról ismerhetem meg. – Hogy van Jordyn?

– Jól – bólint Ben, mintha magát is igyekezne meggyőzni erről. – Nagyon jól. Remek anyuka. Kyle büszke lenne rá – teszi hozzá halkabban. – Mi van veled? Milyen New York?

Nem tudom, mit válaszoljak erre. Nem érzem, hogy most lenne a megfelelő alkalom, hogy felhozzam a témát, ezért hárítom a kérdést.

– Ez mindig olyan furcsa – jegyzem meg. – Újra találkozni egy év után. Sohasem tudom, mit mondjak vagy tegyek.

Kamuztam. Sohasem volt még furcsa, de a tavalyi alkalomnak köszönhetően most az.

Megint átnyúl az asztalon, hogy megfogja a csuklómat, és gyengéden megszorítsa.

– Én is ideges vagyok – bátorít. A kezünkre téved a tekintete, aztán hátrahúzódik, és megköszörüli a torkát. Édes, hogy mennyire próbál tiszteletteljes lenni Oliver előtt. – Rendeltél már? – fogja meg az étlapot, hogy egy pillanatig csendben bámulja, de tudom, hogy igazából nem is olvassa.

Idegesebb, mint kellene, de tényleg szerencsétlenül zártuk tavaly. Aggódom, hogy talán nem is feszültség kínozza, hanem talán egy kis keserűség. Tudom, hogy fájdalmat okoztam neki tavaly, de volt ideje megérteni, miért tettem, amit tettem. És remélhetőleg tudja, hogy nekem nehezebb volt otthagynom őt annyi fájdalommal, mint neki. Az egész évet nehéz szívvel töltöttem, mert folyton ez járt a fejemben.

Mindketten rendelünk valami ennivalót, ő pedig krumplipürét is kér Olivernek, ami szerintem imádni való. Próbálom csevegéssel oldani a feszültséget. Elmesélem neki, hogy az új életcélom, hogy nyissak egy tehetséggondozó műhelyt. Mosolyogva válaszolja, hogy már nem vagyok többé „Fallon, a változó”. Megkérdezem tőle, hogy akkor mi az új nevem. Miután elgondolkodva rám néz, azt mondja: „Fallon, a tanár”. Imádom a hangzását.

Elmondja, hogy ő májusban diplomázott. Elszomorít, hogy nem voltam ott, de tudom, hogy még rengeteg mérföldkőnél ott leszek neki a jövőben. Majd elmegyek a következő diplomaosztójára, mert mondja is, hogy továbbtanul. Külsősként dolgozik egy internetes magazinnál, és mesterfokozatot akar szerezni írástechnikából.

Amikor szünet áll be a beszélgetésünkben, Ben kanalaz egy kis krumplipürét Oliver szájába. A kisfiú megdörzsöli a szemét, és úgy fest, mint aki mindjárt belebólint a tányérjába.

– Tud már szavakat?

– Párat – mosolyog le Ben Oliverre, miközben megsimogatja a pici fejét. – De biztosra veszem, hogy véletlenül mondja ki őket. Többnyire csak hablatyol – nevet Ben. – Viszont túl van az első káromkodásán. Éjszakára mindig bekapcsolva hagyjuk a bébiőrt, és múlt héten a napnál is világosabban kimondta, hogy „baszki”. Korán kezdi a kissrác – csípi meg Ben játékosan a kis arcát. Oliver felmosolyog rá, és ekkor hirtelen összeáll a kép.

Ben úgy kezeli Olivert, mint apa a fiát.

Oliver úgy néz Benre, mintha ő lenne az apukája.

Ben többes szám első személyben hivatkozott saját magára és Jordynra.

És bekapcsolva hagyják a bébiőrt éjszakára… ami azt jelenti, hogy… közös a hálószobájuk?

Eláll a lélegzetem egy pillanatra, és a feje tetejére áll velem az egész világ. Belekapaszkodom az asztalba, amikor megüt a valóság.

Mekkora idiótának érzem magam!

Ben azonnal észreveszi a változást rajtam, és amikor találkozik a tekintetünk, lassan rázni kezdi a fejét, mert rájön a nyelvbotlására.

– Fallon – szólal meg halkan. De nem ejt ki újabb szót a nevem után. Nyilvánvaló, hogy tudom, és semmit sem tesz, hogy megcáfolja a feltételezésemet. Bocsánatkérően néz rám.

Azonnal elönt a féltékenység.

Eláraszt az őrülten tomboló féltékenység. Muszáj felpattannom és kirohannom a mosdóba, mert nem vagyok hajlandó kimutatni előtte, hogy másodpercek alatt teljesen tönkretett. Utánam szól, de nem állok meg. Hálás vagyok, amiért magával hozta Olivert, mert így nem szaladhat utánam.

Egyenesen a mosdóhoz sietek. Megragadom a szélét, és a tükörképemre meredek.

Nyugodj meg, Fallon! Ne sírj! Majd összetörhet a szíved, amikor hazaértél.

Nem voltam felkészülve erre. Fogalmam sincs, mihez kezdjek a helyzettel. Olyan érzés, mintha szó szerint meghasadna a szívem: kettéválna középen, hogy belevérezzen a mellkasomba, megtöltve vele a tüdőmet, és emiatt nem kapnék levegőt.

Még nehezebbnek bizonyul visszatartani a könnyeket, amikor nyílik és csukódik a mosdó ajtaja. Felnézve látom, hogy ott áll Ben, Oliverrel a kezében, mély megbánással figyelve engem.

Behunyom a szememet, hogy ne kelljen őt látnom a tükörben. Lehajtott fejjel zokogni kezdek.

Ben

NEM ÍGY AKARTAM, HOGY MEGTUDJA. El akartam mondani neki, méghozzá hamar, de azt szerettem volna, ha feloldódunk előtte. Nem mintha számítottam volna rá, hogy összetöri a szívét a tény, hogy Jordynnal járok. Sőt, úgy gondoltam, hogy nagyobb eséllyel fog örülni neki, mintsem hogy kiborul. Egyáltalán nem ilyen reakciót vártam tőle. Miért tesz úgy, mintha ennyire számítana neki, amikor tavaly világossá tette, hogy semmi sem érdekli jobban, mint a megállapodásunk?

A reakciójából viszont nyilvánvaló, hogy számít neki a dolog. Hogy mindig is számított. De bármi legyen is az oka, visszautasított engem, amikor a leginkább szükségem lett volna rá.

Próbálom tartani magam, mivel Oliver nálam van, de minden egyes porcikám azt követelné, hogy térdre rogyva ordítsak.

Teszek néhány óvatos lépést előre, míg közvetlenül mögé nem érek. Gyengéden megfogom a könyökét, hogy forduljon felém, de lerázza magáról a kezemet, és átsétál a mosdó túlsó végébe. Ott vesz egy papírtörlőt, hogy megtörölje vele a szemét. Még mindig háttal áll nekem.

– Nem volt szándékos – csúszik ki a számon, mintha ezzel valahogy vigasztalhatnám. Legszívesebben rögtön vissza is szívnám. Nem számít, mekkora tátongó lyukat hagyott Fallon a szívemen, nem tehetek róla, hogy valaki más megtalálta az utat befelé. Nem számít, hogy Jordynnal mindketten össze voltunk törve Kyle halála után. Nem számít, hogy nem közeledtünk egymáshoz, csak jóval Oliver születése után. Nem számít, hogy sohasem fogom ugyanazt érezni Jordynnal, mint amit Fallonnal éreztem, de Oliver minden hiányosságért kárpótol a kapcsolatunkban.

Fallonnak csak a váratlan fordulat számít a történetünkben. Amit egyikünk sem látott előre. Amit egyikünk sem akart igazából. És amiért részben ő a felelős. Muszáj emlékeznem erre. Akármennyire fáj neki most, nekem is pont annyira fájt – ha nem jobban –, amikor helyettem New Yorkot választotta.

Lenézek Oliverre: a feje a vállamon pihen, csukva a szeme. Rég eljött már a délelőtti szundi ideje, úgyhogy a karjaimba fektetem. Valahányszor ránézek, melegség járja át a szívemet. Olyasfajta, ami nagyon más, mint amit Fallon vagy Jordyn valaha is kiválthat. És erre emlékeztetnem kell magamat. Ez nem róluk szól, egyikükről sem. Ez erről a kissrácról szól, itt az ölemben, és arról, hogy neki mi a legjobb. Ő az egyetlen dolog, aminek számítania kell, hónapok óta ezt mondogatom magamnak. Azt hittem, hogy ez a kis emlékeztető önmagában is elég lesz, hogy átvészeljem ezt a pillanatot Fallonnal, de most már nem vagyok biztos benne.

Fallon vesz egy mély lélegzetet, és kifújja, mielőtt megfordul. Amikor a szemembe néz, egyértelmű, mennyire megsemmisítettem. Legszívesebben csípőből jóvátenném az egészet, és elmondanám neki, amit valójában érzek. Hogy attól a pillanattól kezdve, amikor először megcsókoltam Jordynt, semmi más nincs bennem, csak zűrzavar.

Igazából attól a pillanattól kezdve csak zűrzavar van bennem, hogy Fallon elhajtott tavaly azzal a taxival.

– Szerelmes vagy belé?

Rögtön a szája elé kapja a kezét, és megrázza a fejét. Bánja, hogy feltette ezt a kérdést.

– Kérlek, ne válaszolj! – lép elém, aztán lenéz a padlóra. – Mennem kell.

Azzal elhúz mellettem.

Addig hátrálok, amíg hozzá nem préselődöm az ajtóhoz, hogy ne lehessen tőlem kinyitni.

– Ne így! Kérlek, ne menj még! Adj egy esélyt, hogy megmagyarázzam.

Nem hagyhatom elmenni anélkül, hogy megértené ezt az egész helyzetet. Sőt, leginkább azt remélem, hogy el fogja magyarázni, mi a fene történt tavaly, és miért tesz úgy, mintha a fejlemények ilyen hatással lennének rá.

– Mit szeretnél megmagyarázni? – kérdezi halkan. – Azt akarod, hogy itt álljak, és hallgassam végig, hogy nem akartál beleszeretni a halott bátyád feleségébe? Azt várod tőlem, hogy vitatkozzak veled, amikor közlöd, hogy ez már nem csak a te akaratodról szól, hanem arról is, hogy mi a jobb az unokaöcsédnek? Azt várod tőlem, hogy bocsánatot kérjek, amiért azt hazudtam neked tavaly, hogy nem akarlak szeretni?

Minden egyes szó, amit kiejt a száján, mázsás súlyként nehezedik rám, és mintha lehúzna egy tó fenekére. Hazudott nekem?

– Felfogtam, Ben. Az én hibám. Én vagyok az, aki hátat fordított tavaly, amikor megpróbáltál szeretni.

Mellettem átnyúlva meg akarja fogni a kilincset, de úgy helyezkedem, hogy elálljam az útját. Magamhoz húzom oldalról. Szabad kezemet a tarkójára teszem, hogy odahúzzam az arcát a vállamhoz. Nyomok egy puszit a hajába, miközben igyekszem tudomást sem venni róla, hogy milyen érzés, amikor a karomban van. Megragadja az ingemet, és érzem, hogy megint sírni kezd. Még közelebb akarom húzni, még szorosabban akarom ölelni, de Oliver ezt több szempontból is megakadályozza.

Szeretnék mondani neki valami vigasztalót, ugyanakkor rettenetesen ki vagyok rá akadva. Hogy milyen gondatlanul összetörte a szívemet, amikor átadtam neki tavaly. Hogy most megteszi újra, amikor már túl késő.

Már túl késő.

Oliver fészkelődni kezd az ölemben, így kénytelen vagyok elengedni Fallont, mielőtt felébred. Fallon kihasználja a lehetőséget, hogy kiosonjon mellettem az ajtón.

Követem kifelé a mosdóból, és végignézem, ahogy felkapja a táskáját a bokszból, és egyenesen a kijárat felé indul. Én is odamegyek a bokszhoz a pelenkázótáskáért. A kajánk még mindig ott van az asztalon, de szerintem már kijelenthetjük, hogy nem fogjuk megenni. Pénzt dobok az asztalra, mielőtt elindulok kifelé.

Egy kocsi mellett áll, a táskájában matat. Mire előkeresi a kulcscsomóját, már ott állok mellette. Kitépem a kulcscsomót a kezéből, és folytatom az utat a saját kocsim felé, ami pont az övé mellett parkol.

– Ben! – kiabál rám. – Add vissza a kulcsaimat!

Kinyitom a kocsimat, és beindítom a motort. Letekerem az ablakokat, majd a hátsó üléshez megyek, hogy bekössem Olivert a gyermekülésben. Amikor meggyőződtem róla, hogy alszik, visszamegyek Fallon autójához.

– Nem mehetsz el úgy, hogy utálsz – adom vissza a kezébe a kulcsokat. – Azok után nem, amennyi minden…

– Nem utállak, Ben – szakít félbe. Sértett a hangja, és még mindig folynak a könnyei. – Ez is a megállapodás része volt, nem? – törli meg szinte dühösen a szemét, aztán folytatja: – Éljük az életünket. Másokkal is randizunk. Beleszeretünk a halott bátyánk feleségébe. A végén pedig meglátjuk, mi lesz. Hát, elértünk a végéhez, Ben. Egy kicsit korán, de ez kétségtelenül a vége.

Elnézek a válla fölött, mert túlságosan szégyellem magam a szemkontaktushoz.

– Még mindig van két évünk, Fallon. Nem kell ma befejeznünk.

– Tudom, hogy megígértem, de… nem megy – rázza a fejét. – Rohadtul nem fogom megint kitenni magam ennek az egésznek. Fogalmad sincs, milyen érzés – kap a szívéhez.

– Ami azt illeti, Fallon, pontosan tudom, milyen érzés.

Szúrós tekintettel bámulom. Azt akarom, hogy lássa: nem vagyok hajlandó egyedül elvinni a balhét. Ha nem hagyott volna tavaly faképnél, és nem keserít el teljesen, nem töltöttem volna az év nagy részét azzal, hogy rá neheztelek. Sohasem hoztam volna magam olyan helyzetbe senkivel – pláne Jordynnal nem –, amivel kockára tehetem azt, ami Fallonnal lehet. De azt hittem, hogy ő csak a töredékét érzi annak, amit én éreztem iránta.

Fogalma sincs, mennyire összetörte a szívemet. Fogalma sincs, hogy Jordyn ott volt mellettem, amikor ő nem volt ott. Én pedig ott voltam Jordyn mellett, amikor Kyle nem volt ott. És miután mindketten elveszítettük azt, akit szerettünk, kiegészültünk Oliverrel… Ez nem egy tervezett dolog. Még csak abban sem vagyok biztos, hogy akartam. De megtörtént, és én vagyok az egyetlen, akit Oliver apaként ismer. Miért tűnik most annyira helytelennek ez az egész? Miért érzem úgy, hogy valahogy sikerült még jobban elcseszni az életemet?

Fallon félretol, hogy megpróbálja kinyitni a kocsija ajtaját. Ekkor hasít belém az érzés, mintha gyomorszájon vágtak volna.

Nem kapok levegőt.

Nem tudom, miért tartott ilyen sokáig, mire feltűnt. Megfogom és megszorítom a kezét, mielőtt kinyitná az ajtót. A néma könyörgés ráveszi, hogy megtorpanjon és felnézzen rám.

Rápillantok a kocsijára, aztán megint vissza őrá.

– Miért jöttél ma ide kocsival?

Értetlenség ül ki az arcára.

– Ez volt a megállapodásunk. November 9-e van.

– Pontosan – szorítom a kezét még jobban. – Egyenesen a reptérről szoktál jönni, amikor találkozunk. Miért kocsival vagy, miért nem taxival?

A legyőzöttek arckifejezésével bámul fel rám. Gyorsan kifújja a levegőt, és lenéz a földre.

– Visszaköltöztem – von vállat. – Meglepetés!

Szavai tőrként szúródnak a mellkasomba. Megvonaglok.

– Mikor?

– Múlt hónapban.

A kocsijának dőlve a tenyerembe temetem az arcomat. Próbálom tartani magam. Azért jöttem ma ide, hogy bizonyosságot nyerjek. Reméltem, hogy ha látom Fallont, véget ér bennem a háború, ami azóta zajlik, hogy elkezdődtek a dolgok Jordynnal.

Jól meg is kaptam a bizonyosságot. Attól a pillanattól fogva, hogy beléptem az étterembe, és megláttam őt, visszajött az érzés a szívembe. Az, amit még soha nem éreztem egyetlen másik lánnyal sem. Az az érzés, amelyik úgy megrémiszt, mintha ki akarna ugrani a szívem.

Soha nem éreztem ezt senki mással, csak Fallonnal, de nem tudom, elég-e ahhoz, hogy bármin is változtasson. Mert Fallonnak igaza volt, hogy ez már nem arról szól, hogy én mit akarok. Hanem arról szól, hogy mi a jobb Olivernek. Viszont még ez sem tűnik logikusnak, amikor itt állok az egyetlen lány előtt, aki iránt valaha is így éreztem.

Most, hogy Oliver mélyen alszik mellettünk a kocsiban, és már nincs az ölemben, magamhoz húzom Fallont. Kétségbeesetten fonom köré a karomat, mert muszáj éreznem, hogy hozzám simul. Behunyt szemmel töprengek a szavakon, amikkel helyre lehet ezt hozni, de csak az bukik ki belőlem, amit nem kéne kimondanom:

– Hogyan hagyhattuk, hogy ez történjen?

Amint kijön a számon, már tudom, hogy nem vagyok fair Jordynnal szemben. De Jordyn sem fair velem, mert sohasem fog engem úgy szeretni, mint Kyle-t. És tudnia kell, hogy sohasem fogok úgy érezni iránta, mint Fallon iránt.

Fallon próbál elhúzódni tőlem.

– Várj – tartom szorosan. – Kérlek, csak válaszolj egy kérdésre!

Megadja magát, és benne marad az ölelésemben.

– Értem költöztél vissza Los Angelesbe? Értünk?

Amint felteszem a kérdést, már érzem is, hogy összezuhan. Érzem, hogy zakatol a szívem a mellkasomban. A cáfolat hiánya arra kényszerít, hogy még jobban magamhoz préseljem.

– Fallon! – suttogom. – Istenem, Fallon! – emelem meg az állát, hogy muszáj legyen a szemembe néznie. – Szeretsz?

Elkerekedik a szeme a félelemtől, mintha fogalma sem lenne, mit válaszoljon. Vagy talán a kérdés rémiszti meg, mert pontosan tudja, mit érez irántam, de azt kívánja, hogy bárcsak ne azt érezné. Megint megkérdezem. Ezúttal könyörögve.

– Kérlek! Nem hozhatom meg ezt a döntést, ameddig talán csak én érzem irántad azt, amit.

Határozottan a szemembe néz, és makacsul megrázza a fejét.

– Nem fogok versenyezni egy olyan nővel, aki egyedül neveli a gyerekét, Ben. Nem én leszek az, aki elvesz téged tőle, miután már így is annyi mindenen keresztülment. Szóval ne aggódj, semmiféle döntést nem kell meghoznod. Én már meghoztam helyetted.

Megpróbál félretolni, de elkapom az arcát, és próbálom kérlelni. Látom az eltökéltséget a tekintetében, mielőtt egyáltalán megszólalnék.

– Kérlek! – suttogom. – Ne tedd meg újra! Nem vészeljük át, ha megint itt hagysz.

– Ezúttal nem adtál nekem választási lehetőséget, Ben! – néz fel rám dühösen. – Úgy jöttél ide, hogy szerelmes vagy valaki másba. Egy ágyban alszol egy másik nővel. Olyasvalakit érintesz a kezeddel, aki nem én vagyok. Az ajkad más bőrére lehel ígéreteket, nem az enyémre. Nem számít, ki a hibás ezért: hogy én, mert itt hagytalak tavaly, vagy te, mert nem tudtad, hogy érted csináltam. Semmin sem változtat. Ez van, és kész – bújik ki a szorításomból, és kinyitja a kocsiajtót. – Szerencsések, hogy ott vagy nekik – néz fel rám a könnyes szempillái alól. – Tényleg nagyszerű apja vagy a kicsinek, Ben.

Azzal beszáll a kocsiba. Egyáltalán nincs tudatában annak, hogy a szívemet is mindjárt elviszi magával. Itt állok jéggé dermedve. Képtelen vagyok megállítani. Képtelen vagyok megszólalni. Képtelen vagyok könyörögni. Mert tudom, hogy bármit is mondok, nem változtat a dolgokon. Ma legalábbis nem változtat. Addig nem, amíg helyre nem hozom a dolgokat az életem többi területén.

Lehúzza az ablakot, és letöröl még egy könnycseppet az arcáról.

– Jövőre már nem jövök. Bocsáss meg, ha ezzel tönkreteszem a könyvedet, mert azt végképp nem akarnám. Csak már nem bírom ezt csinálni tovább.

Nem adhatja fel örökre! Megragadom a kocsiajtót, és behajolok a nyitott ablakon.

– Csessze meg a könyv, Fallon! Itt sohasem a könyv volt a lényeg. Hanem te voltál a lényeg mindig!

Némán bámul rám. Aztán felhúzza az ablakot, és elhajt. Még csak le sem lassít, miközben püfölöm a kocsi hátulját, és addig rohanok utána, ameddig csak bírok.

– Francba! – kiabálom a murvát rugdosva. Megint belerúgok, és felszáll a por. – A rohadt életbe!

Mégis hogy menjek vissza Jordynhoz így, hogy már nincs többé szívem, amit odaadhatnék neki?

Az ötödik november
9.

Hibáimat beburkolja kegyelme

Jobb embernek lát, felemel vele

És ajkaival a bőrömön

Leveszi rólam a bűnöm.

– BENTON JAMES KESSLER

Fallon

KORÁBBAN, AMIKOR VÉGIGGONDOLTAM ÉLETEM TÖRTÉNÉSEIT, úgy rendszereztem őket időrendileg, hogy a „tűz előtti” és a „tűz utáni” események.

Már nem így csinálom. Nem azért, mert fejlődött volna a személyiségem. Igazándiból épp ellenkezőleg, mert most már úgy gondolok az életemre, mintha egy „Benton James Kessler előtti” és egy „Benton James Kessler utáni” szakasza lenne.

Szánalmas, tudom. És még szánalmasabbá teszi, hogy pontosan egy éve váltak el útjaink, de még mindig ugyanannyit gondolok rá, mint a „Benton James Kessler utáni” szakasz előtt. Nem könnyű megszabadulni egy olyan emberrel kapcsolatos gondolatoktól, aki ekkora hatással volt az életemre.

Nem kívánok neki rosszat. Sohasem kívántam. Pláne azok után, hogy láttam, mennyire tépelődött a döntésén, amikor tavaly különváltunk. Biztosra veszem, hogy ha sírtam és könyörögtem volna, hogy engem válasszon, akkor megteszi. De sohasem akarnék úgy együtt lenni valakivel, hogy könyörögnöm kellett érte. Úgy sem akarok együtt lenni senkivel, hogy akár csak távolról is közrejátszhat egy harmadik. A szerelemnek két ember között kell maradnia, és ha nem így van, én inkább félreállok, mint hogy részt vegyek a versenyben.

Nem vagyok az a fajta, aki hisz benne, hogy a dolgok okkal történnek. Ezért nem vagyok hajlandó elhinni, hogy az a sorsunk, hogy ne legyünk együtt. Ha ebben hinnék, akkor abban is hinnem kellene, hogy Kyle sorsa az volt, hogy ilyen fiatalon haljon meg. Sokkal inkább hajlandó vagyok abban hinni, hogy az ember egyszerűen megszívhatja.

Megégtél egy tűzben? Megszívtad.

Derékba tört a karriered? Megszívtad.

Elveszítetted az életed szerelmét egy kisgyerekes özvegyasszony miatt? Megszívtad.

Végképp nem akarok hinni benne, hogy a sorsom előre meg van írva, és nincs beleszólásom, hogy hol fogok kikötni, vagy éppen kivel. De ha esetleg mégis így van, és a végén úgyis ugyanúgy alakul az életem, és nem számít, milyen döntéseket hozok, akkor mit számít, hogy ma elhagyom-e a lakást?

Semmit sem számít. Amber szerint viszont igenis nagy cucc.

– Nem maradhatsz itt siránkozni – huppan le mellém a kanapéra.

– Nem siránkozom.

– De igen.

– De nem.

– Akkor miért nem jössz el velünk?

– Nem akarok felesleges harmadik lenni.

– Hívd el Teddy-t!

– Theodore-t – pontosítok.

– Tudod, hogy képtelen vagyok komoly arccal kimondani a nevét. A Theodore-t meg kéne hagyni a királyi család tagjainak.

Bárcsak túllépne már a nevén! Néhány randin már túl vagyunk a sráccal, de Amber még mindig ezen lovagol. Látja rajtam a bosszankodást, úgyhogy folytatja a magyarázatot.

– Fallon! Olyan nadrágot hord, amire apró bálnák vannak hímezve! És amikor kétszer elmentem veletek valahova, végig arról sztorizgatott, hogy Nantucketben nevelkedett. De Nantucketben senki sem beszél úgy, mint egy szörfös, nekem elhiheted.

Igaza van Ambernek. Theodore úgy beszél Nantucketről, mintha mindenkinek irigyelnie kellene, hogy ott született. De ettől a kis gikszertől meg a különös nadrágválasztásaitól eltekintve ő az egyetlen srác, akinek a közelében több mint egy órára ki tudom verni a fejemből Bent.

– Ha annyira utálod, mint amennyire mutatod, miért ragaszkodsz hozzá, hogy ma elhívjam vacsizni?

– Nem utálom – feleli Amber. – Csak nem kedvelem. De inkább gyere el ma este vele, mint hogy itt ülve siránkozz, hogy november 9-e van, és nem Bennel töltöd.

– Nem azért siránkozom – hazudok.

– Lehet, hogy nem, de abban legalább végre egyetértünk, hogy tényleg siránkozol. Írok Teddynek, hogy jöjjön oda a klubba – kapja fel a telefonomat.

– Ez elég cikinek ígérkezik nektek Glenn-nel, mivel én nem leszek jelen.

– Lárifári. Öltözz, vegyél fel valami csinit!

•••

Mindig ő győz. Itt vagyok… a klubban. Nem otthon, a kanapén siránkozva, ahol szívesebben lennék.

És miért kellett Theodore-nak megint bálnás nadrágot vennie? Így Amber nemcsak győzött, hanem még igaza is van.

– Theodore – szólal meg Amber a szinte üres poharának szélét piszkálva. – Van beceneved, vagy mindenki csak Theodore-nak hív?

– Csak Theodore – válaszolja. – Édesapámat szokták Teddyként említeni, így ez a becenév zavarkeltő lenne, amennyiben mindketten használnánk. Főleg, amikor Nantucketben vagyunk a rokonoknál.

– Rendkívül érdekfeszítő – forgatja felém a szemét Amber. – Odajössz velem a pulthoz?

Bólintok, és kikászálódom a bokszból. A pulthoz közeledve Amber megfogja és megszorítja a kezemet.

– Kérlek, mondd, hogy nem szexeltél vele.

– Még csak négyszer randiztunk. Nem adom ennyire könnyen magam.

– Bennel a harmadik randin szexeltél – vág vissza.

Utálom, hogy megemlítette, de ha az ember a szexuális életéről beszél, akkor biztos felmerül az egyetlen pasi neve, akivel szexelt életében.

– Lehet, de az más volt. Sokkal régebb óta ismertük egymást.

– Három napja ismertétek egymást – érvel Amber. – Nem számolhatsz bele egész éveket, ha csak évi egyszer kommunikáltatok.

– Témaváltás – közlöm a pulthoz érve. – Mit szeretnél inni?

– Attól függ. Azért iszunk, mert örökre emlékezni akarunk erre az estére, vagy azért, mert el akarjuk felejteni a múltat?

– Határozottan felejteni.

Amber a pultoshoz fordulva négy rövidet rendel. Amikor a srác kirakja elénk a poharakat, felemelünk egyet-egyet a koccintáshoz.

– Arra, hogy november 10-én felébredve egyáltalán ne emlékezzünk november 9-re – hangzik Amber pohárköszöntője.

– Úgy legyen!

Felhajtjuk a feleseket, aztán rögtön folytatjuk a másik kettővel. Általában nem iszom sokat, de most mindent megteszek, hogy felgyorsítsam az estét, és minél előbb túl legyek rajta.

•••

Félóra elteltével kétségtelenül megteszik a hatásukat a felesek. Bizsergős jó érzés árad szét bennem. Még azt sem bánom, hogy Theodore ma este egy kicsit tapizós. Amber és Glenn pár perce mentek ki a bokszból a tánctérre, Theodore pedig… baromságokról beszél nekem. Fogalmam sincs, miről dumál. Szerintem egyáltalán nem is figyelek rá.

Glenn visszahuppan velünk szemben a bokszba, én pedig továbbra is próbálok Theodore arcára fókuszálni, hogy azt higgye, figyelek a hablatyolására valami horgásztúráról az unokatestvérével nyári napforduló idején. Egyáltalán mikor a fenében van a nyári napforduló?

– Segíthetek valamiben? – szól oda Theodore Glenn-nek, ami furcsa, mivel olyan kellemetlen hangon mondja. Odafordulok Glenn felé.

Csakhogy… nem Glenn az.

Barna szemek bámulnak vissza rám, én pedig hirtelen legszívesebben lelökném magamról Theodore kezét, és átmásznék az asztalon.

Cseszd meg, sors! A büdös francba veled!

Ráérős mosoly terül szét Ben arcán, ahogy ismét Theodore-ra emeli a tekintetét.

– Elnézést a zavarásért – kezdi Ben. – De asztaltól asztalig járva felteszek néhány kérdést a pároknak egy tanulmány kedvéért, ami az egyetemi tanulmányaimhoz szükséges. Nem bánjátok, ha nektek is felteszek néhányat?

Theodore ellazul, amint rájön, hogy Ben nem a saját területét védi. Vagy legalábbis azt hiszi, hogy nem.

– Aha, persze – nyúl át az asztal fölött, hogy kezet rázzon vele. – Én Theodore vagyok, ő pedig Fallon – mutat be az egyetlen pasinak, aki valaha is bennem járt.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Fallon – fogja meg két kézzel a kezemet. Fürgén végighúzza hüvelykujjait a csuklómon, ahol forróság önti el a bőrömet az érintésétől. Amikor elengedi a kezem, lepillantok a csuklómra, mert nyomot kellett rajta hagynia. – Ben vagyok.

Remélem, sikerül lustán és érdektelenül felvonnom a szemöldökömet. Mi a jó életet keres itt?

Ben tekintete a szememről a számra téved, de aztán Theodore-ra koncentrál.

– Szóval, mióta is élsz Los Angelesben, Theodore?

Annyi mindent kell most az alkohollal terhelt agyamnak feldolgoznia!

Ben itt van.

Itt.

És infókat akar kiszedni a srácból, akivel randizom.

– Szinte egész életemben itt éltem. Szerintem már vagy húsz éve.

– Azt hittem, Nantucketben nőttél fel – pillantok Theodore-ra.

Feszengve elneveti magát, és megszorítja az asztalon pihenő kezemet.

– Ott születtem. Nem ott nőttem fel. Négyéves koromban költöztünk ide – néz megint Benre, és persze kiderült, hogy megint Amber nyert, a fenébe is!

– És… ti jártok? – mutat Ben egyikünkről a másikra.

Theodore átkarolja a vállamat, és magához húz.

– Dolgozunk rajta – mosolyog le rám. De aztán ismét Benre fókuszál. – Ezek furcsamód személyes kérdések. Milyen tanulmányt írsz?

Ben megropogtatja a nyakát.

– A lelki társak előfordulásának valószínűségét vizsgálom.

– Lelki társak? – kuncog Theodore. – Ez egyetemi szintű téma? Istenem, segíts!

– Nem hiszel a lelkitárs-kapcsolatokban? – vonja fel Ben a szemöldökét.

Theodore hátradőlve megint átkarol.

– Azt mondod, te igen? Találkoztál már a lelki társaddal? – néz körül félig viccelődve. – Itt van veled ma este? Hogy hívják? Hamupipőkének?

Lassan átvándorol a tekintetem Benre. Nem tudom, hallani akarok-e egy nevet. Kemény pillantással méreget engem meg a karomon fel-alá szánkázó kezet.

– Nem jött el velem – feleli Ben. – Sőt, ami azt illeti, ma kikosarazott engem. Több mint négy órát vártam rá, de nem jött el.

Olyanok a szavai, mint a jégcsap. Gyönyörűek, de élesek, mint a kés. Próbálom lenyelni a gombócot a torkomban.

Ő tényleg eljött? Még azok után is, hogy tavaly közöltem vele, hogy nem jövök? Elég sok mindent kiváltottak most belőlem a szavai, ami totálisan helytelennek tűnik, hiszen egy másik sráchoz simulok éppen, akiről azt kívánom, hogy bárcsak ne érne hozzám többet.

– Miféle lány ér meg négyórányi várakozást? – kacag Theodore.

Ben hátradől a széken, és én minden mozdulatát figyelem.

– Csak ez az egy – válaszolja halkan, csak úgy, a levegőbe. Vagy talán csak nekem címezte.

Apropó, Amber! Vagy talán nem is volt szó Amberről. Nem tudom már így, hogy itt van Ben, és az agyam sem működik rendesen. De visszajött Amber.

Elkerekedett szemekkel nézek fel rá. Úgy járatja a tekintetét köztem és Ben között, mintha egyikünk délibáb lenne. Abszolút megértem, mert én is így érzek. Lehet, hogy csak a pia miatt. Megrázom a fejemet, és kerek szemekkel üzenem neki, hogy ne adja jelét annak, hogy ismeri Bent. Remélhetőleg megérti a néma utasításomat.

Glenn odaér mögé, és igyekszem neki is átadni az üzenetet, de amint odaér a bokszhoz, mosolyogva felrikkant.

– Ben!

Azzal odacsusszan mellé és átkarolja, mintha most talált volna rá a legjobb barátjára.

Aha, Glenn részeg.

– Ismered ezt a srácot? – kérdezi Theodore Benre mutatva.

Glenn elkezd rám mutogatni, ám ekkor észreveszi az arckifejezésemet. Még szerencse, hogy nem túl részeg ahhoz, hogy értelmezze.

– Ööö… – dadogja. – Mi… izé. Találkoztunk már. A mosdóban.

Theodore félrenyeli az italt.

– A mosdóban találkoztatok?

Kihasználom az alkalmat, hogy kimásszak a bokszból. Szörnyen szükségem van egy kis szünetre. Ez már túl sok.

– Akarod, hogy veled menjek? – kapja el Amber a könyökömet.

Megrázom a fejemet. Szerintem mindketten tudjuk, hogy abban reménykedem: Ben követni fog, így elmagyarázhatja, mi a fenét keres itt.

Gyorsan a mosdó felé veszem az irányt. Kissé szégyellem, hogy milyen gyorsan elmenekültem. Vicces, hogy egy felnőtt ember csak úgy elfelejti, hogyan kell normálisan működni valakinek a jelenlétében.

De úgy érzem, annyira felforrósodtak a zsigereim, hogy már perzselik a csontjaimat. Meleg az arcom. Meleg a nyakam. Minden meleg. Vizet kell fröcskölnöm az arcomra.

Bár nem is kell pisilnem, a mosdóba érve mégis megteszem. Egy olyan szoknya van rajtam, amit Amber erőltetett rám. Olyan könnyű használni a WC-t, amikor az ember szoknyában van, hogy hülyeség lenne nem kihasználni a lehetőséget. Amúgy is biztosra veszem, hogy rögtön hívok egy taxit, miután behúzok egyet Bennek, így akár pisilhetek is, ameddig még itt vagyok.

Miért magyarázom meg magamnak, miért pisilek?

Talán azért, mert igazából tudom, hogy csak húzom az időt. Még nem tudom, készen állok-e elhagyni a mosdót.

Kézmosás közben észreveszem, mennyire reszketek. Veszek néhány mély lélegzetet, hogy megnyugodjak, miközben bámulom a tükörképemet. Egész más tükörbe néznem most, mint mielőtt megismertem Bent. Már nem figyelem megszállottan a hibáimat, mint régen. Az alkalmankénti önbizalomhiány még megvan, ám Bennek köszönhetően megtanultam elfogadni magamat olyannak, amilyen vagyok, és hálás vagyok azért, hogy élek. Nem igazán szeretek érdemet tulajdonítani neki az önbizalmam visszanyerésében, mert utálni akarom őt. Sokkal könnyebb lenne az életem, ha utálhatnám, de nehéz utálni a srácot úgy, hogy ennyire pozitív hatást gyakorolt az életemre. Az életemre gyakorolt elmúlt évi negatív hatása miatt hálás vagyok Ambernek, amiért rávett, hogy tegyek ki a megjelenésemért ma este. Egy kacér lila top van rajtam, ami kiemeli a szemem zöldjét, és tavaly óta a hajam is nőtt néhány centit. Ben legalább ezt a verziót látja belőlem, és nem azt, amelyik két órája a kanapén siránkozott. Nem pont bosszút akarok állni a srácon, de azért jó lenne, ha rám nézve tudatosulna benne, mit veszített. Kicsit kárpótolna, amiért beleszeretett egy másik lányba, ha tudnám, hogy párszor meglegyintette a megbánás szele.

Rengeteg kérdés kavarog a fejemben, amíg a mosdónál végzek. Miért nem Jordynnal van itt? Szakítottak? Ő miért van egyáltalán itt? Honnan tudta, hogy én is itt leszek? Vagy csak véletlenül bukkant fel? És mit hitt, amikor elment ma abba az étterembe, azt remélve, hogy ott leszek?

A tükörképem nem szolgál válaszokkal, így megteszem a vakmerő utat az ajtó felé. Tudom, hogy valahol odakint van. Vár.

Amint kinyitom a mosdó ajtaját, egy kéz ragadja meg a karomat, és végighúz a folyosón, távolabb a tömegtől. Még csak rá sem kell néznem, hogy tudjam: ő az. Ismerős bizsergés árad szét az egész testemben, mint mindig, amikor együtt vagyunk.

A hátam a falhoz préselődik, oldalt a fejem mellett két kéz támaszkodik, és ő az enyémbe fúrja a tekintetét.

– Mennyire komoly Bálnanacival a helyzet?

A fenébe is, hogy élből megnevettet!

– Utálom azt a nadrágot – mordulok fel.

Büszke félmosoly ül ki az arcára, de amint megjelenik, el is tűnik. Csalódottság veszi át a helyét.

– Miért nem jöttél el ma? – kérdezi.

Már nem tudok különbséget tenni a szívdobogásom és a zene ritmusa között. Tökéletes összhangban vannak, és Ben közelségének köszönhetően a hangerejük is egyforma.

– Megmondtam neked tavaly, hogy nem megyek ma – nézek végig a folyosón a tömeg felé. Itt sötétség honol, a mosdókon és az embereken túl. Valahogy sikerült bensőséges zugra találnunk egy forró testekkel teli épületben. – Honnan tudtad, hogy itt leszek ma este?

– Korántsem annyira fontos a válasz erre a kérdésre, mint az enyémre – rázza meg határozottan a fejét. – Mennyire komoly a helyzet ezzel a fazonnal?

A hangja halk, az arca pedig közel van az enyémhez. Érzem a bőréből áradó meleget. Nehéz koncentrálni ilyen figyelemelterelő környezetben.

– Elfelejtettem, mit is kérdeztél – ingok meg kissé, de a tenyerét széttárja a csípőmön, hogy megtartson.

– Te részeg vagy? – hunyorog rám.

– Spicces. Nem mindegy. Hogy van Jordyn?

Nem tudom, miért ejtem ki gyűlölködve a nevét. Egyáltalán nem neheztelek rá. Oké, talán egy picit. De nem nagyon, mert Oliver nagyon cuki gyerek, és nehéz olyasvalakire haragudni, aki ennyire cuki gyereket tudott szülni.

– Jordyn jól van. Mindketten jól vannak – sóhajt fel Ben, és egy pillanatra elfordítja a fejét.

Helyes. Jó nekik. Jó Bennek, Olivernek meg a kicseszett cuki kis családjuknak.

– Ez remek, Ben. Vissza kell mennem a randipartneremhez. – Próbálok kiférkőzni mellette, de közelebb hajol, odanyom a falhoz. Homlokát a fejemhez támasztja oldalról. Felsóhajt, és az ajkai közül távozó levegő meglibbenti a hajamat. Be kell hunynom tőle a szemem.

– Ne legyél már ilyen! – suttogja a fülembe. – A poklot is megjártam ma, hogy megtaláljalak.

Megvonaglok attól, hogy összeszorul a gyomrom a szavaitól. Átölel és magához húz. Erősebbnek tűnik. Izmosabbnak. Idén még férfiasabb.

– Még mindig vele vagy? – merevedek meg a saját kérdésemtől.

Döbbenten néz vissza rám.

– Ennél jobban ismersz, Fallon! Ha lenne barátnőm, biztosan nem állnék itt, hogy próbáljalak meggyőzni arról, hogy gyere velem haza.

Az arcomat fürkészi, hogyan fogok erre reagálni. Vágytól izzó tekintettel pásztázza végig minden egyes vonásomat. Igyekszem nem észrevenni, de a két lábával körülfogja a combomat, ahogy hozzám préselődik. A forró keménységéből érzem a tekintetének őszinteségét.

Az, hogy megint így érzem őt, veszélyes közelségben a szájával, eszembe juttatja az éjszakát, amit vele töltöttem. Az egyetlen éjszakát, amikor valaha is engedtem, hogy egy férfi testestül-lelkestül teljesen a magáévá tegyen. Szinte felnyöszörgök a gondolattól, hogy mit volt képes kiváltani belőlem.

De erősebb vagyok, mint a hormonjaim. Muszáj. Nem szakadhat meg újra a szívem, miközben még az előző alkalom után gyógyul. Még mindig annyira frissek a sebek, mintha puszta kézzel marná fel őket.

– Gyere velem haza! – suttogja.

Nem, nem, nem, nem, Fallon!

Elképesztő erőfeszítéssel rázom a fejemet, hogy még véletlenül se bólintsak.

– Nem, Ben. Nem! Életem legnehezebb éve volt az előző. Nem várhatod el tőlem, hogy csak úgy felvegyem veled a tempót, mert felbukkantál itt ma.

– Nem várom el, Fallon – simogatja meg az arcomat. – De imádkozom érte. Minden este, térden állva, bármelyik istenhez, aki meghallgatja.

Olyan, mintha a szavai a mellkasomba fúródva kiszorítanák a levegőt a tüdőmből. Behunyom a szemem, amikor a lehelete megcirógatja az arcomat. Kihasználja a gyengeségemet, és azt is, hogy kettesben vagyunk. Legszívesebben behúznék neki egyet ezért, de előbb tudnom kell, hogy ugyanolyan íze van-e. Hogy még mindig ugyanúgy mozog-e a nyelve. Hogy még mindig úgy érint-e meg, mintha kiváltság lenne.

A fal tart hátulról, Ben pedig elölről. Mégis, amikor a combomra vándorol a keze, és lassan elkezdi felhúzni a szoknyámat, úgy érzem, hogy menten összeesek. Annyi mindent meg kell beszélnünk, de a testem valamiért azt akarja, hogy fogjam be a számat, mert akkor a keze továbbhalad. Annyira hiányzott az érintése! Hiába próbáltam erőt venni magamon, kimozdulni és túllépni Benen, nem vagyok biztos abban, hogy valaha is kialakulhat ilyen fajta kapocs valaki mással. Senki mellett nem érzem magam annyira kívánatosnak, mint Bennel. Ez hiányzott nekem. Ahogy rám néz, ahogy megérint, ahogy hiba helyett inkább erénynek látja a hegeimet. Nehéz nemet mondani ennek az érzésnek, akármennyit is szenvedtem az elmúlt egy évben.

– Ben – suttogom sokkal kevésbé tiltakozó hangon, mint szerettem volna. Belefúrja az arcát a nyakamba, hogy magába szívja az illatomat. Megfeledkezem mindenről, ami ellen tiltakozni akartam. Hátrahanyatlik a fejem a falnak, keze pedig a combom hátsó részére csusszan. Ujjaival a bugyim szélét súrolja, és amikor érzem, hogy éppen csak belenyúl alulról, az egész testem megborzong. Muszáj a vállába fúrnom az arcomat, és megmarkolni hátul az ingét, hogy egyenesben maradjak. Csak megérintette a fenekemet, amitől olyan érzésem támadt, hogy nem bírok megállni a lábamon. Szégyellnem kellene magamat érte.

Hátrahúzódik, de csak egy kicsit, hogy hátrapillanthasson a válla fölött. Nem tudom, hogy kit vagy mit keres, ám amikor látja, hogy senki sincs mögöttünk, a jobb karom mellé nyúl – egy ajtóhoz. Lenyomja a kilincset, mire kinyílik az ajtó. Ben egy másodpercet sem veszteget el: a derekamnál fogva belök a sötét szobába, aztán becsukja mögöttünk az ajtót, kizárva a zene dübörgését.

Most már hallom, milyen nehézkesen veszem a levegőt. Igazából lihegek. De ő is. Hallom magam előtt, de nem látom. Hallom, hogy körbetapogatózik a szobában. Koromsötét van. Így, hogy már nincs a hátam mögött a fal, és ő sincs előttem, üresnek érzem magam.

Aztán visszatér a keze a derekamra.

– Raktár – nyom neki háttal az ajtónak. – Tökéletes.

Érzem a leheletét az ajkamon, amit a szája követ minden porcikámban szétáradó bizsergéssel. Ekkor tolom el magamtól a mellkasánál fogva.

– Hagyd abba! – szólalok meg hangosabban, mint ma este bármikor, hála a zenétől való távolságnak. Azonnal visszatér a keze oda, ahol az előbb volt… a bugyim szélét súrolja… muszáj behunynom a szemem, mintha attól bármi is változna.

– Megpróbálom – suttogja szabad kezével a hajamba túrva. – Kérd újra! – ragadja meg a tarkómat.

Szóra nyitom a számat, de csak forrósággal, a nyelvével és a szájával találkozom, amik jól tudják a dolgukat így együtt. Újabb „hagyd abba” helyett csak egy nyögést kap, meg a kezemet a hajába, hogy határozatlanul húzzam-vonjam a tincseit.

A lábam közé állva hozzám préseli magát. Olyan keményen csókol, hogy még mindig csak azon jár az eszem, hányféleképpen tud mozogni a nyelve, mire egyáltalán észreveszem, hogy a combom elülső részére kúszott a keze. Tudom, hogy le kéne állítanom, eltolnom magamtól, és magyarázatot követelnem tőle, de ahhoz most túl jó érzés a keze. Megfeszülő lábakkal ragadom meg az ingujját, hogy elhúzzam a számtól, és levegőhöz jussak. Egyetlen mély lélegzetet veszek, mielőtt visszatér a számhoz – mohóbban, mint valaha.

És a keze! Jaj, istenem, az ujjai lassan felfelé araszolnak a bugyim elülső részén. Megint felnyögök. Kétszer. Éppen csak annyira távolodik el az ajkamtól, hogy hallhassa az elálló lélegzetemet, amikor végighúzza a kezét lefelé a bugyim elején.

Elgyengül a térdem. Szerintem nem is tudtam, hogy a testem ilyen dolgokra is képes. Talán egy kicsit még jobban beleszerettem a saját testembe.

– Jesszusom, Fallon! – szólal meg Ben csókolózás közben, ahogy simogat. – Annyira nedves vagy!

Bármennyire is mennyei érzés ezt hallani, önkéntelenül felkacagok rajta. Gyorsan a szám elé kapom a kezemet, de már túl késő. Meghallotta a röhögésemet a legeszeveszettebb csábítási manőver közben, aminek valaha is részese voltam.

Oldalról a fejemhez támasztja a homlokát, és hallom, ahogy kuncog.

– Istenem, de rohadtul hiányoztál! – duruzsolja a fülembe mosolygós hangon.

Ez az egy mondat jobban hat rám, mint bármi, amit ma este mondott. Nem tudom, hogy vajon azért-e, mert egy pillanatra a régi Fallon és Ben voltunk, vagy pedig azért, mert elveszi a kezét, és a jellegzetes lélekemelő ölelésébe zár. Már összeér a homlokunk. Szinte azt kívánom, hogy bárcsak folytatta volna a testi cuccot, mert az sokkal könnyebb, mint a lelki cucc.

Hiába jó érzés megint a karjaiban lenni, félek, hogy elcseszem. Nem tudom, mit csináljak. Nem tudom, hogy visszaengedjem-e ennyire könnyen az életembe, mert az együtt levés pont annyira nehéz lehet, mint az elengedés. Neki valahogy túl könnyűnek tűnik az egész. Szerintem nekem időre van szükségem. Nem tudom. Nem érzem úgy, hogy most meg tudnék hozni egy ilyen döntést.

– Fallon? – szólal meg halkan.

– Hmm? – lehelem.

– Gyere velem haza! Beszélni szeretnék veled, de nem itt.

Megint visszatértünk ehhez a témához. Eltöprengek, hogy vajon azért ennyire kitartó-e, mert már csak néhány óra van hátra november 9-éből, és ki akarja hozni belőle a lehető legtöbbet, vagy az összes többi napon is akar engem.

A hátam mögé nyúlva a kilincs után tapogatózom. Amikor megtalálom, eltolom magamtól Bent, és kinyitom az ajtót. Úgy lépünk ki, hogy ő fogja a jobb könyökömet, de a balt hirtelen valaki más ragadja meg. Eláll a lélegzetem, miközben találkozik a tekintetünk Amberrel.

– Téged kerestelek – jelenti ki. – Mit kerestél a…

Benne ragad a kérdés, amikor meglátja a mögöttem kijövő Bent.

– Bocsi, hogy félbeszakítom ezt az újraegyesülést, de Teddy aggódik érted – néz rám Amber úgy, mintha csalódott volna bennem, amiért úgy döntöttem, hogy Bennel smárolok a raktárban, amíg a randipartnerem ugyanebben az épületben van. Jaj, istenem! Most, hogy belegondolok, ez tényleg elég gáz dolog.

– Francba! Vissza kell mennem az asztalhoz – állapítom meg.

Ben elfintorodik, mintha erre végképp nem számított volna.

– Jó döntés – méregeti Amber Bent.

Ben majd később megtalál. Vissza kell mennem az asztalhoz, mielőtt Theodore rájön, mennyire szánalmas vagyok. Követem Ambert vissza a bokszhoz, de szerencsére elég hangos a zene ahhoz, hogy semmit se halljak abból, amit mond. Még így is tudom, hogy kioktat. Amint visszaérünk, Ben kihúz egy széket az asztal végében, hogy lehuppanjon rá. Miután helyet foglal, karba fonja maga előtt a kezét.

– Minden oké? – hajol közel hozzám Theodore, és átkarolja a vállamat.

Magamra erőltetek egy röpke mosolyt és bólintok, de ennél bővebb válasszal nem szolgálok, hiszen Ben úgy fest, mint aki mindjárt átmászik az asztalon, és letépi rólam Theodore karját.

Úgy helyezkedem, hogy Theodore ne gondolja, hogy kölcsönös a vonzalom. Előrehajolok, el a karjától, mintha mondani akarnék valamit Ambernek. Amint kinyitom a számat, Ben megsimogatja a térdemet az asztal alatt. Felé kapom a tekintetemet, mire ártatlan pillantást vet rám.

Szerencsére Glenn magára vonja Theodore figyelmét, aki így nem veszi észre, hogy megfeszül az egész testem. Ben ujjai elindulnak felfelé, ezért az asztal alá nyúlva félretolom a kezét, mire mosolyogva hátradől a széken.

– Na – fordul Ben felé Amber. – Mivel mindannyian csak negyedórája ismerünk téged, és egyáltalán nem tudunk rólad semmit sem, mert még soha nem lógtunk együtt, és vadidegenek vagyunk egymás számára, miért nem mesélsz magadról? Mivel foglalkozol? Jól mondja Theodore, hogy író vagy? Írsz most valami jót? Esetleg egy romantikus regényt? Hogy megy?

Belerúgok Amberbe az asztal alatt. Hogy lehet ennyire átlátszó?

Ben felnevet, mintha Amber csak véletlenül bökte volna ki pont ezeket a kérdéseket. Theodore és Glenn viszont válaszra várva mered rá.

– Nos… – húzza ki magát Ben. – Ami azt illeti, igen. Író vagyok. De idén eléggé elakadtam az ihlethiány miatt. Szörnyen. Már 365 napja nem írtam egy árva szót sem. Furcsamód úgy érzem, hogy ez néhány perce oldódott meg egy áttöréssel.

– Milyen meglepő! – forgatja a szemét Amber.

Ideje bekapcsolódnom ebbe a rejtjeles beszélgetésbe.

– Tudod, Ben… – hajolok előre. – Az ihlethiány cseles dolog. Attól még, hogy néhány perce megoldódott, nem biztos, hogy nem tér vissza.

Egy pillanatra úgy tesz, mintha megfontolná a válaszomat, de aztán megrázza a fejét.

– Nem, nem. Tudom, milyen érzés, amikor megoldódik. Szerintem az, amit néhány perce átéltem, az emberiség egyik legészbontóbb áttörése.

– Vékony a határvonal az önbizalom és a beképzeltség között – vonom fel a szemöldökömet.

Ben keze megint visszatér az asztal alatt a lábamra, miközben utánozza az arckifejezésemet. Megdermedek tőle.

– Jó, hát akkor mondhatjuk úgy, hogy hosszú lábú barna lány módjára lovagolok azon a határvonalon.

Édes istenem, micsoda szavak!

Glenn röhög, Theodore viszont előrehajol, hogy felhívja magára Ben figyelmét.

– Van egy nagybátyám Nantucketben, akinek jelent már meg könyve. Elég nehéz dolog…

– Theodore… – vág közbe Ben. – Te elég… rendes srácnak tűnsz.

– Köszi – mosolyog Theodore.

– Hadd fejezzem be! – emeli fel az ujját figyelmeztetőleg Ben. – Mert mindjárt megutálsz engem. Hazudtam. Nem írok tanulmányt. Ez a srác árulta el nekem, hová jöjjek ma este – mutat rá Glennre. – Azért, hogy megtalálhassam azt a lányt, akivel elvileg leélem majd az életem hátralévő részét. Sajnálom, de az a lány történetesen pont a te randipartnered. És én szerelmes vagyok belé. Mármint tényleg szerelmes vagyok belé. Szörnyen, nyomorítóan, bénítóan szerelmes. Kérlek, fogadd hát legőszintébb bocsánatkérésemet, amiért ez a lány velem fog ma este hazajönni. Reményeim szerint legalábbis. Imádkozom ezért. Kérlek! – vet rám Ben egy elbűvölő pillantást. – Különben komplett idiótának fogok tűnni az elhangzottak miatt, és nem jön majd ki jól, amikor az unokáinknak mesélünk erről.

Azzal felém nyújtja a kezét, de jéggé vagyok dermedve, ahogy Theodore is.

Glenn a szája elé kapja a kezét, hogy elfojtsa a részeg vihogását. Ambernek ezúttal végre valóban elakadt a szava.

– Mi a lószar? – szólal meg Theodore. Mielőtt félrehúzódhatnék az útból, Theodore előttem átnyúlva megragadja Ben gallérját, és közelebb húzza magához, hogy megfojtsa, vagy behúzzon neki, vagy… nem is tudom, mit akar csinálni, de inkább behúzott nyakkal kimászom a bokszból, hogy ne legyek a középpontban. Mire megfordulok, Theodore térdelő helyzetben Ben nyaka köré fonja a karját az asztal fölött. Ben pedig Theodore karját markolássza, próbálja lefejteni a nyakáról, miközben elkerekedett szemekkel egyenesen rám néz.

– Te hülye pöcs! – rikkantja Theodore.

Ben egyik kezével elengedi Theodore karját, és hívogató mozdulatot tesz felém az ujjával, hogy menjek oda. Habozva teszek egy lépést előre. Nem tudom, mit tegyek, hogy kihúzzam a csávából. Már csak félméternyire vagyok tőlük, amikor Ben küszködve megszólal.

– Fallon – préseli ki magából, még mindig a nyaka köré fonódó kart kaparászva. – Hazajössz velem vagy nem?

Jaj, istenem! Tántoríthatatlan. Éppen most szabadítja ki őt Theodore fojtásából két kidobó, akik közbeavatkoztak. Most pedig már mindkettejüket kikísérik, mi hárman pedig követjük őket Amberrel és Glennel. Mielőtt az ajtóhoz érnénk, Amber megböki Glenn vállát.

– Te árultad el Bennek, hol leszünk ma este? – sziszegi.

– Felbukkant ma a lakásunknál – dörzsölgeti a vállát Glenn. – Fallont kereste.

– Erre te csak úgy elmondtad, hogy hol lesz? – torkolja le Amber. – Miért csináltad ezt?

– A srác jó fej! – feleli Glenn, mintha ez döntő érv lenne.

Amber bocsánatkérő pillantást vet rám a válla fölött. Nem mondom meg neki, hogy kár emiatt rosszul éreznie magát. Igazából még örülök is neki, hogy Ben megtudta, hol leszek ma este. Jólesik a tudat, hogy négy órát várt rám az étteremben, aztán elment a régi lakásunkhoz, remélve, hogy Amber és Glenn még mindig ott él. Melengeti a szívem, bár még nem kompenzálja mindazt, amin keresztülmentem miatta.

Amint kiérünk, rögtön odalépek Theodore-hoz, aki dühös tekintettel járkál fel-alá a járdán. Megáll, amikor észreveszi, hogy előtte állok.

– Igaz ez? – mutat Ben felé. – Ti ketten tényleg… bakker, nem is tudom! Mik vagytok? Egy pár? Exek? Beleférek egyáltalán a képbe, vagy csak vesztegetem itt az istenverte időmet?

Teljesen tehetetlenül rázom a fejem. Nem tudom, mit válaszoljak erre, mert őszintén fogalmam sincs, hányadán állok Bennel. Azt viszont tudom, hogy hányadán állok Theodore-ral, szóval szerintem itt érdemes kezdenem.

– Ne haragudj! – mondom neki. – Esküszöm, egy éve nem is beszéltem vele. Nem akarom, hogy azt hidd, hogy párhuzamosan randiztam veletek, de… bocsáss meg! Talán csak egy kis időre van szükségem, hogy kibogozzam ezt.

– Hogy kibogozd? – biccenti oldalra a fejét Theodore, mintha sokkolná, amit tőlem hallott. – Nincs időm erre a szarságra – rázza meg a fejét. El is indul az ellenkező irányba, de még mindig hallótávolságon belül van, amikor azt motyogja: – Még csak nem is nézel ki túl jól.

Még fel sem fogtam a sértést, amikor Ben elsprintel mellettem. Mielőtt egyáltalán a szemem tudná követni, már lendül is az ökle. Látom, hogy Glenn gyorsan közbe akar avatkozni, de… várjunk csak! Nem. Glenn szintén behúz egyet Theodore-nak.

Szerencsére a kidobók még vissza sem értek az épületbe, így mindhármukat szétválasztják, mielőtt bárkinek komoly baja esne. Theodore küszködve próbál kiszabadulni az egyik kidobó szorításából, miközben végig trágár dolgokat üvölt Ben felé. Eközben Amber rátámaszkodik mellettem egy parkolóórára, és kicsatolja az egyik tűsarkúját.

– Na, húzzatok innen a francba, mielőtt hívnánk a rendőrséget! – ordítja az egyik kidobó.

– Várjatok! – emeli fel az egyik ujját Amber, és leveszi a cipőjét. – Én még nem végeztem – vet lesújtó pillantást Theodore-ra, majd hátrahajolva céloz, és a járda fölött eldobja a tűsarkúját. Pont a lába között találja el vele Theodore-t. – Utálom a hülye gatyádat, te seggfej! – rikkantja. – Fallon jobban érdemel nálad, mint ahogy NANTUCKET IS!

Hűha… hajrá, Amber!

A Theodore-t visszafogó kidobó megkérdezi a kétrét görnyedt srácot, hogy hol parkol a kocsija, és arrafelé tereli, Amber pedig összeszedi a cipőjét. Bent és Glennt nem eresztik el, amíg a harmadik kidobó vissza nem tér Theodore nélkül.

– Ti négyen pedig kopjatok le! Most rögtön.

Amint a kidobó elengedi Ben karját, rögtön ott terem előttem, és a két tenyere közé veszi az arcomat. Fürkészi, hogy megsérültem-e. Vagy talán az érzéseimet. Nem tudom. Akárhogy is, mintha aggódna.

– Jól vagy?

Csitító hangjából érzem: amiatt aggódik, hogy Theodore talán megbántott engem.

– Jól vagyok, Ben. Nincs túl nagy súlya a külsőmre tett megjegyzésnek egy sráctól, aki bálnás nadrágot hord.

– Kocsival jöttél? – kérdezi Glenn Bentől.

– Aha – bólint Ben. – Hazaviszlek titeket.

– És engem is – közlöm vele arra célozva, hogy nem fogok rögtön felmenni hozzá csak azért, mert kiállt mellettem. – A lakásom előtt tegyél ki!

Amber felmordul, és megérinti a vállamat, amikor elmegy mellettem.

– Bocsáss már meg neki! Glenn végre talált egy hím egyedet, akit tényleg bír. Ha nem bocsátasz meg Bennek, összetöröd Glenn szívét.

Ben és Glenn némán mered rám. Glenn kiskutya szemekkel néz rám, Bennek pedig lefelé görbül a szája.

Ez így nem megy. Megadóan elernyed a vállam.

– Jól van akkor. Ha Glenn bír téged, akkor eldőlt. Veled kell hazamennem.

Ben végig a szemembe néz, ahogy Glenn felé nyújtja az öklét. Glenn ad neki egy ökölpacsit, aztán mindketten szó nélkül leeresztik a karjukat.

Ben mellett elhaladva indulok a parkoló felé.

– De azért még sok megmagyaráznivalód van – hunyorgok rá. – Nagyon sok. És könyörögnivalód is.

– Mindkettőben igen tehetséges vagyok – ered a nyomomba Ben.

– És reggelit is csinálnod kell nekem – teszem hozzá. – A jól átsült szalonnát szeretem mindkét oldaláról átsütött, de belül még lágy tükörtojással.

– Vettem – mondja Ben. – Magyarázkodás, könyörgés, entyem-pentyem, tojás és sütögetés – karolja át a vállamat, hogy a kocsijához kalauzoljon. Kinyitja nekem az ajtót, de mielőtt beszáll, a két tenyere közé fogja az arcomat, és rátapasztja a száját az enyémre. Amikor hátrahúzódik, megdöbbenek, hogy az elmúlt negyedóra röhejessége után mennyi érzelem tükröződik az arcán.

– Nem fogod megbánni, Fallon. Megígérem.

Remélem is!

Nyom egy puszit az arcomra, és megvárja, hogy beszálljak.

Egyszer csak valaki megragadja hátulról a vállamat, aztán a hátsó ülés felől Glenn képe jelenik meg az enyém mellett.

– Én is megígérem – ad egy cuppanóst az arcomra.

Ahogy gurulunk kifelé a parkolóból, mereven kibámulok az ablakon, mert nem akarom, hogy lássák a könnyeket a szememben.

Mert igen, Theodore sértése nemcsak hogy megbántott, hanem nyugodtan mondhatjuk, hogy életem egyik legkellemetlenebb pillanata volt. De azzal együtt, hogy ők hárman megvédtek, már minden kétséget kizáróan megérte.

Ben

CSEND HONOL A KOCSIBAN, miután kitettük Glennt és Ambert – csaknem két kilométeren át. Fallon végig csak kifelé bámul az ablakon. Bárcsak rám nézne! Tudom, hogy valószínűleg több fájdalmat okoztam neki az elmúlt egy évben, mint amennyit el bírok képzelni. Remélem, rájött, hogy jóvá fogom tenni. Akkor is jóváteszem, ha egész hátralévő életemet ezzel kell töltenem. Odanyúlok, hogy megfogjam a kezét.

– Bocsánatot kell kérnem tőled. Nem kellett volna elmondanom neki…

Megrázza a fejét, hogy szavak nélkül vágjon közbe.

– Ne bánd! – mondja aztán hangosan. – Szerintem csodálatra méltó, hogy őszinte voltál Theodore-ral. A legtöbb pasi túl nyuszi lett volna ahhoz, hogy bármit is mondjon, és csak lelépett volna a lánnyal a haverja takarásában.

Fogalma sincs, miért érzem rosszul magam.

– Nem azért kértem bocsánatot. Hanem azért, mert sosem lett volna szabad hangosan kimondanom, hogy szerelmes vagyok beléd, így, hogy nem egyenesen neked mondtam. Többet érdemelsz egy másodkézből kapott szerelmi vallomásnál.

Csöndesen méreget, ám utána megint kinéz az ablakon. Én megint az útra figyelek, aztán vetek rá egy sanda oldalpillantást. Látom, hogy mosolyra húzódik a szája.

– Talán ha a magyarázkodás és a könyörgés jól sikerül ma este, még egyszer nekifuthatsz annak a szerelmi vallomásnak, mielőtt reggelit csinálsz nekem holnap.

Elvigyorodom, mert biztosra veszem, hogy simán menni fog a könyörgés és a reggeli.

A magyarázkodástól viszont rettegek. Még mindig legalább negyedórányira vagyunk, ezért elhatározom, hogy belekezdek.

– Rögtön karácsony után elköltöztem tavaly. Iannel átengedtük Jordynnak és Olivernek a házat.

Érzem, hogy megfeszül a keze az enyémben Jordyn nevének említésekor. Utálom ezt. Utálom, hogy miattam történt így, és hogy ez már az egész hátralévő életünkben ott fog motoszkálni a fejében. Mert akár akarja, akár nem, Jordyn Oliver anyukája, a kissrác pedig mintha nekem is a fiam lenne. Mindig is az életem részei lesznek, bármi történjen.

– Elhiszed, ha azt mondom, hogy nagyszerű a viszonyunk? Jordynnak és nekem.

– Milyen értelemben nagyszerű? – vet rám egy oldalpillantást.

Kiveszem a kezemet az övéből, hogy megmasszírozhassam a megfeszült államat.

– Szeretném, ha végighallgatnál, mielőtt reagálsz, oké? Mert lehet, hogy pár olyan dolgot is mondok, amit nem akarsz hallani, de muszáj, hogy meghallgass.

Óvatosan bólint, én pedig igyekszem erőt meríteni egy mély lélegzetből.

– Két éve… amikor szeretkeztünk… mindenemet odaadtam neked. Szívemet-lelkemet. De akkor este, amikor úgy döntöttél, hogy egy egész évig nélkülem akarsz élni, nem értettem, mi történik. Nem értettem, hogyan érezhettem azt, amit éreztem, miközben te semmit sem éreztél. És kicseszettül fájt, Fallon. Te elmentél, én kiakadtam, és el sem tudom mondani, hogy a következő hónapok milyen gyötrelmesek voltak. Nemcsak Kyle halálát kellett meggyászolnom, hanem a te elvesztésedet is.

Előre meredek, mert nem akarom látni, milyen hatást váltanak ki belőle a szavaim.

– Amikor Oliver megszületett, először éreztem valami boldogságot azóta, hogy csak úgy megjelentél az ajtóm előtt. Jordyn pedig akkor mosolygott először Kyle halála után. Szóval a következő hónapokban minden percet együtt töltöttünk Oliverrel. Mert ő volt az egyetlen fénypont mindkettőnk életében. És amikor két ember ennyire szeret valakit, amennyire mi szeretjük őt, az teremt egy olyan köteléket, amit meg sem tudok magyarázni. Azokban a hónapokban ő és Oliver töltötte ki az űrt, amit te hagytál Kyle-lal együtt a szívemen. Jordynnak pedig biztos én töltöttem ki azt az űrt, amit Kyle hagyott a szívében. Amikor kibontakoztak a dolgok közöttünk, talán egyikünk sem gondolt bele, csak úgy megtörtént. De megtörtént, és senki sem volt mellettem, aki elmondta volna, hogy egy nap talán meg fogom bánni. Hiszen valahol még arra is gondoltam, hogy örülni fogsz ennek, amikor találkozunk novemberben. Mert azt hittem, hogy azt akarod, hogy lépjek tovább, és ne kapaszkodjak olyasmibe, amire te egy tizennyolc éves korunkban kezdett, írói fantáziával kiszínezett kapcsolatként tekintesz. Amikor novemberben eljöttél, végképp nem számítottam arra, hogy ennyire bántani fog téged a dolog. Aztán abban a pillanatban, amikor rájöttél, hogy Jordynnal járok, láttam a szemedben, hogy tényleg szeretsz. Ez volt életem egyik legfájdalmasabb pillanata, Fallon! Életem egyik kicseszettül legfájdalmasabb pillanata, és még mindig minden lélegzetvételnél érzem a mellkasomban a sebeket, amiket a könnyeid ejtettek.

A kormányt szorítva kifújom magam.

– Aznap este, amikor Jordyn hazaért, látta rajtam, mennyire fáj a szívem. És tudta, hogy nem ő az a lány, aki miatt fáj. Meglepő módon nem akadt ki miatta. Nagyjából két órán át folyamatosan beszélgettünk. Arról, hogy mit érzek irántad, ő mit érzett Kyle iránt, és hogy mindketten csak fájdalmat okozunk magunknak egy olyan kapcsolat fenntartásával, ami sohasem érhet a nyomába a korábbinak valaki mással. Ezért befejeztük. Még aznap. Akkor este összeszedtem a cuccaimat a szobájában, és átvittem a sajátomba, ameddig nem találtam másik lakást.

Megkockáztatok egy pillantást Fallon felé, de még mindig az ablakon bámul kifelé. Látom, hogy letöröl egy könnycseppet a szeméből. Remélem, nem dühítettem fel.

– Egyáltalán nem hibáztatlak téged, Fallon. Oké? Csak azért említettem meg azt az évet, amikor otthagytál, mert tudnod kell, hogy mindig is te voltál a szívemben. És sohasem hagytam volna, hogy bárki más kölcsönvegye, ha tudom, hogy akár csak egy fikarcnyi esély van rá, hogy valaha is vissza akarod kapni.

Látom, hogy rázkódik a válla. Utálom, hogy miattam sír. Utálom! Nem akarom, hogy szomorú legyen.

– Mi van Oliverrel? – néz rám könnyes szemmel. – Már nem lakhatsz együtt vele? – töröl le egy újabb könnycseppet. – Szörnyen érzem magam, Ben. Úgy érzem, mintha elvettelek volna a kisfiadtól.

A tenyerébe temeti az arcát, és zokogni kezd. Nem bírom tovább. Bekapcsolom az elakadásjelzőt, félreállok a kocsival az út szélén. Kicsatolom a biztonsági övet, és magamhoz húzom.

– Nem, bébi – suttogom. – Kérlek, ne sírj emiatt! Oliverrel… tökéletes a kapcsolatunk. Akkor látom, amikor csak akarom. Szinte minden egyes nap. Nem kell együtt élnem az anyukájával ahhoz, hogy ugyanúgy szeretni tudjam őt.

Megsimogatom a haját, és nyomok rá egy puszit.

– Minden rendben. Remekül mennek a dolgok, Fallon. Egyedül az nem stimmel az életemben, hogy nem vagy a része minden egyes nap.

Elhúzódik tőlem és szipog egyet.

– Az én életemben is ez az egy dolog, ami nem stimmel, Ben. Minden más tökéletes. Enyém a világ két legjobb barátja. Imádom a sulit. Imádom a munkámat. Van másfél szuper szülőm – teszi hozzá nevetve. – Az egyetlenegy dolog, ami elszomorít, vagyis a legnagyobb dolog, hogy mindennap, minden pillanatban rád gondolok, és nem tudom, hogyan lépjek túl rajtad.

– Ne! – könyörgök neki. – Kérlek, ne tedd túl magad rajtam!

– Amúgy sem megy – von vállat erőtlen mosollyal. – Megpróbáltam, de szerintem el kéne járnom az anonim alkoholisták klubjába, vagy ilyesmi. Benne vagy a véremben, azt hiszem.

Felnevetek. Megkönnyebbülök attól, hogy ő… hogy egyáltalán létezik. És amiért annyira szerencsések vagyunk, hogy ugyanabban az időben, a világnak ugyanazon a pontján, ugyanabban az államban létezünk. És amiért ennyi év után – meglepő módon – fikarcnyit sem változtatnék azon, ami végül összehozott minket.

– Ben? – szólal meg. – Megint úgy nézel ki, mint akinek hánynia kell.

– Nem – rázom a fejemet nevetve. – Csak nagyon el kell mondanom neked, hogy szeretlek, de úgy érzem, jobb, ha figyelmeztetlek, mielőtt megteszem.

– Oké. Mire kell figyelmeztetned?

– Arra, hogy ha beleegyezel, hogy viszontszeress, akkor óriási felelősséget vállalsz. Mert Oliver örökre az életem része marad. És nem nagybácsi-unokaöcs viszonyra gondolok, hanem arra, hogy olyan, mintha a saját fiam lenne. Szülinapi zsúrok, baseballmeccsek és…

Rátapasztja a kezét a számra, hogy elhallgassak.

– Szeretni valakit nem csak magára az illetőre vonatkozik, Ben. Szeretni valakit azt jelenti, hogy elfogadjuk az összes embert és dolgot is, akit és amit az illető szeret. Én el fogom fogadni. Tényleg. Megígérem.

Komolyan nem érdemlem meg őt. De magamhoz vonom, és az ölembe veszem, hogy háttal legyen a kormánynak. Közel húzom a száját az enyémhez.

– Szeretlek, Fallon. Jobban, mint a költészetet. Jobban, mint a szavakat. Jobban, mint a zenét. Jobban, mint a melledet… még mindkét mellednél is jobban. Van sejtésed arról, hogy nagyságrendileg ez mit jelent?

Nevet és sír egyszerre, én pedig rátapasztom az ajkamat az övére. Azt akarom, hogy jobban emlékezzen erre a csókra, mint a tőlem kapott összes többire. Bár csak két másodpercig tart, mert elhúzódik tőlem, hogy válaszoljon.

– Én is szeretlek. És szerintem szuperszonikus volt a magyarázatod. Nincs is szükség utána túl sok könyörgésre, úgyhogy szeretnék most felmenni hozzád és szeretkezni veled.

Egy gyors csók után visszatolom az ülésére, aztán nekiállok visszatérni az autópályára.

– De attól még elvárom a reggelit holnap – jegyzi meg a biztonsági övét becsatolva.

•••

– Tehát gyakorlatilag összesen huszonnyolc órát töltöttünk együtt a megismerkedésünk óta – szólal meg.

Az ágyamban vagyunk. Körém fonódva fekszik, az ujjai a mellkasomon játszanak. Amint felértünk a lakásomra, rögtön szeretkeztünk. Kétszer. És ha nem hagyja abba, hogy így nyúl hozzám, harmadszor is fogunk.

– Ez bőven elég hozzá, hogy az ember tudja, hogy szeret valakit.

Kiszámoltuk, hogy valójában mennyi időt töltöttünk együtt a négy év alatt. Őszintén szólva azt hittem, hogy több lesz összesen, mert tényleg úgy tűnt, de igaza volt, amikor figyelmeztetett, hogy még csak két nap sincs.

– Nézzük másképp! – javasolom, tovább boncolgatva a dolgot. – Ha hagyományos lenne a kapcsolatunk, elmentünk volna néhány randira, talán heti egy-kettőre, és mindegyik néhány órás lett volna. Ez nagyjából tizenkét órát jelent az első hónapban. Mondjuk, hogy a második hónapban már lett volna néhány egész éjszakás randi is. A párok általában már a kapcsolatuk harmadik hónapjában járnak, mire megvan az együtt töltött huszonnyolc óra. És a harmadik hónap a fordulópont a „szeretlek” kimondásával kapcsolatban. Szóval gyakorlatilag sínen vagyunk.

– Tetszik a logikád – harap rá az ajkára, hogy elfojtsa a vigyorát. – Tudod, mennyire utálom az instant szerelmet.

– Ja, attól ez még instant szerelem volt – jegyzem meg. – Csak nálunk ez ér.

– Mikor tudtad? – könyököl fel. – Mármint melyik pillanatban tudtad biztosan, hogy szerelmes vagy belém?

– Emlékszel, amikor a tengerparton csókolóztunk, én pedig felültem, és közöltem veled, hogy tetoválást akarok? – vágom rá gondolkodás nélkül.

– Annyira váratlan volt, hogy is felejthetném el? – mosolyog.

– Azért csináltattam a tetkót. Mert abban a pillanatban tudtam meg, hogy életemben először beleszerettem egy lányba. Igazán. Önzetlenül. Anyukám mondta egyszer, hogy tudni fogom, amikor megtalálom az önzetlen szerelmet, és tennem kell valamit, hogy emlékezzek arra a pillanatra, mert nem történik meg mindenkivel. Szóval… ja.

Felemeli a csuklómat, hogy megnézze a tetoválásomat. Végighúzza rajta a mutatóujját.

– Miattam csináltattad? – pillant fel rám. – De mit jelent? Miért választottad azt a szót, hogy „költői”? És a kottát?

Ránézek én is a tetkómra. Eltöprengek: vajon tényleg bocsátkozzak-e részletekbe, hogy miért választottam? Azzal viszont beárnyékolnám a mostani pillanatot, és azt nem akarom.

– Személyes okokból – erőltetek magamra egy mosolyt. – Egyszer majd megosztom veled, de most csak azt szeretném, hogy megint megcsókolj.

Tíz másodpercbe sem telik, hogy hanyatt fektessem és mélyen belemerüljek.

Ezúttal lassan szeretkezem vele, nem olyan vad sietséggel, ahogy csináltuk kétszer. Végigcsókolom a szájától a melléig és vissza fölfelé. Lassan tapasztom rá az ajkamat a bőrének minden egyes négyzetcentiméterére, amit kiváltságos helyzetemben megérinthetek.

Most, miután befejezzük, már nem beszélünk. Mindketten behunyjuk a szemünket, és én tudom, hogy holnap reggel mellette fogok felébredni. Az lesz a legfőbb célom, hogy megbocsássak magamnak az összes alkalomért, amikor a múltban elhallgattam előle az igazságot.

Miután megcsináltam neki a reggelit.

Fallon

KOROG A GYOMROM. Emlékeztet rá, hogy egyáltalán nem vacsoráztam tegnap. Óvatosan kimászom az ágyból, hogy megkeressem a ruháimat, de csak a szoknyámat találom. Nem akarom felkapcsolni a villanyt, hogy megtaláljam a felsőmet is, ezért odamegyek Ben gardróbjához egy pólóért vagy valamiért, amit magamra kaphatok, mielőtt megtámadom a hűtőjét.

Idiótának érzem magam, ahogy így vakon, póló után kutatok a gardróbjában, mosollyal az arcomon. De reggel, amikor felkeltem, egyáltalán nem számítottam rá, hogy így végződik majd a nap. Abszolút tökéletesen.

Inkább becsukom magam mögött az ajtót, és felkapcsolom a villanyt a gardróbban, hogy ne zavarjam. Kiszúrok egy vékony, puha pólót. Le is veszem a vállfáról. Miután belebújok, elindulok lekapcsolni a villanyt, de valamin megakad a szemem.

A legfelső polcon, egy cipősdoboz mellett egy vaskos papírköteg fekszik. Úgy fest, mint egy kézirat.

Lehet, hogy…?

Felébred bennem a kíváncsiság. Addig ágaskodom lábujjhegyen, amíg el nem érem, de csak a legfelső lapot veszem le, hogy lássam, mi az.

November 9.

Írta: Benton James Kessler

Néhány másodpercig bámulom a papírt. Ádáz háborút vívok a lelkiismeretemmel.

Nem kellene elolvasnom.

Egyszerűen vissza kellene tennem a lapot.

De jogom van elolvasni. Azt hiszem. Elvégre a mi kapcsolatunkról szól. Tudom, hogy nem akarta, hogy elolvassam, mielőtt befejezi. Most viszont, hogy már nem írja tovább, érvényét veszítette részéről az első és egyetlen szabály.

Még mindig nem döntöttem el, mit csináljak, amikor leveszem a polcról az egész kéziratot. Majd kiviszem a konyhába. Keresek valami ennivalót. Utána eldöntöm, mihez kezdjek vele.

Lekapcsolom a villanyt, és lassan kinyitom a gardrób ajtaját. Ben ugyanabban a testhelyzetben van még mindig, és mélyen lélegzik, a határán annak, ami talán horkolás is lehetne.

Kiosonok a konyhába.

Óvatosan leteszem a kéziratot magam elé az asztalra. Nem tudom, miért reszket a kezem. Talán azért, mert itt vannak előttem a valódi gondolatai rólam, rólunk és mindarról, amin keresztülmentünk. Mi van, ha nem tetszik nekem az ő igazsága? Az embereknek joguk van a magánszférához. Márpedig amire készülök, az az ő magánszférájának minden porcikáját sérti. Nem szerencsés így kezdeni egy párkapcsolatot.

Mi lenne, ha csak egy jelenetet olvasnék el? Csak néhány oldalt. Aztán visszatenném, és sohasem tudná meg.

Máris tudom, miről akarok olvasni. Azóta marcangol, amióta megtörtént.

Tudni akarom, miért ütötte meg Kyle az előszobában a második közös napunkon. Úgy tűnt, egyáltalán nem velem kapcsolatos dologról volt szó, így elég biztonságosnak tűnik elolvasnom anélkül, hogy túlzott bűntudatom lenne utána.

Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy anélkül fussam át a kéziratot, hogy egyetlen mondat is elhatolna belőle a tudatomig. Ben megkönnyítette, hogy megtaláljam, hiszen az életkora szerint határozta meg a fejezeteket. A veszekedés a megismerkedésünk utáni évben történt, így kikeresem a „Tizenkilenc évesen” fejezetet, és magam elé húzom. Átugrom a belső dialógust, ami rám várva zajlott benne az étteremben. Remélhetőleg egyszer majd megengedi, hogy elolvassam, mert majd’ meghalok érte, hogy megismerjem a legbensőbb gondolatait. Mégsem vagyok hajlandó elolvasni az egészet. Kompromisszumot kötöttem a bűntudattal így, hogy csak néhány oldalt fogok elolvasni, de ettől még szarul érzem magam. El tudom képzelni, milyen érzés lenne az egészet elolvasni.

Addig fürkészem az oldalt, amíg fel nem fedezem Kyle nevét. Magam elé húzom a papírt, és a bekezdés közepén elkezdem olvasni.

– Minden rendben lesz, Jordyn. Megígérem.

Nyílik a bejárati ajtó, és ő felnéz. Az arcára kiülő izgalomból látom, hogy Kyle lehet az.

Összeszorul a gyomrom az idegességtől, mintha mázsás kövek lakoznának belül.

A francba! Azt hittem, ma este hét előtt nem ér haza.

– Kyle az? – kérdezem Jordyntól.

– Hamarabb jött, hogy segítsen nekem – bólint félretolva engem a mosogató felé menet. Fog egy szalvétát, hogy felitassa vele a könnyeit. – Mondd meg neki, hogy mindjárt megyek. Nem akarom, hogy tudja, mennyit sírtam ma. Annyira ki vagyok borulva!

A rohadt életbe!

Kyle talán nem fog emlékezni. Olyan rég történt már, és sohasem beszéltünk róla.

Veszek egy mély lélegzetet. Elindulok a nappali felé. Próbálom leplezni a pánikomat. Nem teheti ezt nekem tönkre.

– Minden rendben Jordynnal – közlöm, ahogy beérek a nappaliba. Reménykedem, hogy sikerül eltitkolni a szorongásomat. De megtorpanok, amikor meglátom Kyle-t, mert az arckifejezése alapján határozottan emlékszik. És ki van akadva.

Megfeszül az állkapcsa. Ledobja a kulcscsomóját az asztalra.

– Beszélnünk kell – mutat rám.

Legalább elvonszol Fallontól, hogy megbeszéljük. Ez megkönnyebbülés. Úgy tűnik, semmit sem akar mondani előtte. Négyszemközt elbírok vele, nem probléma. Ki tudom küzdeni magam a slamasztikából, amibe belekevertem magam, de azt végképp nem akarom, hogy Fallon is bevonódjon.

Rámosolygok Fallonra, mert látom rajta, hogy világos előtte: valami nem stimmel Kyle-lal. Biztosítani akarom róla, hogy minden oké, pedig messze nem ez a helyzet.

– Mindjárt jövök.

Bólint, én pedig követem Kyle-t végig a folyosón.

A hálószobájának ajtaja előtt áll meg.

– Elmagyaráznád, kérlek, hogy mi a franc történik itt? – mutat a nappali felé.

Visszanézek a nappali irányába. Vajon hogyan tudom ebből kidumálni magam? De tudom, hogy semmi mást nem fog elhinni, csak az igazat.

Csípőre tett kézzel nézek le a padlóra. Nehéz látni a csalódottságot a szemében.

– Barátok vagyunk – mondom Kyle-nak. – Tavaly ismerkedtünk meg. Egy étteremben.

– Barátok? – nevet fel hitetlenkedve. – Csak mert Ian úgy mutatta be, mint a kicseszett barátnődet, Ben!

A fenébe!

Megteszem, amit tudok, hogy csillapítsam az indulatait. Még sohasem láttam ennyire dühösnek.

– Esküszöm, ez nem olyan. Én csak…

Basszus, mennyire elcseszett egy dolog ez!

– Tetszik nekem, oké? – emelem égnek mindkét karomat.

– Nem tehetek róla. Ez nem olyan dolog, amit direkt eltervez az ember.

Kyle elfordul, és tehetetlenségében végighúzza az arcán a tenyerét. A folytatásra nem vagyok felkészülve. Durván ellök, amitől nekivágódom a mögöttem lévő falnak. Két kézzel odanyomja a vállamat.

– Tud róla, Ben? Van fogalma róla, hogy te vagy, aki azt a tüzet okozta? Hogy te vagy az oka annak, hogy ő majdnem meghalt?

Érzem, hogy megfeszül az állkapcsom. Nem teheti ezt! Ma nem. Vele nem.

– Fogd be! – motyogom összeszorított fogakkal. – Kérlek! Itt van a szomszéd szobában, az isten szerelmére!

Megpróbálom eltolni magamtól, de odanyomja a karját keresztben a nyakam elé.

– Milyen elkúrt helyzetbe keverted magad, Ben? Elment az eszed?

Amint elhagyja a kérdés Kyle száját, látom, hogy Fallon befordul a sarkon. Megtorpanva fürkészi a jelenetet. Az arcára kiülő döbbenet megnyugtat, hogy nem hallott semmi egyebet.

Fallon

Rácsapom az oldalakat a többinek a tetejére.

Mennyire elcseszett!

Ben egy becsavarodott, elcseszett író. Hogy mer fogni egy valódi dolgot… amit én szenvedtem végig… és csinálni belőle egy nevetséges cselekményű fikciót?

Dühös vagyok. Hogy tehette ezt? De hát ugye, be sem fejezte, szóval szabad egyáltalán dühösnek lennem? Nem hiszem el, hogy megpróbált drámaibbá tenni egy ilyen szörnyű tragédiát.

Szinte már annak is jobban örülnék, ha igazat írna, és tényleg ő okozta volna a tüzet. Akkor legalább nem érezném úgy, hogy kihasználja a történetemet.

De miért találta volna ki egy részét a Kyle-lal való veszekedésnek, amikor a veszekedés körülményei közül mindegyik valós volt? Van egyáltalán benne kitaláció?

Kinevetem magamat.

Ez nem igaz.

Csak két évvel a tűz után találkoztunk. Semmiképpen sem lehetett ott.

Egyébként is, mennyi az esélye annak, hogy a tűz évfordulóján, pontosan két évvel később belém botlik? Ahhoz követnie kellett volna.

Nem követett.

Vagy mégis?

Vízre van szükségem.

Hozok vizet.

Megint le kell ülnöm.

Leülök.

Forog körülöttem a világ. Lepereg előttem a hazugságok lehetséges hálója.

Pörög az agyam. Forog a gyomrom. Olyan, mintha még a vér is forogna az ereimben. Visszarendezem a kéziratot egy decens kupacba, ahogy találtam.

Miért írsz ilyet, Ben?

A borítóra nézve végighúzom a kezemet a címen:

November 9.

Szüksége volt egy jó konfliktusra. Tehát ezt csinálta volna? Csak úgy kitalálta a konfliktust?

Semmiképpen sem lehetett felelős a tüzért. Ennek egyáltalán nincs semmi értelme. Az apám hibája volt. Ő is tudja, a rendőrség is tudja, és én is tudom.

Azon kapom magam, hogy leemelem a borítót a kupacról. Csak bámulok a kézirat első oldalára, és nekilátok az egyetlen dolognak, amit tehetek, hogy válaszokat kapjak.

Tovább olvasok.

November 9.

Írta: Benton James Kessler

„Kezdjük a kezdeteknél.”

– DYLAN THOMAS

Prológus

Minden élet egy anyával kezdődik. Az enyém sem más.

Anyám író volt. Apámról úgy tudom, hogy pszichiáter volt, de ez nem biztos, mert sohasem kaptam esélyt megkérdezni tőle. Meghalt hároméves koromban. Nem emlékszem rá, de talán így a legjobb. Nehéz olyan embert gyászolni, akire nem is emlékszik az ember.

Anyám költészetből szerezte a mesterszakos diplomáját, és Dylan Thomas walesi költőből írta a szakdolgozatát. Gyakran idézett tőle, bár a kedvenc idézetei nem a világhírű versekből származtak, sokkal inkább a költő mindennapi párbeszédeiből. Sohasem tudtam, hogy költőként vagy emberként tisztek Dylan Thomast. Csak mert a kutatásaim alapján kiderült, hogy a személyében is sok tiszteletre méltó volt. Vagy talán éppen ez az, ami tiszteletre méltó: a tény, hogy Dylan Thomas keveset tett a népszerűségért emberként, de mindent megtett érte költőként.

Azt hiszem, talán azzal kellene folytatnom, hogyan halt meg az anyám. Talán azzal is, hogy miként inspirált egy lány ennek a könyvnek a megírására, ami egy anyámmal kezdődő történetet dolgoz fel. Szerintem ha ezzel a két dologgal folytatom, akkor azt is részleteznem kell, hogyan kötődik Dylan Thomas anyám életéhez, különösképpen a halálához, és hogy ez a kettő miként vezetett engem Fallonhoz.

Nagyon bonyolultnak tűnik, miközben rendkívül egyszerű.

Minden összefügg.

Minden összekapcsolódik.

És minden november 9-én kezdődik. Két évvel azelőtt, hogy legelőször találkoztam szemtől szemben Fallon O’Neillel.

November 9.

A nap, amikor anyám meghalt.

November 9.

Az éjszaka, amikor szándékosan gyújtottam a tüzet, ami majdnem annak a lánynak az életét követelte, aki egy napon megmenti majd az enyémet.

Fallon

TELJES HITETLENKEDÉSSEL MEREDEK A LAPOKRA. Keserű ízt érzek a torkomban.

Mit műveltem?

Nagyot nyelek, de szúrós a keserűség.

Miféle szörnyetegnek adtam oda a szívemet?

Reszket a kezem. Képtelen vagyok megmoccanni. Nem tudom eldönteni, hogy tovább kell-e olvasnom… hogy tovább kell-e lapoznom a következő oldalra, ahol Ben nyilván kijelenti, hogy minden, amit látok, Ben nagyszerű és egyben agyament képzeletének szüleménye. Hogy így, a valóság és a fikció összemosásával találta meg a módját annak, hogy eladhatóbbá tegye a történetünket. Olvassam tovább?

Vagy meneküljek?

Hogyan tudok elmenekülni olyasvalaki elől, akinek négy év leforgása alatt lassan átadtam magam?

Vagy hat év volt?

Már tizenhat éves korom óta ismer?

Már ismert, amikor először találkoztunk az étteremben?

Miattam volt ott?

Mintha minden csepp vér zúgva áramlana fel a fejembe. A nyomástól még a fülem is fájni kezd. Belém mar a félelem, mintha szikla lenne a testem, és a szirtemről lelógva kapaszkodna. Megragadja minden egyes porcikámat.

Muszáj kijutnom innen. Fogom a telefonomat, és halkan hívok egy taxit.

Azt mondják, van is egy az utcában, így perceken belül ideér.

Teljesen felemészt a rémület. Félek a lapoktól a kezemben. Félek a megtévesztéstől. Félek a szomszéd szobában alvó férfitól, akinek nemrég ígértem oda minden holnapomat.

Hátratolom a székem, hogy nekilássak összeszedni a cuccaimat, de mielőtt felállnék, hallom, hogy nyílik a hálószobaajtó. Vész üzemmódra váltva nézek hátra a vállam fölött. Ben a küszöbön állva dörzsölgeti a szemét.

Ha megállíthatnám az időt, kihasználnám az alkalmat, hogy jobban szemügyre vegyem őt. Végighúznám az ujjaimat az ajkán, hogy érezzem, valóban olyan puha-e, mint a szavak, amiket formál vele. Felemelném a kezét, és bejárnám a hüvelykujjammal a tenyerét, hogy valóban alkalmas-e azoknak a hegeknek a simogatására, amikért ő a felelős. Köré fonnám a karjaimat, hogy lábujjhegyre állva a fülébe suttogjam: „Miért nem mondtad, hogy a talaj, amin megtanítottál állni, futóhomokból van?”

Tekintete a kéziratra téved a markomban. Másodpercek alatt kiül az arcára minden egyes gondolat.

Kíváncsi, hogyan találtam meg.

Kíváncsi, mennyit olvastam belőle.

Ben, az író.

Nevethetnékem támad, mert Benton James Kessler nem író. Ő egy színész. A megtévesztés mestere, aki most ért egy négyéves előadás végére.

Most először nem annak a Bennek látom őt, akibe beleszerettem, aki egyes-egyedül megváltoztatta az életemet.

Most csak egy idegent látok benne.

Valakit, akiről egyáltalán nem tudok semmit.

– Mit csinálsz, Fallon?

Összerezzenek a hangjától. Pont olyan, mint amilyennel alig egy órája szerelmet vallott.

Csakhogy most pánikba esem a hangjától. Felemészt a rettegés, és eluralkodik rajtam egy pokoli érzés.

Fogalmam sincs, ki ő.

Fogalmam sincs, mi volt az utóbbi években az indítéka.

Fogalmam sincs, mire képes.

Elindul felém, így azt teszem, ami egyedüli lehetőségként eszembe jut. Átrohanok az asztal túloldalára – remélve, hogy így biztonságot nyújtó távolságba kerülök ettől a férfitól.

Megbántottság ül ki az arcára a reakcióm láttán, de sejtelmem sincs, hogy valódi-e vagy begyakorolt. Sejtelmem sincs, hogy elhiggyem-e mindazt, amit az előbb olvastam… vagy hogy csak a dráma kedvéért találta ki az egészet.

Sok minden miatt sírtam már életemben. Főleg azért, mert szomorú voltam. Néha tehetetlenség vagy düh miatt. De ez az első, hogy félelemtől szökik ki egy könnycsepp a szememből.

Ben nézi, ahogy végigfolyik a könnycsepp az arcomon, és bátorítólag felemeli a kezét.

– Fallon – szólal meg elkerekedett szemekkel. Csaknem annyi félelem tükröződik bennük, mint amennyire én félek. Csak már fogalmam sincs, hogy amit az arcán látok, valódi-e. – Fallon, kérlek! Hadd magyarázzam meg!

Mintha annyira aggódna! Mintha annyira őszinte lenne! Talán csak fikció. Talán kiszínezte a történetünket. Biztos nem tett velem ilyet. Rámutatok a kéziratra. Remélem, nem veszi észre, hogy reszket a kezem.

– Igaz ez, Ben?

A kéziratra pillant, de aztán megint felnéz rám, mintha nem bírná a gyomra az asztalon fekvő lapokat. Rázd meg a fejedet, Ben! Cáfold meg, kérlek!

Nem csinál semmit.

A cáfolat hiánya olyan durván megüt, hogy kiszorul belőlem a levegő.

– Hadd magyarázzam meg! Kérlek! Csak… – indul el felém. Hátratántorodom, neki a falnak.

Muszáj kijutnom innen. Muszáj elmenekülnöm tőle.

Jobbra indul el bal helyett, így távolabb kerül a bejárati ajtótól, mint én. Meg tudom csinálni. Ha elég gyors vagyok, hamarabb jutok el az ajtóhoz.

De miért hagyja, hogy megtörténjen? Miért adna nekem esélyt a menekülésre?

– El akarok menni – közlöm vele. – Kérlek!

Bólint, ám továbbra is a levegőben van az egyik keze, tenyérrel felém. A bólintásával elenged, de a keze arra kér, hogy maradjak a helyemen. Tudom, hogy magyarázattal akar szolgálni… Ha viszont nem azt akarja mondani, hogy nem igaz, amit olvastam, akkor nem szeretnék itt maradni és meghallgatni.

Csak arra lenne szükségem, hogy ennyit mondjon: nem igaz.

– Ben – suttogom a falhoz préselt kezekkel. – Kérlek, mondd, hogy nem igaz, amit olvastam. Kérlek, mondd, hogy nem én vagyok a kicseszett fordulat a cselekményedben.

Szavaim azt az arckifejezést váltják ki, amit reméltem, hogy nem fogok látni. Megbánást.

Megint érzem a keserű ízt a torkomban.

Összeszorul a gyomrom.

– Jaj, istenem!

Ki akarok jutni innen. Ki kell jutnom, mielőtt túlságosan beteg és gyenge lennék hozzá. A következő másodpercek a homályba vesznek. Megint azt suttogom, hogy „jaj, istenem”, és odasietek a kanapéhoz. Kell a táskám. A cipőm. El innen, el innen, el innen! Az ajtóhoz érve elhúzom a reteszt, de ráteszi a kezét az enyémre, mellkasa hozzáér a hátamhoz, és odaprésel az ajtóhoz.

Behunyom a szemem, amikor megérzem a leheletét a tarkómon.

– Bocsáss meg, bocsáss meg, bocsáss meg, bocsáss meg!

Pont olyan kétségbeesettek a szavai, mint amilyen a szorítása, amikor szembefordít magával. Letörli a könnyeimet, miközben neki is könnyek szöknek az övébe.

– Annyira sajnálom! Kérlek, ne menj el!

Nem fogok bedőlni. Nem fogom hagyni, hogy megint bolondot csináljon belőlem. Nekifeszülök, de megragadja a két csuklómat, odateszi őket a mellkasához, és nekinyomja a homlokát az enyémnek.

– Szeretlek, Fallon. Istenem, mennyire szeretlek! Kérlek, ne menj el! Kérlek!

Ekkor csap át bennem minden egyik végletből a másikba. Többé már nem félek.

Dühös vagyok.

Kiakadok.

Mert a szájából hallott szó tudatosítja bennem a különbséget, hogy mennyire mást érzek tőle most, mint csupán egy órája. Hogy mer hazudni nekem? Kihasználni egy könyv kedvéért? Elhitetni velem, hogy az igazi énemet látta, nem pedig a hegeket az arcomon?

Azokat a hegeket, amikért ő a felelős.

– Benton James Kessler, te nem szeretsz engem. Soha többé ne mondd ki ezt a szót! Se nekem, se másnak. Ez a szó szégyen a te szádból.

Elkerekedett szemekkel tántorodik hátra, amikor durván ellököm a mellkasánál fogva. Nem hagyok időt neki, hogy még több hazugságot és hamis bocsánatkérést böfögjön fel.

Bevágom az ajtaját, és a táskám szíjával babrálok, hogy felvegyem a vállamra. Mezítláb érek ki a járdára. A háztömbhöz érkező taxit látva sprintelni kezdek. Hallom, hogy kiabálja a nevemet.

Nem.

Nem fogom meghallgatni. Nem tartozom neki semmivel.

Gyorsan kinyitom az ajtót, és bepattanok. Bemondom a címemet a sofőrnek, de mire beírja a GPS-be, Ben már a kocsinál van. Mielőtt észbe kapnék, az ablak már lehúzva, benyúl rajta, és eltakarja a gombot a kezével, amivel felhúzhatnám. Könyörgő tekintettel néz rám.

– Tessék! – nyomja az orrom elé a lapokat. Az ölemben kötnek ki, néhány lecsúszik a padlóra. – Ha nem hagyod, hogy megmagyarázzam, akkor olvasd el! Az egészet. Kérlek, csak…

Felmarkolok néhány lapot, hogy a mellettem lévő ülésre dobjam őket. A maradékot megpróbálom kidobni az ablakon az ölemből, de elkapja és visszaadja nekem a taxiba.

Már az ablakot húzom fel, amikor hallom motyogni az orra alatt.

– Kérlek, ne utálj!

De félek, hogy már túl késő.

Szólok a sofőrnek, hogy induljon, és amikor már biztonságos távolságra vagyunk a parkolótól, a taxi megáll, mielőtt kikanyarodna az útra. Hátrapillantok. Ben a lakásának ajtaja előtt áll, és két kézzel a tarkóját szorítja. Nézi, ahogy távolodom. Megfogok annyi lapot a kéziratból, amennyit csak tudok, és kidobom az ablakon. Mielőtt továbbhajt a taxi, éppen időben fordulok hátra, hogy lássam, amint megsemmisülve térdre rogy az aszfalton.

Négy évembe telt, hogy beleszeressek.

De csak négy oldal kellett hozzá, hogy vége legyen.

A hatodik november
9.

Sors.

A szó, ami végzetet jelent.

Sors.

A szó, amiben benne van az ítélet.

– BENTON JAMES KESSLER

Fallon

MOST ÉLTEM ÁT ÉLETEM LEGHOSSZABB PERCÉT.

A kanapémon ülve figyeltem, ahogy az órám nagymutatója csigalassúsággal jelét adta, hogy véget ért november 8-a, és már november 9-e van.

Bár semmiféle hanggal nem járt, hogy éjfélt ütött az óra, úgy rándult össze az egész testem, mintha a világ összes órája egyszerre kakukkolt volna a fejemben.

Tíz másodperccel éjfél után felvillan a telefonom. Üzenet jött Ambertől.

Ez is csak egy ugyanolyan nap, mint a többi. Szeretlek, és még mindig áll az ajánlatom. Ha akarod, hogy veled töltsem a napot, csak írj rám!

Látom, hogy anya is írt nekem két órája, csak még nem vettem észre.

Holnap viszek neked reggelit. Van kulcsom, nem kell ébresztőt állítanod.

Francba!

Nagyon nem szeretnék társaságot ébredéskor. Amber vagy az anyukám társaságára sem vágyom, mint ahogy másokéra sem. De legalább tudom, hogy az apukám nem emlékszik az évfordulóra. Ez az egyik előnye a laza kapcsolatunknak.

Megnyomom a telefonom oldalán a gombot, hogy a kijelző kialudjon, aztán megint átkarolom a térdem.

Pizsamában ücsörgök a kanapémon, és nem tervezek feltápászkodni november 10-ig. Nem fogom elhagyni a lakást a következő huszonnégy órában. Nem beszélek senkivel. Vagyis kivéve anyával, amikor hozza nekem a reggelit, de utána egy nap szabadságra megyek a világ elől.

Azután, amin tavaly keresztülmentem Bennel, eldöntöttem, hogy ez egy elátkozott nap. Így mostantól kezdve akárhány éves leszek, és akár férjhez megyek, akár nem, november 9-én sohasem fogom elhagyni az otthonom.

Meghagyom ezt annak a napnak, amikor megengedem magamnak, hogy a tűzesetre gondoljak. Hogy Benre gondoljak. Hogy végiggondoljam, mennyi mindent elpazaroltam rá. Mert senki sem ér ennyi szívfájdalmat. Nincs az a magyarázat, ami meg tudná állni a helyét azok után, amit velem tett.

Miután tavaly eljöttem a lakásáról, ezért vezetett az első utam a rendőrségre, hogy távoltartási végzést kérjek ellene.

Pontosan egy év telt el, és azóta nem hallottam felőle.

A történtekről sohasem beszéltem senkinek. Se apámnak, se Ambernek, se anyának. Nem azért, mert nem akarom bajba keverni őt, hiszen tényleg úgy gondolom: megérdemli, hogy megfizessen azért, amit velem művelt.

Hanem azért, mert szégyelltem magam.

Megbíztam abban az emberben. Szerettem. Teljes szívemből hittem, hogy ami köztünk van, az egy ritka és valódi kapcsolat, és azon szerencsés kevesek közé tartozunk, akik ilyen szerelemre találtak.

Még mindig próbálom feldolgozni a felismerést, hogy az egész kapcsolatunk alatt hazudott. Mindennap úgy kelek fel, hogy igyekszem kiverni őt a fejemből. Úgy élem tovább az életemet, mintha Benton James Kessler sohasem lett volna a része. Néha működik, néha nem. Többnyire nem.

Fontolgatom, hogy elmenjek egy terapeutához. Gondolkodtam rajta, hogy mesélek anyának róla és a tűzben játszott szerepéről. Még azon is agyaltam, hogy beszélek róla apának. De hogy említsem meg, miközben próbálok úgy tenni, mintha sohasem létezett volna?

Folyton azt mondogatom magamban, hogy majd könnyebb lesz. Hogy egy nap majd találkozom valakivel, aki képes lesz kiűzni a fejemből a Benről szóló gondolatokat. De eddig még annyira sem tudtam megbízni senkiben, hogy akár csak a flörtölésre rávegyem magam.

Ha hűtlenség miatt lennék bizalmatlan, az egy dolog. De Ben olyan mértékben hazudott nekem, hogy fogalmam sincs, mi volt hazugság, és mi a könyv miatti kitaláció. Csak annyi tűnik helytállónak, hogy valamilyen módon ő volt a felelős a tüzért, ami majdnem az életembe került. Nem érdekel, hogy szándékos volt-e vagy véletlen: nem emiatt vagyok a legdühösebb.

Az keserít el a legjobban, hogy hányszor láttatta velem szépnek a hegeimet, miközben egyszer sem vallotta be, hogy miatta kerültek oda.

Soha semmilyen kifogás nem mentheti fel e hazugság alól. Tehát nincs is értelme végighallgatni.

Igazából annak sincs értelme, hogy megengedjem magamnak, hogy még többet gondolkodjak ezen, mint amennyit már amúgy is gondolkodtam. Egyszerűen csak le kéne feküdnöm. Talán valamilyen csoda folytán átalszom a nap nagyját.

Odanyúlok, hogy lekapcsoljam a kanapém melletti lámpát. A hálószoba felé indulva viszont hallom, hogy kopognak a bejárati ajtón.

Biztos Amber az.

Egészen tegnapig sikerült elkerülnie a mai dátumhoz kötődő témát. Néhány órája viszont hirtelen bejelentette, hogy ittalvós csajos estét szeretne, de visszautasítottam. Tudom, hogy csak nem akart egyedül hagyni ma éjjel, ám sokkal könnyebb úgy siránkozni, ha senki sincs, aki szánna érte.

Elfordítom a kulcsot, és kinyitom az ajtót.

Nincs ott senki.

Libabőrös lesz a karom. Amber nem csinálna ilyet. Neki nem lenne vicces ilyen későn megtréfálni egy egyedül élő lányt.

Azonnal hátralépek, vissza a lakásba, és be akarom vágni az ajtót. De mielőtt becsukom, lenézek a földre, és meglátok egy kartondobozt. Nincs becsomagolva, viszont ott hever a tetején egy boríték, rajta a nevemmel.

Körülnézek, de nem látok senkit a közelben. Egy kocsit hallok elhajtani. Bárcsak ne lenne ennyire sötét, és kinézhetnék, hogy ismerős-e!

Megint lepillantok a csomagra, gyorsan magamhoz veszem, besietek, és kulcsra zárom az ajtót magam mögött.

Olyan kartondoboznak tűnik, amilyenekben ruhákat szoktak kiszállítani, csakhogy a tartalma sokkal nehezebb a ruháknál. Leteszem a konyhapultra, és lefejtem róla a borítékot.

Nincs lezárva, csak a fülét hajtották le. Kihúzom belőle a papírt, és széthajtogatom.

Fallon!

Egész életemben arra készültem, hogy írjak valamit, aminek a fontossága felér ezzel a levéllel. Most először viszont úgy érzem, nincs elég betű az ábécében ahhoz, hogy megfelelően kifejezzem, amit mondani szeretnék neked.

Amikor tavaly elmentél, a kezedben volt a lelkem és a fogaid között a szívem. Tudtam, hogy sohasem fogom visszakapni egyiket sem. Megtarthatod őket, igazából már nincs is rájuk szükségem.

Nem abban a reményben írom ezt a levelet, hogy megbocsátasz nekem. Jobbat érdemelsz. Mindig is jobbat érdemeltél. Semmi olyat nem tudok mondani, ami akár csak érdemessé tenne engem arra, hogy ugyanazon a földön járjak, ahol te. Semmi olyat nem tudok tenni, ami érdemessé teszi a szívemet arra, hogy osztozzon a szerelmen a tiéddel.

Nem arra kérlek, hogy keress meg. Csak arra kérlek, hogy olvasd el a papírra vetett szavakat ebben a dobozban, amik lehetővé tehetik, hogy a lehető legkevesebb kár mellett lépj tovább ezen az egészen – és talán én is.

Talán nem hiszel nekem, de semmi mást nem kívánok neked, mint hogy boldog legyél. Mindig is ezt akartam. És bármit megtennék, hogy ez valóra váljon a számodra. Még akkor is, ha abban kell segítenem hozzá, hogy elfelejts engem.

A szavakat, amiket most olvasni fogsz, még sohasem olvasta rajtad kívül senki, és nem is fogja. Ez az egyetlen példány.

Azt csinálsz vele, amit akarsz, miután végeztél. Tudom, hogy nem tartozol nekem semmivel, így nem arra kérlek, hogy ezt a kéziratot miattam olvasd el. Azt szeretném, hogy saját magadért olvasd el. Mert ha az ember szeret valakit, tartozik neki annyival, hogy segít neki kihozni a lehető legjobbat önmagából. Még ha belepusztulok is, be kell vallanom, hogy a te lehető legjobb önmagadnak én nem vagyok a része.

Ben

Óvatosan kiteszem a lapokat a doboz mellé az asztalra.

Az arcomhoz emelem a kezem, hogy könnycseppeket keressek, mert nem hiszem el, hogy nincs egy sem. Biztosra vettem, hogy érzelmi roncs leszek, ha megint hallok felőle.

De nem vagyok az. Nem reszket a kezem. Nem sajog a szívem. Odateszem az ujjaimat a nyakamhoz, hogy van-e egyáltalán pulzusom. Mert nyilván nem emelhettem olyan érzelmi falat az elmúlt egy évben, amin az imént olvasott szavai sem tudnak keresztülhatolni.

De félek, hogy pontosan ez történt. Nemcsak hogy Ben sohasem fogja tudni lerombolni ezt a falat, hanem tartok tőle, hogy olyan vastagra és magasra építtette velem, hogy örökre mögötte fogok rejtőzni.

Egyvalamiben viszont igaza volt. Semmivel sem tartozom neki. Átmegyek a hálószobámba, és bebújok az ágyba – minden egyes oldalt olvasatlanul hagyva a konyhapulton.

•••

11:15 van.

Hunyorgok, tehát napsütés is van. Ami azt jelenti, hogy délelőtt 11:15 van.

Felemelem a kezemet, hogy eltakarjam vele a szemem. Várok néhány másodpercet, aztán a telefonomért nyúlok.

November 9-e van.

A rohadt életbe!

Mármint nem meglepő, hogy nem aludtam huszonnégy órát egyhuzamban, szóval nem is tudom, miért vagyok kiakadva. Főleg, hogy tizenegy órát tényleg aludtam. Szerintem tinédzser koromban aludtam ennyit utoljára. Pláne nem aludtam ennyit az évfordulón. Olyankor általában egyáltalán nem szoktam aludni.

A hálószobám közepén állva fontolgatom, hogyan folytassam a mai napot. Az első ajtó mögött található a fürdőszobám, a fogkefém és a zuhanyzóm.

A második mögött pedig egy kanapé, egy tévé és egy hűtőszekrény.

A második ajtót választom.

Amikor kinyitom, hirtelenében azt kívánom, bárcsak az elsőt választottam volna.

Az anyám ül a kanapémon.

A francba!

Elfelejtettem, hogy hoz nekem reggelit. Most azt fogja hinni, hogy nem csinálok semmit, csak alszom egész nap… mindennap.

– Szia – köszöntöm a hálóból kilépve. Felpillant, és rögtön összezavarodom az arckifejezésétől.

Sír.

Az első gondolatom, hogy mi történt, és ki váltotta ezt ki? Az apám? A nagymamám? Unokatestvér? Nagybácsi? Nagynéni? Boddle, anya kutyája?

– Mi a baj? – érdeklődöm.

De az ölébe pillantva rájövök, hogy a lehető legnagyobb a baj. A kéziratot olvassa.

Ben kéziratát.

A történetünket.

Mióta nem tartja tiszteletben a magánéletemet?

– Mit művelsz? – mutatok a lapokra sértetten.

Fog egy használt zsebkendőt, hogy megtörölje vele a szemét.

– Ne haragudj! – szipogja. – Láttam a levelet. És sohasem olvasnék bele a személyes dolgaidba, de nyitva volt, amikor megérkeztem a reggelivel, és… ne haragudj! De aztán… – emel fel néhány oldalt, hogy meglóbálja őket a kezében – elolvastam az első oldalt, és most már négy órája itt ülök, mert nem bírom abbahagyni.

Négy órája olvassa?

Odamegyek hozzá, és felkapom a papírokat az öléből.

– Mennyit olvastál el? – viszem vissza a kéziratot a konyhába. – És miért? Neked semmi közöd ehhez, anya. Jézusom, nem hiszem el, hogy ezt csináltad!

Rálököm a kartondobozra a fedelét, hogy elinduljak vele a szemetes felé. Rálépek a pedálra, hogy felnyissam a fedelét, de anya olyan gyorsan mozdul, mint ahogy még soha életemben nem láttam.

– Fallon, ki ne merd dobni! – rántja ki a kezemből a dobozt, és magához öleli. – Miért tennél ilyet?

Azzal visszateszi a dobozt az asztalra, és úgy simogatja a fedelét, mintha egy drága kincs lenne, amit majdnem eltörtem az imént.

Nem értem, miért reagál így valamire, amitől dühösnek kellene lennie.

Gyorsan kifújja magát, majd határozottan a szemembe néz.

– Kicsim… van, ami igaz ebből? Ezek a dolgok tényleg megtörténtek?

Azt sem tudom, mit mondjak neki, mert fogalmam sincs, milyen „dolgokra” céloz.

– Nem tudom – vonok vállat. – Én még nem olvastam – haladok el mellette a kanapé felé. – De ha Benton James Kesslerre célzol, illetve a tényre, hogy hagyta, hogy fülig beleszeressek a kiszínezett változatába, akkor igen. Az megtörtént.

Felemelem az egyik díszpárnát, hátha alatta van a távirányító.

– Vagy ha arra célzol, hogy megtudtam, hogy valamilyen módon ő a felelős a tűzért, amiben majdnem meghaltam, viszont elfelejtette említeni ezt az apróságot, mialatt beleszerettem, akkor igen, az is megtörtént.

Leülök a kanapéra, keresztbe fonom a lábamat, és felkészülök egy tizenkét órás maratoni valóságshow-nézésre. Itt a tökéletes alkalom, hogy anya elmenjen, helyette viszont odajön a kanapéhoz, és leül mellém.

– Miért nem olvastál el belőle semmit? – teszi le a dobozt az előttünk lévő dohányzóasztalra.

– Tavaly olvastam a prológust. Nekem az elég volt.

Érzem, ahogy meleg kezével megfogja az enyémet. Lassan felé fordítom a fejemet, és látom, hogy bűbájosan rám mosolyog.

– Édesem…

– Nem tudnál holnapig várni a tanácsoddal, kérlek? – hanyatlik hátra a fejem a támlára.

– Fallon, nézz rám! – sóhajt fel.

Engedelmeskedem, mert ő az anyukám, szeretem, és hiába vagyok huszonhárom éves, valamilyen oknál fogva még mindig azt csinálom, amit mond.

Az arcomhoz emeli a kezét, hogy a bal fülem mögé simítsa a hajamat. Hüvelykujjával hozzáér a hegekhez az arcomon, mire összerezzenek, mert ez az első alkalom, hogy direkt megtapintotta őket. Benen kívül még soha senkinek sem hagytam, hogy megérintse a hegeket.

– Szerelmes voltál belé? – kérdezi.

Néhány másodpercig nem szólok semmit. Égő érzés támad a torkomban, ezért ahelyett, hogy igent mondanék, csak bólintok.

Megrezzen a szája széle, majd gyorsan pislog kettőt, mintha próbálná visszatartani a sírást. Még mindig simogatja az arcomat a hüvelykujjával. Már nem a szemembe néz, hanem az arcomon és a nyakamon lévő hegeket fürkészi.

– Nem fogok úgy tenni, mintha tudnám, min mentél keresztül. De miután elolvastam azt a szöveget, biztosíthatlak róla, hogy nem te vagy az egyetlen, aki megsérült abban a tűzben. Az ő döntése, hogy nem mutatja meg neked a hegeit, de ez nem jelenti azt, hogy nincsenek is. Tessék! – emeli a dobozt az ölembe. – Teljesen feltárta előtted a hegeit, tehát tanúsítanod kell annyi tiszteletet iránta, hogy nem fordulsz el tőlük.

Kicsordul a szememből a nap első könnycseppje. Tudhattam volna, hogy nem úszom meg sírás nélkül a mai napot.

Feláll, hogy összeszedje a holmiját. Aztán szó nélkül távozik a lakásból.

Kinyitom a dobozt, mert ő az anyukám, szeretem, és hiába vagyok huszonhárom éves, valamilyen oknál fogva még mindig azt csinálom, amit mond.

Átfutom a prológust, amit tavaly már olvastam. Semmi sem változott. Az első fejezethez lapozok, hogy elkezdjem az elejéről.

Ben regénye

– ELSŐ FEJEZET –

November 9.

16 évesen

„Robbanj be a Napba, ameddig a Nap le nem robban,

és a halálnak már nem lesz hatalma.”

– Dylan Thomas –

A legtöbb ember nem tudja, milyen hangja van a halálnak.

Én tudom.

A halálnak olyan a hangja, mint a léptek hiányáé a folyosón. A halálnak olyan a hangja, mint a nem csobogó reggeli zuhanyé. A halálnak olyan a hangja, mint az elmaradó kiáltásé a konyhából, hogy keljek már fel az ágyból. A halálnak olyan a hangja, mint az ébresztőm előtt néhány másodperccel nem érkező kopogásé.

Néhányan állítják, hogy összeszorul a gyomruk, ha úgy érzik, hogy valami rossz fog történni.

Én nem a gyomromban érzem.

Hanem az egész istenverte testemben: a karomon lévő szőrszálaktól kezdve a bőrömön át egészen a csontjaimig. És minden egyes másodperccel, ami a szobám ajtaján túli neszek nélkül telik el, egyre erősebben érzem. Lassan beissza magát a lelkembe.

Még néhány percig fekszem az ágyban. Várom, hogy bevágódjon a konyhaszekrény ajtaja, vagy halljam a zenét, ami mindig a tévéből szól nála a nappaliban. Nem történik semmi. Még akkor sem, miután megszólal az ébresztőm.

Odanyúlok, hogy kikapcsoljam. Reszkető ujjakkal próbálom felidézni, hogyan hallgattassam el az átkozott ébresztőórát, amit eddig két éven át könnyedén el tudtam hallgattatni – azóta, hogy megkaptam karácsonyra. Amikor a visítás elhalkul, ráveszem magam, hogy felöltözzek. Felemelem a telefonomat a komódról, de csak egy üzenetem jött Abithától.

Ma szurkolói gyakorlásunk lesz suli után. 5-kor tali?

Zsebre vágom a telefonom, aztán megint előveszem és szorosan megmarkolom. Ne kérdezd, honnan gondolom, de talán szükségem lehet rá. Lehet, hogy csak vesztegetném az értékes időt, amíg előhúzom a zsebemből.

Lent van a szobája. Odamegyek, és megállok az ajtó előtt. Fülelek, de csak a csendet hallom. Olyan hangos, amilyen csak a csend lehet.

Próbálom lenyelni a félelemtől támadt gombócot a torkomban. Azt mondom magamnak, hogy néhány perc múlva már csak nevetni fogok ezen. Miután benyitok az ajtaján, és látom, hogy már elment dolgozni. Talán hamarabb hívták be, és csak nem akart engem felébreszteni.

Gyöngyözni kezd a homlokom. Letörlöm az ingem ujjával.

Kopogásra emelem a kezemet, de máris rajta van a kilincsen, mielőtt megvárnám a válaszát.

Nem tud válaszolni. Amikor kinyitom az ajtót, nincs itt.

Elment.

Csak az élettelen testét találom a hálószoba padlóján, a feje körül vértócsával.

De ő nincs itt.

Nincs. Az anyám nincs többé.

***

Három óra telt el azóta, hogy rátaláltam, mire kivitték az élettelen testét a házból. Sok tennivalójuk volt: lefényképeztek mindent a hálószobájában, azon kívül és az egész házban, kikérdeztek engem, és átvizsgálták a holmijait bizonyítékot keresve.

Három óra nem olyan hosszú idő, ha belegondolunk.

Ha azt gondolták volna, hogy bűncselekmény történt, akkor lezárják a házat. Azt mondták volna, hogy más lakhely után kell néznem, ameddig lefolytatják a nyomozást. Sokkal komolyabban kezelték volna ezt, mint ahogy tették.

Végül is egy halott nő esetében, akit a saját hálószobája padlóján találnak meg, pisztollyal a kezében és búcsúlevéllel az ágyán, mindössze három órába telik megállapítani, hogy ő maga volt a tettes.

Kyle-nak három és fél órába telik, mire ideér a kolijából, tehát harminc perc múlva érkezik.

Harminc perc hosszú idő ahhoz, hogy az ember ülve bámulja a szőnyegen maradt vérfoltot. Ha balra hajtom a fejemet, úgy néz ki, mint egy tátott szájú víziló, ami mindjárt felfalja a prédáját. Ha viszont jobbra, akkor úgy néz ki, mint Gary Busey rendőrségi fotója.

Vajon akkor is megtette volna, ha előre tudja, hogy az utána maradó vérfolt Gary Busey-ra fog hasonlítani?

Nem sok időt töltöttem a szobában a holttestével. Csak annyit, amíg tárcsáztam a 911-et, és az elsőként érkezők kijöttek – ami bár egy örökkévalóságnak tűnt, valószínűleg csupán néhány perc lehetett. De abban a néhány percben többet tudtam meg anyámról, mint amennyit ilyen rövid idő alatt lehetségesnek gondoltam.

Hason feküdt, amikor rátaláltam. Rózsaszínű ujjatlan felső volt rajta, amiből kilátszottak a néhány hónappal korábban varratott tetoválásának utolsó szavai. Tudtam, hogy egy idézet a szerelemről, igazából csak ennyit tudtam róla. Biztos Dylan Thomastól, de még csak meg se kérdeztem tőle.

Odanyúltam, hogy félrehúzzam az anyag szélét, és lássam az egész idézetet.

Bár akik szeretnek, elvesznek, a szeretet nem.

Felállva hátráltam tőle néhány lépést. Reméltem, hogy a libabőr olyan gyorsan elmúlik, ahogy jött. Az idézet mostanáig nem jelentett semmit nekem. Először azt hittem, annyit jelent, hogy ha két ember már nem szereti egymást többé, még nem jelenti azt, hogy sohasem létezett a szerelmük. Korábban nem fedeztem fel az összefüggést, most viszont olyan, mintha a tetoválás baljós jel lett volna. Mintha azért varratta volna, hogy megmutassa nekem: attól még, hogy ő elment, a szeretete nem.

Dühít, hogy nem ismertem fel a szavak mögötti összefüggést a testén addig, amíg a teste már tényleg nem volt több, mint egy test.

Ekkor veszem észre a tetoválást a bal csuklóján, ami már a születésem előtt is ott volt. A „költői” szó kotta háttérre írva. Ennek tudom a jelentését, mert néhány éve elmagyarázta, amikor csak mi ketten voltunk a kocsiban.

A szerelemről beszélgettünk, és én megkérdeztem tőle, honnan tudja az ember, ha igazán szerelmes valakibe. Először csak azt a tömör választ adta, hogy „egyszerűen csak tudja”. De aztán rám pillantva látta, hogy ez a válasz nem elegendő a számomra, s elkomolyodott az arca.

– Ó! Ezúttal komolyan kérdezed? Nem csak úgy, mint egy kíváncsi gyermek, hanem mint valaki olyan, akinek tanácsra van szüksége? Jól van, hadd áruljam el neked az igazi választ!

Éreztem, hogy elpirulok, mert nem akartam a tudtára adni, hogy talán szerelmes vagyok. Még csak tizenhárom éves voltam, és új volt nekem az érzés, de biztosra vettem, hogy Brynn Fellows lesz az első igazi barátnőm.

Anya megint az utat nézte, és láttam, hogy az arcán mosoly terül szét.

– Amikor azt mondom, hogy „egyszerűen csak tudod”, azért van, mert tudni fogod. Nem fogod megkérdőjelezni. Nem töprengsz, hogy tényleg szerelmes vagy-e, mert ha igen, akkor szörnyen megijedsz, hogy belekeveredtél. És amikor ez megtörténik, megváltoznak majd a prioritásaid. Nem saját magadra és a saját boldogságodra fogsz gondolni. Csak arra a másik illetőre fogsz gondolni, meg arra, hogy bármit megtennél, hogy boldognak lásd. Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy el kell távolodnod tőle, és fel kell áldoznod a saját boldogságodat az övéért. Ez a szerelem, Ben – vetett rám sanda oldalpillantást. – A szerelem áldozathozatal.

Megérintette a tetoválást a bal csuklóján. Azt, amelyik már a születésem előtt is megvolt.

– Aznap csináltattam ezt a tetoválást, amikor nagyjából szerelmes lettem az apádba. Azért választottam, mert ha jellemeznem kellett volna azon a napon a szerelmet, azt mondtam volna, hogy olyan érzés, mintha a két kedvenc dolgomat felerősítve összeadnánk. Mintha a kedvenc verssoromat beleírnák a kedvenc dalom szövegébe – nézett rám megint nagyon komolyan. – Tudni fogod, Ben. Amikor hajlandó leszel feladni a számodra legfontosabb dolgokat csak azért, hogy valaki mást boldognak láss, az az igaz szerelem.

Egy pillanatra rámeredtem a tetoválására, azon morfondírozva, hogy én vajon szerethetek-e így valakit valaha. Nem voltam biztos benne, hogy feladnám a legjobban szeretett dolgaimat, ha semmit sem kapok értük cserébe. Gyönyörűnek gondoltam Brynn Fellowst, de még csak abban sem voltam biztos, hogy odaadnám neki az ebédemet, ha elég éhes vagyok. Tetoválást pedig határozottan nem csináltatnék miatta.

– Amúgy miért csináltattad a tetkót? – kérdeztem. – Hogy az apám tudja, hogy szereted őt?

– Nem az apád kedvéért, és még csak nem is miatta – rázta a fejét. – Főleg magamért csináltattam, mert százszázalékos bizonyossággal tudtam, hogy megtanultam önzetlenül szeretni. Ez volt az első alkalom, hogy több boldogságot akartam annak, akivel együtt voltam, mint saját magamnak. És a két kedvenc dolgom eggyé olvadása volt az egyetlen, ami leírhatta, milyen érzés ez a fajta szerelem. Örökre emlékezni akartam rá, ha esetleg már nem érezném soha többé.

Nem volt lehetőségem elolvasni a búcsúlevelet, amit az öngyilkossága előtt hagyott, de kíváncsivá tett, hogy meggondolta-e magát az önzetlen szerelemmel kapcsolatban. Vagy talán csak az apámat szerette önzetlenül, a saját gyerekét nem. Mert az öngyilkosság a legönzőbb dolog, amit egy ember csak megtehet.

Miután rátaláltam, ellenőriztem, hogy tényleg meghalt-e, aztán tárcsáztam a 911-et. Vonalban kellett maradnom a diszpécserrel, amíg a rendőrök megérkeztek, így nem volt esélyem búcsúlevél után kutatni a hálószobájában.

A rendőrök találták meg: csipesszel emelték fel, hogy betegyék egy zárható tasakba. Miután elraktározták bizonyítékként, egyszerűen nem voltam elég tökös megkérdezni tőlük, hogy elolvashatom-e.

Az egyik szomszéd, Mr. Mitchell itt volt, amikor elmentek. Azt mondta a rendőröknek, hogy ő majd vigyáz rám, amíg a testvéreim megérkeznek, így az ő gondjaira voltam bízva. De amint elhajtottak, közöltem vele, hogy rendben leszek, muszáj elintéznem néhány telefonhívást a családtagoknak. Erre azt válaszolta, hogy amúgy is el kell szaladnia a postára, és a nap folyamán majd később benéz.

Olyan volt, mintha meghalt volna a kiskutyám, és ő azt akarta volna mondani, hogy minden oké, kaphatok egy másikat.

Yorkie-t választanék, mert pont úgy néz ki a vérfolt, ha letakarom a jobb szememet és hunyorgok.

Kíváncsi vagyok, sokkot kaptam-e. Vajon azért nem sírok?

Anyám dühös lenne, amiért most nem sírok. Biztos vagyok benne, hogy a figyelem legalább egy csekély szerepet játszott a döntésében. Imádta a figyelmet, és nem rossz értelemben. Ez csak egy tény. Nem tudom, hogy elegendő figyelmet szentelek-e a halálának így, hogy még csak nem is sírok.

Szerintem leginkább csak össze vagyok zavarodva.

Életem nagy részében boldognak láttam őt. Persze, akadtak napok, amikor szomorú volt. Füstbe ment kapcsolatok. Anyám imádott imádni, és addig a pillanatig vonzó nő volt, ameddig szét nem lőtte a fejét. Sok férfi gondolta így.

De anyám okos is volt. Bár néhány napja véget ért egy ígéretesnek hitt kapcsolata, nem tűnt annak a fajtának, aki kioltaná a saját életét, hogy bebizonyítsa egy férfinak, hogy vele kellett volna maradnia. És sohasem szeretett annyira egy férfit sem, hogy ne tudjon nélküle élni. Az a fajta szerelem amúgy sem valódi. Ha a szülők képesek túlélni a gyermekük elvesztését, akkor férfiak és nők könnyedén túlélik egy párkapcsolat elvesztését.

Tizenöt perc telt el, amióta elkezdtem fontolgatni, miért tehette ezt, és nem kerültem közelebb a válaszhoz.

Elhatározom, hogy utánajárok. Enyhe bűntudatot érzek, mert az anyámról van szó, aki megérdemli, hogy tiszteletben tartsák a privát szféráját. De ha valakinek van ideje búcsúlevelet írni az öngyilkossága előtt, arra is biztos jut ideje, hogy megsemmisítse azokat a dolgokat, amiket nem szeretné, ha valaha is megtalálnának a gyerekei. Azzal töltöm a következő félórát (miért nem jött még meg Kyle?), hogy átkutatom a cuccait.

Átböngészem a telefonját és az e-mailjeit. Néhány SMS-sel és e-maillel később meggyőződésem, hogy pontosan tudom, miért ölte meg magát az anyám.

Az okot Donovan O’Neilnek hívják.

Fallon

ELEJTEM A LAPOT, AMIN AZ APÁM NEVE VAN. Lehullik a földre a többivel együtt, amiket most olvastam.

Félretolom az ölemből a kéziratot, és gyorsan felpattanok. A hálószobába sietve az első ajtóra szavazok. Lezuhanyozom, hátha eléggé lenyugszom közben, hogy folytassam az olvasást, de végig csak sírok. Egyetlen tizenhat évesnek sem szabadna keresztülmennie azon, amin Ben keresztülment, ám ez még mindig nem ad választ az összes kérdésre, hogy ez miként kapcsolódik hozzám. De most, hogy már tudom, az apámnak valamikor viszonya volt Ben anyjával, az az érzésem, hogy kezdek közeledni a válaszokhoz. És nem tudom, akarom-e folytatni az olvasást. Viszont most, hogy már elkezdtem, képtelen vagyok leállni vele. Annak ellenére, hogy émelygek, és már negyedórája folyamatosan remeg a kezem, és félek elolvasni, mi köze apámnak ehhez az egészhez, ráveszem magam, hogy nekiugorjak.

Legalább egy órába telik, mire összeszedem a bátorságom, hogy visszatérjek a kézirathoz. Megint leülök a kanapéra, és ott folytatom, ahol abbahagytam.

Ben regénye

– MÁSODIK FEJEZET –

16 évesen

„Felégetvén a másik hídjait, milyen takaros tűz kerekedik!”

– Dylan Thomas –

Kyle végre hazaérkezett. Ian is. A konyhaasztal körül ülve mindenről beszélünk, csak arról nem, hogy az anyánk miért utálta jobban az életét, mint amennyire minket szeretett. Kyle azt mondja, hogy bátor voltam ma. Úgy kezel, mintha még mindig tizenkét éves lennék, pedig én vagyok a ház ura, amióta fél éve elköltözött.

Ian felhívja az egyik céget, akik haláleset után takarító szolgáltatást nyújtanak. Biztos az egyik rendőr hagyta a névjegyüket a pulton – tudván, hogy szükségünk lesz rá.

Én még csak azt sem tudtam, hogy léteznek ilyenek, de Ian említett egy korábbi filmet Tiszta napfény címmel, amiben két nő ebből élt.

A cég két férfit küld. Az egyik nem beszél angolul, a másik pedig egyáltalán nem beszél sehogy. Mindent leír egy jegyzettömbbe, amit az elülső zsebében tart.

Miután végeztek, a konyhában találnak engem, és átadnak egy üzenetet.

Ne menjetek be a hálószobába még legalább négy órán át, hogy a szőnyeg meg tudjon száradni. A végösszeg200 dollár.

Kyle-t a nappaliban találom.

– 200 dollárba kerül.

Mindketten Iant keressük, de nem találjuk. Eltűnt a kocsija, és ő az egyetlen, akinél van ennyi pénz. Anyám táskáját a konyhapulton találom.

– Van elég pénz a tárcájában. Szerinted oké, ha azt használjuk?

Kyle kitépi a pénzt a kezemből, és kimegy, hogy kifizesse a pasasokat.

Ian csak később, délután ér vissza. Kyle-lal arról vitatkoznak, hogy említette-e, hogy a rendőrségre megy, mert Kyle nem emlékszik rá, Ian pedig azt mondja, hogy Kyle csak nem figyelt.

Azt nem kérdezzük meg tőle, hogy egyáltalán miért ment a rendőrségre. Talán azért, mert látni akarta a búcsúlevelet, de nem kérdezek rá. Miután elolvastam, hogy milyen szerelmes volt ebbe a Donovan nevű fazonba, végképp nem akarom látni, hogy nem tudott élni nélküle. Dühít, hogy az anyám hagyta, hogy egy férfival való szakítás jobban elkeserítse, mint az, hogy soha többé nem találkozhat a fiaival. Ezeknek még csak fej fej mellettinek sem szabadna lennie.

Szinte látom magam előtt a döntési folyamatot. Elképzelem, hogy tegnap este ott ült az ágyban, amiatt a szánalmas féreg miatt zokogva. Elképzelem, hogy egy fotót szorongatott róla a jobb kezében, és egy másikat – rólam, Kyle-ról és Ianről – a balban. Egyik képről a másikra néz, és Donovanra fókuszál. Zárjam le most rögtön, hogy egyetlen napot se kelljen tovább nélküle élnem? Aztán a rólunk készült fotóra összpontosít. Vagy bírjam ki a szívfájdalmat azért, hogy egész hátralévő életemet ővelük töltsem, akik hálásak, amiért én vagyok az anyukájuk?

Az viszont elképzelhetetlen a számomra, hogy mi vihette rá, hogy a jobb kezében lévő képet válassza a bal helyett.

Tudom, hogy mindaddig emészteni fog ez a dolog, amíg nem látom a saját szememmel, mi olyan különleges ebben a pasasban. Lassan és fájdalmasan fogja csócsálni a csontjaimat, mígnem olyan értéktelennek érzem magam, mint ő, amikor rázárta az ajkait arra a puskacsőre.

Várok néhány órát, hogy Kyle és Ian visszavonuljon a szobájába, aztán bemegyek az anyáméba. Átnézem a dolgokat, amiket már olvastam korábban: a szerelmes üzeneteket, a vitákat, a bizonyítékokat arra, hogy olyan viharos volt a kapcsolatuk, mint egy hurrikán. Amikor végre elég információt találok róla ahhoz, hogy rákeressek a címére, elhagyom a házat.

Furcsa érzés beülni anya kocsijába. Néhány hónapja töltöttem be a tizenhatot. Spórolt, hogy segítsen nekem megvenni az első autómat, de még nem tartottunk ott, így az övét használtam, amikor csak lehetett.

Jó kocsi. Egy Cadillac. Néha elgondolkodtam, miért nem adja el, hogy vegyen az árából két olcsóbbat, de bűntudatom támadt a gondolat miatt. Én egy tizenhat éves srác vagyok, ő pedig egy egyedülálló anyuka, aki keményen megdolgozott azért, hogy ott tartson a karrierjében, ahol tartott. Távolról sem volt fair tőlem a feltételezés, hogy ugyanazt érdemelnénk.

Este tíz múlt, mire odaérek Donovan házának környékére. Sokkal jobb hely, mint ahol mi lakunk. Nem mintha a miénk ne lenne jó, csak itt van biztonsági kapu. Annyira viszont mégsem biztonságos, mert nyitva maradt. Fontolgatom, hogy visszaforduljak, de aztán eszembe jut, hogy miért vagyok itt, abban pedig nincs semmi törvénytelen. Mindössze annyit csinálok, hogy megnézem magamnak annak az embernek a házát, aki felelős az anyám öngyilkosságáért.

Eleinte nehéz kivenni a házakat. Nagyjából csak a hosszú kocsifeljárókat látni, a parkolóhelyek között sok kihagyással. De minél tovább haladok, annál jobban ritkulnak a fák.

A címhez közeledve a torkomban kezd dobogni a szívem. Szánalmasnak érzem, hogy félek meglátni egy házat, pedig még a tenyerem is megcsúszik a kormányon az izzadság miatt.

Amikor végre odaérek a házhoz, egyáltalán nem vagyok tőle lenyűgözve. Pont olyan, mint az összes többi. Csúcsos, hegyes tető. Dupla garázs. Gondosan nyírt gyep és a házhoz illő, kőbe ágyazott postaláda.

Többet vártam Donovantől.

A saját bátorságom viszont lenyűgöz, ahogy elhajtok a ház előtt, megfordulok, és néhány háznyi távolságra félreállok, hogy megbámulhassam.

Leállítom a motort, és lekapcsolom a fényszórót.

Vajon tudja?

Nem biztos, hacsak nincsenek közös barátaik.

Valószínűleg tudja. Biztosra veszem, hogy anyának rengeteg barátja és munkatársa volt, meg egy olyan része a személyiségének, amit sohasem láttam.

Érdekel, hogy sírt-e, amikor megtudta. Érdekel, hogy van-e benne valamennyi megbánás. Érdekel, hogy ha lenne esélye visszamenni az időben, és nem összetörni a szívét, vajon megtenné-e?

Most pedig Toni Braxtont dúdolok. Unbreak my heart. Baszki, Donovan O’Neil!

Rezeg a telefonom az ülésen. Kyle-tól jött SMS.

Kyle: Hol vagy?

Én: Ki kellett ugranom a boltba.

Kyle: Késő van. Gyere vissza gyorsan! Holnap reggel 9-re oda kell érnünk a temetkezési vállalathoz.

Én: Ki vagy te, az anyám?

Várom, hogy visszaírjon valami olyasmit, hogy „ez durva volt, öcsi”. De nem teszi. Még egy kicsit bámulom a telefont, hátha válaszol. Nem tudom, miért írtam ezt. Most rosszul érzem magamat miatta. Kéne egy olyan gomb, hogy „küldés visszavonása”.

Nagyszerű. Most azt éneklem, hogy „unsend my text” az „unbreak my heart” dallamára.

Baszki, Toni Braxton!

Lejjebb csúszom az ülésen, amikor észreveszem, hogy fényszórók közelítenek. Még lejjebb csúszom, amikor látom, hogy Donovan háza elé kanyarodnak fel.

Abbahagyom az éneklést, és ráharapok belülről a számra, miközben várom, hogy kiszálljon a kocsiból. Utálom, hogy ennyire sötét van. Látni akarom, hogy legalább jól néz-e ki. Nem mintha a jóképűsége szintjének bármi szerepet kellett volna játszania anyám döntésében, hogy kilépjen ebből a világból.

Kinyílik az egyik garázsajtó. Ahogy beáll, a másik ajtó is nyílni kezd. Neonfény árad mindkét kocsi fényszórójából a garázsban. Leállítja az Audija motorját, aztán kiszáll.

Magas.

Ennyi. Ezt az egyet látom ilyen távolról. Talán sötétbarna haja van, de ebben sem vagyok biztos.

Kiáll a másik kocsival. Valamilyen klasszikus fajta, de semmit sem tudok a kocsikról. Piros, áramvonalas, és miután kiszáll belőle, felnyitja a motorháztetőt.

Figyelem, hogy alatta matat a következő percekben. Minél több dolgot igyekszem megfigyelni vele kapcsolatban. Tudom, hogy nem kedvelem, az biztos. Azt is tudom, hogy valószínűleg nem házas. Mindkét autó férfiasnak tűnik, harmadiknak pedig nincs hely a garázsban, tehát alighanem egyedül él.

Több mint valószínű, hogy elvált. Anyámnak bizonyára tetszett a vonzó környék és az összeköltözés ígérete, így lehetett volna egy apafigura az életemben. Valószínűleg megtervezte a közös életüket, és várta, hogy a pasas megkérje a kezét – aki viszont helyette összetörte a szívét.

Donovan kocsimosással és vaxolással tölti a következő néhány percet, amit furcsának találok ilyen késő este. Lehet, hogy soha nincs otthon napközben. Ez biztos zavarja a szomszédokat, bár a szomszédos házak elég messze vannak ahhoz, hogy aki nem akarja, észre se vegye, mi zajlik a szomszédjában.

Hoz egy kannát a garázsból, és megtankolja az autót. Kíváncsi vagyok, hogy vajon speciális üzemanyag kell-e hozzá, hiszen nem benzinkúton tankol. Gyorsan leteszi a kannát a kocsi mellé, aztán előhalássza a telefonját.

A kijelzőre pillant, és a füléhez emeli.

Vajon kivel beszél? Vajon egy másik nővel? Ezért hagyta el az anyámat?

De aztán észreveszem, ahogy a tarkóját markolássza. Ahogy beesik a válla, és ahogy rázza a fejét jobbra-balra. Elkezd fel-alá járkálni, aggódva és kiborulva.

Akárki is van a vonal túlsó végén, most közölte vele, hogy anyám halott.

A kormányt megragadva előrehajolok, hogy minden egyes mozdulatát lássam. Fog sírni? Ért neki annyit, hogy térdre rogyjon miatta? Hallhatom majd innen a fájdalmas ordítását?

A drága kocsijának dőlve fejezi be a beszélgetést. Tizenhét másodpercig mered a telefonra. Igen, számoltam.

Visszarakja a telefont a zsebébe, aztán a gyász pazar jeleként belebokszol a levegőbe.

Ne a levegőt üsd, Donovan! Üsd a kocsidat, az sokkal jobb érzés lesz.

Megragadja a rongyot, amivel az autót törölgette, és ledobja a földre.

Nem, Donovan! Ne a rongyot. Üsd a kocsidat! Mutasd meg, hogy jobban szeretted, mint a kocsidat, és akkor talán nem kell majd, hogy ennyire utáljalak.

Meglendíti a lábát, és belerúg a kannába, ami repül néhány lépésnyit a fűben.

Rúgj bele a kicseszett kocsidba, Donovan! Lehet, hogy felülről néz most téged. Mutasd meg neki, hogy összetört a szíved, és hogy már nem érdekel a saját életed.

Donovan mindkettőnknek csalódást okoz, amikor beviharzik a házba. Még csak egy ujjal sem nyúlt az autójához. Anyám helyett is rosszul érzem magam, amiért nem vergődött jobban. Azt se tudom, hogy sírt-e, túl távol vagyok tőle.

Kialszanak a neonfények a garázsban.

Ereszkedni kezd a garázskapu.

Legalább annyira kiakadt, hogy nem állt be a kocsival.

Még nézem egy kicsit a házat. Vajon kijön még? Miután nem jön ki, kezdek nyugtalan lenni. Legszívesebben elhajtanék, és soha többet nem gondolnék erre a pasasra, de a lelkem mélyén másodpercről másodpercre egyre kíváncsibb leszek.

Mi olyan rohadtul extra abban az átkozott kocsiban?

Ha az ember ilyen elkeserítő hírt kap, mint ő az előbb, akkor kitölti a dühét az első keze ügyébe akadó dolgon. Bármelyik normális szerelmes férfi ököllel csapott volna a motorháztetőre. Vagy attól függően, hogy mennyire szerette a nőt, talán még a szélvédőt is betöri. Ez a seggfej viszont egy rongyot vágott a földhöz. Úgy döntött, hogy egy koszlott, súlytalan rongyon vezeti le a feszültséget.

Szégyellnie kellene magát.

Segítenem kellene neki a megfelelő gyászban.

Be kellene törnöm a szélvédőt helyette. Bár tudom, hogy semmi jó nem fog kisülni ebből, már ki is pattantam a kocsiból, és félúton vagyok, mielőtt meggyőzhetném magam, hogy ez nem jó ötlet. De amikor az adrenalin harcol a lelkiismerettel, mindig az adrenalin győz.

Az autójához érve még csak arra sem veszem a fáradságot, hogy körülnézzek, van-e kint valaki. Tudom, hogy nincs. Már éjjel tizenegy is elmúlt. Valószínűleg senki sincs már ébren az utcában, vagy ha mégis, nem érdekel.

Felkapom a rongyot, hogy szemügyre vegyem. Remélem, van benne valami különleges. Nincs, de legalább kinyitom vele a kocsiajtót. Nem akarok ujjlenyomatot hagyni, ha véletlenül megkarcolom a kocsit.

Az autó belülről még szebb, mint kívülről. Makulátlan állapotú. Cseresznyepiros bőrülések. Faborítás. Egy doboz cigaretta gyufákkal a konzolon. Csalódás, hogy anyám egy bagóst szeretett.

Hátranézek a házra, aztán megint lepillantok a gyufákra. Ki használ gyufát manapság? Esküszöm, egyre több indokot találok, hogy utáljam.

Menj vissza a kocsidhoz, Ben! Elég volt ennyi izgalom egy napra.

De megint az adrenalin győz. Az üzemanyagkannára nézek.

Vajon…

Vajon Donovan jobban kiborulna, ha a drága kis kocsija lángokba borulna, mint amennyire kiborult az anyám halála miatt?

Szerintem mindjárt megtudom, mert az adrenalin felemeli helyettem a kannát, és végiglocsolja a folyadékot az abroncsokon meg a karosszéria oldalán. A tudatom legalább még annyira éber, hogy tudjam: pontosan oda kell visszatenni a kannát, ahová rúgta. Meggyújtom az első és egyetlen gyufát, aztán elpöckölöm – ahogy a filmekben szokás – a kocsimhoz visszafelé menet.

Hirtelen „huss” hallatszik mögöttem a levegőben. Fény hasít az éjszakába, mintha valaki felkapcsolta volna a karácsonyi világítást.

A kocsimhoz érve elmosolyodom. Most mosolygok ma először.

Elfordítom a kulcsot, és ráérősen elhajtok. Úgy érzem, kissé igazságot szolgáltattam azért, amit anyám magával tett.

Amit velem tett.

És végre – most először, amióta reggel rátaláltam a holttestére – kicsordul egy könnycsepp a szememből.

Aztán még egy.

És még egy.

Úgy elkezdek sírni, hogy alig látom az utat magam előtt. Félreállok egy dombon. Rádőlök a kormányra, és a sírásom zokogássá fokozódik, mert hiányzik. Még egy nap sem telt el, de máris kicseszettül hiányzik, és fogalmam sincs, miért tette ezt velem. Annyira a lelkemre veszem, miközben utálom az önzőségemet, hogy azt hiszem, bármi közöm is volt az egészhez – de hát nem volt? Vele éltem. Én voltam az egyetlen, aki ott maradt abban a házban. Tudta, hogy én leszek az, aki rátalál. Tudta, milyen hatással lesz ez rám, mégis megtette. Még sohasem szerettem senkit, akit ennyire utálok. Még sohasem utáltam senkit, akit ennyire szeretek.

Olyan sokáig zokogok, hogy megfájdulnak a hasamban az izmok. Sajog az állkapcsom a feszültségtől. Fáj a fülem a mellettem elhúzó szirénák vinnyogásától.

A visszapillantóból figyelem, ahogy a tűzoltóautó lefelé halad a dombról.

Látom a narancssárga izzást a sötét égbolt alatt, a hátam mögött. Sokkal erőteljesebb, mint vártam.

A lángok sokkal nagyobbak, mint lenniük kellene.

A szívem sokkal gyorsabban ver, mint akarnám.

Mit tettem?

Mit műveltem?

Úgy reszket a kezem, hogy nem tudom elfordítani a slusszkulcsot. Nem kapok levegőt. Megcsúszik a lábam a féken.

Mit műveltem?

Hajtok. Tovább hajtok. Próbálom beszívni a levegőt, de olyan, mintha tele lenne a tüdőm sűrű, fekete füsttel. Előkapom a telefonom. El akarom mondani Kyle-nak, hogy talán pánikrohamom van, de nem tudom eléggé lenyugtatni a kezemet ahhoz, hogy tárcsázzak. Kicsúszik a kezemből a telefon, le a padlóra.

Már csak három kilométer van hazáig. Meg tudom csinálni.

Pontosan tizenhétszer számolok el tizenhétig, mire felkanyarodok a kocsifeljáróra.

Bebotorkálok a házba. Kyle szerencsére még ébren van, lent a konyhában. Nem kell megpróbálnom, hogy feljussak hozzá a szobájába.

A vállamat átkarolva odakísér egy székhez. Arra számítok, hogy pánikba esik, amikor meglátja az elkerekedett és könnyes szememet, helyette viszont vizet hoz nekem. Nyugodtan beszél hozzám, de fogalmam sincs, mit mond. Folyton azt ismételgeti, hogy nézzek a szemébe, nézzek a szemébe, nézzek a szemébe.

– Nézz a szemembe!

Ez az első mondat, amit felfogok.

– Lélegezz, Ben!

Hangosabbra vált a hangja.

– Lélegezz!

A pulzusom lassan megint megtalálja a ritmust.

– Lélegezz!

A tüdőm elkezdi beszívni és kifújni a levegőt, ahogy azt kell.

Beszívom és kifújom a levegőt. Újra beszívom és kifújom. Amint meg tudok szólalni, semmire sem vágyom jobban, mint hogy megszabaduljak ettől a titoktól, mielőtt felrobbanok.

– Elcsesztem, Kyle – állok fel, és elkezdek fel-alá járkálni. Érzem a könnycseppeket az arcomon, hallom a remegést a hangomon. Két kézzel szorítom a fejemet. – Nem akartam ezt csinálni, esküszöm! Nem tudom, miért csináltam.

Kyle menet közben félbeszakít. Megragadja a vállamat, és előrehajtott fejjel keményen belenéz a szemembe.

– Mit csináltál, Ben?

Veszek még egy hatalmas lélegzetet, aztán kifújom, miközben elhúzódom tőle.

Elmondok neki mindent. Elmondom neki, hogy anya vérfoltja úgy nézett ki, mint Gary Busey feje, hogy elolvastam a Donovantól kapott leveleit, és hogy csak látni akartam, miért volt neki fontosabb ez a férfi, mint mi, és hogy a pasas nem volt elég dühös, amikor megtudta, hogy anya meghalt, és hogy nem akartam felgyújtani a házát, sőt még csak a kocsiját sem akartam felgyújtani, nem is azért mentem oda.

Most már ülünk. A konyhaasztalnál. Kyle nem mondott túl sok mindent, de a következő mondata jobban megijeszt, mint bármi valaha az életemben.

– Megsérült valaki, Ben?

Meg akarom rázni a fejemet, hogy nem, de nem moccan. Nincs válaszom, mert nem tudom. Persze, hogy nem sérült meg senki! Donovan ébren volt, biztos kijutott időben.

Ugye?

Megint levegőért kapkodok, amikor meglátom az aggodalmat Kyle szemében. Gyorsan feláll az asztaltól, és átsomfordál a nappaliba. Hallom, hogy bekapcsolja a tévét, és egy pillanatra eszembe jut, hogy valószínűleg ez az utolsó alkalom, amikor a sorozatokat sugárzó Bravo csatorna jön be először, hiszen anya már nem fogja nézni többé.

Aztán újra és újra hallom a csatornaváltást. És nemsokára hallom a „tűz”, „a Jácint utca” és az „egy sérült” kifejezéseket is.

Sérült. Valószínűleg megbotlott a házból kifelé szaladva, és lehorzsolta az ujját, vagy ilyesmi. Ez nem olyan vészes. Biztos volt biztosítása.

– Ben!

Felállok, hogy csatlakozzak Kyle-hoz a nappaliban. Fix, hogy azért hív oda magához, hogy azt mondja, minden rendben van, minden oké, és menjek lefeküdni.

A nappali elé érve földbe gyökerezik a lábam. Van egy kép a tévéképernyő jobb felső sarkában egy lányról. Ismerősnek tűnik, hirtelen nem is tudom, honnan, de nem is kell tudnom, mert a riporter elmondja.

– Legfrissebb értesüléseink szerint Fallon O’Neilt, a Gumshoe című nagy sikerű tévésorozat főszerepét játszó tizenhat éves színésznőt helikopterrel szállították kórházba. Az állapotáról nem tudni semmit, de beszámolunk majd a fejleményekről.

Kyle nem mondja, hogy minden oké.

Egyáltalán nem mond semmit.

A tévé előtt állunk, miközben elhatolnak a tudatunkig a teleshopos bejátszást megszakító hírek. Nem sokkal éjjel egy óra után megtudjuk, hogy a lányt átszállították a South Bay-i égési központba. Tíz perccel később megtudjuk, hogy az állapota kritikus. Éjjel fél kettőkor megtudjuk, hogy a testének harminc százalékán negyedfokú égési sérüléseket szenvedett. Háromnegyed kettőkor megtudjuk, hogy a várakozások szerint túléli, de komoly helyreállító műtéteken és rehabilitáción kell átesnie. Kettő előtt tíz perccel riporterek közlik, hogy a ház tulajdonosa bevallotta, hogy valószínűleg üzemanyagot csöpögtetett ki a garázsa előtt parkoló autónál. A nyomozók közlik, hogy nincs okuk szándékos gyújtogatást feltételezni, viszont lefolytatják a teljes nyomozást a tulajdonos állításának megerősítésére.

Az egyik riporter céloz rá, hogy az áldozat karrierje talán örökre parkolópályára kerül. Egy másik hozzáteszi, hogy a producereknek nagy döntést kell meghozniuk, akár új szereplőt keresnek, akár leállítják a forgatást az áldozat felépüléséig. A hírek az áldozat állapotáról szóló fejleményekből átcsapnak annak a taglalásába, hogy hány Emmy-díjra jelölték Donovan O’Neilt a karrierjének csúcsán.

Kyle nagyjából éjjel kettőkor kapcsolja ki a televíziót. Óvatosan, csendesen teszi le a kanapé karfájára a távirányítót.

– Volt tanú arra, ami történt? – fúrja a tekintetét az enyémbe, mire azonnal megrázom a fejemet. – Hagytál hátra valamit? Bármilyen lehetséges bizonyítékot?

– Nem – suttogom, és megköszörülöm a torkomat. – Igazat mondott. Felrúgta a kannát, aztán bement a házba. Senki sem látta, hogy utána mit csináltam.

Kyle bólint, aztán kimasszírozza a tarkójából a feszültséget.

– Tehát senki sem tudja, hogy ott voltál? – lép egyet felém.

– Csak te.

Ekkor jön oda hozzám. Gondolom, hogy talán meg akar ütni. Nem vagyok biztos benne, de a dühösen megfeszülő állkapcsából látszik, hogy esetleg megtörténhet. Nem hibáztatnám érte.

– Azt akarom, hogy jól figyelj rám, Ben – szólal meg halkan és határozottan. Bólintok. – Vedd le az összes ruhadarabot, ami most rajtad van, és rakd be a mosógépbe! Menj, zuhanyozz le! Utána pedig feküdj le, és felejtsd el, hogy ez megtörtént, oké?

Megint bólintok. Lehet, hogy pillanatokon belül elhányom magam, nem tudom.

– Soha nem adhatod a legapróbb jelét sem annak, hogy bármi közöd lenne a ma este történtekhez. Soha ne keresd meg ezeket az embereket az interneten! Soha többé ne menj a házuk közelébe! Tartsd távol magad mindentől, ami hozzájuk köthet. És soha, de soha ne szólj erről egy szót sem! Nekem sem… Iannek sem… senkinek! Megértetted?

Tényleg mindjárt elhányom magam, de azért sikerül bólintanom.

Az arcomat fürkészi egy pillanatig, hogy bízhat-e bennem. Nem merek moccanni. A tudtára akarom adni, hogy bízhat bennem.

– Sok dolgunk lesz holnap a temetés megszervezésével. Próbálj aludni egy kicsit!

Most már nem bólintok, mert elmegy, és útközben lekapcsolja a villanyt.

Egy darabig ott állok a sötétben. Csendben… mozdulatlanul… magányosan.

Talán aggódnom kéne, hogy elkapnak. Talán ki kéne borulnom, amiért mostantól kezdve mindig bűntudatom támad majd, valahányszor Kyle rám néz. Talán aggódnom kéne, hogy a ma este – a ma reggellel és anyám megtalálásával kombinálva – valahogy szétcsesz engem. Hogy esetleg poszttraumás stressztől vagy depressziótól fogok szenvedni.

Mindez viszont nem számít.

Mert amint felrohanok a lépcsőn, kivágom a fürdőszobaajtót, és a gyomrom minden tartalmát beleengedem a vécébe, csak az a lány jár a fejemben, és hogy teljesen tönkretettem az életét.

A karomra hajtom a fejemet, miközben úgy markolom a porcelánt, mintha az életem múlna rajta.

Nem érdemlem meg, hogy éljek.

Nem érdemlem meg, hogy éljek.

Vajon az én vérfoltom is úgy fog kinézni, mint Gary Busey?

Fallon

ALIG JUTOK KI A VÉCÉRE, MIELŐTT ELHÁNYOM MAGAM.

Verejtékcseppek csorognak végig a homlokomon.

Képtelen vagyok rá.

Nem bírok tovább olvasni.

Ez túl sok. Túl sok, túl nehéz, én pedig túlságosan rosszul vagyok most ahhoz, hogy folytassam az olvasást.

Valahogy összekaparom magam a padlóról, és eljutok a mosdóig. Megmosom a kezemet. Mélyedést csinálok a tenyeremből a vízsugár alatt, hogy a számhoz emelve öblögessek. Néhányszor megismétlem, hogy kimossam a keserű ízt.

Belenézek a tükörbe – az arcomtól a nyakamig futó hegekre. Leveszem a pólómat, hogy szemügyre vegyem a hegeket a karomon, a mellemen és a derekamon. A jobb kezem ujjait végighúzom felfelé a karomon, a nyakamon és az arcomon, majd vissza le. Végighúzom őket a mellemen és a derekamon is.

Előrehajolok, mígnem teljesen rádőlök a pultra. Ennél közelebb már nem is lehetnék a tükörhöz. És most alaposan megnézem őket.

Olyan összpontosítással figyelem őket, amilyennel még sohasem, mert összezavar, amit érzek.

Most először nézek rájuk anélkül, hogy utána akár csak a düh legapróbb szikrája fellángolna bennem.

Ameddig nem olvastam Ben szavait, nem tudtam, mennyire az apámat hibáztatom a velem történtekért. Milyen sokáig utáltam! Megnehezítettem neki, hogy együtt heverje ki velem, ami történt. Mindenben hibát találtam, amit csak mondott. Minden beszélgetésünk veszekedéssé fajult.

Nem tagadom, hogy érzéketlen tapló tud lenni. Mindig is érzéketlen tapló volt. De az is igaz, hogy mindig szeretett engem. Most pedig, hogy már tisztábban látom az aznap este történteket, nem hibáztathatom többé azért, amiért rólam megfeledkezett.

Csak hetente egyszer aludtam nála, és pont akkor tudta meg, hogy meghalt valaki, akit szeretett. Bizonyára kivolt teljesen. Az, hogy elvártam tőle, hogy tökéletes pontossággal reagáljon, amikor meglátta, hogy lángokban áll a háza, messze felülmúlta, amit valóban elvárhattam volna. Néhány perc leforgása alatt gyászolt, dühöngött, majd pánikolt a tűz miatt. Teljesen irreális volt az elvárásom, hogy emlékezzen rá, hogy tizenkét órával korábban SMS-eztem neki az ottalvásomról. Nem ott laktam. Nem olyan volt, mintha otthon lennék anyánál, mert neki pánikhelyzetben én lennék az első gondolata. Apámnak teljesen más a helyzete, és úgy is kell kezelnem. Bár tartottuk a kapcsolatot az elmúlt néhány évben, nem olyan a viszonyunk, mint régen. Vállalom, hogy félig én vagyok a hibás. Az ember nem választhatja ki a szüleit, és a szülők nem választhatják ki a gyerekeiket. De azt igenis eldönthetjük, milyen keményen vagyunk hajlandóak dolgozni azért, hogy a legjobbat hozzuk ki abból, amit kaptunk.

Előveszem a telefont a zsebemből, és írok egy üzenetet az apámnak.

Én: Szia, Apa. Akarsz holnap együtt reggelizni? Hiányzol.

Miután megnyomom a küldés gombot, visszaveszem a pólómat, és visszamegyek a nappaliba. Lebámulok a kéziratra. Vajon mennyit tudok még elviselni? Annyira nehéz olvasni, hogy el sem tudom képzelni, hogy Bennek és a testvéreinek át kellett ezt élni.

Elmondok egy röpke imát a Kessler fiúkért, mintha most történne az, amiről olvasok, és Kyle még mindig itt lenne, hogy imádkozzanak érte.

Aztán ott folytatom, ahol abbahagytam.

Ben regénye

– HARMADIK FEJEZET –

16 évesen

„Nagyságos a kéz, ami egy firkantott névvel

uralmat gyakorol az ember fölött.”

– Dylan Thomas –

Tudod, mi a rosszabb annál a napnál, amikor az anyád megöli magát?

A másnap, miután az anyád megölte magát.

Amikor valakinek erős fizikai fájdalma van – például véletlenül levágja a kezét –, a teste endorfinokat termel. Ezek az endorfinok hasonlóan viselkednek az olyan drogokhoz, mint a morfium vagy a kodein. Szóval normális, ha egy baleset után nem nagyon fáj semmi.

A lelki fájdalom is biztos hasonlóképp működik, mert a mai nap sokkal jobban fáj, mint a tegnapi. Tegnap valamiféle álomszerű állapotban voltam, mintha a tudatom nem teljesen engedte volna elhinni, hogy tényleg nincs többé. Valahol mélyen abba a halvány reménysugárba kapaszkodtam, hogy igazából az egész nap meg se történt.

A reménysugár már nincs ott, akármennyire is próbálok belekapaszkodni.

Meghalt.

És ha lenne pénzem meg kapcsolataim, olyan szerrel zsibbasztanám el a fájdalmat, amilyet csak találok.

Ma reggel nem voltam hajlandó felkelni az ágyból. Ian és Kyle is próbált veszekedni velem, hogy menjek el velük a temetkezési vállalathoz, de én győztem. Tulajdonképpen egész nap végig én győztem.

Egyél valamit! – mondta Kyle az ebédnél.

Nem ettem. Én győztem.

Itt van Chele néni és Andrew bácsi – mondta Ian délután kettő körül.

De már nincsenek itt, én pedig még mindig ágyban vagyok, tehát én győztem.

Ben, gyere vacsorázni! Sok az ennivaló, az emberek egész nap hordták a kaját – mondta Kyle, amikor este hat körül bedugta a fejét az ajtómon.

De úgy döntöttem, hogy ágyban maradok, és nem nyúlok a szánalomból hozott ragukhoz, így ismét én győztem.

Beszélj hozzám! – mondta Ian.

Szívesen mondanám, hogy ezt a kört is megnyertem, de még mindig itt ül az ágyamon, és nem hajlandó tágítani.

Ráhúzom a fejemre a takarót. Erre lehúzza.

– Ben, ha nem kelsz fel az ágyból, túl fogom reagálni a dolgot. Ugye, nem akarsz rávenni, hogy pszichiátert hívjak?

A rohadt életbe!

Felülök az ágyban, és behúzok egyet a párnámnak.

– Kurvára hagyjál már aludni, Ian! Cseszd meg!

Nem reagál arra, hogy kiabálok. Csak békésen néz.

– Hagytalak aludni. Már majdnem huszonnégy órán át. Fel kell kelned az ágyból, és fogat mosni, vagy lezuhanyozni, vagy enni, vagy valami.

Visszafekszem.

– Benton, nézz rám! – mordul rám Ian, miközben feláll az ágyról.

Ian sohasem kiabál velem. Csak ezért húzom le a fejemről a takarót, és nézek fel rá.

– Nem csak neked fáj, Ben! Helyre kell tenni a szarságainkat! Te tizenhat éves vagy, nem élhetsz itt egyedül, és ha nem jössz le, hogy bebizonyítsd nekem meg Kyle-nak, hogy nem csesződtél el teljesen ettől az egésztől, akkor valószínűleg rossz döntést fogunk hozni veled kapcsolatban!

Megrándul az állkapcsa, annyira mérges.

Eltöprengek ezen egy pillanatra. Hogy egyikük sem lakik itt. Ian pilótaképzőbe jár. Kyle még csak most kezdte az egyetemet. Az anyám pedig halott.

Egyiküknek muszáj lesz hazaköltöznie, mert kiskorú vagyok.

– Szerinted anya gondolt erre? – ülök fel megint az ágyban.

Ian tehetetlenül ingatja a fejét, a kezét pedig a csípőjére ejti.

– Mire?

– Arra, hogy ha úgy dönt, hogy megöli magát, akkor egyikőtöknek muszáj lesz feladnia az álmát? Hogy haza kell majd költöznötök, hogy gondoskodjatok az öcsétekről?

– Hát persze hogy gondolt rá – rázza a fejét értetlenül Ian.

– Nem, nem gondolt – nevetek. – Egy kibaszottul önző ribanc.

– Hagyd abba! – feszül meg az állkapcsa.

– Utálom őt, Ian. Örülök, hogy meghalt. És örülök, hogy én voltam az, aki megtalálta, mert most már mindig előttem lesz a kép, hogy mennyire illett az arcán tátongó fekete lyuk ahhoz, ami a szívén volt.

Odalép hozzám, megragadja a pólóm nyakát, és visszalök az ágyra. Az arcomhoz közel hajolva sziszegi összeszorított fogakkal:

– Fogd be a mocskos pofádat, Ben! Szeretett téged. Jó anyánk volt, úgyhogy tisztelni fogod, megértetted? Nem érdekel, hogy lát-e most téged vagy nem, tisztelettel tartozol neki ebben a házban a halálod napjáig.

Könnyek szöknek a szemembe, fuldoklom a gyűlölettől. Hogyan védheti őt?

Biztos könnyebb neki így, hogy nem piszkítja be az emlékeit a kép, ami anyánk szobájába lépve fogadott engem.

Ian szeméből kicsordul egy könnycsepp, és az arcomon landol.

Enyhül a szorítása a nyakamon, aztán elfordulva a tenyerébe temeti az arcát.

– Ne haragudj! – szabadkozik könnyek között. – Sajnálom, Ben!

Én nem.

Megint rám néz. Meg sem próbálja titkolni a könnyeit.

– Én csak… hogy mondhattál ilyet? Miközben tudod, min ment keresztül?

– Szakított a pasijával – kuncogok az orrom alatt. – Ez aligha számít balsorsnak.

Teljesen felém fordul az ágyon ülve.

– Ben… – biccenti oldalra a fejét. – Te nem olvastad?

– Mit nem olvastam? – vonok vállat.

– A búcsúlevelét – sóhajt mélyet, aztán feláll. – Nem olvastad a levelet, mielőtt a rendőrök elvitték?

Nagyot nyelek. Tudtam, hogy oda ment tegnap. Tudtam. – Jaj, istenem! – túr bele a hajába. – Azt hittem, olvastad. Félóra múlva jövök – sétál ki a szobámból.

Nem hazudik. Pontosan harminc perccel később belép az ajtón. Végig azon agyaltam, mi állhat abban a levélben, ami változtathat azon, hogy én utálom, Ian pedig sajnálja. Ian elővesz egy darab papírt a zsebéből.

– Még nem adhatják ki az eredeti levelet. Csak lefényképezték és kinyomtatták, de így is el tudod olvasni – nyújtja felém.

Azzal kimegy a szobából, és becsukja maga mögött az ajtót.

Hátradőlök az ágyamon, hogy elolvassam az utolsó szavakat, amiket az anyám valaha is üzenni fog nekem.

Fiaimnak!

Az egész életemet írástanulással töltöttem. Nincs az a kurzus… nincs az az egyetem… nincs az az élettapasztalat, ami valaha is felkészíthetné az embert, hogy az öngyilkossága előtt megfelelő búcsúlevelet írjon a gyermekeinek. De én akkor is baromira meg fogom próbálni.

Először is el akarom magyarázni, miért teszem ezt. Tudom, hogy nem értitek. És Ben, valószínűleg te leszel az első, aki elolvassa, hiszen biztos vagyok benne, hogy te leszel az első, aki rám talál. Úgyhogy kérlek, teljes egészében olvasd el ezt a levelet, mielőtt úgy határozol, hogy utálni fogsz.

Négy hónapja tudtam meg, hogy petefészekrákom van. Brutális, legyőzhetetlen, csendes rák, ami szétterjed, mielőtt egyáltalán tüneteim lennének. Még mielőtt dühös lennél, és azt mondanád, hogy feladtam: végképp nem tennék olyat.

Ha megküzdhettem volna a betegségemmel, akkor ti tudjátok, fiúk, hogy minden erőmmel küzdöttem volna. Íme, az igazság a rákról: küzdelemnek hívják, mintha az erősebb győzne, és a gyengébb veszítene, de a rák egyáltalán nem ilyen.

A rák nem az egyik fél a játszmában. A rák maga a játszma.

Nem számít, mennyire vagy kitartó. Nem számít, mennyire vagy gyakorlott. A rák a sportok alfája és ómegája. Csak annyit tehetsz, hogy mezbe öltözve megjelensz a meccsen. Mert sohasem tudhatod… Talán végig a kispadon kell majd ülnöd. Talán még csak esélyt sem kapsz a versengésre.

Ez volnék én. Nekem a kispadon kell ülnöm, amíg véget nem ér a meccs, mert semmi többet nem lehet értem tenni. Belemehetnék a részletekbe, de a lényeg, hogy túl későn ismerték fel.

Most jön a kényes rész.

Várjam ki? Hagyjam, hogy a rák lassan elraboljon mindent, amim van? Emlékeztek, fiúk, Dwight nagypapára, akit teljesen felemésztett a rák, de hónapokig nem volt hajlandó elereszteni? Nagyinak át kellett alakítania az egész életét, hogy gondoskodjon róla. Elveszítette az állását, gyűltek otthon az ápolási számlák, míg végül elveszítették a házukat. Két héttel azután lakoltatták ki, hogy a nagypapa meghalt. Mindezt azért, mert a rák ráérősen játszadozott vele.

Én ezt nem akarom. Képtelen vagyok elviselni a gondolatot, hogy nektek kelljen rólam gondoskodnotok. Tudom, hogy ha nem vetnék véget az életemnek, talán lenne akkora szerencsém, hogy eltölthetnék ezen a földön még fél évet. Talán háromnegyedet.

De ezek a hónapok mindegyikőtöktől elvennék azt az anyát, akit ismertek. És utána, amikor a méltóságom és a sejtjeim már nem lesznek elegendőek neki, a rák minden mást is elvisz, amit csak bír. A házat. A megtakarításokat. Az egyetemi évekre félretett pénzeteket. Az összes közös boldog emlékünket.

Miközben próbálom megindokolni a döntésemet, tudom, hogy jobban fog fájni hármótoknak, mint amennyire bármi is fájt eddig az életben. De azt is tudom, hogy ha beszéltem volna veletek erről, mielőtt megteszem, lebeszéltetek volna róla.

Főleg te ne haragudj rám, Ben! Édes drága pici fiam. Annyira sajnálom! Biztosan csinálhattam volna jobban is, mert egy gyermeknek sohasem szabadna olyan állapotban látnia az anyját. De tudom, hogy ha nem teszem meg ma este, mielőtt hazaérsz, talán sohasem fogom megtenni. Az pedig még önzőbb döntés lenne a számomra, mint ez. Tudom, hogy reggel fogsz rám találni, és tudom, hogy ki fog zsigerelni, mert engem szintén kizsigerel még a gondolat is. Akárhogy is, gyors lesz és egyszerű. Hívhatod a 911-et, elszállíthatják a holttestemet, és néhány óra alatt véget ér az egész. Néhány óra alatt meghalni és eltűnni a házból sokkal könnyebb, mint néhány hónap alatt, ameddig a ráknak tartana elvégezni ugyanezt a feladatot.

Tudom, hogy nehéz lesz intézkednetek, ezért megpróbáltam a lehető legjobban megkönnyíteni. Valakinek fel kell majd takarítania, miután elviszik a holttestemet, így hagytam a konyhapulton egy névjegyet, őket kell hívnotok.

A tárcámban rengeteg pénz van. A konyhában hagytam, a pulton.

Ha benéztek a dolgozószobámba, jobb kéz felől a harmadik fiókban találjátok a biztosítási illetményhez szükséges összes papírt előkészítve. Csináljátok ezt meg minél hamarabb! Miután beadjátok a papírokat, heteken belül megkapjátok a csekket. Még mindig van jelzálog a házon, de ez elég lesz ahhoz, hogy mindannyian végig ki tudjátok fizetni a tandíjat. Mindent elrendeztem már az ügyvédünkkel.

Kérlek, tartsátok meg a házat, ameddig mindannyian fel nem nőttök és meg nem állapodtok. Szép ház, és ennek az egy dolognak az ellenére sok szép élményünk született itt.

Szeretném a tudtotokra adni, hogy hármótokért életem minden egyes perce megérte. Ha eltüntethetném ezt a rákot, megtenném. Lennék annyira önző, hogy talán még másnak is átadnám a szenvedést, csak hogy több időt tölthessek mindegyikőtökkel. Ennyire szeretlek benneteket.

Kérlek, bocsássatok meg nekem! Két rossz alternatíva közül kellett választanom, egyiket sem akartam. A mellett döntöttem, amelyik végül jobb lesz mindannyiunk számára. Remélem, egyszer majd megértitek. És azt is remélem, hogy a döntésemmel nem teszem tönkre nektek ezt a napot a naptárban. November 9. fontos a számomra, Dylan Thomas ezen a napon halt meg. Tudjátok, fiúk, milyen sokat jelent nekem az ő költészete. Sok mindenen átsegített az életben, főleg az apátok halálán.

De remélem, hogy ez nektek csak egy nap lesz a sok közül a jövőben, aminek csekély a jelentősége, és csekély okot ad a búslakodásra.

Kérlek, ne aggódjatok miattam! Véget ért a szenvedésem. Dylan Thomas bölcs szavaival élve: az első halál után már nincs újabb.

Szívem minden szeretetével:

Anya

Alig tudom elolvasni anya aláírását a könnyeimtől. Ian néhány perc múlva visszajön a szobámba, és leül mellém.

Meg akarom köszönni neki, hogy elolvastatta velem, de annyira dühös vagyok, hogy meg sem tudok szólalni.

Ha elolvastam volna a levelet, mielőtt a rendőrök elvitték, mindent megtudtam volna rögtön. Az elmúlt két nap annyira másképp alakult volna! Talán nem kerültem volna olyan sokkos állapotba, ha akkor el tudom olvasni. Nem magyaráztam volna félre mindent, és nem feltételeztem volna, hogy egy férfinak köze lehet a döntéséhez.

És tényleg itthon maradtam volna tegnap este ahelyett, hogy elhatározom, hogy beülök a kocsiba, elhajtok egy idegen házához, és meggyújtom a tüzet, ami megfékezhetetlenné vált.

Amikor összegörnyedek a sírástól, Ian átkarol és magához húz. Tudom, hogy azt hiszi, hogy az olvasottak miatt sírok, de csak részben van igaza. Valószínűleg feltételezi, hogy azért is sírok, mert olyan utálatos dolgokat mondtam anyára – részben ebben is igaza van.

Azt viszont nem tudja, hogy ezek javarészt nem a gyász könnyei.

Hanem a bűntudat könnyei, amiért felelős vagyok egy ártatlan lány életének tönkretételéért.

Fallon

LETESZEM A PAPÍRT, ÉS FOGOK EGY ÚJABB ZSEBKENDŐT. Szerintem abba sem hagytam a sírást, amióta elkezdtem olvasni.

A telefonomra nézve látom, hogy apám válaszolt.

Apa: Szia! Szuper lenne, te is hiányzol nekem. Írd meg, hogy hol és mikor, és ott leszek.

Próbálok nem sírni, amikor olvasom az üzenetét, de nem tehetek róla: érzem, hogy mennyi szép közös élmény születésének lehetősége veszett kárba a keserűségem miatt. Jóvá kell tennünk a következő néhány évben.

Szüneteket tartok, hogy egyek. Hogy gondolkodjak. Hogy levegőt vegyek. Már majdnem este hét óra van, de még mindig csak a kézirat felénél járok. Általában órák alatt szoktam átrágni magamat a könyveken, ám ez a legnehezebb olvasmány, amivel életemben találkoztam. El sem tudom képzelni, milyen nehéz lehetett Bennek megírni.

A következő oldalra pillantva próbálom eldönteni, hogy szükségem van-e egy újabb szünetre, mielőtt belekezdek. Amikor látom, hogy a következő fejezet arról a napról szól, amikor megismerkedtünk az étteremben, a folytatás mellett döntök. Tudnom kell, mi motiválta arra, hogy odajöjjön aznap. És még inkább azt, hogy miért határozta el, hogy belép az életembe.

Veszek egy mély lélegzetet a kanapén hátradőlve. Aztán nekikezdek Ben kéziratából a negyedik fejezetnek.

Ben regénye

– NEGYEDIK FEJEZET –

18 évesen

„Valaki untat. Szerintem én vagyok az.”

– Dylan Thomas

Lelóg a karom oldalt az ágyról. A kezem a padlószőnyegen pihen: ebből világos, hogy az ágynak nincs kerete vagy rácsa. Csak egy matrac a földön.

Hason fekszem. Arccal a párnának, egy félig rám terített takaróval.

Utálom ezeket a pillanatokat. Amikor túl szétesve ébredek fel ahhoz, hogy tudjam, hol vagyok, és ki fekhet mellettem az ágyban. Általában mozdulatlanul szoktam feküdni abban a reményben, hogy nem ébresztem fel azt, akivel egy szobában lehetek. De ez a reggel más, mert akárki is volt mellettem az ágyban, már felkelt. Hallom, hogy valahol folyik a zuhany.

Próbálom összeszámolni, hányszor történt ez meg.

Hogy annyira berúgtam, hogy másnap alig emlékeztem valamire. Szerintem legalább ötször az idén, ám ez most messze a legrosszabb. Többnyire arra legalább emlékszem, hogy milyen buliban voltam. Melyik barátommal. Melyik lánnyal flörtöltem, mielőtt elsötétült minden. Most viszont fogalmam sincs.

Olyan erővel kezd zakatolni a szívem, mint ahogy lüktet a fejem. Tudom, hogy mindjárt fel kell tápászkodnom és megkeresnem a ruháimat. Körül kell majd néznem, hogy megpróbáljam kitalálni, hol vagyok. És rá kell majd jönnöm, hol hagyhattam a kocsimat. Még az is lehet, hogy megint kénytelen leszek felhívni Kyle-t. De ő csak az utolsó mentsváram lesz, mert ma nincs kedvem egy újabb kioktatáshoz.

Enyhe kifejezés, hogy csalódott, amiért ez lett belőlem. Már semmi sem ugyanolyan otthon, mint két éve, amióta az anyánk meghalt.

Vagyis… én nem vagyok ugyanolyan. Kyle és Ian reménykedik, hogy a lejtő, amin elindultam, hamarosan emelkedőre vált majd. Reménykedtek, hogy amint leérettségizem, megkomolyodom majd az egyetemen, de nem úgy történt, ahogy talán ők gondolták. Sőt, a hiányzások miatt olyan rosszak a jegyeim, hogy még csak abban sem vagyok biztos, hogy a szemeszter végéig eljutok.

Pedig igyekszem. Istenem, mennyire igyekszem! Mindennap úgy kelek fel, hogy ma jobb lesz. Ma felszabadítom magam a bűntudat alól. Aztán történik valami, ami kiváltja belőlem azt az érzést, amit gyorsabban el akarok fojtani, mint ahogy feltámadt bennem. És pontosan azt teszem. Mindent belefojtok a piába, a haverkodásba és a csajozásba. Így legalább az este további részében nem kell azon agyalnom, hogy milyen hibákat követtem el. Hogy milyen életet tettem tönkre.

A gondolattól kipattan a szemem. Napfény ragyogja be a szobát. Hunyorogva eltakarom a szememet. Várok egy pillanatig, mielőtt megpróbálok felállni és megtalálni a ruháimat. Amikor végre felegyenesedem, megkeresem a nadrágomat. Megvan a póló is, amibe tegnap suli előtt bújtam.

De azután? Semmi. Egyáltalán nem emlékszem semmire.

Megtalálom a cipőmet is, és belebújok. Teljesen felöltözve másodszor is körülnézek a szobában. Egyáltalán nem tűnik ismerősnek. Az ablakhoz lépve látom, hogy egy társasházban vagyok. Semmi sem tűnik ismerősnek, ám ez azért is lehet, mert nem tudom elég nagyra nyitni a szemem ahhoz, hogy elég messzire lássak. Mindenem fáj.

Mégis mindjárt megtudom, hol vagyok, mert mögöttem nyílik a fürdőszobaajtó. Behunyom a szemem, mert fogalmam sincs, ki lesz a lány, vagy mit vár tőlem.

– Jó reggelt, napsugaram!

Az ismerős hang torpedósebességgel száguld át a szobán, egyenesen a szívem közepébe. Érzem, hogy mindjárt megadja magát a térdem. Szerintem tényleg össze is csuklik. A közeli székhez nyúlva gyorsan leülök, és a tenyerembe temetem az arcomat. Még csak rá sem bírok nézni.

Hogyan tehette ezt Kyle-lal?

Hogyan hagyhatta, hogy én megtegyem ezt Kyle-lal?

Jordyn közelebb jön, de továbbra sem vagyok hajlandó ránézni.

– Ha hánynod kell, inkább a fürdőszobában tedd.

Megrázom a fejemet, hátha attól eltűnik a hangja, eltűnik a lakása, és eltűnik a második legrosszabb dolog, amit valaha is tettem.

– Jordyn!

Olyan gyenge a hangom, hogy már értem, miért hiszi, hogy menten rosszul leszek.

– Hogy történhetett ez?

Hallom, ahogy előttem néhány lépésnyire lehuppan az ágyra.

– Hát… biztos egy-két felessel kezdődött – feleli. – Néhány sörrel. Csinos lányokkal. Aztán azzal végződött, hogy sírva hívtál engem tegnap éjfélkor, a dátumról hablatyoltál, meg arról, hogy haza kell menned, de túl részeg vagy, és nem akarod Kyle-t hívni, mert ő mérges lenne rád – áll fel, hogy odamenjen a gardróbjához. – Hidd el nekem, hogy tényleg kiakadt volna. És ha elmondod neki, hogy megengedtem, hogy itt aludd ki magad, úgy, hogy ő meg ne tudja, akkor rám lesz kiakadva. Szóval jobban teszed, ha nem dumálsz ki engem, Ben. Kinyírnálak érte.

Próbálja feldolgozni az agyam, amit mond, de túl gyorsan beszél.

Tehát én hívtam őt? Segítséget kértem tőle?

Ugye mi nem…

Istenem, nem! Ő nem tenne olyat. Másfelől viszont nekem mintha nem lenne uralmam afölött, amit csinálok, ha belekerülök abba az állapotba. De legalább felhívtam, mielőtt valami hülyeséget csináltam volna. Elég hosszú ideje vannak együtt Kyle-lal, hogy olyan legyen, mintha a nővérem lenne. Megbízom benne, hogy nem mondja el Kyle-nak. A kérdés azonban továbbra is adott: miért voltam meztelen? Az ő ágyában?

Visszajön a gardróbtól, és most először veszem szemügyre ma. Úgy fest, mint egyébként. Semmi bűntudat. Kicsit talán fáradt, de mosolygós, mint mindig.

– Láttam a seggedet ma reggel – közli nevetve. – Mi a fenét csináltál? Én mondtam, hogy használd a fürdőt, de utána visszavehetted volna a ruhádat. Most ki kell mosnom az ágyneműt – fintorog.

Neki is áll lehúzni.

– Remélem, hogy amikor odaköltözöm Kyle-hoz, elkezdesz majd bokszeralsót hordani vagy valami. És nem hiszem el, hogy kénytelen voltam kiszorulni a kanapéra, mert elfoglaltad az ágyamat a részeg valagaddal!

Meg akarom kérni, hogy lassítson, de valahányszor megszólal, egyre jobban megkönnyebbülök tőle.

– Jössz nekem eggyel – teszi hozzá.

Leolvad a mosoly az arcáról, ahogy megint leül velem szemben az ágyra. Előrehajol, és őszintén belenéz a szemembe.

– Nem akarok beleugatni az életedbe. De szeretem a bátyádat, és amint lejár a bérleti szerződésem, mindannyian egy fedél alatt fogunk élni. Tehát csak egyszer mondom el ezt neked. Figyelsz?

Bólintok.

– Csak egy testet és egy lelket kapunk, amikor megszületünk. Csak egyet kapunk belőlük, így rajtunk múlik, hogy vigyázunk-e magunkra. Utálom, hogy ezt kell mondanom, Ben, de most éppen a lehető legrosszabb formádban vagy. Depressziós vagy. Hangulatingadozásokkal. Még csak tizennyolc éves vagy, így nem is tudom, honnan szerzel piát, de túl sokat iszol. Bármennyire próbálnak neked segíteni a testvéreid, senki sem erőltetheti rád, hogy jobb ember akarj lenni. Csak te magad vagy rá képes, Ben. Szóval ha maradt még benned valamennyi remény, azt javaslom, áss érte jó mélyre, mert ha nem találod meg, sohasem hozhatod a legjobb formádat. És a testvéreidet is magaddal rántod, mert annyira szeretnek téged.

Mindössze addig bámul rám, ameddig jelentéssé állnak össze a fejemben a szavai. Úgy beszél, mint az anyám. Ez a gondolat keményen megüt.

– Befejezted? – állok fel. – Mert szeretnék elmenni, hogy megkeressem a kocsimat.

Csalódottan felsóhajt, amitől rossz érzésem támad. De nem vagyok hajlandó kimutatni előtte, hogy most csak az anyámra tudok gondolni, és arra, hogy ha ő látna engem így, vajon mit gondolna rólam.

***

Néhány barátoknak írt SMS után megtudtam, hol az autóm. Miközben Jordyn odavisz, fontolgatom, hogy bocsánatot kérjek tőle. A félig már csukott kocsiajtó mellett állva habozok, hogy mit mondjak. Végül lehajolok és ránézek.

– Ne haragudj az előbbi miatt! Nagyra értékelem, hogy segítettél tegnap este, és köszi a fuvart.

Be akarom csukni az ajtót magam mögött, de utánam szól, és kiszáll a kocsiból. A motorház két oldalán állunk.

– Tegnap este… amikor felhívtál… folyton emlegettél valamit a mai dátumról, és… nem akarok kérdezősködni, de tudom, hogy ma van az évfordulója annak, ami az anyukáddal történt. Szerintem jót tenne, ha elmennél meglátogatni – pillant le, és dobolni kezd a motorháztetőn az ujjaival. – Gondolkodj rajta, oké?

Rámeredek egy pillanatra, aztán gyorsan bólintok, mielőtt beszállok a saját autómba.

Tudom, hogy két éve történt. Nincs szükségem emlékeztetőre. Minden egyes nap, amikor felkelek, és először levegőt veszek, arra a napra emlékszem.

***

Szorítom a kormányt. Nem tudom, kiszálljak-e. Már az is elég baj, hogy elhajtottam a temetőig. Még sohasem látogattam meg anya sírját. Egyszerűen nem láttam szükségét, mert nem éreztem úgy, hogy ő tényleg ott van. Néha beszélni szoktam hozzá. Persze, ezek egyoldalú beszélgetések, de attól még beszélek hozzá. Nincs szükségem arra, hogy egy sírkövet bámuljak ahhoz, hogy megtegyem.

Akkor miért is vagyok itt?

Talán mert reménykedtem, hogy segíteni fog. Holott lényegében elfogadtam már az anyám halálát. Megértettem, miért csinálta. És tudom, hogy ha nem úgy döntött volna, hogy ő maga vet véget az életének, akkor a rák nemsokára elragadta volna. De a családban mintha mindenki azt hinné, hogy képtelen vagyok továbblépni. Hogy annyira hiányzik, hogy az kihat az életemre.

Valóban hiányzik, ám ezen már túlléptem. Azon nem léptem túl, amit aznap este tettem.

Hallgattam Kyle-ra, amikor azt mondta, hogy soha többé ne említsem Fallont vagy az apját.

Nem kerestem rájuk az interneten. Nem mentem el a házukhoz, akárhol is legyen. Basszus, még azt se tudom, hol laknak. És nem is tervezem, hogy megtudjam. Kyle-nak igaza volt abban, hogy tartanom kell a távolságot. Leírták balesetnek az ügyet – végképp nem hiányzik, hogy utólag bárki is gyanakodni kezdjen.

Ettől még mindig eszembe jut az a lány. Mindennap. Miattam tört derékba a karrierje. Egy szép karrier. Olyan, amilyenről sokan csak álmodnak. Az aznap esti cselekedeteim egész életében üldözni fogják.

Néha eltöprengek, vajon mit csinálhat most. Néhányszor utána akartam nézni – vagy akár közelről szemügyre venni –, csak hogy lássam, milyen súlyosan sérült meg a tűzben. Nem tudom, miért. Talán úgy érzem, valahogy segítene nekem továbblépni, ha látnám, hogy jól mennek a dolgai.

Az egyetlen dolog, ami visszatart, hogy utánajárjak, a tény, hogy talán mégsem mennek jól a dolgai. Sokkal rosszabb is lehet neki, mint hinném, és félek, hogyan tudnám azt fogadni.

Éppen elfordítom a slusszkulcsot, amikor valaki beáll mellém a parkolóba. Kinyílik a sofőr oldali ajtó, és már azelőtt kiszárad a torkom, hogy az illető kiszállna.

Mit keres itt?

A tarkójából, a magasságából és a testtartásából látom, hogy ő az. Donovan O’Neilnek igen jellegzetes a megjelenése. Szerintem sohasem fogom tudni kiverni az arcát a fejemből, pláne, hogy a tűz estéjén tele volt a tévé a fényképével.

Körülnézek, hogy vajon elinduljak és kitolassak-e, mielőtt észrevesz. De láthatóan egyáltalán nem figyel a környezetére. Jobb kezében egy csokor hortenzia. A sír felé tart.

Azért jött, hogy meglátogassa anyámat.

Hirtelen mintha felelevenedne az este, amikor ugyanebben a kocsiban ülve figyeltem őt az út túloldaláról. Pont olyan érzésem van, csak most kíváncsian figyelem, nem pedig gyűlölködve. Nem sokáig marad a sírnál. Kicseréli a hervadt virágot az újra. Egy pillanatig bámulja a sírkövet, aztán visszasétál a kocsijához.

Olyan rutinosan csinálja, mintha gyakran tenné. Egy másodpercre bűntudatom támad, amiért azt gondoltam, hogy sohasem törődött vele. Mert nyilván törődött, ha még két év elteltével is látogatja a sírját.

A kocsijához visszafelé menet rápillant az órájára, aztán gyorsít a tempón. Mintha késésben lenne valahonnan. Eszembe jut, hogy mi van, ha valami csoda folytán annak a valaminek köze van a lányához. Megálljt parancsolok magamnak, amikor a slusszkulcsért nyúlok.

– Ne csináld ezt, Ben! – mondom ki hangosan, hátha hallgatok magamra.

Ma viszont győz a kíváncsiság, mert követem kifelé a temetőből, és fogalmam sincs, miért.

***

Néhány hellyel arrébb parkolok le az étteremnél, ahová bekanyarodott.

Figyelem, ahogy bemegy az étterembe. Látom, hogy valaki feláll, hogy megölelje – egy lány –, és úgy összeszorítom az állkapcsomat, hogy már fáj.

Ez csak ő lehet.

Izzadni kezd a tenyerem. Nem tudom, hogy tényleg látni akarom-e. De azt tudom, hogy semmiképp se hagyhatom itt, ha már ilyen közel van hozzám, anélkül, hogy bemennék, és legalább elsétálnék az asztaluk mellett. Tudnom kell. Muszáj tudnom, mit tettem vele.

Fogom a laptopomat, hogy legyen valami, amire összpontosíthatok, amíg egyedül ücsörgök odabent. Vagy legalábbis úgy tehetek, mintha arra összpontosítanék. Belépve még csak nem is látom az arcát, hogy biztosan tudjam, Fallon-e az. Háttal van nekem. Igyekszem nem bámulni, mert nem akarom, hogy az apja meglássa, hogy egy kicsit is figyelek rájuk.

– Asztalt vagy bokszot szeretne? – kérdezi a pincérnő.

– Az ott szabad? – mutatok a mögöttük lévő bokszra.

– Ma csak egy főre? – nyúl mosolyogva egy étlapért.

Bólintok, mire odavezet a bokszhoz. Olyan gyorsan ver a szívem, hogy még ahhoz sincs elég bátorságom, hogy rápillantsak a lányra, amikor elmegyek mellette. Úgy ülök le, hogy az ellenkező irányba nézzek. Néhány perc alatt össze fogom szedni a bátorságomat. Semmi rossz nincs abban, hogy itt vagyok. Nem tudom, miért érzem úgy, mintha éppen megszegném a törvényt, miközben semmi mást nem csinálok, csak beültem ebédelni.

Összekulcsolom a kezemet magam előtt az asztalon. Próbálok ezernyi okot felhozni arra, hogy hátranézzek a vállam fölött, de félek, hogy ha megteszem, akkor képtelen leszek leállni a bámulással.

Fogalmam sincs, milyen sérülést okoztam neki, és tartok tőle, hogy ha a szemébe nézek, azt fogom látni, hogy szomorú.

Ugyanakkor attól is tartok, hogy ha nem nézek a szemébe, akkor elmulasztom a felismerést, hogy boldog.

– Csak félórát késtem, Fallon. Ne legyél már velem ilyen! – szólal meg az apja.

Kimondta a nevét. Kétségtelenül ő az. A következő percekben szemtől szembe kerülhetek a lánnyal, akinek majdnem kioltottam az életét.

Szerencsére jön egy pincér, hogy felvegye a rendelésemet, így leköti a figyelmemet. Egyáltalán nem vagyok éhes, de mégis rendelek valamit, mert miféle fazon jön el egy étterembe, hogy aztán ne rendeljen semmi ételt? Nem akarom felhívni magamra a figyelmet.

A pincér próbál beszédbe elegyedni velem arról, hogy a mögöttünk lévő férfi pont úgy néz ki, mint Donovan O’Neil. A színész, aki Max Epcottot játszotta. Úgy teszek, mintha nem tudnám, ki az, amivel nem vívom ki a rokonszenvét. Csak arra várok, hogy elmenjen. Végre megteszi. Hátradőlök a bokszban, hogy jobban halljam a beszélgetésüket.

– Szóval, ja. Kicsit ledöbbentem, de ez van – mondja az apja.

Várom a választ. Lemaradtam az előzményről, hála Mr. Kotnyeles Pincérnek, de a csend elárulja, hogy olyasmi hangzott el, amit a lány nem akart hallani.

– Fallon? Nem is mondasz semmit?

– Mit kéne mondanom? – kérdez vissza. Nem hangzik boldognak. – Azt akarod, hogy gratuláljak neked?

Érzem, ahogy az apja hátradől a bokszban.

– Hát azt hittem, örülni fogsz nekem – feleli.

– Örülni fogok neked?

Oké. Akármit is mondott a pasas, felhúzta vele. Van benne spiritusz, meg kell hagyni.

– Nem hittem volna magamról, hogy megint apa leszek.

Nem is tudom, milyen érzést vált ez ki belőlem. Egy pillanatra eszembe jut, hogy ez a férfi szerelmes volt az anyámba, és ez egy olyan helyzet, amibe akár vele is kerülhetett volna, ha nem viszi el a rák.

Mármint… tudom, hogy nem a rák vitte el. Hanem a fegyver. Akárhogy is, a rák volt a hibás.

– Spermát lövellni egy huszonnégy éves lány hüvelyébe még nem tesz apává – jelenti ki Fallon.

Halkan kuncogok. Nem tudom, miért, de attól, hogy így beszél vele, enyhül valamicskét a bűntudatom. Talán azért, mert mindig is szelíd, csendes lánynak képzeltem, aki önsajnálatban fetreng. De elég tűzrőlpattantnak hangzik.

Mégis… ez őrület. Nem kéne itt lennem. Kyle kinyírna, ha megtudná, mit művelek.

– Úgy gondolod, hogy nincs jogom apának nevezni magam? Akkor szerinted mi vagyok?

Nem szabadna kihallgatnom a bizalmas beszélgetésüket. A következő percekben igyekszem a laptopra összpontosítani, amit magammal hoztam. De csak összevissza kattintgatok, és úgy teszek, mintha dolgoznék, miközben végig azt hallgatom, milyen egy meggondolatlan tapló az apja.

– Lehetetlen vagy – sóhajt egy mélyet. – Most már értem, miért hagyott el anya.

– Anyád azért hagyott el, mert lefeküdtem a legjobb barátnőjével. A személyiségemnek ehhez semmi köze.

Hogy tudta anyám valaha is szeretni ezt az embert?

Most, hogy belegondolok, nem is vagyok annyira biztos benne, hogy szerette. Úgy tűnt, hogy Donovan küldi az összes levelet és üzenetet. Semmit sem láttam, amit anya írt volna neki, szóval talán egy rövid életű, egyoldalú kapcsolat lehetett, amit a pasas nem tud kiheverni.

Ettől egyébként jobban érzem magam. Borzongok a gondolattól, hogy anyám csak egy átlagos nő volt, aki párkapcsolati téren néha rosszul választott, nem pedig egy mindentudó hősnő, akivé formáltam őt az emlékeimben.

A pincér félbeszakítja a beszélgetésüket, amikor kihozza nekik az ebédet. Forgatom a szemem, amikor hallom, hogy úgy tesz, mintha csak most venné észre, hogy ott ül Donovan O’Neil. Megkérdezi Fallontól, hogy csinál-e kettejükről egy fényképet. Megfeszülök a széken. Vajon feláll, és meglátom őt? Nem tudom, készen állok-e, hogy meglássam, hogy néz ki.

De nem számít, hogy készen állok-e vagy nem, mert épp most közölte velük, hogy lőjenek inkább egy szelfit, és úton van a mosdó felé. Elhalad mellettem, és abban a pillanatban, amikor belép a látóterembe, eláll a lélegzetem.

Az ellenkező irányba tart, így nem látom az arcát. Csak hajat látok. Sokat, hosszút, dúsat és egyeneset – pont olyan gesztenyebarna, mint a cipője –, és ráomlik az egész hátára.

És a farmerja! Olyan tökéletesen passzol, mintha rászabták volna: körülöleli minden ívét a csípőjétől egészen a bokájáig. Annyira jól áll neki, hogy azon kapom magam, hogy eltöprengek, vajon milyen bugyi lehet rajta. Mert nem látok bugyivonalat. Talán tanga van rajta, vagy pedig… mi a franc, Ben? Hogy a jó életbe mehetett el ebbe az irányba az agyad?

Felgyorsul a pulzusom, mert tudom, hogy muszáj mennem. Fel kell állnom, le kell lépnem, és el kell fogadnom, hogy úgy tűnik, jól van. Az apja talán egy seggfej, de ő elég jól állja a sarat, tehát senkinek sem tesz jót, ha ennyire a közelükben maradok.

De a fenébe is! A pincér odavan azért, hogy Donovan O’Neil figyelmében fürdik. Nem is érdekelne a kajám, csak hozza már ki a számlát, hogy fizethessek és elhúzhassak innen a vérbe.

Idegesen elkezdem rázni a lábamat. Nagyon sokáig van bent a mosdóban. Tudom, hogy bármelyik pillanatban kijöhet, és fogalmam sincs, hogy ránézzek-e, vagy forduljak el, vagy mosolyogjak, vagy meneküljek, vagy mi a lószart csináljak? Most jön ki.

Lefelé néz, így még mindig nem látom az arcát, a teste viszont elölről még tökéletesebb, mint hátulról.

Amikor felpillant rám, összeszorul a gyomrom. Mintha darabjaira törne a szívem odabent a mellkasomban. Két év óta most látom először pontosan, mit tettem vele.

Az arcának bal felén – a szemétől egészen a nyakáig – hegek vannak. Hegek, amik miattam keletkeztek. Némelyik halványabb a többinél, de nagyon szembetűnőek a rózsaszínes árnyalatukkal: élénkebbek és sokkal sérülékenyebbnek tűnnek a sértetlen résznél. Mégsem a hegek tűnnek fel a leginkább. Hanem a zöld szeme, amivel visszabámul most rám. A benne tükröződő bizonytalanság rengeteget elmond arról, hogy mekkora kárt okoztam az életében.

Felemeli a kezét, hogy egy hajtincset odahúzzon a szájához, eltakarva vele a hegek egy részét. Ugyanakkor a padlóra kapja a tekintetét, és hagyja, hogy a fürtjei beleomoljanak az arcába, és még több heget eltakarjanak. Továbbra is figyelem őt, mert fájna, ha nem tenném. Eszembe jut, hogy milyen lehetett neki az az éjszaka. Mennyire félhetett. Mennyi kínszenvedésen kellett keresztülmennie az utána következő hónapokban.

Ökölbe szorul a kezem, mert még sohasem éreztem ekkora késztetést, hogy jóvátegyek valamit. Legszívesebben itt és most térdre rogynék előtte, és elmondanám neki, hogy mennyire sajnálom, hogy ilyen sok fájdalmat okoztam neki. Hogy tönkretettem a karrierjét. Hogy el akarja takarni az arcát a hajával, pedig mennyire kicseszettül gyönyörű.

Fogalma sincs. Fogalma sincs arról, hogy ha felnéz, akkor egyenesen annak az embernek a szemébe néz, aki tönkretette az életét. Fogalma sincs, hogy bármit megadnék, hogy rányomhassam az ajkamat arra az arcra, hogy megcsókoljam a hegeket, amiket én okoztam neki, és elmondjam, hogy elképesztően sajnálom.

Fogalma sincs, hogy a sírás határán vagyok már az arcának a látványától is, mert pont annyira tökéletes, mint amennyire fájdalmas. Félek, hogy ha nem mosolygok rá most rögtön, akkor sírni fogok miatta.

Aztán történik valami, amikor elmegy mellettem, és összeszorul a mellkasomban minden. Mert rettegek, hogy ami most történt közöttünk – az apró mosolyváltás –, az lesz minden, ami valaha is történni fog. Nem tudom, miért aggaszt ez engem, mert egészen a mai napig abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán látni akarom.

Most viszont, hogy már láttam, nem tudom, hogy abba akarom-e hagyni. És attól, hogy az apja itt van mögöttem, és éppen legorombítja – azt mondja neki, hogy nem elég szép már ahhoz, hogy játsszon –, legszívesebben átmásznék a szomszéd bokszba, hogy megfojtsam azt az embert.

Vagy legalább ott teremjek Fallon mellett, hogy megvédjem.

A pincér pont ezt a pillanatot választja, hogy kihozza a kajámat. Megpróbálok enni. Tényleg eszem, de továbbra is jár az agyam, miközben hallgatom, ahogy az apja beszél vele. Lassan tömöm magamba a sült krumplit, és hallom, hogy az apjának egyre hamisabban cseng a hangja. Először megkönnyebbülök, amikor azt hallom, hogy Fallon költözést tervez.

Jó neked – gondolom.

A tudat, hogy elég bátor ahhoz, hogy elköltözzön az ország túlsó végébe, és újra folytassa a színészetet, nagyobb tiszteletet ébreszt bennem, mint amit bárki iránt valaha is éreztem. De hallani, hogy az apja folyton azt mondogatja neki, hogy nem elég jó, nagyobb megvetést ébreszt bennem, mint amit bárki iránt valaha is éreztem.

Az apja megköszörüli a torkát.

– Tudod, hogy nem úgy értettem. Nem azt mondom, hogy lesüllyedtél a hangoskönyvek szintjére. Hanem azt mondom, hogy jobb pályát is találhatsz magadnak annál, mintsem hogy benne ragadsz abban, hogy már nem színészkedhetsz tovább. A narrátori munka nem fizet elég jól. És ami azt illeti, a Broadway sem.

Nem hallom a választ, mert elönti az agyamat a düh.

Nem hiszem el, hogy ez az ember – egy apa, akinek óvnia és támogatnia kellene a lányát, hogy nekivágjon a kihívásnak – ilyeneket mond neki. Lehet, hogy a könyörtelen szeretetet gyakorolja, de ez a lány kapott már eleget.

Kicsit elhal a beszélgetés. Elég időre ahhoz, hogy az apja megkérje a pincért a poharának újratöltésére. Elég időre ahhoz, hogy a pincér nekem is újratöltse a poharamat, és elég időre ahhoz, hogy felálljak, kimenjek a mosdóba, és megpróbáljam lenyugtatni magam, majd anélkül térjek vissza a helyemre, hogy megfojtanám a mögöttem ülő pasast.

– A végén sikerül elérned, hogy miattad örökre leírjam a férfiakat – mondja Fallon.

Basszus, az apja miatt legszívesebben én is örökre leírnám a férfiakat! Ha a férfiak tényleg annyira sekélyesek, mint ez a példány, akkor az összes nőnek le kellene írnia őket örökre.

– Nem baj az – válaszolja az apja. – Amúgy is csak egy randidról tudok, de annak már több mint két éve.

Ekkor repül minden észérvem a kukába.

Tényleg nincs róla fogalma, hogy milyen nap van ma? Egy kicseszett tippje sincs arról, hogy a lánya min ment keresztül érzelmileg az elmúlt két év alatt? Jó egy évet biztos eltöltött a felépüléssel, és ahogy a néhány másodpercből kiderült, amikor a szemébe néztem, egy fikarcnyi önbizalma sincsen. Erre beszól neki, hogy a baleset óta nem randizott?

Annyira dühös vagyok, hogy reszket a kezem. Talán még dühösebb vagyok, mint akkor este, amikor felgyújtottam a kocsiját.

– Nos, apa. Nem igazán kapom meg ugyanazt a figyelmet a srácoktól, mint régen. Tudod, mielőtt ez történt.

Kikászálódom a bokszból, képtelen vagyok visszafogni magam. De rohadjak meg, ha hagyom, hogy ez a lány még egy másodpercet eltöltsön anélkül, hogy valaki rendesen megvédené.

Becsusszanok mellé a másik bokszba.

– Bocs, hogy késtem, bébi – karolom át a vállát. Megfeszül az érintésemtől, de folytatom. Nyomok egy puszit oldalról a hajába, akaratlanul is magamba szívva a samponjának virágos illatát.

– Átkozott Los Angeles-i forgalom! – motyogom.

Kezet nyújtok az apjának. Mielőtt bemutatkoznék, eszembe jut, hogy vajon felismeri-e majd a nevemet. Anyámat ismerte ugyan, de ő néhány évvel az apám halála után visszavette a lánykori nevét, így talán fogalma sincs róla, ki vagyok. Remélhetőleg.

– Ben vagyok. Benton James Kessler. A lánya barátja.

A felismerés legapróbb jele sem ül ki az arcára. Sejtelme sincs, ki vagyok.

Az apja keze belesimul az enyémbe. Legszívesebben átrántanám az asztalon, és kiverném a fogát. Valószínűleg meg is tenném, ha nem érezném egyre feszültebbnek magam mellett a lányt. Hátradőlve magamhoz húzom.

– Csak menj bele a játékba! – suttogom a fülébe.

Ebben a pillanatban mintha villanykörte gyulladna a fejében, mert az arcán tükröződő zavarodottságot derű váltja fel. Kedvtelve rám mosolyog.

– Nem gondoltam volna, hogy ideérsz – húzódik közelebb.

Ja – akarom mondani. Én sem hittem volna, hogy itt fogok ülni. De miután nem okozhatok több kárt az életedben ennek a hónapnak ezen a napján, a legkevesebb, amit megtehetek, hogy megpróbálom egy picit jobbá tenni.

Fallon

ÚJ KUPACOT CSINÁLOK AZOKNAK AZ OLDALAKNAK, amiket már elolvastam. Hitetlenkedve meredek a kéziratra. Tudom, hogy haragudnom kellene, amiért olyan sokáig hazudott nekem, de így, hogy belelátok a fejébe, már valamennyire indokoltnak érzem a viselkedését. És nem csak az övét, hanem az apámét is.

Bennek igaza van. Ha ma visszagondolok arra a napra, már világos, hogy nem csak apám volt a hibás. Kifejezte a véleményét a karrieremről, amihez minden szülőnek joga van. Bár nem értettem egyet a közlésmódjával, de tény, hogy soha nem volt túl jó a kommunikációban. Ráadásul rögtön nekiestem, amint leült az asztalhoz. Védekező üzemmódba kapcsolt, én támadó üzemmódban voltam – innen kezdődött a lejtmenet.

Emlékeztetnem kell magamat arra, hogy az emberek nem csak egyféleképpen fejezhetik ki a szeretetüket. Noha apa és én ellenkező módon fejezzük ki, azért mégiscsak szeretet van köztünk.

A következő fejezethez akarok lapozni, de néhány jegyzetlap esik ki az ötödik és a hatodik fejezet közül. Leteszem a kéziratot, hogy felvegyem a levelet. Egy újabb üzenet Bentől.

Fallon!

Mindent tudsz, ami ezután történik a kéziratban. Minden itt van. Minden nap, amit együtt töltöttünk, és néhány olyan is, amit nem. Minden gondolat, ami valaha is eszembe jutott a jelenlétedben… vagy akár csak a közeledben.

Ahogy az előbbi fejezetből már láttad, a megismerkedésünkkor nem voltam jó állapotban. A tűzeset utáni két évben pokol volt az életem, és mindent megtettem, hogy elfojtsam a bűntudatot, amit éreztem. De az első nap, amit veled töltöttem, hosszú idő óta az egyetlen olyan nap volt, amikor boldognak éreztem magam.

És láttam rajtad, hogy én is boldoggá teszlek: korábban sohasem hittem volna, hogy ez lehetséges. Noha éppen költöztél, tudtam, hogy ha van rá mód, hogy mindketten elkezdjük várni november 9-ét, akkor az nagy változást hoz majd mindkettőnk életébe.

Meg is esküdtem rá, hogy megengedem magamnak, hogy élvezem a veled töltött napokat. Nem gondolok a tűzre, nem gondolok arra, amit veled tettem. Arra az egy napra minden évben az a srác lehettem, aki beleesik ebbe a lányba, hiszen minden rabul ejtett benned. Tudtam: ha hagyom, hogy a múltam emésszen engem a jelenlétedben, akkor valahogy elárulom magam. Akkor megtudod, mit tettem veled. Tudtam, hogy ha valaha is megtudod az igazat, semmiképpen sem bocsátod meg mindazt, amit elvettem tőled.

Valószínűleg tonnányi bűntudatot kellene éreznem, ám nem bánok egyetlen veled töltött percet sem. Persze, azt kívánom, bárcsak máshogy kezeltem volna a dolgokat. Talán ha odamentem volna hozzád és az apádhoz aznap, és elmondom az igazat, akkor megkíméllek egy csomó szívfájdalomtól. De nem rágódhatok azokon a dolgokon, amiket másképp kellett volna csinálnom, ha szerintem ez volt a sorsunk. Vonzódtunk egymáshoz. Boldoggá tettük egymást. Nem kételkedem abban sem, hogy volt néhány alkalom az elmúlt években, amikor egyszerre voltunk egymásba őrülten szerelmesek. Nem mindenki tapasztalja ezt meg, Fallon, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy megbántam.

Ez az egyik legnagyobb félelmem: hogy az elmúlt egy évben feltételezted, hogy több mint egy dologról hazudtam neked, pedig nem. Az egyetlenegy hazugságom, hogy elhallgattam előled a tűzzel kapcsolatos felelősségemet. Egyébként minden egyes szó, ami kijött a számon a jelenlétedben, maradéktalanul igaz volt. Amikor azt mondtam, hogy gyönyörű vagy, komolyan gondoltam.

Ha egyetlen dolgot is magaddal viszel ebből a kéziratból, hadd legyen ez az egyszerű bekezdés. Ízlelgesd ezeket a szavakat. Azt akarom, hogy nyomot hagyjanak a lelkedben, mert ezek a szavak a legfontosabbak. Rettegek, hogy a hazugságom miatt elveszítetted az önbizalmadat, amit az együtt töltött időben gyűjtöttél. Mert bár nagy dolgot titkoltam el előled, egy másik nagy dologgal kapcsolatban nem is lehettem volna őszintébb, és ez a szépséged. Igen, vannak rajtad hegek. De aki hamarabb veszi észre a hegeket, mint téged, nem is érdemel meg. Remélem, emlékezni fogsz erre, és elhiszed. A test csak egy csomagolása a benne rejlő valódi értékeknek. Te pedig tele vagy értékekkel: önzetlenség, jóság, könyörület. Minden, ami számít.

A fiatalság és a szépség megkopik. Az emberi nagyság nem.

Tudom, hogy az előző levelemben az áll, hogy nem azért írom ezt, hogy megbocsáss. Ez igaz is, de nem fogok úgy tenni, mintha nem fohászkodnék térden állva a bocsánatodért, reménykedve a csodában. Nem fogok úgy tenni, mintha nem ülnék végtelen órákon át az étteremben, reménykedve abban, hogy belépsz az ajtón. Mert pontosan ott leszek. És ha nem jössz el ma, ott leszek jövőre is. És az azutáni évben. Minden november 9-én várni foglak abban a reményben, hogy egyszer majd eléggé megbocsátasz annyira, hogy megint szeretni tudj engem. De ha ez nem történik meg, és sohasem jössz el, még mindig hálás leszek neked a halálom napjáig.

Megmentettél engem a megismerkedésünk napján, Fallon. Tudom, hogy még csak tizennyolc éves voltam, ám teljesen másképp alakult volna az életem, ha nem töltjük együtt azt az időt. Az első este, amikor el kellett búcsúznunk, egyenesen hazamentem, és elkezdtem írni ezt a könyvet. Ez lett az új életcélom. Az új szenvedélyem. Komolyabban vettem az egyetemet. Komolyabban vettem az életet. Így miattad és az életemre gyakorolt hatásod miatt nagyszerű volt az utolsó két év, amit együtt töltöttem Kyle-lal. Amikor meghalt, büszke volt rám. És ez többet jelent nekem, mint azt valaha is el tudnád képzelni.

Tehát akár megtalálod a szíved mélyén az erőt, hogy megint szeretni tudj engem, akár nem, muszáj volt megköszönnöm neked, hogy megmentettél. És ha bármelyik porcikáddal képes vagy megbocsátani nekem, tudod, hol leszek. Ma este, jövőre, azután és örökké.

A választás a tiéd. Folytathatod a kézirat olvasását, ami remélhetőleg segít a lezárásban. Vagy most abbahagyhatod az olvasást, és eljöhetsz megbocsátani nekem.

Ben

Az utolsó november
9.

Ha írtam hazugságot, kiradíroznám

De a mondott bevésődött már

A gyógyuló igazságot kiáltom vezeklésként újra

Hadd bánjak meg mindent bőrödhöz simulva.

– BENTON JAMES KESSLER

Ben

ÖSSZESEN 83456 SZÓBÓL ÁLLT A KÉZIRAT, amit tegnap este letettem az ajtaja elé. Durván 23000 szót tartalmazott az első öt fejezet, mielőtt elért az első üzenethez. Három óra alatt könnyedén elolvashatott 23000 szót. Ha rögtön nekilátott az olvasásnak, miután ott hagytam, hajnali három órára befejezte az első részt.

De mindjárt éjfél van. Már majdnem huszonnégy óra eltelt, amióta láttam, hogy felveszi a kéziratot, és becsukja az ajtót. Ami azt jelenti, hogy még maradt volna huszonegy órája, de még mindig nincs itt.

Ami azt jelenti – nyilván –, hogy nem jön.

Nagyjából úgy gondoltam, hogy nem fog eljönni ma, de a lelkem mélyén azért reménykedtem. Nem mondanám, hogy a döntése összetörte a szívemet, mert ahhoz ép, töretlen szívemnek kellett volna lennie.

Már egy teljes éve össze van törve a szívem, így a távolmaradása pont annyira nyomorít meg, mint a legutóbbi 365 nap.

Meglepő, hogy az étteremben hagyják, hogy ilyen sokáig várakozzak ebben a bokszban. Hajnal óta itt vagyok, mert reménykedtem, hogy fent maradt éjjel elolvasni a kéziratot. Most, hogy már majdnem éjfél van, jó tizennyolc órát töltöttem ebben a bokszban. Nagy borravalót kell majd hagynom.

23:55-kor kiteszem a borravalót. Nem akarok itt lenni, amikor november 10-et üt az óra. Inkább kint várom meg az utolsó öt percet a kocsimban.

Amikor kinyitom az ajtót, hogy elhagyjam az éttermet, a pincérnő szánakozó pillantást vet rám. Biztos nem látott még senkit ilyen sokáig várakozni, hogy aztán kikosarazzák, de legalább lesz egy jó sztorija, amit elmesélhet.

23:56-kor érek a parkolóba.

23:56-kor meglátom, hogy kinyitja a kocsiajtót, és kiszáll.

Még mindig 23:56 van, amikor összekulcsolom a kezemet a tarkóm mögött, és magamba szívom a hűvös novemberi levegőt, csak hogy tudjam, működik-e még a tüdőm.

A kocsija mellett áll. Az arcába fújja a haját a szél, ahogy rám néz a parkoló másik oldaláról. Úgy érzem, ha teszek felé egy lépést, akkor a szívem súlyától összeomlik a világ a talpam alatt. Néhány hosszú másodpercig mindketten mozdulatlanul állunk.

Lenéz a telefonra a kezében, aztán megint fel rám.

– 23:57 van, Ben. Már csak három percünk maradt, hogy megtegyük.

Rámeredek, hogy vajon mit akar mondani ezzel. Három perc múlva elmegy? Csak három percet ad, hogy megvédjem magamat előtte? Kérdések keringenek a fejemben, amikor meglátom, hogy mosolyra húzódik a szája sarka.

Mosolyog.

Amint tudatosul bennem, hogy mosolyog, már rohanok. Pillanatok alatt átszelem a parkolót. Köré fonom a karjaimat, magamhoz húzom, és amikor érzem, hogy ő is átölel, elkövetem a lehető legkevésbé alfahím dolgot.

Úgy bőgök, mint egy rohadt csecsemő.

Szorosan magamhoz ölelem. Két kezem a tarkóján pihen, az arcomat belefúrom a hajába. Olyan sokáig tartom így, hogy fogalmam sincs, november 9-e van-e még, vagy már 10-e. De a dátum nem számít, mert tudom, hogy minden egyes nap szeretni fogom.

Enyhül a szorítása, és felemeli a fejét a vállamról, hogy felnézzen rám. Most már mindketten mosolygunk. Nem hiszem el, hogy ez a lány megtalálta az erőt a szívében, hogy megbocsásson nekem. De megtette. Látom az egész arcán. Látom a szemében, a mosolyán, a testtartásán. És érzem abból, ahogy a hüvelykujjával cirógatja az arcomat, letörölve a könnyeimet.

– A könyvbéli pasik sírnak annyit, mint én? – kérdezem.

– Csak a tényleg szuperek – feleli nevetve.

Hozzáérintem a homlokomat az övéhez, és behunyom a szememet. Olyan sokáig akarom átélni ezt a pillanatot, ameddig csak lehet. Csupán azért, mert itt van, és azért, mert megbocsátott nekem, még nem biztos, hogy örökre itt lesz, hogy szeressen. Fel kell készülnöm arra, hogy ezt elfogadjam.

– Ben, mondani akarok valamit.

Hátrahúzódom, hogy a szemébe nézzek. Most az ő szemében vannak könnyek, így már nem érzem magam annyira szánalmasnak. Felemeli mindkét kezét, hogy megfogja az arcomat, és gyengéden simogassa.

– Nem azért jöttem ide, hogy megbocsássak neked.

Érzem, ahogy megfeszül az állkapcsom, de próbálok lazítani. Tudtam, hogy ez is előfordulhat. Tiszteletben kell tartanom a döntését, akármennyire nehéz is lesz nekem.

– Tizenhat éves voltál – kezdi. – Az egyik legszörnyűbb dolgon mentél keresztül, amit egy gyermek átélhet valaha. Aznap este nem azért cselekedtél úgy, mert rossz ember voltál, Ben! Hanem azért, mert egy ijedt tinédzser fiú voltál, az emberek pedig néha követnek el hibát. Olyan súlyos bűntudatot cipeltél azért, amit tettél, és olyan sokáig! Nem kérheted, hogy megbocsássak neked, mert nincs miért megbocsátanom. Sőt, azért jöttem, hogy én kérjek tőled bocsánatot. Mert ismerem a szívedet, Ben, és a te szíved csak szeretni tud. Rá kellett volna jönnöm tavaly, amikor kételkedtem benned. Meg kellett volna adnom az esélyt, hogy akkor megmagyarázd. Ha hallgattam volna rád, akkor egy egész évre való szívfájdalmat elkerülhettünk volna. Szóval ezért… ne haragudj! Annyira sajnálom! Remélem, meg tudsz nekem bocsátani.

Őszinte reménykedéssel néz fel rám. Mintha komolyan azt hinné, hogy részben az ő hibája bármi, amin valaha is keresztülmentünk.

– Neked nem szabad bocsánatot kérned tőlem, Fallon.

Kifújja magát és bólint.

– Akkor neked sem szabad bocsánatot kérned tőlem.

– Rendben – válaszolom. – Én megbocsátok magamnak.

– És én is megbocsátok magamnak – nevet.

A hajamhoz emeli a kezét, hogy beletúrjon, miközben rám mosolyog. Megakad a szemem a bal csuklóján lévő kötésen, és észre is veszi.

– Ó! A legfontosabb részt majdnem elfelejtettem. Emiatt késtem el ennyire – kezdi lefejteni a kötést a csuklójáról. – Varrattam egy tetoválást – emeli fel a csuklóját. Egy apró nyitott könyv van rajta. A két oldalon pedig egy komédia és egy tragédia álarc. – A két kedvenc dolgom. Most csináltattam két órája, amikor rájöttem, hogy milyen önzetlenül szeretlek téged – pillant fel rám csillogó szemmel.

Gyorsan kifújom a levegőt, és megfogom a csuklóját. A számhoz emelem, hogy csókot nyomjak rá.

– Fallon, gyere haza velem! Szeretkezni akarok veled, és elaludni melletted. Utána pedig reggelit akarok neked csinálni. Megígértem tavaly. Jól átsült szalonnát, mindkét oldaláról átsütött, de belül még lágy tükörtojással.

Mosolyog, de a reggelibe nem egyezik bele.

– Igazából apával fogok reggelizni holnap.

Hallani, hogy az apjával reggelizik, még nagyobb öröm számomra, mintha igent mondott volna, hogy velem reggelizzen. Tudom, hogy az apja nem egy mintaszülő, de attól még az apja. És akkora bűntudatot éreztem, amiért én vagyok a felelős a kapcsolatuk terheinek nagy részéért…

– De attól még hazamegyek veled – teszi hozzá.

– Helyes. Ma éjjel az enyém vagy. Alig várom, hogy holnapután megcsináljam neked a reggelit. És utána mindennap, egészen november 9-ig, amikor fél térdre ereszkedve prezentálom neked a világtörténelem leginkább könyvbe illő lánykérését.

– Ezzel mennyire lelőtted a poént, Ben! – csap rá a mellkasomra. – Nem jöttél még rá, hogy a spoilereknél előre szokás figyelmeztetni az embert?

– Vigyázat, spoiler! – vigyorgok, miközben közelebb hajolok a szájához. – Boldogan éltek, amíg meg nem haltak.

És ekkor megcsókolom.

És tizenkét pontos.

•••

Nincs vége.

Messze nincs!

Köszönetnyilvánítás

Először is szeretnék köszönetet mondani mindenkinek, akinek benne volt a keze a könyv elkészültében. Az előolvasóimnak és a legjobb barátaimnak. Minden különösebb sorrend nélkül: Tarry Fishernek, Mollie Kay Harpernek (a szexjelenet-mesteremnek), Kay Milesnak, Vannoy Fite-nak, Misha Robinsonnak, Marion Archernek, Kathryn Pereznek, Karen Lawsonnak, Vilma Gonzaleznek, Kaci Blue-Buckley-nek, Stephanie Cohennek, Chelle Lagoski Northcuttnak, Jennifer Stiltnernek, Natasha Tomicnak, Aestasnak és Kristin Delcambre-nak.

Köszönet a nőknek, akik segítenek kézben tartani a kaotikus életemet a számlák befizetésétől kezdve a netes olvasói csoportjaimban való segítségnyújtásig: Stephanie Cohennek, Brenda Pereznek, Murphy Hopkinsnak, Chelle Lagoski Northcuttnak, Pamela Carrionnak, és Kristin Delcambre-nak.

Bár a Bookworm Box nem kötődik ehhez a könyvhöz, az önkéntesek keze kétségtelenül benne volt abban, hogy ez a könyv elkészülhetett. Tehát köszönet mindenkinek, aki segített dobozokat pakolni, címkéket nyomtatni, és könyveket adományoztak! De a legnagyobb köszönet Lin Reynoldsnak, aki szinte baromira egyedül folytatja ezt a jótékonysági kezdeményezést a rengeteg akadály ellenére.

Köszönet a szüleimnek, a testvéreimnek, Heathnek és a fiúknak. Mindegyikőtöknek! Tudom, hogy az utóbbi néhány évben drasztikusan megváltozott az életünk. Az egész világot jelenti számomra, hogy mindegyikőtök nyitottan és elfogadóan állt ezekhez a változásokhoz. Nem veszekedtek, amikor elfelejtelek visszahívni benneteket, nem vagytok mérgesek, ha túl sokat utazom, és nem égetitek el a ruháimat, amikor hetekig képtelen vagyok kicsomagolni a bőröndökből. Nagyra értékelem a türelmeteket és a megértéseteket. Ti vagytok a bázisom, a gerincem és a szívem. Mindannyian.

Köszönet Johanna Castillónak, az én csodálatos, gyönyörű szerkesztőmnek, akinek bomba lábai vannak. A boldogságom a legfontosabb a számodra, s ennél nem is kívánhatnék többet.

KÖSZÖNET A SAJTÓSOMNAK, ARIELE STEWART FREDMANNEK! AZÉRT ÍROM NAGYBETŰVEL, MERT MÉG MINDIG ANNYIRA IZGATOTT VAGYOK, AMIÉRT VÉGRE MEGKAPARINTOTTALAK! NEMCSAK SAJTÓSKÉNT, HANEM NAGYSZERŰ, SZUPER BARÁTKÉNT IS!

Köszönet a kiadómnak, Judith Currnek, és az Atria Books többi csapattagjának. Nem tudom eléggé megköszönni a tőletek kapott támogatást. Onnantól kezdve, hogy első próbálkozásra eltaláltátok a borítót, és meghívtatok ebbe az őrült mobilapplikációs dologba. Alig várom, hogy kiderüljön, mit tartogat veletek a jövőm.

Köszönet az ügynökömnek, Jane Dystelnek, és az egész Dystel & Goderich Literary Teamnek. Nem tudom eléggé megköszönni, hogy ilyen óriási szerepet játszotok a karrieremben. Az álmomban. Az életcélomban. A segítségetek nélkül lehetetlen volna.

Az X Ambassadorsnak, napjaink egyik legnagyszerűbb zenekarának. Köszönöm, hogy ennyire inspiráltatok ennek a könyvnek a megírására. Köszönet, hogy lélekemelő zenét csináltok.

És végül, de nem utolsósorban köszönet Cynthia Capshaw-nak, amiért életet adott a lelki társamnak.

Ha bárkit is kihagytam, az Murphy hibája. Bár előrelépett karrierjében szerkesztőként, így már nem az asszisztensem, de attól még mindenért őt fogom okolni, ami félresikerül. Mert mindig is a tesóm marad.

A szerzőről

Colleen Hoover #1 New York Times bestsellerszerző. Romantikus, illetve fiatal felnőtteknek és nőknek szóló regényeket alkot. Nem szereti, ha egy műfaj keretei közé szorítják. „Ha beskatulyázol, kirágom belőle magamat” – mondja. Texasban él férjével és három fiukkal. A közösségi médiában szinte mindenhol @colleenhoover név alatt érhető el, e-mail címe colleenhooverbooks@gmail.com.

Table of Contents

Az első november9.

Fallon

Ben

Fallon

Ben

Fallon

A második november9.

Ben

Fallon

Ben

Fallon

A harmadik november9.

Fallon

Ben

Fallon

Ben

Fallon

Ben

A negyedik november9.

Fallon

Ben

Az ötödik november9.

Fallon

Ben

Fallon

Fallon

Fallon

A hatodik november9.

Fallon

Fallon

Fallon

Fallon

Fallon

Az utolsó november9.

Ben

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről