Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2021

Írta: Colleen Hoover

A mű eredeti címe: Without Merit

A művet eredetileg kiadta:

Atria Books, a Division of Simon & Schuster Inc.

Copyright  2017 by Colleen Hoover. Ali rights reserved.

Cover design by Laywan Kwan

Cover photograph by plainpicture/anja weber-decker

Fordította: Szarvas Szilvia

A szöveget gondozta: Leiéné Nagy Márta

ISSN 2064-7174

ISBN EPUB 978-963-399-791-8

Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2021-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Szegedi Marinka

Korrektorok: Dukát Erika, Deák Dóra

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

Ezt a könyvet Cale Hoovernek ajánlom. Szerető édesanyádként néha nehezen állom meg, hogy ne tartsalak védőburokban, és ne óvjalak meg a világtól, de azt is nehezen állom meg, hogy a világot ne zárjam el, és ne védjem meg tőled. Mert egy nap a feje tetejére állítod a világot.

Alig várom, hogy láthassam.

Első fejezet

Lenyűgöző gyűjteményem van trófeákból. Egyiket sem én nyertem.

A legtöbbet ócskapiacon vagy garázsvásáron vettem. Kettőt apámtól kaptam a tizenhetedik születésnapomra, és csak egyetlenegyet loptam. Azt hiszem, azt szeretem a legkevésbé. Drew Waldrup szobájából emeltem el, közvetlenül azután, hogy szakított velem. Két hónapja jártunk, amikor először engedtem meg neki, hogy benyúljon a pólóm alá. Arra gondoltam, milyen jó érzés, de ekkor rám nézett, és azt mondta:

- Azt hiszem, nem akarok tovább járni veled, Merit.

Na, tessék! Én nagyban élvezem, hogy a mellemet simogatja, neki meg azon jár az agya, hogy többé nem is akar tapizni! Nyugodtan kicsusszantam alóla, és felálltam. Megigazítottam a pólómat, a polcához léptem, és lekaptam róla a legnagyobb serlegét. Meg se szólalt. Ha képes volt úgy kidobni, hogy a keze még a pólóm alatt fickándozott, minimum egy serleget érdemeltem érte.

Ami azt illeti, éppen ez a kerületi bajnoksági serleg volt a gyűjteményem első darabja. Attól kezdve, ha valami szar dolog történt az életemben, garázsvásárokon vagy lomispiacokon vettem egy véletlenszerűen kiválasztott kupát.

Az elbukott jogsimra egy lövészeti verseny első díjával emlékeztem.

Egy színházi bemutató emléktrófeája juttatta eszembe az iskolabált, ahova egy fiú se hívott meg.

Amikor apám megkérte a szeretője kezét, egy ifibajnoksági kupával ünnepeltem meg.

Két éve loptam el azt a bizonyos első serleget. Most már tizenkét kupám van, bár tucatnál is több pocsék dolog történt, amióta Drew Waldrup szakított velem… de meglepően nehéz kidobott serlegeket találni.

Ezért méricskélem egy helyi régiségboltban árgus szemekkel azt a szépségverseny hetedik helyéért járó trófeát, amit hat hónappal ezelőtt szúrtam ki. Azóta vágyom rá. Körülbelül negyven centi magas, egy 1972-ben, Dallasban tartott, „Csizmás Csinibabák” tematikájú versenyen adták át. Tetszik a röhejes téma is, de különösen a díj tetején álló, aranyozott nőalak jön be. Báli ruhát, tiarát és sarkantyús csizmát visel. Hihetetlenül abszurd darab, különös tekintettel a nyolcvanöt dolláros vételárára, de azóta spórolok rá, hogy megláttam. Most végre elég pénzem van, hogy megvegyem.

Felkapom a trófeát, és a kassza felé indulok, amikor a második emeleten kiszúrok egy pasit.

Lazán a korlátra könyököl, mintha már egy ideje, állát a tenyerébe támasztva, bámulna engem. Ahogy a szemébe nézek, rám mosolyog. Tőlem meglepő módon visszamosolygok, pedig nem vagyok flörtölős típus, azt meg végképp nem tudom, hogy reagáljak a flörtölésre. A srác azonban kedvesen mosolyog, és mivel egy emelettel feljebb van, nem félek a lehetséges megszégyenüléstől.

- Mit csinálsz? - kiált oda.

Ösztönösen hátrapillantok a vállam fölött, hogy lássam, biztosan nekem szólt-e. Talán nem is engem néz, hanem valakit, aki mögöttem áll? Egy anyukától eltekintve azonban, aki volt olyan bátor, hogy elhozza a kisfiát a régiségboltba, nincs más mellettem. Ráadásul az anyuka és a kisfiú is a másik irányba fordul, így a pasas biztosan hozzám beszél.

Visszanézek, még mindig ugyanúgy mosolyog rám.

- Veszek egy trófeát - jelentem ki.

Azt hiszem, tetszik a mosolya, de egy kicsit messze van tőlem ahhoz, hogy eldöntsem, valóban vonzónak találom-e. Magabiztossága önmagában elég megnyerő. Haja sötét, kissé borzas és kócos, de ezt nem rovom fel neki, mert én se fésülködtem tegnap reggel óta. Szürke, kapucnis pulóvert visel, ujját feltűri a könyökén. Karját, amelyik az állát támasztja, tetoválások borítják, de innen nem tudom kivenni, mit ábrázolnak.

Túl fiatalnak és túl tetováltnak tűnik ahhoz, hogy egy régiségboltban bóklásszon hétköznap délelőtt, de ki vagyok én, hogy ítélkezzem? Nekem is iskolában kellene lennem. Megfordulok, és vásárlást tettetek, de tudom, hogy figyel engem. Próbálom figyelmen kívül hagyni, de alkalmanként felpillantok rá, hogy lássam, még mindig ott áll-e. Igen, ott áll.

Talán itt dolgozik? Ez megmagyarázná a jelenlétét, de azt nem, miért néz engem egyfolytában. Azt hiszi, így kell flörtölni? Elég érdekes módszer, sajnos azonban én kifejezetten bukom az érdekes dolgokra és az eredetiségre. Noha nézelődés közben igyekszem úgy tenni, mint akit hidegen hagy a fiú tekintete, valójában nagyon is hatással van rám. Minden egyes lépésemnél érzem. A tekintetnek nincs súlya, mégis a tudat, hogy néz engem, elnehezíti a lépteimet. Még a gyomrom is elnehezül.

Már mindent végignéztem a boltban, de nem akarok fizetni és elmenni, mert túlságosan is élvezem ezt a játékot.

Egy kicsi város kicsi iskolájába járok, és a „kicsi” jelzővel sokat mondok. Évfolyamonként átlagosan húsz diák tanul a suliban. Nem osztályonként, évfolyamonként. Mi, a végzősök, huszonketten vagyunk: tizenkét lány és tíz fiú. A tízből nyolc fiúval egy osztályba járok ötéves korom óta, ami kissé beszűkíti a randilehetőségeket. Nehéz olyan srácokhoz vonzódni, akikkel ötéves kora óta élete szinte minden napját együtt tölti az ember.

Ezt a fickót azonban, aki engem figyel, nem ismerem, ami azt jelenti, hogy máris jobban vonzódom hozzá, mint az egész suliban bárkihez, pusztán azért, mert nem ismerem.

Megállok egy emelvényen, ami jól látható onnan, ahol áll. Úgy teszek, mintha nagyon érdekelne az egyik polcra kitett tábla: egy régi, fehér jelzőtábla „Akna” felirattal, mellette jobbra mutató nyíl. Röhögnöm kell rajta. Mellette egy ütött-kopott tábla, ami valószínűleg egy benzinkútról származik, rajta a felirat: „Kenőanyag”. Elgondolkodom, vajon szándékosan helyezték egymás mellé ezeket a kétértelmű táblákat, vagy csak a véletlen játéka volt. Ha lenne rá pénzem, megvenném őket, és kétértelmű táblákkal raknám tele a szobámat, de épp elég sokba kerül a trófeagyűjtő szenvedélyem is.

Az anyukájával nézelődő kisfiú most már csak néhány méterre áll tőlem. Körülbelül négy- vagy ötéves lehet, mint a kisöcsém, Moby. Az anyja legalább tízszer szólt rá, hogy semmihez se nyúljon, mégis felveszi az előttünk álló polcon csillogó üvegmalacot. Miért vonzzák annyira a gyerekeket a törékeny dolgok? A kisfiú ragyogó szemekkel vizsgálgatja a malacfigurát. Tetszik, hogy a kíváncsisága erősebb, mint a szabálykövetési hajlandósága.

- Anya, ezt megveszed nekem? - kérdezi.

Az anyja egy falbeugróban áll, régi magazinokat nézeget. Meg se fordul, hogy lássa, mit talált a kisfia, csak annyit mond:

- Nem.

Akisfiú szeme elhomályosul. Elszomorodva indul, hogy visszategye a polcra a malacot, de kis keze remegni kezd, amikor megpróbálja letenni. Az üvegfigura kicsúszik a kezéből, majd szilánkokra robban a lábánál.

- Ne mozdulj! - mondom a kisfiúnak; én előbb érek oda hozzá, mint az anyja. Lehajolok, és elkezdem felszedegetni az üvegdarabkákat.

Az anyja felkapja, és néhány méterre az üvegszilánkoktól leteszi.

- Mondtam, hogy ne nyúlj semmihez, Nate!

Amikor a kisfiúra nézek, úgy bámul az összetört üvegszilánkokra, mintha a legjobb barátját veszítette volna el. Az anyja kimerülten, dühösen temeti az arcát a kezébe, majd hozzám lép, és segít felszedegetni a darabkákat.

- Nem ő volt, én törtem össze - mondom neki.

A nő hátranéz a kisfiára, aki viszont úgy néz rám, mint aki nem tudja, mit mondjon. Rákacsintok, mielőtt az anyja hátrafordulhatna, és megszólalok:

- Nem láttam, hogy mögöttem áll. Megbotlottam a kisfiúban, és elejtettem a malacot.

A nő döbbentnek tűnik, talán még kicsit bűntudatosnak is, amiért rögtön a gyereket vádolta meg.

-O… - mondja. Továbbra is segít felszedni a nagyobb üvegdarabokat. A kasszánál álló férfi hirtelen megjelenik, kezében seprű és lapát.

-Innentől bízzák rám - mondja, majd egy feliratra mutat a falon: „Az okozott kárt ki kell fizetni!”

A nő kézen fogja a fiát, és elmegy. A fiúcska átnéz a válla felett, és rám mosolyog. Már megérte elvinni a balhét.

Ismét a seprűs férfihoz fordulok.

- Mennyibe került a malac?

- Negyvenkilenc dollárba, de ha ad harmincat, rendben vagyunk.

Felsóhajtok. Már nem vagyok olyan biztos benne, hogy a kisfiú mosolya megért harminc dollárt. Visszaviszem a szépségverseny díjamat a helyére, majd leveszek a polcról egy olcsóbb és sokkal kevésbé lenyűgöző serleget. A kasszához megyek, hogy kifizessem az összetört malacot meg a bowlingverseny győztesének szóló serleget. Miután a kasszás átadja a visszajárót és a zacskóba tett trófeát, az ajtó felé indulok. Amikor kinyitom, eszembe jut a srác, aki a második emeletről nézett engem. Mielőtt kimennék az ajtón, felpillantok, de már nincs ott. Ettől valahogy még nehezebb lesz a szívem.

Kimegyek a boltból, át az utcán, és a szökőkút mellett elhelyezett asztalok egyikéhez lépek. Egész életemben Hopkins megyében éltem, de ritkán járok a főtéren - nem is értem, miért, hiszen azóta szeretem, hogy kihelyezték a vicces gyalogátkelő táblákat. A táblák egy zebrán átmenő figurát ábrázolnak, aki magasra emeli a bal lábát. Annyira eltúlzott a mozdulat, hogy Monty Python-féle hülye járásnak is elmenne.

Néhány éve két mosdót is építettek a városban. A két üvegépítmény kívülről tükörkockának tűnik, de belülről kilátni a környezetre. Elég zavarba ejtő, hogy a vécén ülve lehet figyelni a forgalmat, de engem vonzanak a szokatlan dolgok, így azon kevesek egyike vagyok, akik büszkék a furcsa mosdókra.

- Kié lesz a trófea?

Apropó, szokatlan jelenségek…

A régiségboltban látott srác mellettem áll. Teljes bizonyossággal kijelenthetem, hogy határozottan jóképű. Szeme különleges világoskék, azonnal magára vonzza a tekintetet. Mintha nem is illene olajbarna bőréhez és fekete hajához. Egy pillanatra a haján felejtem a tekintetem. Nem is emlékszem, láttam-e valaha ennyire sötét hajú embert ennyire világos szemmel. Kicsit elüt egymástól a kettő, legalábbis szerintem.

Most is úgy mosolyog, ahogy a régiségboltban. Eltűnődöm: vajon mindig így mosolyog? Remélem, nem. Eljátszom a gondolattal, hogy talán önkéntelenül mosolyog így rám. Állával a kezemben tartott zacskó felé bök. Hirtelen eszembe jut, hogy feltett egy kérdést a trófeáról.

- Magamnak vettem.

Ahogy oldalra billenti a fejét, nem tudom eldönteni, hogy jól szórakozik-e, vagy csodálkozik. Nem tudom, melyik érzése az uralkodó, de mindkettő tetszik.

- Trófeákat gyűjtesz, amiket nem te nyertél?

Bólintok. Elneveti magát, de hang nélkül, mintha csak magában nevetne. Farzsebébe csúsztatja a kezét.

- Miért nem iskolában vagy?

Nem is tudtam, hogy ennyire nyilvánvaló a korom. A mellettünk álló padra teszem a trófeás zacskót, és lecsúsztatom a szandálom.

- Szép napunk van, nem egy osztályterembe zárva akartam eltölteni.

A szökőkúthoz lépek, ami nem is szökőkút, csak egy csillagot formázó, lapos betonalakzat. A víz a csillag mentén elhelyezett lyukakból szökik fel, és a forma közepe felé lövell. Az egyik lyukra teszem a lábam, és várom, hogy hozzáérjen a víz.

Október utolsó hete van, ilyenkor már túl hideg az idő ahhoz, hogy a gyerekek a szökőkút vizében játsszanak, mint nyáron, de annyira még nincs hűvös, hogy ne nedvesítsem be kicsit a lábamat. Mivel pedikűrre nincs pénzem, ez is megteszi.

A srác egy pillanatig néz, de már kezdek hozzászokni, mintha a nekem kiutalt, csak nálam kicsit vonzóbb árnyékom lenne. Nem nézek közvetlenül rá, amikor lazán leveszi a cipőjét, majd mellém áll, és az egyik lyuk felé emeli a lábát.

A karjára pillantok, hogy jobban megnézhessem a tetoválásait. Igazam volt, csak a bal karján vannak tetkók, a jobb karján egyet sem látok, de a balt borító tetoválások sem olyanok, mint amilyenekre számítottam. Véletlenszerűek, összefüggéstelenek, nem kapcsolódnak egymáshoz. Az egyik, ami a csuklója külső oldalán virít, egy apró kenyérpirítót ábrázol, amiből épp kiugrik a kenyér. A könyöke mellett egy biztosítótű feketéllik. Alkarján egy mondat: „Magán a sor, Doktor”. Felnézek az arcára, de most a lábát nézi. Meg akarom kérdezni a nevét, de váratlanul víz ér a talpamhoz. Nevetve lépek hátra, és mindketten a csillag közepe felé tartó vízsugarat nézzük.

A következő az ő lábát éri, de nem reagál rá, csak a lábát figyeli, amíg el nem áll, és egy másik lyukból nem tör elő a víz. Rám néz, de ezúttal nem mosolyog. Komoly arcát látva görcsbe rándul a gyomrom. Mikor megszólal, feszülten figyelek rá.

- Avilág minden pontja közül éppen itt vagyunk, ugyanabban az időben. - Hangjában nevetés bujkál, de arca szinte zavart. Megrázza a fejét, majd közelebb lép hozzám. Tetovált karját felemeli, és kisimít az arcomból egy rakoncátlan tincset. Váratlan és meghitt a mozdulat, mint az egész pillanat, de nem bánom. Szeretném, ha megint megtenné, ám ekkor leengedi a karját.

Nem emlékszem, néztek-e rám valaha úgy, ahogy ő néz rám, mintha lenyűgözném. Tudom, hogy nem ismerjük egymást, és bármi lebeg is köztünk, azt darabokra zúzza az első valódi beszélgetésünk. Valószínűleg seggfejnek bizonyul, vagy ő gondolja rólam, hogy őrült vagyok, majd az egész kínossá válik, és boldogan fordítunk egymásnak hátat; ebben a pillanatban azonban, amikor még csak az arca átszellemültségét látom, tökéletesnek képzelhetem. Okosnak, tiszteletteljesnek, viccesnek és művészi hajlamokkal megáldottnak látom, mert ha ő lenne a tökéletes férfi, rendelkezne ezekkel a tulajdonságokkal. Amíg itt áll előttem, nekem elegendő, ha mindezt elképzelhetem róla.

Közelebb lép hozzám, és ekkor, mintha az ő szívét is lenyeltem volna, a saját szívem megduplázza a ritmust. Az ajkamra néz, és biztos vagyok benne, hogy meg akar csókolni. Bárcsak megcsókolna! Különös, hogy erre vágyom, hiszen alig beszéltünk pár szót. Mégis szeretném, ha úgy csókolna meg, hogy még tökéletesnek hiszem. Akkor a csókja is tökéletes lesz.

Ujja megérinti a csuklómat, de mintha ököllel szorítana a tüdőmre. Ujja nyomán libabőrös leszek, keze a nyakamhoz simul.

Nem tudom, meddig állok ott remegő lábakkal. Fejemet hátravetem, ajka centikre van az enyémtől, mintha habozna. Elmosolyodik.

- Eltemetsz engem - suttogja.

Nem tudom, hogy érti, de tetszik, amit mondott; és az is, ahogy ajka gyengéden az enyémhez ér, mikor elhallgat. Igazam volt, tökéletes érzés. Annyira tökéletes, mint a régi filmekben, amikor a főhős átkarolja a főhősnőt, aki a csók nyomásának ellentartva szinte C alakba görbíti a testét, amíg a főhős magához öleli. Pontosan így húz magához, amikor nyelve az ajkamhoz ér; karom úgy lóg mellettem, mint a filmekben, amíg rá nem döbbenek, mennyire vágyom rá, és végre vissza nem csókolom. Szájának olyan íze van, mint a mentafagyinak, és annyira tökéletes! Ez a pillanat életem egyik csúcsa, mint a desszert. Szinte komikus a helyzet. Úgy csókol engem ez az idegen, mintha ez lett volna a bakancslistája utolsó tétele. Eltűnődöm, vajon mi indította erre.

Most már mindkét keze az arcomra csúszik, mintha senki sem lenne itt rajtunk kívül. Lassan, nyugodtan csókol, és egyáltalán nem érdekli, ki látja: egy város főterén vagyunk, és már ketten is ránk dudáltak.

A nyaka köré fonom a karom, és úgy döntök, hagyom, hadd folytassa, ameddig akarja, mert nem sietek sehova. Még ha sietnem kellene is, lemondanám a programomat. Ezért? Bármikor.

Éppen amikor keze a hajamba siklik, víz fröccsen a talpamra. Váratlanul ér; felsikkantok. A fiú felnevet, de nem hagyja abba a csókot. Elázunk, mert a talpam nem takarja el a vízcsövet, de ez egyikünket sem érdekli. Így még inkább kitűnik, mennyire abszurd is ez a csók.

Telefonja csengőhangja emeli a tétet, mert persze most kell félbeszakítania. Túlzottan is tökéletes pillanat volt.

Hátralép, szemében egyszerre ül kielégültség és éhség. Előhúzza zsebéből a telefonját, és rápillant.

- Elvesztetted a telefonod, vagy ez csak vicc akar lenni? - kérdezi.

Vállat vonok. Fogalmam sincs, mi ebben a vicces. Az, hogy hagytam, hogy megcsókoljon? Az, hogy valaki felhívta az említett csók közben? Halkan nevetve emeli füléhez a telefont.

- Halló? - szól bele. Arcáról eltűnik a mosoly, most már csak zavartnak látszik. - Ki az?

Vár néhány másodpercet, majd elveszi a fülétől a telefont, és lepillant rá, majd megint rám.

- Most komolyan, ez valami tréfa?

Nem tudom, hogy hozzám beszél-e, vagy ahhoz, aki hívta, így megint vállat vonok. Ismét a füléhez emeli a telefont, és hátralép.

-Ki beszél? - ismétli meg, majd idegesen elneveti magát, és megdörzsöli a tarkóját. - De… de hiszen itt állsz előttem!

Ennek hallatán érzem, hogy az arcomból és egész testemből kifut minden szín ebben az őrült, idegennel megosztott pillanatban. Nem vagyok más, csak Honor Voss, az ikertestvérem másodosztályú másolata, akivel a srác nyilvánvalóan beszél.

Eltakarom az arcom, és megfordulok. Felkapom a cipőmet és a táskámat. Remélem, legalább ennyire el tudok tőle távolodni, mielőtt rá nem jön, hogy a lány, akit megcsókolt, nem Honor.

Nem hiszem, hogy ez történik velem. Megcsókoltam a testvérem barátját!

Persze nem szándékosan tettem. Gyanítottam, hogy összejött valakivel, mert mostanában sokszor volt programja, de honnan tudhattam volna, hogy éppen ez a srác az? Elsietek, de nem jutok messzire, mert hallom, hogy fút utánam.

- Hé, hé! - kiált.

Hát ezért nézett engem a boltban: összekevert Honorrel. Ezért kérdezte, miért nem vagyok iskolában. Ha elég jól ismeri Honort ahhoz, hogy megcsókolhassa, akkor azt is tudja, hogy Honor sosem lógna az iskolából.

Most már mindent értek. Nem holmi varázslatos kötelék támadt két idegen között, csak egyszerűen összekevert a barátnőjével, én pedig bolondot csináltam magamból, mert nem jöttem rá azonnal, mi történik.

Érzem, hogy megragadja a könyökömet. Nincs más választásom, mint hogy megforduljak, és szembenézzek vele, mert Honor ezt sosem tudhatja meg. Amikor a szemembe néz, már nincs csodálat a tekintetében. A telefonját bámulja, majd engem.

- Nagyon sajnálom - mondja. - Azt hittem…

- Rosszul hitted! - csattanok fel, pedig jóhiszemű tévedés volt.

Honor és én ugyanúgy nézünk ki, de ha csak egy kicsit is ismerné a testvéremet, tudná, hogy ő sohasem jelenne meg úgy nyilvános helyen, mint én. Nem viselek sminket, a hajam szénakazal, a tegnapi ruháimat hordom.

A fiú visszateszi a telefonját a zsebébe, de az ismét megszólal. Amikor előveszi, látom, hogy Honor neve villog a képernyőn. Kikapom a kezéből a telefont, és elhúzom az ujjamat a képernyőn.

- Szia!

- Merít? - nevet fel Honor. - Mi folyik itt? Miért vagy Sagannel?

Sagan? Még a neve is tökéletes.

- Csak… belebotlottam. Összekevert veled, de aztán felhívtad, és enyhén szólva összezavarodott!

Ahogy beszélek, egyenesen Saganre nézek. A szemembe néz, meg se próbálja elvenni tőlem a telefont.

Honor ismét felnevet.

- Hehe, ez vicces! Bárcsak láthattam volna, milyen képet vágott!

- Óriási volt! - mondom pléhpofával. - Figyelmeztethetted volna a barátodat, hogy van egy egypetéjű ikertesód!

Visszaadom Sagannek a telefont, majd hátralépek. Sagan csak fogja a telefont, képtelen levenni rólam a tekintetét.

- El ne mondd neki, mi történt! - suttogom. - Senkinek se mondd el! Soha!

Kissé habozva bólint. Ahogy megkapom a megerősítést, hogy nem mesél el mindent Honornek, sarkon fordulok, és elmegyek.

Életemben nem égtem még ekkorát. Soha, de soha!

Második fejezet

Mekkora ökör vagyok...

Mégis… annyira szép és annyira váratlan volt, istenem! Sagan kisugárzása váratlanul ért, és ahogy megcsókolt, nekem annyi volt. Szája meleg, mentaízű, majd a körülöttünk csobogó víz szinte túlterhelte az érzékszerveinket, és azt kívánom, bárcsak valóban ez történt volna. Mindent érezni akartam. Az a váratlan csók mintha hosszú idő óta először keltett volna életre. Nem is emlékszem, éreztem-e hasonlót valaha. Pontosan ezért nem jöttem rá, hogy összekevert engem Honorrel. Számomra sokat jelentett ez a véletlen csók, de számára megszokott volt. Valószínűleg mindig így csókolja meg Honort. Furcsa is, mert olyan… egészségesnek tűnik. Rendes körülmények között nem Honor esete.

Apropó, Honor…

Indexelek, majd a második csörgésre felveszem a telefonom. Hogyhogy engem hív? Sose hívjuk fel egymást.

A stoptáblához érek.

- Helló! - köszönök lazán.

- Még mindig ott van veled Sagan? - kérdezi Honor. Behunyom a szemem, és felsóhajtok. Nem sok levegőm maradt a csók után.

- Nem, már nincs. Honor is felsóhajt.

- Különös, mert nem veszi fel a telefonját. Megpróbálom megint hívni.

-Oké.

Letenni készülök a telefont, mikor hirtelen megszólal:

- Te miért nem vagy most iskolában?

- Nem éreztem jól magam, ezért eljöttem - sóhajtok.

- Ó, oké. Akkor este találkozunk!

- Honor, várj! - kiáltok fel, mielőtt elköszönne. - Van valami… mi a baj Sagannel?

- Hogy érted?

- Tudod, hogy értem. Azért vagy vele, mert… haldoklik? Egy pillanatnyi csend után haragosan válaszol:

- Jesszus, Merít, dehogyis! Néha olyan szemét tudsz lenni! Elnémul a vonal, a telefonra bámulok.

Nem akartam megbántani, tényleg kíváncsi voltam, ezért jár-e vele. Amióta tizenhárom éves korában összejött Kirkkel, sose járt átlagos élettartamú srácokkal. Kirk miatt még mindig ki van borulva, úgy érzi magát, mint egy nyílt seb, amibe sót szórtak.

Kirk helyes tanyasi gyerek volt. Traktort vezetett, szalmát hányt, megjavította az elektromos megszakítókat, és egyszer még egy kocsi sebváltóját is helyrehozta, amivel még apa se tudott mit kezdeni.

Körülbelül egy hónappal a tizenötödik születésnapunk előtt és két héttel azután, hogy Kirk elvette Honor szüzességét, Kirk apja a legelőjük közepén talált rá félájult, vérző fiára. Kirk leesett a traktorról, ami átment rajta, és eltörte a jobb karját. Noha maga a sérülés nem volt életveszélyes, tapasztalt kezelőorvosa elgondolkodott, miért is eshetett le egyáltalán a traktorról. Kiderült, hogy Kirk epilepsziás rohamot kapott, amit egy agydaganat okozott.

- Valószínűleg már csecsemőkora óta nő a tumor az agyában - mondta az orvos.

Kirk még három hónapig élt. Ezalatt a testvérem alig hagyta magára. Honor volt Kirk első és utolsó szerelme; őt látta utoljára, mielőtt örök álomra szenderült.

Honor kóros szomorúságba zuhant, miután első szerelmét elvitte a valószínűleg gyerekkora óta növekvő tumor. Szinte lehetetlennek tűnt számára, hogy átlagosan egészséges, átlagos életkilátásokkal bíró fiút szeressen. Éjjel-nappal végstádiumú betegek chatszobáiban lóg, és olyan fiúkba szeret bele halálosan, akiknek legfeljebb hat hónapjuk van hátra - és noha városunk kicsi ahhoz, hogy ellássa Honort megfelelő mennyiségű beteg udvarlóval, Dallas csak mintegy kétórás autóútra található. Épp elég kórház szakosodott végstádiumú betegek ápolására, így azóta legalább két fiú akadt horogra Honor elérhető közelségében. Utolsó heteikben Honor mellettük ült, hogy őt láthassák, őt szerethessék utoljára, mielőtt végleg elaludtak.

Ismerve rögeszmés ragaszkodását a végstádiumú betegek örök szerelméhez, kíváncsi vagyok, mi vonzotta ehhez a Sagan gyerekhez. A korábbi kapcsolatai alapján szerintem joggal feltételeztem, hogy beteg, de úgy látszik, ettől csak én leszek a szemét.

Megállok a kocsifelhajtón, és megkönnyebbülök, hogy az én kocsim az egyetlen… már ha nem számoljuk a szuterén állandó lakóját.

Felkapom a trófeás zacskót. Ha tudtam volna a régiségboltban, hogy nemsokára átélem eddigi tizenhét évem legmegalázóbb élményét, minden rohadt serleget megvettem volna. Ugyan hasznosítanom kellett volna apa vészhelyzetre szóló hitelkártyáját, de ez minden dollárt megért volna.

Átmegyek az udvaron, és a kertben álló vászonsátorra pillantok.

Még egy nap sem telt el a beköltözésünk óta, Utah, a bátyám már fel is újította a sátrat, ugyanolyan precízen és alaposan, mint ahogy egész életét éli.

Mindennap 6:20 körül kel, 6:30-kor lezuhanyozik, 6:55-kor készít két zöldségturmixot: egyet Honornek, egyet saját magának. (Már ha Honor előbb nem készíti el a turmixot.) 7:10-re felöltözik, és lecseréli a vászonsátorra akasztott, naponta változó idézetet vagy bölcsességet. 7:30 körül idegesítő hegyi beszédet tart a kisöcsénknek, majd iskolába megy, illetve hétvégén edzőterembe indul, ahol negyvenöt percet gyalogol az ötös fokozatra állított futópadon, majd száz fekvőtámaszt és kétszáz felülést csinál.

Utah nem szereti a spontaneitást, és a közmondás intése ellenére nem számol a váratlan eshetőségekkel, csak a vártakkal. Nem szereti a váratlan eshetőségeket.

Nem örült, amikor néhány évvel ezelőtt elváltak a szüleink, és annak sem, hogy apa ismét megházasodott. Annak meg különösen nem, amikor megtudtuk, hogy mostohaanyánk gyereket vár.

Ettől függetlenül az említett terhességből született féltestvérünket szereti. Moby Vosst nehéz nem szeretni - nem a személyisége miatt, hanem azért, mert négyéves. A négyéves gyerekeket általában mindenki imádja.

A sátoron az alábbi üzenet lóg: „Befogott orral nem lehet dúdolni.”

Ez így is van. Amikor ma reggel olvastam a molinót, ki is próbáltam. Most is kipróbálom, amikor a házunk kétszárnyú cédrusajtaja felé indulok.

Biztosan állíthatom, hogy az egész város legfurcsább háza a miénk - ház, mert nem otthon. A házban hét szokatlan lakó él, de kívülről senki sem tudná megmondani, hogy van köztük egy ateista, egy „másik nő”, egy súlyos agorafóbiától szenvedő exfeleség és egy tinédzser, akinek gyomorforgató romantikus megszállottsága már-már nekrofíliával határos.

Mindezt belülről sem lehetne megállapítani. Ebben a családban jól tudunk titkot tartani. A házunk egy olajfoltos közút mellett, egy pici, északkeleti texasi városban található. Valaha kis városunk leglátogatottabb temploma volt, de amióta apám, Barnaby Voss megvásárolta a templomépületet, az végleg bezárta ajtaját a hívők előtt, és a mi házunkká lett.

Ez a tény mindenesetre megmagyarázza a kertünkben álló imasátrat.

Apa ateista, de egyáltalán nem ezért vásárolta meg és zárta el a helyi hitközség elől a templomot. Nem, Istennek ehhez nem volt semmi köze: azért vette meg a templomot és záratta azt be, mert hevesen, szenvedélyesen, feltétel nélkül utálta Brian tiszteletes kutyáját, és ebből kifolyólag Brian tiszteletest is.

Wolfgang hatalmas, fekete labrador. Méretei és ugatásának hangereje lenyűgöző, de nem sok ész jutott neki. Ha a kutyákat is a gimnáziumi klikkek alapján sorolnánk be, Wolfgang biztosan sztársportoló lett volna. Hangos, ellenszenves kutya volt, aki apám nyolcórányi alvásidejéből legalább hét órát rendre ugatással töltött.

Évekkel ezelőtt abban a balszerencsében részesültünk, hogy Wolfgang szomszédai lehettünk, mert a templom mögötti épületben laktunk. Apa szobájának ablaka a templom hátsó udvarára nézett, ami az előkerttel egyetemben szintén Wolfgang felségterülete volt - és ugyancsak szerette bejárni azt a felségterületet. Általában akkor, amikor apám inkább annak örült volna, ha alszik az a kutya. Wolfgang azonban nem szerette, ha megmondták neki, hogy mit tegyen, vagy hogy mikor aludjon. Tulajdonképpen mindig az ellenkezőjét tette, mint amit vártak tőle.

Brian tiszteletes kiskutyaként vette, egy héttel azután, hogy néhány helyi tinédzser betört a templomba, és ellopta a heti egyházadót. Brian tiszteletes úgy gondolta, hogy egy kutya távol tartaná a betörőket, azonban nagyon keveset értett a kutyakiképzéshez, különösen egy sulis sztárfocista agyi képességeivel megáldott kutya kiképzéséhez. Wolfgang élete első évében alig látott embert a gazdáján kívül. Mivel a sor végén állt, amikor az intelligenciát és az emberi kapcsolatépítést osztogatták, végtelen energiáját és kíváncsiságát kizárólag gyanútlan és valószínűleg arra érdemtelen áldozatára koncentrálta, aki a templom mögött álló ingatlan tulajdonosa volt: apámra, Barnaby Vossra.

Apám ismeretségük első percétől kezdve Wolfgang hű utálói közé sorolta magát. Megtiltotta nekem és a testvéreimnek, hogy játsszunk vele; gyakran hallottuk, amikor a bajsza alatt megesküdött, hogy kinyírja azt a dögöt, és azt is, amikor teli tüdőből ordította ugyanezt.

Hiába nem hisz azonban apám Istenben, a karmában annál inkább. Eljátszott néhányszor a gondolattal, hogy kibelezi Wolfgangot, de nem akarta a fejére vonni egy állat megölésének bűnét - még ha a leggyűlöltebb állatról volt is szó, akivel valaha találkozott.

Az érzés kölcsönös volt, vagy legalábbis apám így feltételezte, mert Wolfgang élete nagy részét azzal töltötte, hogy apámra ugatott és morgott, tekintet nélkül a napszakra, hétköznapra vagy hétvégére. Csak alkalmanként terelte el a figyelmét egy kósza mókus.

Apa az évek során mindent elkövetett, hogy véget vessen a szakadatlan hangzavarnak. Kipróbálta a füldugót, hivatalos felszólítást küldött Brian tiszteletesnek a jogsértés abbahagyására, egy péntek este három órán keresztül ugatott vissza Wolfgangnak, miután három pohár bort ivott meg a szokásos egy pohárkáján kívül. Mindent megpróbált, de hiába. Annyira kétségbeesetten vágyott egy zavartalan alvással telt éjszakára, hogy egyszer egy egész nyarat töltött azzal, hogy megpróbált összebarátkozni Wolfganggal, hátha a kutya abbahagyja az ugatást.

Nem hagyta abba.

Semmi sem használt, és az említett példák alapján remény sem volt rá, hogy bármi is használjon, mert a tiszteletes úr sokkal jobban szerette Wolfgangot, mint a szomszédját, Barnaby Vosst. Számára sajnálatos módon azonban temploma ugyanakkor került pénzügyi mélypontra, amikor apa használtautó-kereskedése és bosszúszomja a tetőfokára hágott.

Apa olyan ajánlatot tett a banknak, amit nem lehetett elutasítani, és aminek Brian tiszteletes még csak a töredékét sem tudta volna adományokból összeszedni. Az is segített, hogy a templom bezárása esetén apa egy használt Volvót is beígért a hitelügyintézőnek.

Amikor Brian tiszteletes bejelentette a gyülekezetnek, hogy elvesztette az apámmal vívott pénzügyi háborút, és hogy apa bezárja a templomot, és családostul beköltözik az épületbe, azonnal szárnyra kapott a városban a pletyka… és azóta sem enyhült.

Öt évvel ezelőtt írták alá a papírokat. Apa két napot adott Brian tiszteletesnek és Wolfgangnak, hogy elhordják magukat az ingatlanból. Három napjukba került, de a negyedik estén, miután beköltöztünk a templomba, apa tizenhárom órát aludt egyhuzamban.

Brian tiszteletes kénytelen volt máshol megtartani a vasárnapi istentiszteletet, de az isteni szerencse rámosolygott, és egy nap elteltével már talált is új helyszínt. Egy héttel később ismét fogadta híveit egy felújított istállóban, ahol egy diakónus tárolta a traktorgyűjteményét. Az első három hónapban szalmabálákon ültek a hívek, Brian tiszteletes pedig furnérlemezekből és raklapokból ácsolt pódiumról celebrálta az istentiszteletet.

Hat hónapon keresztül személyes missziójának tekintette, hogy prédikációja végén imádkozzon apámért és megtévedt lelkéért.

-Isten adja, hogy rádöbbenjen, milyen helytelenül cselekedett! Térjen hozzánk vissza, könyörögjön velünk… ha megfizet bűneiért! - imádkozott Brian tiszteletes és a gyülekezet.

Apám nem örült a hírnek, hogy Brian tiszteletes imalistájának első helyén szerepel. Úgy gondolta, neki nincs lelke, megtévedt lelke meg aztán végképp nincs. Azt meg pláne nem akarta, hogy a templomba járók az ő lelkéért könyörögjenek.

Nagyjából hét hónap telt el, miután családi lakká alakítottuk az egykori templomot, Brian tiszteletes egyszer csak egy teljesen újszerű Cadillac kabrióval kezdett furikázni a városban. A következő vasárnaptól kezdve Barnaby Voss neve kikerült a passzív-agresszív prédikációból.

Aznap, amikor apa és Brian tiszteletes megkötötte az üzletet, én is ott voltam az autókereskedésben. Nagyon fiatal voltam, mégis úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna:

- Maga befejezi az imádkozást a nem létező lelkemért, én pedig elengedek kétezer dolcsit a cseresznyepiros Cadillac árából!

Sok év telt el, mióta nem kellett Wolfgang ugatását hallgatnunk és szembesülnünk apa reggeli morcosságával. A család szépen átépítette a belteret, de még mindig három olyan berendezési elem van, ami óhatatlanul is az egykori templomra emlékeztet:

1) A metszett üvegablakok.

2) Jézus Krisztus két és fél méter magas szobra, ami a keleti falon lóg.

3) Az udvaron álló imasátor.

Az imasátor még mindig érintetlen, pedig apa már rég lecserélte a feliratot: a „Keresztút Lutheránus Templom” helyett most már a „Dolláros Voss” felirat díszeleg rajta. Azért nevezte el Dollárosnak a házat, mert a templom alaprajza négy negyedre tagolódik, ahogy egy dollárt is négy negyeddolláros tesz ki. A vezetéknevünk pedig Voss. Tudom, tudom. Én is szeretném, ha lenne jobb magyarázatom.

Kinyitom a bejárati ajtót, és belépek az első negyedbe. Itt van az egykori kápolnából átalakított nappali és a nagy konyha. Mindkét helyiség funkciójának megfelelően lett átépítve és berendezve, kivéve a nappali keleti falát még mindig ékítő, csaknem két és fél méter magas, keresztre feszített Jézus-szobrot. Utah és apa az egyik nyáron megpróbálta leeszkábálni a falról, de hiába. Többnapnyi sikertelen eltávolítási kísérlet után kiderült, hogy Jézus Krisztus keresztjét az épület vázába építették, és a fali gerendák, sőt, csak az egész keleti fal eltávolítása árán lehetett volna megszabadulni tőle.

Apa azonban nem akarta kibontani az egész falat. Szeret a természetben lenni, de meggyőződése, hogy a belteret és a külteret el kell választani. Úgy döntött, a hatalmas Jézus marad.

- Ad egy kis hangulatot az első negyednek - jelentette ki. Mivel ateista, számára Jézus csak egy falvédő, semmi más. Egy két és fél méteres, keresztre feszített falvédő, ami azonnal magára vonja a tekintetet. Mndig az adott ünnepnek megfelelően öltöztetem fel Jézust, akit jelenleg egy fehér lepedő takar - mivel halloween van, most ő a Szent Kísértet.

A második negyedben egykor három vasárnapi iskolai tanterem volt. Azóta felhúztunk néhány falat, így hat kisebb hálószoba lett belőle. Mindegyikben elfér egy gyerek, egy franciaágy és egy szekrény. Három testvérem és én négy szobát foglalunk el a hatból. Az ötödik szoba vendégszobaként szolgál, a hatodik pedig apám irodája, amit szerintem sosem használt.

A harmadik negyed régen étkező volt, most pedig ez az a hálószoba, ahol apa minden éjjel legalább nyolc órát alszik Victoria Finney- Voss-szal. Victoria körülbelül négy éve és két hónapja él Dolláros Vossban. Három hónappal azelőtt költözött be, hogy végleg kimondták volna apám és anyám válását, és hat hónappal azelőtt, hogy megszületett volna apám negyedik és remélhetőleg utolsó gyereke: Moby.

A Dolláros Voss utolsó negyede, a negyedik negyed a legelzártabb, legproblémásabb rész: a szuterén.

Egyetlen kis lakás az egész, van benne fürdőszoba (álló zuhanyfülkével), egy aprócska konyha és egy pici nappali, ahol egy kanapé, egy tévé és egy franciaágy kapott helyet.

A negyedik negyedben anyám, Victoria Voss - nem összetévesztendő apa jelenlegi, ugyanerre a névre hallgató nejével - lakik.

Szerencsétlen helyzetet szült, hogy apa elvált az egyik Victoriától, majd rögtön el is vett egy másikat, de még szerencsétlenebb tény az, hogy mindkét Victoria Dolláros Vossban él. Apám szerelme a jelenlegi Victoria Voss iránt nem válás utáni, búfelejtő kapcsolat volt, hanem inkább átfedés az előzővel, és ez állandó feszültséget szül a három felnőtt között.

Anyám, Vicky ritkán jön fel a negyedik negyedbeli lakrészéből, de jelenlétét mindannyian érezzük, bár senkit sem borít ki jobban a jelenlegi berendezkedés, mint apa mostani feleségét, Victoriát. A beköltözése napjától kezdve fanyalgott azon, hogy anyám lakjon a Dolláros Voss negyedik negyedében.

Biztos vagyok benne, hogy nem egyszerű egy fedél alatt lakni a férjjel és annak exfeleségével, de valószínűleg rákos anyámnak sem volt túl vidám felismerés, hogy apa azzal a nővel jött össze, aki az onkológián őt ápolta.

Ez azonban évekkel ezelőtt történt. A testvéreim és én már megbocsátottuk mindazt, amit apánk elkövetett anyánk ellen.

Nem, nem bocsátottuk meg. Távolról sem.

Minden fennálló körülménytől függetlenül az elmúlt évek azzal teltek, hogy Dolláros Vosst az egész Voss család számára lakhatóvá tegyük. Apámról sok mindent el lehet mondani, de az biztos, hogy türelmes.

Az igazságot nem számítva mi, a Voss család egészen normális családnak tűnünk, Dolláros Voss pedig normális háznak - leszámítva a metszett üvegablakokat, a falon lógó szobrot és az imasátrat.

Brian tiszteletes minden vasárnap hűségesen frissítette az imasátor feliratait olyan elmés bölcsességekkel, mint például:

Légy nyitott, de ne annyira, hogy mindenki beléd lásson, vagy E hét programja: az ima ötven árnyalata.

Néha elgondolkodom, vajon mit gondolnak a város lakói, amikor a házunk mellett elhajtva meglátják Utah napi tudásmorzsáit és idézeteit. A tegnapi például így szólt: A Nobelbékedíjon három meztelen férfi látható.

Néha még viccesnek is találom őket, de általában csak szégyenkezem miattuk. Kisvárosunk legtöbb lakója szerint egyébként sem illünk az öreg templom falai közé, és cselekedeteink csak rásegítenek erre az érzésre. Apa tavaly megpróbált beilleszkedni, és inkább ház, mint templomszerűre alakítani az ingatlant. Két egész hetet töltött azzal, hogy helyes kis fehér léckerítést épített az udvar köré.

A fehér léckerítés nem sokban mozdította elő az otthoni hangulatot. Most már olyan, mintha egy régi templomban laknánk, amit hozzá nem illő, fehér léckerítés vesz körül. Persze a szándék a fontos… gondolom én.

Bemegyek a szobámba, és bezárom az ajtót. A zacskómat az ágyam mellé dobom, majd a matracra vetem magam. Délután van, mindjárt három óra, ami azt jelenti, hogy Moby és Victoria nemsokára hazaér. Utánuk jön Honor és Utah, majd apa. Utána pedig családi vacsora következik. Juhé!

Túl sok volt a mai nap. Nem vagyok biztos benne, hogy még többet el tudnék viselni.

A fürdőszobába megyek, és altatót keresek a szekrényben. Csak akkor szoktam ilyesmit bevenni, ha beteg vagyok, de ma csak néhány kanál NyQuillel tudok átvergődni az estén anélkül, hogy gondolatban egyfolytában az Honor fiújával váltott csókon vergődnék. A mosdó alatt meg is találom a gyógyszert. Beveszek egy adagot, majd visszamegyek a szobámba, bebújok a paplan alá, és üzenetet írok apámnak.

Nem érzem jól magam. Korán eljöttem a suliból, ágyba bújok.

Lehet, hogy kihagyom a vacsorát is.

Lenémítom a telefont, és a párna alá csúsztatom. Behunyom a szemem, de így is magam előtt látom Sagant. Honor és én már nem állunk olyan közel egymáshoz, mint régen. Nem csoda, hogy nem tudtam az új pasijáról. Az persze feltűnt, hogy gyakrabban jár el otthonról, de nem kérdeztem, hogy miért. Amennyire tudom, sosem hozta el hozzánk Sagant, így fogalmam sem lehetett róla, ki ő, amikor ma találkoztunk.

Ha a város főterén történt incidens előtt láthattam volna a képét, elkerülhettem volna az egész szégyenteljes helyzetet. Azonnal tudtam volna, ki ő. Ha szorult bele némi becsület, azonnal szakít Honorrel, és be nem teszi a lábát ebbe a házba! Aligha szerelmesek, hiszen nem is ismerik egymást, csak pár hónapja járnak. Akinek egy csepp esze van, nem akarna testvérek közé - különösen nem ikertestvérek közé - állni!

Ugyanakkor nem hinném, hogy nyomulni akart volna rám. Jóhiszemű tévedés volt, tényleg azt hitte, én vagyok Honor. Ha tudta volna, hogy a testvére vagyok, soha nem mond olyan émelyítően édes és zavaró dolgokat, mint „eltemetsz engem”, majd nyomta volna le a nyelvét a torkomon. Valószínűleg jót nevet a keveredésen, talán Honornek is elmondta, és mindketten mulatnak rajta.

Kiröhögik a szegény, szánalmas Meritet, aki azt hitte, tényleg tetszik a jóképű fiúnak. Utálom, hogy ennyire zavar. Fel kellett volna pofoznom, amikor megcsókolt. Ha így tettem volna, most én is nevethetnék, de ehelyett rávetettem magam, és amennyit csak lehetett, befogadtam abból a csókból. Ismét át akarom élni ezt az érzést, és ezért vagyok a legdühösebb. Nem akarok bármire is irigy lenni, ami a testvéremé, de csak a gondolat, hogy Sagan őt is úgy csókolja, mint ma engem, annyira féltékennyé tesz, hogy ha megvágnának, zöldet véreznék.

Mindig is féltem attól, hogy valami hasonló történik; hogy valaki összetéveszt Honorrel, és jól leégetem magam. Egyetlen dolog különböztet meg minket: ő kontaktlencsét visel, én nem. Nem számít, hogy mindent megtettem, hogy megkülönböztessem magam Honortől: levágattam és befestettem a hajam, éheztem, túl sokat ettem, de úgy tűnik, bármit teszek is, mindig ugyanannyi a súlyunk, ugyanúgy nézünk ki, még a hangunk is ugyanolyan.

De a személyiségünk egyáltalán nem hasonlít.

Én nem hasonlítok egypetéjű ikertestvéremre, aki hullák szívét részesíti előnyben az élő, dobogó szívekkel szemben.

Nem hasonlítok apámra, Barnabyra, aki fenekestül forgatta fel az életünket - mindezt azért, mert utált egy kutyát.

Egyáltalán nem hasonlítok Utah bátyámra, aki minden ébren töltött pillanatában pontosnak, tökéletesnek és precíznek mutatja magát, hogy elfedje a múltja tökéletlenségeit.

És végképp, még csak távolról sem hasonlítok anyámra, Vickyre, aki minden idejét a negyedik negyedben tölti, aNetflixet nézi, lenyalja a chipsről a sót, a rokkantnyugdíjából él, és nem hajlandó elhagyni a házat, amelynek földszintjén volt férje és annak új felesége, Victoria él, elsősorban az első és a harmadik negyedben.

Nyílik a bejárati ajtó, és a NyQuil hatni kezd. Moby hangja visszhangzik a folyosón. Hamarosan Victoria hangja követi, amikor utánaszól, hogy mossa meg a kezét nassolás előtt.

Felveszem az éjjeliszekrényről a fejhallgatómat. Most inkább a Seafret zenéjére aludnék el, mint a családom zajára.

Harmadik fejezet

Reméltem, hogy sosem látom viszont Sagant. Reméltem, hogy szakítanak, mielőtt Honor bemutatná a családnak. Teljes huszonnégy órán keresztül ki is tartott a remény, majd el is szállt… idestova két hete.

Az eltelt két hétben Sagan többször volt nálunk, mint azt meg tudnám számolni. Minden este itt vacsorázik, itt reggelizik, és a köztes órákban is itt héderezik. Egy szót se beszéltem vele, mióta először megjelent nálunk - akkor alig huszonnégy óra telt el azóta, hogy lenyomta a nyelvét a torkomon. Még pizsamában sétáltam ki a hálószobámból, amikor megpillantottam az asztalnál ülve. Ahogy egymás szemébe néztünk, sarkon fordultam, kinyitottam a hűtőt, és úgy éreztem, a szívem gumilabdaként pattog a mellkasomban.

Aznap sikerült egy szó nélkül átvészelni a reggelit. Amikor a többiek elkezdtek készülődni, lopva felsóhajtottam a megkönnyebbüléstől, majd rájöttem, hogy Sagan még a konyhában ül, és nem is akaródzik elmennie. Hallottam, ahogy Honor elbúcsúzik tőle - nem néztem rájuk, nem tudom, hogy kapott-e búcsúcsókot. Annyira nem érdekelt, hogy megforduljak és tanúja legyek, az viszont már igen, hogy miért nem ment el vele. Különösnek tűnt, hogy ott maradjon egy ismeretlen házban, miután a barátnője indult az iskolába, de pontosan ezt tette.

Ahogy mindenki elment, őt kivéve, egy ronggyal törölgetni kezdtem a pultot. Nem volt koszos, de nem tudtam, mi mással foglalhatnám le a szemem vagy a kezem. Sagan felállt, felkapott három, az asztalon hagyott poharat, majd kijött a konyhába, és a tartalmukat a mosogatóba öntötte.

Nehéz csend ereszkedett a szobára. Sokkal drámaibbá tette a helyzetet, mint kellett volna.

- Akarsz beszélni a történtekről? - kérdezte. Úgy nyitotta ki a mosogatógépet, mintha joga lenne mosogatni ebben a házban. A három poharat a felső polcra tette, majd becsukta a gépet. Egy konyharuhába törölte a kezét, majd a pultra dobta, miközben a válaszomat várta.

Csak megráztam a fejem. Nem akartam megint felhozni a témát.

Felsóhajtott.

- Merít… - mondta.

Ránéztem. Hiba volt, mert lehajtotta a fejét, és bocsánatkérően nézett rám, így lehetetlenné vált, hogy bármilyen formában haragudjak rá. Amúgy sem érdemelte meg.

- Nagyon sajnálom, csak… azt hittem, te vagy ő. Nem csókoltalak volna meg, ha tudom az igazságot!

Őszintének tűnt a bocsánatkérése, de önkéntelenül is megakasztott az utolsó mondat. „Nem csókoltalak volna meg, ha tudom az igazságot.” Ez inkább tűnt sértésnek, mint bocsánatkérésnek.

Tudtam, hogy ostoba dolog, hiszen jóhiszemű tévedés volt az egész. Honor sem tudta, hogy megtörtént… nevetnem kellett volna rajta, de képtelen voltam rá. Nehéz volt nevetni olyasmin, ami ennyire mélyen érintett, de igyekeztem tettetni az ellenkezőjét.

- Semmi gáz - mondtam vállat vonva. - Tényleg semmi gáz! Úgyis olyan hülye csók volt. Szerencsére csak véletlenül történt, mert nagyjából két másodperc választott el attól, hogy felpofozzalak!

Arckifejezése bizonytalanságot tükrözött. Mosolyt erőltettem magamra, megfordultam, és a szobámba mentem anélkül, hogy ránéztem volna.

Ekkor beszéltünk utoljára.

Nem beszélgetünk a reggelinél, se a vacsoránál, nem beszélgetünk, ha a nappalinkban lóg, és a tévét nézi.

Ám hiába nem beszélünk, ez nem jelenti azt, hogy nem érzem, ha rám néz. Egyfolytában próbálok uralkodni a szívverésemen, mert bűnösnek érzem magam, amiért egyáltalán vonzódom hozzá. Nem szeretek irigykedni Honorre. Magamnak is próbálom megmagyarázni, hogy nem Sagan tetszik, hanem a gondolat, hogy azon a napon egy idegen annyira vágyott rám, hogy szenvedélyesen megcsókolt. Ezt irigylem: az elképzelést. Semmi köze Saganhez vagy a személyiségéhez, és nem is akarom megtudni, hogy van-e köze hozzá. Pontosan ezért kerülöm el.

Azt azonban tudom, hogy nem tűnik Honor esetének. Semmi kémia nincs köztük… de lehet, hogy ezt csak így szeretném látni.

Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy eltűrjem ezt a helyzetet, de egyre nyomorultabbá tesz. Azonban úgy gondolom, mégsem lesz annyira elviselhetetlen, mert a baj nem jár egyedül - és most egyértelműen bajt szimatolok.

Noha elmúlt éjfél, kinyitom a bejárati ajtót, és Wolfgang rémült szemébe nézek, aki gyerekkorom nagy részében terrorizálta apámat.

Milyen kellemes meglepetés!

Apa észre sem vette, de egy ideje már nem járok iskolába. Nappalaim és éjszakáim felcserélődtek. Néhány perccel ezelőtt ébredtem fel, amikor már mindenki aludt. Az első negyed felé indultam, hogy valami kaját keressek, de mielőtt még a konyhába értem volna, valami kaparászásfélét hallottam a bejárati ajtón. Mivel háziállatunk nincs, talán apának kellett volna először szólnom. Lehet, hogy betörő van a ház előtt? Ehelyett rögtön kinyitottam az ajtót, hogy magam nézzek utána, mi történt. Ha az életem horrorfilm lenne, biztosan én halnék meg benne először.

Wolfgang a lábamnál kuporogva nyüszít. Csupa sár, reszket az esőtől, és úgy tűnik, eltévedt. Amikor ma este kitört a vihar, felébredtem a hangos, még a házat is megremegtető mennydörgésekre. Wolfgang biztosan megijedt, világgá futott, majd az egyetlen helyen kötött ki, amit ismer a környéken.

Korábban sosem érintettem meg ezt a kutyát, mert gyerekként nem volt szabad a közelébe mennünk. Habozva nyújtom ki felé a kezem. Apa egyszer azt mesélte, látta, hogy Wolfgang egészben lenyelt egy cserkészlányt. Most már persze tudom, hogy ez hazugság volt, de Wolfgang ma esti látogatása és a baljós hangulat, amit az éjszakai sötétség csak tetéz, kissé idegessé tesz. És ha azt hiszi Wolfgang, hogy cserkészsüti van nálam?

A kutya azonban nem eszik meg, még csak részben sem fogyaszt el. Éppen az ellenkezője történik: megnyalogatja a kezemet. Nyelve a kisujjam köré tekeredik, majd el is ereszti - inkább békét szeretne kötni, mint megkóstolni. Kicsit szélesebbre tárom az ajtót. Wolfgang felismeri az üdvözlő gesztust, és besiet, átbaktat az első negyeden, majd az udvarra vezető ajtóhoz lép, és elkezdi kaparni azt, mintha a hátsó udvarra akarna kimenni.

Mindig is butának tartottam. Meglep, hogy megtalálta az utat a régi felségterületéhez, de még inkább meglep, hogy inkább menne ki az esőbe, a hátsó udvarra, mint maradna idebent, szárazon. Megkérdezném tőle, miért döntött ilyen ostobán, de kutyaként nem igazán tudna válaszolni.

Kinyitom a hátsó ajtót. Wolfgang ismét felnyüszít, majd nekifeszül a szúnyoghálónak, amíg ki nem nyitja. Mintha küldetése lenne. Felkapcsolom a hátsó udvari lámpát, nézem, ahogy Wolfgang lesiet a lépcsőn, és az esőn át a kutyaházhoz baktat, ami használaton kívül állt azóta, hogy apám kiakolbólította a templom régi lakóit.

Figyelmeztetném Wolfgangot, hogy régi házát azóta pókok vagy más lakók vehették birtokba, de úgy tűnik, nem bánja. Bebújik a régi kutyaházba. Várok, hogy nem jön-e ki, de odabent marad.

Becsukom a szúnyoghálót, majd a hátsó ajtót is, és rátolom a reteszt. Reggel majd hazaviszem Brian tiszteleteshez, feltéve, ha Wolfgang addig nem jön rá, hogy kerülje ki a hátsó udvar kerítését, és nem megy haza egyedül.

Készítek egy szendvicset, és bekapcsolom a tévét. Addigra sem találok semmi jót, mire megeszem a szendvicset. Ma olyan sokáig aludtam, hogy teljesen feltöltődtem, alig jut eszembe Honor és a barátja. Úgy döntök, szokatlan energiatúltengésemet a szobám kitakarítására fordítom.

Felteszem a fejhallgatómat, és takarítani kezdek. Meglepő, hány dal szól tiltott szerelemről vagy csókolózásról. Valahányszor erre gondolok, új dalt keresek, remélve, hogy a témához nem kapcsolódó emléket idéz fel. Addig léptetek a dalokon, amíg az Oceans című szám meg nem szólal a fülemben. Ekkor fogok egy régi pólót, és leporolom a trófeáimat. Valahányszor veszek egy új trófeát, mindet leporolom és átrendezem.

A néhány hete vásárolt bowlingtrófea kerül előre, a középpontba. A polcom hátsó részéből előhúzom a Drew Waldruptól lopott fociserleget. Félreteszem, mert kelleni fog, amikor később átöltöztetem Jézus Krisztust.

A következő néhány órában élvezem a néma házat, amíg mindenki alszik. Lezuhanyozom úgy, hogy nem szakít félbe senki. Nyolc különböző sorozat első tíz percét nézem meg a Netflixen. Lehet, hogy figyelemzavaros vagyok, mert képtelen vagyok egy egész évadot végignézni anélkül, hogy meg ne unnám. Megfejtek másfél keresztrejtvényt, majd megakadok: négybetűs szó a szóra? Amikor észreveszem a metszett üvegablakokon beszivárgó első napsugarakat, úgy döntök, ideje átöltöztetni Jézust, mielőtt felébrednek a többiek. Minden kelléket összeszedek. Felállítom a létrát a nappaliban, majd, kezemben a lopott fociserleggel, felmászom rá. Lefejtem a csuklómról a ragasztószalagot, és a trófeát Jézus jobb kezébe helyezem, majd odaerősítem celluxszal. Megigazítom töviskoszorús fején a sajtsapkát. Amint végeztem, lemászom a létráról, és hátralépek, hogy megcsodáljam az alkotásom.

Jézus ilyenkor általában ideiglenes, a ruházatára utaló becenevet kap. Az elmúlt hónapban ő volt a „Szent Kísértet” - egyértelmű okokból. Most úgy néz ki, mint egy Packers-szurkoló: csapatlogós mezt, sajtsapkát és Drew Waldrup ellopott trófeáját viseli. Azt hiszem, most a Jézus Brie-sztus nevet kapja.

- Apa és Victoria ki fog akadni, ha ezt meglátják!

Megfordulok. A frissen lezuhanyozott és felöltözött Honor Jézus Brie-sztust bámulja. Mosolygok, mert pontosan ezt akartam elérni. Apa nagy Cowboys-rajongó, és egyfolytában a mai Dallas-Green Bay-meccsről hadovál. Annál mérgesebb lesz, ha meglátja, hogy Jézust Packers-szurkolónak öltöztettem.

Victoria azonban komolyan ki fog akadni, amiért felöltöztettem az Urat. Apával ellentétben ő hisz Istenben, Jézusban és a vallás szentségében. Utálja, amikor jelmezt adok Jézusra, mert szerinte ez szentségtörés és tiszteletlenség. Nem értek egyet vele. Az valóban tiszteletlenség lenne, ha az élő Jézus Krisztus lakna a nappalinkban, és őt öltöztetném át folyton, de ez egy mű- Jézus. Fából és műanyagból készült. Ezt próbáltam is elmagyarázni Victoriának, hiszen az egyházi tanítás is kimondja, ne imádjunk bálványokat. Ez csak egy Jézus-szobor, amit heccből felöltöztetek, és nem imádkozom hozzá. Éppen, hogy betartom a parancsolatot!

Victoria nem így látja, de, mint a felhozott példa is mutatja, érvei nem győztek meg.

Felkapom a létrát, és kiviszem a garázsba. Most már apa is bármikor felébredhet, ezért megszabadulok a bizonyítéktól, noha nyilvánvalóan én vagyok az egyetlen a házban, aki felöltöztethette Jézus Krisztust.

Honort annyira nem érdekelte az örök élet, amióta néhány évvel ezelőtt rögeszméjévé váltak a halálos betegségek. Honor és én talán ugyanúgy nézünk ki, ugyanolyan a hangunk, és ugyanolyan szokásaink vannak, de mintha tűz és jég lennénk. A legtöbb egypetéjű ikerpár befejezi a másik mondatát, tudja, mire gondol a másik, és ugyanolyan dolgok érdeklik őket. Ezzel szemben Honor és én nem tudunk mit kezdeni egymással. Minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy megfeleljünk az egypetéjű ikrek szabványának, de ahogy elkezdtünk kamaszodni, fel is adtuk.

Amikor randizni kezdett Kirkkel, a fiú halála még mélyebb szakadékot vert közénk, mert addig szinte mindent együtt éltünk át. Mire Kirk meghalt, Honor olyan élményeket tapasztalt meg, amiket én még nem. Szerelmes volt, elvesztette a szüzességét, megélte a gyászt. Ezek után már nem éreztük úgy, hogy azonos szinten lennénk, legalábbis ő úgy gondolta, hogy nálam előrébb jár. Ahogy telik az idő, egyre távolabb kerülünk egymástól.

A garázsból a konyhába megyek vissza. Ahogy meglátom Sagant, megtorpanok. A konyhaasztalnál ül, háttal nekem. A házunkban. Nem éppen alkalmas időpontban. Ki látogatja meg a barátnőjét reggel hétkor? Lassan Dolláros Voss állandó kellékévé válik. Egyre kevésbé irigylem a testvéremet, amiért Sagan gyakran jelenik meg nálunk. Van olyan normális ember, aki önszántából térne vissza ebbe a házba? Nem ismerte már meg a családomat? Ennyire elvakítja az Honor iránt érzett viszonzatlan szerelem?

Sagan éppen előrehajol, az előtte heverő vázlatfuzetre koncentrál. Amikor megtudtam, hogy valóban művész, felröhögtem a sorsomon. Mielőtt megcsókolt volna, reméltem, hogy művész, de persze ilyen a szerencsém. Minél többet tudok meg róla, annál tökéletesebbnek tűnik. Az ikernővérem fiújához vonzódni karma a javából.

Ekkor Moby jön be a konyhába, és az asztalhoz trappol. Moby a családom egyetlen tagja, aki felvidít, de a négyéveseket általában mindenki szereti. Még bőven van ideje, hogy csalódást okozzon nekem.

- Jó reggelt, kisöreg! - borzolja fel Sagan Moby haját, de Moby, kora ellenére, nem pacsirtatípus. Elhúzza a fejét, és felmászik a Sagan melletti székre. Sagan kitép a vázlatfuzetéből egy üres lapot, és Moby elé tolja, majd kipattint egy zsírkrétát a készletéből, rögtön bele is lopva magát a kisöcsém szívébe. Nincs olyan négyéves a világon, aki ne vetné rá magát azonnal egy üres papírlapra és a zsírkrétákra. Moby mindig próbálja lemásolni, amit Honor barátja rajzol, ami Sagan morbid rajztémáit tekintve elég vicces. Tegnap találtam egy Honorről készült vázlatot. Egy üres síron ült, éppen rúzsozta magát. A rajz hátulján ez volt a felirat: „míg a halál el nem választ”.

Nem tudom, mit ábrázolnak a rajzai, de lenyűgözőek. Nem akarom, hogy ezt megtudja. Ahogy azt sem, valahányszor lerajzolja Honort, ő pedig szanaszét hagyja, mintha semmit sem jelentene neki, én ellopom a rajzot. Most már több rajzom is van Sagantől. Egy fürdőköntösbe csavartam őket, és a szekrényem fiókjába rejtettem. Ha néha nézegetem őket, elképzelem, hogy nem Honort, hanem engem ábrázolnak.

Biztos vagyok benne, hogy amit most rajzol, az is a fiókom mélyében végzi, mert Honor nem becsüli meg a művészetét.

Moby rám nézve eltakarja a száját, és motyog valamit, amit csak nekem szán. Mindig a szájára teszi a kezét, amikor titkot mesél valakinek, ahelyett, hogy két kezével kört alkotna a szája körül. Imádnivaló. Nincs szívünk elmondani neki, hogy ilyenkor egy szót se értünk abból, amit mond. Most azonban nem kell megismételnie, mert pontosan értem, mit szeretne.

Rákacsintok, és lekapom a hűtő tetejéről a fánkosdobozt, amiben már csak két fánk maradt. Az egyikre ráharapok, a másikat odaviszem Mobynak. Kiveszi a fánkot a kezemből, és rögtön az asztal alá bújik, hogy megegye. Szólnom se kell, hogy rejtőzzön el az anyja elől. Már magától is tudja, hogy Victoria mindentől eltiltja, aminek jó íze van.

- Miért szoktatod rá a szennykajára? - lép be a konyhába Utah és megszokott, álszent modora. - A te hibád lesz, ha felnőttkorára elhízik!

Nem értek egyet az elméletével, de nem szólalok meg a saját magam védelmében, mert azzal megszakítanám három napja tartó némaságomat. Utah-nak nincs igaza, hiába nem vágok vissza. Ha Moby elhízott felnőtté válik, az Victoria hibája lesz, aki egész ételcsoportokat iktatott ki Moby étrendjéből. Nem ehet se cukrot, se szénhidrátot, se glutént, se bármilyen összetevőt, aminek -ázra végződik a neve. A szerencsétlen gyerek minden reggel darált zabpehelyből készült, vaj- és cukormentes kását kap. Nem hiszem el, hogy ez jót tesz neki. Legalább tőlem kap némi édességet néha.

Utah a turmixáért indul, és elmegy mellettem. Kiveszi Honor kezéből, és gyors köszönőpuszit nyom a homlokára. Annál okosabb, mint hogy engem is testvéri érzelmi kitörésekkel támadjon le.

Ha nem bizonyítaná a DNS-ünk az ellenkezőjét, szerintem Utah és Honor sokkal inkább egymás egypetéjű ikertestvéreinek tűnnek, mint Honor és én. Ők fejezik be egymás mondatait, sütnek el belsős poénokat és töltenek együtt sok időt. Utah-ban és bennem nincs semmi közös - leszámítva, hogy csak mi ketten tudjuk a Voss család legsötétebb, legmélyebb titkát. Mivel azonban a történtek óta sosem beszéltünk róla, mára aligha köt minket össze.

Ráadásul nem is hasonlítunk egymásra. Honor és én inkább anyánkra ütöttünk, legalábbis a fiatalkori énjére. Anya haja régen sokkal szőkébb volt, mint most a miénk, de nemrég észrevettem: olyan régóta nem ment ki a napra, hogy szőkesége kifakult. Utah az apánkra hasonlít: haja homokbarna, bőre sápadt. Honor és én is fehér bőrűek vagyunk, de Utah sápadtságához fel sem érünk. Ha fél óránál többet tartózkodik a napon, be kell magát kennie naptejjel, mert pecsenyére sül. Honor és én szerencsésebbek vagyunk, nyáron könnyen barnulunk.

Moby mindannyiunk keveréke. Néha az apánkra, néha Victoriára hasonlít, de engem többnyire egy mosogatószer reklámjában látott kiskacsára emlékeztet. Nem olyan rossz hasonlat. Nagyon helyes volt az a kiskacsa!

Utah leül és lehajol, hogy benézzen az asztal alá.

- Jó reggelt, kishaver! Várod már a mai napot?

Moby a pólója ujjával törli le a szájáról a cukormázat, és bólint.

- Igen!

- Mennyire várod? - kérdezi Utah.

- Nagyon! - vigyorog Moby szélesen.

- Nagyon várod?

- Nagyon-nagyon várom! - kiáltja Moby.

Semmi különös nem történik ma, amit olyan nagyon kellene várni, ez csak Utah és Moby napi szertartása. Utah szerint a gyerekeket fel kell lelkesíteni a nap elején, még ha nem is lesz aznap érdekes esemény. Szerinte ez a pozitív neurológiai környezet fejlesztésére szolgál, bármit jelentsen is az.

Utah tanár szeretne lenni, és már most beosztotta majdani egyetemi képzése minden percét. Hat hónap múlva érettségizik, utána két napig pihen, majd a következő hétfőn el is kezdi a helyi egyetemet. Két nappal az érettségi után már Honor is egyetemre fog járni. Ami engem illet, én még azon is morfondírozom, hogy ma bemenjek-e az iskolába, nem hogy hat hónap múlva menjek-e egyetemre.

Szokatlan, hogy három testvér egyszerre érettségizzen. Anya augusztusban adott életet Utah-nak, majd egy hónappal később terhes lett velem és Honorrel. Úgy tűnik, csak pletyka, hogy szoptatás alatt nem ovulálnak a nők.

Amikor Utah-nak iskolába kellett mennie, anya és apa úgy döntöttek, egy évet halaszt, hogy mindhárman egy osztályban kezdhessünk. Nincs értelme eltérő időbeosztásokkal küszködni, ha mindhárom gyerek ugyanakkor végez a suliban.

Nem hiszem, hogy eszükbe jutott volna, hogy így egyszerre három gyerekük egyetemi képzéséért kell majd fizetniük, de nem is számít. A szüleim nem engedhetik meg maguknak, hogy akár csak egy képzés díját állják, nemhogy háromét. Ha valaha egyetemre megyek, akkor diákhitelből kell megoldanom az életem. Honornek és Utah-nak azonban nem kell aggódniuk az oktatásuk miatt, mert ők az osztályelsők, és kétség sem fér hozzá, hogy legalább egyikük bekerül az osztály két legjobb tanulója közé, és elnyeri a kitüntetéssel járó ösztöndíjat is. Csak az a kérdés, melyikük lesz az? Szerintem Utah, mert ő kevesebb időt tölt végstádiumú betegek mellett az érettségit megelőző időszakban.

Természetemből adódóan nincs bennem versenyszellem, így számomra sosem jelentettek annyit az osztályzatok, mint nekik. Ha az osztályátlagot nézzük, a középmezőnyben vagyok, de az elmúlt két hétben a személyes átlagom biztosan kapott egy-két torpedót. Azóta, hogy korán eljöttem, és a város főterén kötöttem ki, nem mentem suliba. Lehet, hogy még visszamegyek, de valószínűbb, hogy nem.

Utah egy-két hónap múlva elköltözik, de ez biztosan nem érinti majd az átlagát, mert nem az a fajta, aki néhány buli miatt bevállalná a rosszabb osztályzatokat. Különben sem megy messzire, tehát az idő nagy részében úgyis itt lesz. Újraparkettázza a régi házunk padlóját, ami közvetlenül a templom mögött áll, és amint elkészült, át is költözik. A csendes, nyugodt környezetben biztosan többet tud tanulni. Többet is moshat, többször is vasalhat. Ő a legelegánsabb végzős egy olyan iskolában, ahol nincs előírt egyenruha. Be kell vallanom, boldog leszek, ha végre elköltözik, mert mostanában nagyon feszült a kapcsolatunk.

Öntök magamnak egy pohár gyümölcslevet, és leülök az asztalhoz, éppen Sagannel szemben. Nem vesz rólam tudomást, de a rajzát eltakarja szórványosan kitetovált karjával. Észreveszek néhány új tetkót, amit eddig nem láttam: egy pajzsféleség, egy picike gyík. Egy szeme van, de az is lehet, hogy kacsint. Megkérdezném tőle, mit jelentenek, de akkor beszélnem kellene hozzá, ezért befogom a szám, és megpróbálom kilesni, mit rajzol. Előrehajolok, hogy jobban lássam, de ekkor rám villan a szeme. Figyelmen kívül hagyom a tekintete okozta szívdobbanást, és határozott arckifejezést erőltetek magamra. Sagan felvonja az egyik szemöldökét, majd felveszi a vázlatfiizetet, és hátradől. Még mindig engem néz, ahogy lassan megrázza a fejét, jelezve, hogy nem engedélyezi számomra a rajzolási folyamat megtekintését.

Amúgy sem érdekelt.

Ekkor rezegni kezd a telefonja. Szó szerint ráveti magát. Kipattintja a telefont, megnézi a képernyőt, majd kifejezéstelen arccal lenémítja a hívást, és becsukja a telefont. Most már ugyancsak érdekel, miért fél felvenni, ha Honor ott ül mellette. Egymásra néznek. Néma üzenetváltás zajlik köztük. A tudat, hogy titkaik vannak, lyukat éget a gyomromba.

Inkább Mobyra figyelek, aki még mindig az asztal alatt bujkál. Sikerült úgy ennie a fánkot, hogy több van az arcán, mint a szájában.

- Még egyet? - kérdezi.

Megrázom a fejem. Mértéket kell tartani… és nincs is több fánk itthon.

Ekkor Victoria viharzik be a konyhába.

- Moby, gyere, és edd meg a zabkásád!

Elég hangosan kiabál, hogy minden háznegyedben hallják, de ha inkább a gyerekére figyelne a sminkje helyett, akkor észrevenné, hogy a kisfia már felébredt, felöltözött és reggelizett is.

Victoria kivesz egy kést a fiókból, és a kezébe vesz egy banánt. Rózsaszín nővéregyenruhájába törli a kést, hogy megnézze, tiszta-e. Avagy piszkos.

- Ki mosogatott tegnap?

Egyikünk sem válaszol. Ritkán válaszolunk neki. Ritkán veszünk tudomást Victoriáról, többnyire csak akkor, ha apánk is a szobában van.

- Nos, bárki indította is el a mosogatógépet, nézze meg, hogy tiszták-e az edények, mielőtt elpakol! Ezek undorítóak!

A mosogatóba teszi a kést, és egy másikat vesz elő. Végignéz az asztalnál ülő mostohagyerekein, de csak én nézek rá vissza. Felsóhajt, és hámozni kezdi a banánt.

Fogalmam sincs, mit lát benne az apám. Persze harmincöt éves korához képest jól néz ki - egy jó tízessel fiatalabb az anyámnál, ennél több erénye azonban nincs. Túlfélti Mobyt, túl komolyan veszi a nővéri munkáját. Nem mintha az ápolói szakma ne lenne tisztességes munka, de Victoria képtelen elválasztani a munkáját és az otthoni szerepét. Mindig úgy babusgatja Mobyt, mintha beteg lenne, de Moby nagyon is életrevaló négyéves. Ráadásul mindig rózsaszín ápolói egyenruhát visel, holott bármilyen színű vagy mintájú egyenruhát hordhatna, amilyet csak akar.

Azt hiszem, a rózsaszín nővérruha zavar benne leginkább. Talán azt is képes lennék megbocsátani, amit az anyám ellen elkövetett, ha legalább egyetlenegyszer más színű egyenruhát venne fel.

Emlékszem, tizenkét éves voltam, amikor elkezdett rózsaszínt hordani, és ugyanennél az asztalnál ültem. Victoria felbukkant a harmadik negyedből, amikor még apám és beteg anyám foglalta el azt a lakrészt. Hat hónapja ápolta anyámat. Addig a bizonyos reggelig még kedveltem is.

Apa velem szemben ült. Felnézett az újságjából, és Victoriára mosolygott.

- Jól áll a rózsaszín, Victoria - jegyezte meg.

Fiatal voltam, tudom, de még a gyerekek is felismerik a flörtöt, különösen, ha a még házas szüleik egyike űzi.

Victoria azóta csak a rózsaszín különféle árnyalataiban pompázó nővérruhát visel. Gyakran elgondolkodom, vajon a konyhai flórt előtt vagy után kezdődött a kapcsolatuk. Néha annyira kíváncsi vagyok, hogy legszívesebben megkérdezném tőlük, pontosan melyik órában döntöttek úgy, hogy tönkreteszik anya életét. Ez azonban azt jelentené, hogy nyíltan beszélünk egy titokról, ami ebben a családban nem szokás. A titkaink mélyebben rejlenek, mint amilyen mély sírt kíván Victoria anyámnak.

Majdnem egy évig titkolták a viszonyukat; elég hosszú ideig, hogy kiderüljön, anyám rákja nem halálos, de ahhoz nem elég hosszú ideig, hogy Victoria ne essen teherbe. Apám két szék közül a pad alá zuhant. Teljesen mindegy, hogy dönt, így is, úgy is ő lett volna a helyzet fő seggfeje. Dönthetett volna úgy, hogy nem hagyja el a beteg feleségét, aki éppen hogy legyőzte a rákot, de ha a feleségét választja, akkor magára hagyja a terhes szeretőjét.

Annyira régen volt, hogy már nem is emlékszem, miért döntött úgy, ahogy. Nem emlékszem rá, hogy a felnőttek sokat veszekedtek volna, de arra igen, amikor anya és apa megbeszélte, hol lakjon az új asszony és az újszülött. Anya szerint a Dolláros Voss mögötti, régi házba kellett volna költözniük; azt mondta, ő majd gondoskodik a közös gyerekeikről. Apa azonban arra hivatkozva utasította el az ötletet, hogy anya se mentálisan, se fizikálisan nem alkalmas a gyermekek ellátására - szüksége van az ő segítségére. Sajnos igaza is volt.

Anya autóbalesetet szenvedett, amikor velem és Honorrel volt terhes. Sosem gyógyult meg teljesen. Mi mindig úgy ismertük őt, amilyen most, hiszen a baleset előtt nem találkoztunk vele, de apa elszólásaiból ítélve tudjuk, hogy sokat változott. Olyanokat mondott, hogy: „Abaleset előtt anyátok még képes volt…” vagy: „a baleset előtt, amikor még elmehettünk vakációzni…” vagy: „a baleset előtt, amikor még nem volt ennyire beteg.

Azt hiszem, nem haragból mondta mindezt, csak tényként közölte. Létezett egy „baleset előtti” Victoria Voss és a mostani Victoria Voss - az édesanyánk. Ha nem számítjuk a fájó hátát, a kétévnyi, agytumorral vívott harcát, enyhe sántítását, súlyos szociális szorongását, ami miatt az elmúlt két évben nem hagyta el a szuterént, a jobb karját borító sebeket és a tényt, hogy muszáj naponta legalább kétszer szunyókálnia, ráfoghatjuk, hogy viszonylag normális.

Sokszor próbáltuk meg rávenni, hogy hagyja el a szuterént, és beszélgessen velünk. Utoljára Kirk temetése miatt hagyta el a lakrészét, akkor is csak azért, mert Honor zokogva könyörgött neki, hogy jöjjön el. Miután azonban eltelt elvonulásának első évfordulója, és úgy tűnt, anya nagyon is jól elvan a szuterénben, kénytelenek voltunk elfogadni a döntését. Utah, Honor és én naponta ránézünk. Apa még mindig bevásárol neki, Honor és én pedig mindig gondot viselünk rá, hogy apró konyhájában mindene meglegyen. Számlákat nem fizet, mert apa az egész épület közüzemi számláit állja.

Elvonulásának két éve alatt egyetlen probléma merült fel: az egészsége. Apa szerencsére talált egy orvost, aki szükség esetén házhoz jön. El kellett fogadnunk, hogy anya a szociális szorongása miatt nem hajlandó pszichiáterhez menni, legalábbis egyelőre. Az az érzésem, ha jövőre mindhárman elköltözünk, Victoria ki fogja erőszakolni, hogy anyám is költözzön el, de ebbe a csatába senki sem akar túl korán belekezdeni - különösen azért, mert a testvéreim és én egy emberként fogjuk anyánkat védelmezni.

Jelenleg Victoria beéri azzal, hogy úgy tesz, mintha anyánk nem létezne, hasonlóképpen ahhoz, ahogy a testvéreim és én teszünk, mintha Victoria nem létezne. Nincs értelme összebarátkoznunk egy nővel, akit utálunk, pusztán azért, mert a féltestvérünk anyja.

Amióta Victoria megjelent az életünkben, többé már nem ugyanolyan a családunk. Noha a családi problémáink feléért apánkat tesszük felelőssé, ő még mindig kénytelen minket szeretni, így sokkal nehezebb őt hibáztatni, mint Victoriát, aki még csak nem is kedvel minket.

Victoria kikanalazza a banánt, és Moby zabkásájára halmozza.

- Moby, gyere elő reggelizni!

Moby kikászálódik az asztal alól, és feláll.

- Nem vagyok éhes - törli le a szájáról a cukormázat a pólója ujjával. Nem is tagadhatná le, hogy most habzsolt be egy fánkot, amit én adtam neki. Nem lenne értelme.

- Moby… - szólal meg Victoria, ahogy végigméri. - Mi van az arcodon…? Merít! Megmondtam, hogy ne adj neki fánkot!

Mit mondtam?

Ártatlanul nézek Victoriára. Ekkor sétál be a konyhába apám. Victoria rögtön felé fordul, csak úgy hadonászik a banánszeleteléshez használt késsel.

- Merit fánkot adott Mobynak reggelire!

Apa gyengéden megfogja a csuklóját, és kiveszi belőle a kést, majd arcon csókolja, a kést pedig a pultra teszi. Aztán gyermekei seregében egyenesen rám néz.

- Merit, ezt már egyszer megbeszéltük. Ha még egyszer előfordul, büntetést kapsz!

Bólintok, úgy veszem, hogy ezzel letudtuk. De nem úgy Victoria, aki szerint a reggelire kapott fánk az Armageddonnal egyenértékű, és közpánikra ad okot.

- Sose bünteted meg őket! - vádolja apámat. Felkapja a zabkásás tálat, és a szemetes felé indul, majd belekanalazza a tartalmát. - Soha nem büntetted meg egyiküket sem, Barnaby! Ezért viselkednek ezek így!

Az „ezek” apám három idősebb gyerekét jelöli. Victoriának igaza van, apa hangosan ugat, de nem harap. Ezt szeretem benne a legjobban.

- Nyugodj már meg, édesem! Merit talán nem tudta, hogy ma nem kellett volna fánkot adnia Mobynak.

Victoriát semmi sem idegesíti fel jobban, mint amikor apánk a mi oldalunkra áll vele szemben.

- Merít tudja, hogy tilos fánkot adnia Mobynak! Nem is figyel rám! Egyikük sem fogad nekem szót! - Bevágja a mosogatóba a tálat, majd lehajol, felveszi Mobyt, és a mosogató mellé, a pultra ülteti. Megnedvesít egy szalvétát, hogy letörölgesse az arcáról a fánkmaradványokat.

- Moby, nem szabad fánkot enned! Rosszat tesz neked! Álmos leszel tőle, és ha álmos vagy, nem tudsz jól teljesíteni az iskolában!

Talán meg se kell említenem, hogy Moby, mivel csak négyéves, nem is jár még rendes iskolába.

Apa a kávéjába kortyol, majd Mobyhoz hajol, és a hajába túr.

- Hallgass anyádra, kisöreg!

Felkapja a kávéját és az újságját, majd leül mellém. A tekintete elárulja, hogy nem elégedett a viselkedésemmel. Visszanézek rá, remélve, hogy bocsánatkérésre szólít fel, vagy megkérdezi, miért nem fogadtam megint szót Victoriának, de egyiket sem teszi. Jól halad a némaságom negyedik napja.

Eltűnődöm, feltűnik-e bárkinek a hallgatagságom. Nem mintha szándékosan büntetném némasággal a családomat, hiszen tizenhét évesen már nem vagyok gyerek. Mégis sokszor érzem magam láthatatlannak ebben a házban, és kíváncsi vagyok, mikor veszi észre először valaki, hogy hosszú ideje nem szólaltam meg. Tudom, hogy kicsit passzív-agresszívan viselkedem, de a családomnak semmit sem akarok bebizonyítani - csak magamnak. Kíváncsi vagyok, kitartok-e egy hétig. Olvastam egyszer egy idézetet, ami így szólt: „Úgy élj, hogy ne vegyenek észre ott, ahol vagy, de érezzék a hiányodat ott, ahonnan elmész.” Bár ebben a családban nem vesznek észre, és a hiányomat sem érzi senki. Honorét megéreznék, de én jöttem a világra másodikként. Én csak az eredeti halvány másolata vagyok.

- Mit írsz ma ki a sátorra, Utah? - kérdezi apa.

Épp elég baj, hogy a templom hitközségének tagjai még mindig haragszanak apámra, amiért megvette ezt a házat, de az imasátor még inkább elmélyíti a viszályt. Biztos vagyok benne, hogy a kereszténységet távolról sem érintő napi idézetek idegesítik a járókelőket. A tegnapi arról szólt, hogy Charles Darwin minden, általa felfedezett állatból evett. Erre rá kellett keresnem, mert túl nagy őrültségnek hangzott ahhoz, hogy igaz legyen, pedig igaz.

- Öt perc múlva meglátod - válaszol Utah. Leteszi a maradék turmixot, és feláll az asztaltól.

- Várj! - szól utána Honor. - Lehet, hogy ma mégsem kellene új feliratot kitenni… kegyeleti okokból.

Utah üresen bámul Honorre, aki ekkor rájön, hogy senki sem érti, miről beszél.

Apámra néz.

- Brian tiszteletes múlt éjjel meghalt.

Azonnal apámra nézek. Vajon hogy fogadja a hírt? Ritkán mutatja ki az érzelmeit, és fogalmam sincs, hogy ez az értesülés milyen hatással lesz rá. Ejt egy könnyet? Mosolyog? Valamit csak reagál!

Nyugodtan néz Honorre, ahogy a hírt emészti.

- Meghalt?

Honor bólint.

- Igen, reggel láttam a Facebookon. Szívrohama volt.

Apa hátradől a székében, és erősen a csészéjére markol, majd lenéz a kávéjára.

- Halott?

Victoria az apám vállára teszi a kezét. Mond neki valamit, de a fejemben elnémítom a hangját. Most jut eszembe az éjjel felbukkant Wolfgang, és a számra teszem a kezem, mert majdnem elmesélem, hogy az éjszaka közepén bekopogott a kutya. Hányingerem támad. Mit mond el rólam, hogy Brian tiszteletes halálhíre nem érintett meg, de a tudat, hogy a kutyája hazatért az egyetlen házba, amit otthonaként ismer, könnyekre fakaszt?

Honor egyszer szociopatának nevezett egy veszekedés közben. Később utánanézek, mit is jelent ez pontosan, mert lehet, hogy van benne valami.

- Nem hiszem el, hogy halott - mondja apa. Amikor feláll, Victoria keze lecsúszik a válláról a hátára. - Nem volt sokkal idősebb nálam!

Hát persze hogy először Brian tiszteletes életkora jut eszébe. Nem is érdekli, hogy meghalt egy ember, akivel évekig perlekedett. Azon lamentál, hogy egykorú valakivel, aki elég öreg volt ahhoz, hogy elvigye egy hirtelen szívroham.

Utah még mindig az ajtóban áll, láthatóan hitetlenkedik.

- Nem tudom, mit tegyek - mondja. - Ha nem emlékezem meg az elhunytáról az imasátoron, akkor érzéketlennek fognak minket tartani. Ha igen, akkor meg képmutatónak.

Ezen is éppen ekkor kell töprengenie!

Honor barátja kitépi a füzetből a rajzát, és megnézi.

- Úgy tűnik, bármit tesztek, az nem jó - jelenti ki, még mindig a rajzot figyelve. - Tulajdonképpen bármit megtehettek.

Utah megérti, és egy pillanatnyi habozás után elindul az imasátor felé.

Két dolog zavar össze. Az egyik Honor fiújának állandó jelenléte a reggelizőasztalnál, a másik, hogy láthatóan mindenki olyan jól ismeri, hogy nem is bánják, ha beleszól a családi beszélgetésbe. Nem kellene még túl félszegnek lennie ahhoz, hogy megszólaljon? Főleg, ha apám is jelen van, hiszen csak néhány hete jár hozzánk! Úgy tűnik, nagyon bejött neki a barátnője családja, és utálom ezt. Azt is utálom, hogy nem tűnik bőbeszédű embernek, de azon kevés alkalommal, amikor megszólal, szavai mindenki másénál többet nyomnak a latban.

Talán ezért is kezdtem beszédsztrájkot, mert unom, hogy bármit mondok, senkinek sem jelent semmit. Nem fogok beszélni, hogy súlya legyen minden megszólalásomnak. Most úgy érzem, valahányszor megszólalok, a szavaim bumerángként cikáznak vissza a számba, és kénytelen vagyok lenyelni őket.

- Mi az a szívroham? - kérdezi Moby.

Victoria lehajol, és elkezdi ráadni Mobyra a kabátját.

- Amikor megáll a szíved, és elalszik a tested, de ez csak öregemberekkel történik, amilyen Brian tiszteletes is volt.

- Brian tiszteletes teste elaludt? - faggatózik Moby.

Victoria bólint.

- Mennyi időre? Mikor ébred fel?

- Még sokáig nem.

- El fogják temetni?

- Igen - mondja Victoria, és mintha idegesítené négyéves fiának természetes kíváncsisága. Felhúzza a kabát cipzárját. - Vedd fel a cipődet!

- Mi történik, ha felébred? Ki tud majd mászni a földből?

Elmosolyodom. Tudom, hogy Victoria utál igazat mondani Mobynak. Moby normális kérdéseket tesz fel az életről, Victoria meg elképesztő hülyeségeket szokott válaszolni. Bármit megtesz, hogy megvédje Mobyt az igazságtól. Egyszer hallottam, amikor a kisöcsém megkérdezte, mit jelent a szex. Victoria azt felelte, hogy a szex egy borzalmas, nyolcvanas évekbeli sorozat, és nem érdemes megnézni.

Most Moby arcára teszi a kezét.

- Igen, ki tud mászni a földből, ha felébred. Mobiltelefonnal temetik el, így tud telefonálni, ha ideje őt kiásni.

Honor kiköpi a gyümölcslevét a nevetéstől. Utah átad neki egy szalvétát.

- Tényleg azt hiszi, hogy ez jobb, mintha elmondaná neki az igazat? - suttogja.

Mind lenyűgözve hallgatjuk Victoria és Moby beszélgetését, amit Victoria meg is érez, mert mindent megtesz, hogy elhallgattassa Moby kérdezősködését, noha látványosan nem sikerül neki.

- Menjünk, keressük meg a hátizsákodat! - húzza kisfia kezét, de Moby éppen a folyosón áll meg.

- És ha lemerül a telefon akkumulátora, amíg Brian tiszteletes teste még alszik? Akkor örökre a földben ragad?

Apa a kétségbeesett Victoria segítségére siet, és megragadja Moby kezét.

- Gyerünk, kisöreg, ideje indulni!

Épp befordulnak a folyosóra, amikor meghallom Moby hangját:

- A te tested is aludni fog, apa? Az is nagyon öreg már!

Honor nevetésben tör ki. Azt hiszem, a barátja is, de halkan nevet, és nem akarok ránézni, hogy lássam. A számra tapasztom a kezem, mert nem vagyok benne biztos, hogy a hangos nevetés belefér-e a beszédsztrájkomba, de tény, hogy Victoria anyai készségei a legjobb indulattal is csak viccesnek nevezhetőek.

Victoria csípőre tett kézzel nézi, ahogy vihogunk. Arca éppen olyan rózsaszín lesz, mint a nővérruhája. Gyorsan kivonul a konyhából, és a harmadik negyed felé indul. Még sajnálnám is, ha nem magának köszönhetné az egészet.

Utah és Honor csomagolni kezd. Én a mosogatóhoz megyek, és elfoglaltnak tettetem magam, remélem, nem kérdeznek rá, hogy megyek-e ma iskolába. Általában külön kocsival megyek suliba, mert ők még maradni szoktak tanítás után: Honornek próbája van a pomponlánycsapattal, Utah pedig… fogalmam sincs, mit csinál az iskola után, nem is érdekel. A szobámba megyek, leginkább azért, hogy ne kelljen Honor fiúját bámulnom. Valahányszor megteszem, kicsit mindig a számon érzem a száját, ahogy azon a napon, a főtéren.

A szobámban ülve várom, hogy kinyíljon és becsukódjon a bejárati ajtó. Ezután még várok néhány percet, mire elcsendesedik a ház. Amikor már biztos vagyok benne, hogy ő is elment, lassan indulok a konyha felé, hogy lássam, tiszta-e a levegő. Anya lent van a szuterénben, de annak esélye, hogy feljöjjön, és megkérdezze, miért nem mentem iskolába, kisebb, mint azé, hogy ma este a Cowboys megveri a Packerst.

Apropó, Packers… kicsit csalódott vagyok, amiért se apa, se Victoria nem vette észre Jézus Brie-sztust, mielőtt elmentek volna.

A konyha felé sétálva észreveszem az udvaron álló imasátrat, és hunyorogva olvasom el a Utah által választott mai üzenetet:

Több mű flamingó van a világon, mint igazi.

Felsóhajtok, kicsit csalódtam Utah-ban. A helyében kegyelettel adóztam volna Brian tiszteletes emlékének, vagy nem cseréltem volna le a feliratot, de ez, hogy nem is vesz tudomást annak az embernek a haláláról, aki a sátrat állíttatta, olyan… nem is tudom… olyasmi, amit egy Vosstól várni lehet. És nem szeretem, ha a világ igazolva látja a rólunk alkotott rossz véleményét.

Bepillantok a nappaliba, majd a konyhába. Azon gondolkodom, mit fogok ma csinálni. Fejtsek keresztrejtvényt? Egyre jobban megy. Leülök az asztalhoz, és fogom a félig már megoldott keresztrejtvényekkel teli könyvemet. A pénteken befejezetthez lapozok, majd elkezdem a következőt. Már a harmadik feladványnál tartok, amikor elkezd ébredezni bennem a kétely. Nem nagy dolog, amióta nem járok suliba, mindennap megtörténik: félelem ébred bennem, és megkérdőjelezem a döntésemet.

Még mindig nem vagyok biztos benne, miért nem járok már iskolába. Egyetlen katasztrofális vagy megalázó esemény sem történt, ami indokolná ezt a döntést, csak sok apró dolog, ami akkora halomba gyűlt össze, amit már nem lehetett figyelmen kívül hagyni - nem is szólva arról, hogy általában nem gondolom át a döntéseimet. Az egyik pillanatban a suliban ülök, a másikban már a régiségboltban bóklászom ahelyett, hogy a tragikus véget ért alamói csatáról tanulnék.

Szeretem a spontaneitást. Talán azért, mert Utah annyira utálja. Van valami felszabadító abban, hogy az ember nemet mond a megterhelő helyzetek miatti idegeskedésre. Mindegy, mennyit és mennyi ideig gondolkodunk egy döntésen, akkor is csak jól vagy rosszul lehet dönteni. Mellesleg az elmúlt héten a keresztrejtvényfejtés által több tudást gereblyéztem össze, mint amennyit a teljes végzős évemben sikerült volna. Eszem ágában sincs intellektuálisan megelőzni Honort vagy Utah-t, ezért fejtek meg csak napi egy rejtvényt.

Csak akkor veszem észre az asztalon hagyott rajzot, amikor befejezem a rejtvényt, és becsukom a könyvet. A képes oldallal lefelé hever a szék előtt, ahol reggel ültem. Átnyúlok az asztalon, magam felé húzom a lapot, és megfordítom.

Sagan rajzainak nincs semmi értelme. Miért rajzolna bárki egy hajót lenyelő embert?

Megfordítom a lapot, és megnézem a hátoldalát. A lap legalján egy felirat olvasható: „Ha a csend folyó lenne, a te nyelved lenne a hajó.”

Visszafordítom a lapot, és döbbenten bámulom a rajzot. Ezt tényleg rólam rajzolta? Egyedül ő vette észre ebben a házban, hogy péntek óta meg se szólaltam?

- Csak ő vette észre - suttogom, majd rögtön le is csapom a rajzot az asztalra, és felmordulok. Elbuktam a beszédsztrájkomat. - A francba is!

Negyedik fejezet

-Mennyi időre elegendő ez a mennyiség? - kérdezem a kasszást, amikor felteszem a huszonöt kilós kutyatápos zacskót a pultra.

- Milyen fajta a kutya? - kérdez vissza a nő.

- Kifejlett fekete labrador.

- Egyetlen kutyának viszi?

Bólintok.

- Talán egy vagy másfél hónapra elég lesz.

Hm, pedig egy hetet saccoltam.

- Nem hiszem, hogy olyan sokáig velünk marad - mondom.

A kasszás beüti a végösszeget, én pedig apám hitelkártyájával fizetek. Azt mondta, csak vészhelyzetben használhatjuk, de Wolfgang számára vészhelyzetet jelent, ha nem jut ennivalóhoz.

- Segítsek kicipelni? - kérdezi mögöttem valaki.

-Köszi, nem kell - mondom, és átveszem a blokkot, majd szembefordulok az illetővel. - Ez csak egyetlen zsák… Te meg hogy nézel ki?

Ezt nem akartam hangosan kimondani, de távolról sem számítottam olyan látványra, amivel most szembesülök. A fickó sapkája alól itt-ott természetellenesen élénk, szinte már bántóan élénkvörös tincsek kandikálnak ki. Az arca normálisnak, kissé szabálytalannak tűnik, de nem is ez kelti fel a figyelmemet. Skót szoknyája önmagában hagyján, de a hozzá viselt baseballdzseki és a neonzöld Nike edzőcipő láttán felvonom a szemöldököm. Megkapó összeállítás.

A fickó végignéz saját magán.

- Ez egy szegény kis baseballdzseki - mondja ártatlanul. - Nem kedveled Blake Griffint?

- Nem vagyok valami nagy sportrajongó - rázom meg a fejem.

A kasszához lép, és egy életre elengedő szárított marhahúst tesz a pultra. Magamhoz szorítom a hatalmas zsáknyi kutyakaját, és elindulok a kocsim felé.

Pontosabban szólva, nem jelenthetem ki, hogy az én kocsim, de ennek csak az az oka, hogy apa egyetlen autót sem tart meg annyi ideig, hogy bármelyikünk a magáénak mondhassa. Nálunk mindig cserélődnek a kocsik. Háztartásunkban egyetlen szabály van: az választ autót, aki reggel először hagyja el a házat. Szerintem ez lehet a fő oka Utah kóros pontosságának.

A múlt hónapban egy kopott, piros, 1983-as Ford EPX jelent meg a kocsifelhajtónkon. Borzalmas minőségű kocsi, ugyanazzal a lendülettel fejezték be a gyártását, ahogy elkezdték. Apa valószínűleg megszenvedett az eladásával - ez tartott ki a legtovább, mire végre sikerült elsózni. Mivel én ritkán hagyom el időben a házat, a szerencsétlen Ford leggyakrabban az én vezetőtehetségemet élvezhette a családból.

A csomagtartóba gyömöszölöm a kutyakajás zsákot, és már készülök beszállni, amikor egyszer csak megjelenik a semmiből a skót szoknyás fickó. Egy darab marhahúst rágcsál, és úgy méregeti a kocsimat, mintha el akarná lopni. Odalép az autóhoz, és neonzöld edzőcipőjével finoman megrugdossa az első gumit.

- Vállalsz fuvarozást? - néz rám, és az autónak támaszkodik. Akiitje ellenére nyoma sincs skót akcentusnak a hangjában, de texasinak sem, ellenben van egy kis brit felhangja.

-Honnan pottyantál ide? - kérdezem. Kinyitom a sofőrülés ajtaját, hogy elválasztóként funkcionáljon kettőnk között. Ártalmatlannak tűnik, de nem tetszik ez a túlzott magabiztosság. Nem dőlhetek be neki. Akinek ekkora egója van, abban nem szabad megbízni.

- Mindenhonnan, innen-onnan - von vállat, és most mintha ausztrál akcentus csillanna meg a hangjában.

- Csak nem Ausztráliából?

- Na, ott például sose jártam - jelenti ki, majd odasétál a kocsi hátuljához, hogy elolvassa a márkajelzést és a modellszámot. - Milyen kocsi ez?

-Ford EPX. Már kihalt fajnak számít - válaszolom. - Hova akarsz menni?

Megkerüli a kocsit, most már velem szemben áll, ugyanazon az oldalon.

- A tesómhoz. Innen néhány mérföldre, keletre lakik.

Újra végigmérem. Tudom, mekkora ostobaság idegeneket furikázni, főleg skót szoknyás idegeneket, akik még az akcentusukban sem biztosak. Minden tekintetben ingatag benyomást kelt a pasas. Csakhogy én imádom magamban a spontaneitást és azt, hogy sosem mérlegelem a döntéseim következményeit.

- Oké, úgyis kelet felé megyek. - Beülök a sofőrülésbe, és becsukom az ajtót. A fickó rám vigyorog az ablakon át, majd átsiet az anyósülés oldalára. Át kell hajolnom az ülésen, hogy kinyithassam az ajtózárat, és beülhessen.

- Egy pillanat, és összeszedem a cuccaim. - Átkocog a parkolón, és az áruház mellett felhalmozott holmijaihoz lép. Felkapja a hátizsákját, és felveszi, majd felemel egy óriási, fekete szemeteszsákot és egy kicsi, kerekes bőröndöt is. Ahhoz képest, hogy csak az ő fuvarozásába egyeztem bele, jön vele eddigi élete összes cucca is…

Kinyitom a csomagtartót, és megvárom, amíg bepakol. Amikor végre beszáll, bekapcsolja a biztonsági övét, és rám mosolyog.

- Mehetünk.

- Csak nem csöves vagy?

- Kit nevezünk csövesnek? - kérdezi.

- Valakit, akinek nincs otthona.

Elgondolkodva hunyorog.

- Mit nevezünk otthonnak? Megrázom a fejem.

- Te vagy a legkülönösebb figura, akivel valaha találkoztam. - Beindítom a kocsit, és tolatni kezdek.

- Akkor nem találkoztál túl sok emberrel. Mi a neved?

- Merít.

- Én Luck vagyok.

Gyors pillantást vetek rá, mielőtt az útra kanyarodnék.

- Luck? Ez becenév?

- Nem. - Kibontja a szárított marhahúsos dobozt, és megkínál, de fejemet rázva utasítom el. - Csak nem vega vagy?

- Nem, csak nem kérek szárított marhahúst - mondom.

- Müzliszelet is van nálam!

- Nem vagyok éhes.

- És szomjas?

- Miért kérdezed? Ha az is lennék, nincs nálad pia, amit fel tudnál ajánlani!

- Autós kajáldát akartam javasolni - mondja Luck. - Tehát szomjas vagy?

- Nem.

- Hány éves vagy?

Kezdem bánni azt a fene nagy spontaneitásomat.

- Tizenhét.

- És miért nem vagy suliban? Szünet van?

- Nem, csak végeztem a gimivel. - És nem is hazudok, mert a „végeztem a gimivel” és az „elvégeztem a gimit” két különböző dolog.

- Én húszéves vagyok - mondja, és kinéz az ablakon. Térde fel-alá rugózik, jobb kezének ujjai a combján dobolnak. Annyit ficánkol, hogy el is bizonytalanodom, biztos, hogy jó ötlet elfuvarozni a testvéréhez? Emlékeztetem magam, hogy ne felejtsem el szemügyre venni a pupilláit, ha megint felém fordul. Csak én lehetek olyan balfék, hogy felvegyek egy épp józanodó füvest.

-Hány kutyád van? - kérdezi, még mindig kibámulva az ablakon.

- Egy sincs.

Ekkor szemöldökét felvonva rám néz. Ki is használom az alkalmat, hogy megvizsgáljam a pupilláit, de normálisak.

- Miért veszel kutyakaját, ha nincs kutyád?

- Egy kutyának vettem, aki nálunk tartózkodik, de nem a kutyánk.

- Vigyázol rá?

- Nem.

- Loptad valahonnan?

- Nem.

- Milyen fajta?

- Fekete labrador.

Elmosolyodik.

- Szeretem a fekete labikat. Hol laksz? - Erőszakos kérdezősködése hatására valószínűleg önkéntelenül is grimaszolok, mert rögtön hozzá is teszi: - Nem a pontos címedet kérdeztem, csak hogy ahhoz képest hol, ahova én tartok!

- Fogalmam sincs. Nem tudom, hova tartasz.

- A tesómhoz.

- És hol lakik a tesód?

Vállat von.

- Erre - mutat abba az irányba, amerre megyünk, majd előveszi zsebéből a telefonját. - Van egy fényképem a házáról.

- Nem tudod a címét?

- Nem - rázza meg a fejét. - De ha kiteszel valahol a környékén, akkor majd érdeklődöm a helyiektől.

- Minek a környékén?

- A testvérem házának a környékén.

A fejemet fogom. Még csak öt perce ismerem ezt a muksót, és máris letaglózott. Nem tudom eldönteni, hogy szimpatikus vagy taszító. Tulajdonképpen érdekes figura, de inkább bosszantó értelemben. Valószínűleg az a típusú ember, akit csak rövid ideig lehet elviselni, mert olyan, mint egy vihar: akkor jó, ha megfelelő hangulatban talál. Ha azonban nem kívánt időpontban tör ki, mint például egy kültéri esküvőn, mindent tönkretesz.

- Hogyhogy máris végeztél a sulival? Stréber vagy, aki mindenben kiemelkedik, mint Adam Levine? Biztos gitározol is!

Mire akar egyáltalán kilyukadni?

- Nem, nem gitározom, és semmiben sem vagyok kiemelkedő. Legalábbis nem tudok olyan jól faggatózni, mint te.

- De válaszolni se!

Most tényleg beszólt a kommunikációs készségemre?

- Mindenre válaszoltam, amit kérdeztél.

- De nem úgy, ahogy kérdésekre kell válaszolni.

-Lehet máshogy is válaszolni azon felül, hogy helyesen válaszol az ember?

A fickó bólint.

-Kurtán felelgetsz, mintha nem akarnál beszélgetni, pedig ehhez mindketten kellünk, mint a csivitelő fecskék. Te viszont olyan vagy, mint egy holló… Nem figyelsz a fecskékre!

Felnevetek.

- Tanulmányoznod kellene a szociális viselkedés szabályszerűségeit - jegyzem meg. - Ha valaki úgy válaszolgat neked, mintha a fogát húznák, akkor talán abba kellene hagynod a kérdezősködést!

Egy pillanatig csak bámul rám, majd ismét kinyitja a szárított marhahúsos dobozt.

- És most már kérsz?

- Nem! - ismétlem meg. Egyre jobban idegesít. - Mondd, te hülye vagy? Mármint… patologikusán buta?

Becsukja a dobozt, és leteszi a lábai közé, a kocsi padlójára.

- Nem. Ami azt illeti, nagyon okos vagyok.

- Akkor meg mi bajod van? Drogozol?

- Illegális kábítószerekkel nem! - nevet.

Rám mosolyog. Egyáltalán nem veszi komolyan ezt a beszélgetést, teljesen laza, mintha mindez rendben lenne. Elgondolkodom, vajon miféle emberekkel fújhatta össze a szél, ha szerinte normális, ami most történik.

Lekanyarodom az országútról. Úgy döntök, az a legjobb, ha a város egyetlen benzinkútjánál teszem ki a fickót.

- Van barátod, Merit?

Megrázom a fejem.

- És barátnőd?

Ismét nemet intek.

- És nem érdeklődsz senki iránt?

- Most nyomulni próbálsz, vagy megint beindult a faggatózó ösztönöd?

- Nem mondanám, hogy aktívan nyomulok, de ez nem jelenti azt, hogy nem is tenném meg, mert tetszel. Most csak beszélgetni próbálok. Tudod, csivitelek, mint a fecskék!

Idegesen felsóhajtok.

- Előtted van egy cica - közli tárgyilagosan, mire a fékre taposok. Mi a fenét keresne itt egy macska? Körülnézek az úton, de nem látok semmit.

- Nincs is itt macska!

- Képletesen értettem.

Mi a fene?

- Te csak ne értsd képletesen az elütést, ha egy kocsi sofőrjéhez beszélsz! Megőrültél? - Leveszem a lábam a fékpedálról, és a kocsi ismét felgyorsul.

- Ez egy közmondás. Ha elütöd a cicát, az sose hozza vissza a nyelved.

- Ezt nem is értem…

Kiegyenesedik az ülésben, és felhúzza a lábát, hogy felém fordulhasson.

- A beszélgetés úgy jó, ha csivitelünk egymásnak, mint a fecskék - ismétli. - Veled azonban olyan, mintha a cica elvitte volna a nyelved, és nem hozná vissza! Mivel nem válaszolsz a kérdéseimre, a macskás közmondással utaltam a kommunikációs hiányosságaidra…

-Basszus, rendben, értem! - kiáltom, és felemelem a kezem, hogy elhallgattassam. - Igen, tetszik egy fickó. Kíváncsi vagy még bármire, mielőtt megint rám zúdítasz valami képletes vadgázolást?

Érzem, mennyire boldog, hogy végre beszélgetek vele, még ha nem is tettem mást, csak elhallgattattam.

- Tudja, hogy tetszik neked? - kérdezi.

Megrázom a fejem.

- Te tetszel neki?

Ismét a fejemet ingatom.

- Nem a te súlycsoportod?

- Dehogynem! - vágom rá. - De bunkó vagy!

Noha a kérdés valóban tahó volt, mégis elgondolkodom rajta. Amikor először megláttam Sagant a régiségboltban, tartottam attól, hogy nem vagyok vele egy szinten, de amikor rájöttem, hogy Honorrel jár, az eszembe sem jutott, hogy Honor ne lenne az ő súlycsoportja. A gondolatát is utálom, hogy azt hittem, Honor jobban megérdemli őt, mint én.

- Miért nem jár veled?

Megmarkolom a kormányt. Még egy mérföld a benzinkútig. Már csak egy stoptábla és végre kidobhatom.

- Ne csapd el azt a közmondásos cicát! - mondja Luck. - Miért nem a barátod ez a bizonyos férfitársam?

Tényleg képes volt a „férfitársam” szót használni egy másik fickóval kapcsolatban? És még a macskás hasonlatának sincs semmi értelme.

- Rosszul használod a hasonlatokat.

- Ne kerüld ki a kérdést! - mondja. - Miért nem jársz ezzel a pasival?

Felsóhajtok.

- Azért, mert a nővérem barátja.

Még be se fejeztem a mondatot, de Luck már röhög.

- A testvéredé? Hűha, Merit, ez aztán igazán szörnyű!

Sanda pillantást vetek rá. Azt gondolja, nem vagyok tisztában vele, mennyire borzalmas, hogy vonzódom a testvérem barátjához?

- És a nővéred tudja, hogy tetszik neked a pasija?

- Persze hogy nem, és nem is fogja megtudni. - A telefonja felé intek. Most már tényleg alig várom, hogy kihajíthassam a kocsiból. - Hadd lássam azt a képet a tesód házáról! Hátha felismerem.

Luck előveszi a telefonját, és a képeket görgeti. Amikor a stoptáblához érek, átadja nekem a telefont.

Ez csak valami vicc. Most csak szívat, ugye? Azonnal üresbe teszem a kocsit, és felnagyítom a képet, ami a Dolláros Voss előtt álló Victoriát ábrázolja. Néhány éve készülhetett a kép, mert az apa által tavaly épített fehér léckerítés még nincs rajta.

- Valaha templom lehetett - jegyzi meg Luck.

- Victoria a testvéred?

- Ismered? - kapja fel a fejét.

Visszaadom neki a telefont, megragadom a kormányt, és előrehajolok, a homlokommal támasztva a műanyagot. Öt másodperccel később dudálnak mögöttem. A visszapillantó tükörbe nézek; a mögöttünk álló pasas dühösen hadonászik. Beindítom a kocsit.

- Igen, ismerem.

- Tudod, hol lakik?

- Aha.

Luck ismét előrefordul.

- Szuper… ez szuper. - Ismét dobolni kezd az ujjaival. Megint idegesnek tűnik. - És el is viszel most a házához?

- Nem oda akartál menni?

Bólint, de nem tűnik valami határozottnak.

- Tud a nővéred arról, hogy meglátogatod?

Vállat von, és kibámul az ablakon.

- Erre a kérdésre nincs megfelelő válasz.

- Két lehetséges, megfelelő válasz létezik: az igen vagy a nem.

- Lehet, hogy éppen ma nem számít rám… de nem hagyhat el úgy, hogy ne számítson egy nap a felbukkanásomra!

Fogalmam sem volt, hogy Victoriának van egy öccse, és nem vagyok biztos abban, hogy apa tud erről. Nagyon… más, mint ő. Egyáltalán nem hasonlít Victoriára.

Befordulok a házunk elé, majd beállok a feljáróra, és leállítom a kocsit. Luck még mindig rugózó térddel és a combján dobolva bámulja a házat, de nem igyekszik kiszállni a kocsiból.

- Miért lakik tempómban? - „L” nélkül ejti ki a szót. Tempóm. Idegesítő magabiztosságának annyi, helyére legalább annyira idegesítő elesettség lép. Nyel egyet, majd előrehajol, és felveszi a padlóról a marhahúsos dobozt.

-Köszi a fuvart, Merít! - teszi a kezét az ajtóra, majd felém fordul. - Összebarátkozhatnánk, amíg itt vagyok. Megadod a számod?

Megrázom a fejem, és kinyitom a kocsiajtót.

- Arra nem lesz szükség. - Megnyomom a csomagtartó nyitógombját, és kiszállok.

- Egyedül is ki tudom halászni a cuccom, nem kell segítened! - mondja.

- Én aztán nem segítek - hajolok a csomagtartó fölé. - Csak a kutyakaját szedem ki.

Kirángatom a kutyatápot Luck cuccai alól. Amint sikerül biztos fogást találnom rajta, elindulok a ház felé.

- Miért viszel kutyakaját a nővérem házába?

Nem válaszolok Lucknak. A nyomomba szegődik.

- Merit!

Akkor ér utol, amikor elfordítom a kulcsot a zárban. Megfordulok, és szembenézek vele. Még mindig az ajtóban lógó kulcsot bámulja.

- A testvéred az apám felesége.

Várok, hogy megeméssze az információt. Amikor sikerül neki, hátralép és felnéz.

- Itt laksz? A nővéremmel?

- Ő a mostohaanyám - bólintok.

Luck megvakarja az állát.

- Akkor én… a te nagybátyád vagyok?

- A mostohanagybátyám. - Belépek a házba, és ledobom a földre a kutyatápos zacskót.

Luck megáll az ajtóban. A hajába túr, majd a tarkójára csúszik a keze.

- Pedig már elképzeltelek meztelenül - motyogja.

- Akkor ez remek alkalom, hogy abbahagyd!

Luck hátranéz a kocsira, majd a ház belseje felé pillant.

- Itthon van most a nővérem? - suttog.

- Még néhány óráig távol lesz. Hozd be a cuccod, megmutatom, hol tudsz kipakolni!

Visszaindul a kocsihoz, én pedig átrángatom a konyhán a kutyatápos zacskót, és a hátsó ajtó mellé támasztom. Keresek két régi tálat. Az egyiket megtöltöm vízzel, a másikat kutyatáppal, és kiviszem az udvarra. Wolfgang félig kilóg a kutyaházból, úgy hever. Mikor meghallja a hátsó ajtó csapódását, hegyezni kezdi a fülét, de nem mozdul. Füle ismét lekonyul, amikor meglát. Egy lépést sem tesz a kutyakaja láttán, holott egy napja nem evett.

Kinyújtom a kezem, és megsimogatom azt a szomorú, nagy fejét.

- Bánatos vagy? - Még sosem láttam gyászoló állatot. Nem is tudtam, hogy képesek a gyászra. - Itt maradhatsz, ameddig csak szeretnél. Megpróbállak elrejteni apa elől, ahogy tudlak, de ha lehet, ne ugass egész éjjel!

Felállók, mire Wolfgang feltápászkodik, épp csak annyira, hogy elérje a tányérjait. Megszagolja a kutyatápot és a vizet, de aztán visszafekszik, és nyüszíteni kezd.

Egyszer csak Luck jelenik meg mellettem.

-Kapott már ebből a fajta kajából? - Nála van a bőröndje, a szemeteszsákja és a hátitáskája.

A ház felé fordulok.

- Miért nem tetted le bent a cuccod?

A holmijaira néz, és vállat von. Állával a kutya felé bök.

- Mi a baja? Haldoklik?

- Nem. Tegnap meghalt a gazdája. Ő meg beállított hozzánk az éjszaka közepén, mert régen itt lakott.

- Nahát, ez lenyűgöző! - mondja Luck, és oldalra billenti a fejét. - Mi a neved, kutya?

Wolfgang csak a szemével méri végig Luckot, de nem moccan.

- Nem tud neked válaszolni. - Nem hittem volna, hogy ezt külön mondanom kell, de kétlem, hogy Luck teljesen tisztában lenne a való világ működésével. - Wolfgang a neve.

-Hogy mi? - fintorog Luck. - Ez borzalmas név! Henrynek kellene hívni!

- Természetesen - jegyzem meg gúnyosan, de ismét elbizonytalanodom, vajon Luck fogja-e ezt a kommunikációs szintet.

- Gyászolsz? - kérdezi Luck Wolfgangtól.

- Ne kérdezgesd már azt a kutyát!

Luck meghökkenten néz rám.

- Te mindig ilyen mérges vagy?

- Nem vagyok mérges. - Megfordulok, és elindulok a ház felé.

- Hát nem-mérges sem vagy - motyogja mögöttem.

Beérünk a házba, és átmegyünk a második negyedbe. A szobámmal szemközt levő vendégszobába kísérem.

- Lakhatsz a vendégszobában - nyitom ki az ajtót, de meg is torpanok az ajtóban. - Vagy nem.

A vendégszoba teljes káosz. Cipők hevernek a padlón, az ágy vetetlen, a szekrényen piperecuccok hevernek. Ki a fene foglalta el ezt a szobát? Odalépek a szekrényhez. Mikor kinyitom az ajtaját, Sagan ingjei kacsintanak vissza rám.

- Ezt nem hiszem el!

Hogy engedheti apám, hogy egy házban aludjon a lányával? Ismét kiderült, hogy nem is érdekeljük. Az sem zavarná, ha Honort tizenhét éves fejjel felcsinálnák!

Luck elsiklik mellettem, és az ajtóval szembeni falhoz lép. A szekrényen több rajz is hever. Luck felvesz egy rajzot, ami egy férfit ábrázol. Tollfüzéren lóg egy mennyezeti ventilátorról.

- Elég fura szobatársam lesz - jegyzi meg.

- Nem lesz a szobatársad - mondom. - Nem itt él. Nem tudom, miért vannak itt a cuccai!

Luck felkap egy fogkefét az éjjeliszekrényről.

- Biztos vagy benne, hogy nem itt lakik?

- Alhatsz apám irodájában. - Intek Lucknak, hogy kövessen a folyosó végére. - Ott van egy kinyitható kanapé. Ha Sagan lelép, akkor alhatsz a vendégszobában.

- Tehát Sagannek hívják? - Luck utánam jön a szobába, és lepakol a kanapéra. - Már értem, miért érdeklődsz iránta. Nagyon… érdekesek a rajzai.

- Nem érdeklődöm iránta.

Luck nevetni kezd.

- A kocsiban azt mondtad, tetszik neked. Nem Sagan a testvéred barátja?

Behunyom a szemem, és dühösen felsóhajtok. Csak azért mondtam el neki, mert azt hittem, úgysem látom soha többé!

Luck az íróasztalhoz támasztja a bőröndjét, és körülnéz a szobában.

- Nem luxushotel, de aludtam már rosszabb helyen is - jegyzi meg.

- Ha bárkinek elmondod ezt… - szólalok meg.

Úgy néz rám, mintha kettőnk közül én lennék a hibbant.

- Azt, hogy aludtam már rosszabb helyen is?

- Nem ezt, hanem a másikat. Csak azért meséltem neked a testvérem barátjáról, mert azt hittem, sose találkozunk többé.

Luck elmosolyodik.

- Nyugi, Merit! Annyira nem érdekel az életed, hogy bárkinek is fecsegjek róla.

Nem tudom, miért, de hiszek neki.

- Kösz. Körbevezesselek?

- Majd igen - mondja. - Először kicsomagolok.

- Rendben.

Megfordulok, hátha egyedül akar maradni, de ehelyett utánam szól:

- Miért van egy Jézus-szobor a nappalitok falán? - Kinyitja a bőröndjét, és elkezdi kicsomagolni a ruháit. - Vagy, ami még jobb kérdés, miért van Packers-szurkolónak öltöztetve?

- Ez az épület régen templom volt. - Leülök a kanapéra, és nézem, ahogy kicsomagol.

- Apád lelkész, vagy mi?

- Éppen az ellenkezője.

- Mi a lelkész ellenkezője? Egy ateista pantomimszínész?

- Apa nem hisz Istenben, de jó áron jutott ehhez az épülethez, így néhány éve ideköltöztünk. Éppen azelőtt, hogy viszonyt kezdett volna anyám ápolójával.

Rám pillant a válla fölött.

- Apád igazi seggfejnek tűnik.

- Finoman fogalmaztál - kuncogok.

Luck elővesz egy pólót a bőröndjéből, és a gardróbhoz lép.

- Mi történt, miután anyukád rájött a félrelépésére?

- Apa elvált tőle, és elvette a szeretőjét.

- Gondolom, a nővérem ez a bizonyos szerető. Bólintok.

-Hogyhogy ezt nem tudod? Olyan régen találkoztál utoljára Victoriával?

Odajön a kanapéhoz, és mellém huppan. A kanapé karfájához támaszkodik, karját a feje alá teszi.

- Miért nem az anyukáddal laksz?

- Vele lakom. Ő a szuterénben él.

Várom, hogy megdöbbenjen, de csak hanyagul felvonja a szemöldökét.

- Itt él? A szuterénben? Bólintok.

- Mit is mondtál, miért dobott ki a nővéred?

- Bonyolult.

- Hol vannak a szüleid?

-Leginkább a sírban - mondja tárgyilagosan. - Azt hiszem, alszom egyet, mielőtt a nővérem hazaér. Régen aludtam utoljára.

Valóban fáradtnak tűnik, de mivel korábban sose találkoztam vele, nincs viszonyítási alapom. Bólintok, és az ajtó felé indulok.

- Jó éjt!

Kilépek a folyosóra, és magamban megjegyzem, mekkora káosz volt az elmúlt huszonnégy óra. Brian tiszteletes meghalt, Wolfgang visszatért, én felvettem egy skót szoknyás stoppost, akiről kiderült, hogy a mostohanagybátyám. Mire besötétedik, talán ez a nap is meg fog érni egy trófeát a gyűjteményembe.

Keresztülvágok a második negyeden, és megállok a vendégszoba ajtaja előtt. Jobbra, majd balra pillantok, noha Luckon és rajtam kívül senki sincs a házban - anyámat leszámítva, persze. Kinyitom az ajtót, és szemügyre veszem Sagan szobáját. Mindig is szórakozott voltam, de ez a szint még tőlem is nagy teljesítmény. Mióta van itt a holmija? Azt hittem, korán reggel jön át, hogy reggelizzen, és késő estig marad. Meglep, hogy apa ezt megengedi, még ha olykor elnéző is.

Leülök a vendégágyra, és az ölembe húzom Sagan vázlatfuzetét. Tudom, hogy nem kellene turkálnom a holmijai között, de úgy érzem, jogom van hozzá. Senki sem szólt nekem, hogy hozzánk költözött. Végiglapozom a füzetet, de a lapok üresek - egy kivételével. A füzet legutolsó lapján van egy rajz: két, egymást átkaroló lányt ábrázol.

Az alapos szemügyre vételt követően azonban látom, hogy ennél jóval több van a rajzon. Mikor rádöbbenek, mit látok, a számra teszem a kezem. A rajz engem és Honort ábrázolja, ahogy hátba szúrjuk egymást.

Miért rajzolna Sagan ilyesmit?

Megfordítom a lapot, de nincs rajta cím, mint a reggeli rajzon.

- Mit művelsz?

Azonnal félretolom a füzetet. Sagan az ajtóban áll, őrt állva életem második legcikibb pillanatához. Vicces, hogy mindkettő hozzá kapcsolódik.

Általában nem szoktam szaglászni. Fogalmam sincs, hogy magyarázom ezt ki. Felállók, és ilyenkor érzem csak igazán, mennyire kínosan nem tudok mit kezdeni a kezemmel, ha ennyire szégyellem magam. Akarom mereven lóg, a kezem ökölbe szorítom, majd kiengedem.

- Nem tudtam, hogy ideköltöztél - motyogom.

Belép a szobába. Tekintete az imént megnézett vázlatfuzetre téved, majd ismét a szemembe néz. Bosszúsnak tűnik.

- Két hete itt lakom, Merit!

Két hete?

Mostanáig fel se tűnt, mennyi időt töltök egyedül a szobámban. Két hete él velem szemben, a folyosó másik oldalán? És ezt senkinek nem jutott eszébe elmondani nekem?

Rám mered, én ugyanígy teszek, mert fogalmam sincs, mi mást csinálhatnék.

Utálom, hogy így néz ki. Utálom a haját, és különösen a száját. Fura az ajka, nincsenek rajta árkok, mint a legtöbb ember száján. Sima, feszes, és utálom, hogy valahányszor rájuk nézek, eszembe jut, hogy csókolt meg.

Leginkább azonban a szemét utálom - az érzést, amit a látványa kelt bennem. Nem mintha vádaskodva nézne rám, de valahányszor rám pillant, mindig fuldoklom a bűntudattól. Mindegy, mennyire idegesítenek külön-külön az arcvonásai, szép egységet alkotnak. A földre nézek, és azt kívánom, bárcsak ne történt volna meg az elmúlt öt perc. Nem kellett volna bejönnöm ide. Nem kellett volna megnéznem a rajzait, és nem kellett volna olyan sokáig bámulnom. Bármit megtennék, hogy úgy nézzen rám, ahogy akkor nézett, mikor még azt hitte, én vagyok Honor. Pusztán ettől jobban szégyellem magam, mint azért, hogy rajtakapott, miközben a szobájában turkálok.

Elsietek mellette, és rá se nézek, ahogy kilépek a folyosóra. Egyenesen a szobámba megyek, kinyitom az ajtót, majd be is csapom magam után. Az ágyra dobom magam. Érzem a szememben szúró könnyeket. Nem tudom, miért van sírhatnékom. Ostobának érzem magam.

Ritka bizarr és szar nap ez a mai.

Előveszem a telefonom, hogy üzenetet írjak apának. Ritkán kérek tőle bármit is, de most vészhelyzet van.

Hazafelé be tudsz ugrani a régiségboltba? Megnézed, hogy vannak-e új trófeák?

Várok néhány percig, hátha válaszol, de nem teszi.

Sajnos nem lepődöm meg.

Lefekszem, a fejemre húzom a paplant, és Sagan rólam készült rajzára gondolok, amin egy csónakot nyelek el. Nagyon különös kép, és utálom, hogy nagyon tetszik. Utálom, hogy hiába küzdök ellene, mindennap egyre jobban kedvelem őt. Egy részem eltűnődik, vajon tényleg ő tetszik-e, vagy csak féltékeny vagyok. Sagan előtt Honor egyetlen pasijára sem voltam az, bár őt leszámítva mind haldoklott.

Dühös vagyok, amiért itt lakik. Meg voltam róla győződve, hogy könnyű lesz elkerülni, de így, hogy a szobámmal szemben van az ő szobája, mégis hogyan? Testközelből kell figyelnem a kapcsolatukat, ahogy Sagan csókolja és szereti Honort.

Tudom, hogy apa nem hisz Istenben, de az ateizmus szerencsére nem örökletes. Ritkán imádkozom, de most miért ne? A hátamra gördülök, és a plafonra nézek. Megköszörülöm a torkom.

- Istenem?

Mit ne mondjak, hülyén érzem magam, amiért a plafonhoz beszélek. Talán, ha letérdelek, mint a filmekben?

Félrelököm a paplant, és letérdelek az ágy mellett. Lehajtom a fejem, és, ezúttal csukott szemmel, újra nekifutok.

-Helló, Istenem! Tudom, hogy nem imádkozom annyit, amennyit kellene, és amikor imádkozom, akkor is önző dolgokat kérek. Bocsánatot kérek érte… de most tényleg szükségem van a segítségedre. Biztosan láttad, mi történt néhány héttel ezelőtt köztem és a testvérem barátja között. Nem tudom őt kiverni a fejemből! Nem tetszik, amit kihoz belőlem. Tele vagyok irracionális gondolatokkal, például, hogy Sagan számomra, és nem Honor számára rendeltetett. Talán őt alkottad meg az én lelki társamnak, és mivel Honor és én egyformák vagyunk, Sagan lelke összezavarodott, és az övébe szeretett bele… mert bennük aztán nincs semmi közös! Honor nem is a legjobb tulajdonságait szereti! De még ha szakítanának is, akkor sem lenne esélyem, mert sosem tennék ilyet a testvéremmel, és bármennyire vonzódom is Saganhez, sosem tudnék olyan embert szeretni, aki járt már Honorrel. Szó sem lehet róla! Nem azt kérem tőled, hogy láttasd be vele a tévedését, hanem azt, hogy küldj valaki mást, aki teljesen el tudná velem feledtetni őt. Nem akarom többé a mostani gondolataimat, legalábbis a testvérem barátjára nem akarok így gondolni. Ha másra gondolhatnék így, az nem lenne baj. Szóval… igen, mindössze egy másik lelki társat kérek! Vagy akár csak tereld el a figyelmem, az se baj, ha nem egy másik emberrel! Jó lenne, ha nem mindig Sagan állna a figyelmem középpontjában. Mindegy, bármi jó lesz, amit kitalálsz!

Kinyitom a szemem, és visszamászom az ágyba. Furcsa dolog imádkozni. Lehet, hogy többször kellene tennem.

- Ja, igen, és ámen!

- Mi van? - morgok, és a fejemre húzom a lepedőt.

-Fel kell kelned! - mondja Honor, és felkattintja a lámpát. Előhúzom a telefonom, hogy megnézzem, mennyi az idő.

- Hajnali hat óra van! - dörmögök bosszúsan. - Senki sem kel ilyen korán!

Arról nem is szólva, hogy Honor is tudja, már nem járok iskolába. Mit számít, hogy ébren vagyok-e?

Ötödik fejezet

-Merit, kelj fel!

Nem is tudtam, hogy az ember úgy is képes forgatni a szemét, hogy még ki sem nyitotta, de nekem sikerül.

- Délután hat óra van, te ökör! Ma te viszed anyának a vacsorát! - közli, majd bevágja az ajtót.

Délután hat óra? Akkor még mindig tart ez a rettenetes nap.

Hurrá!

Krumplipürét kanalazok egy tányérra, a sült csirke mellé. Victoriának nincs sok jó tulajdonsága, de főzni mindig is tudott. Ugyanakkor kíváncsi lennék, milyen lehet minden este a férjünk szuterénlakó exfeleségére is főzni.

Megfordulok, hogy tegyek a tányérra egy zsemlét, de ekkor Saganbe ütközöm, aki a semmiből jelenik meg mögöttem. -Bocs!

Megpróbálom gyorsan kikerülni, mielőtt megérezném az illatát, vagy az arcára néznék. Én balra lépek, ő jobbra. Még mindig útban vagyunk egymásnak. Én jobbra lépek, ő balra. Hülyéskedik velem?

Sagan nevet a kezdetleges táncon. Persze, ő kap levegőt az én jelenlétemben, csak Honor jelenlétében áll el a lélegzete. Végül megfordulok, és a másik irányból kerülöm meg a bárpultot. Mielőtt a szuterén ajtajához érnék, hátrapillantok a vállam fölött. Honor már a barátja mellett áll, és vacsorát szed neki, de Sagan engem néz, tekintetében értetlenség ül. Biztos azt hiszi, hülye liba vagyok, mert egy egyszerű ütközésből is ekkora ügyet csinálok. De én nem tudom olyan könnyedén venni ezt, mint ő. Mérgesen fordulok az ellenkező irányba. - Merit?

Még félig sem érek le a lépcsőn, de anya már megismeri a lépteimet. Mindenkiét megismeri a házban. Gondolom, ha egész nap Netflixet néznék és a Facebookon játszanék, előbb-utóbb kiismerném a családom lépteinek hangját is.

- Igen, én vagyok.

Leérek a szuterénbe. Anya a kanapén ül. Lecsukja a laptopját, és a földre csúsztatja.

- Mi a vacsora?

- Megint csirke és krumpli. - Átadom neki a tányért, és leülök mellé a kanapéra. Az ételre pillant, majd a mellette álló asztalra teszi a tányért.

- Nem igazán vagyok éhes - mondja. - Le akarok fogyni öt kilót.

- Talán kimehetnél futni. Szép idő van.

Anya megborzong. Szerintem én vagyok az egyetlen, aki még próbálkozik a kicsalogatásával, de most már én sem bátorítom, csak gúnyos javaslatokat teszek.

- A múlt héten jöttél le hozzám utoljára - mondja, majd felém nyúl, hogy hátrasöpörje a vállamról a hajam, de habozik, mielőtt hozzám érne. Végül az ölébe ejti a kezét. - Beteg voltál?

A „csalódott” szó jobban kifejezi az állapotom. Minél idősebb vagyok, annál nehezebb megértenem a fóbiáját. Megértem, ha nem akar kimenni a házból, de évekig a szuterénben kuporogni, miközben a gyerekei odafenn élik az életüket… ez nekem inkább a történelem leghosszabb hisztijének tűnik, nem szociális szorongásnak.

- Aha, nem voltam jól - mondom.

- Ezért nem voltál iskolában sem?

Összevonom a szemöldököm. Honnan tudja, hogy nem voltam iskolában?

- Ma felhívott az igazgatód. Utánad érdeklődött.

- És mit mondtál neki?

Vállat von.

- Nem vettem fel a telefont. Hangpostaüzenetet hagyott.

Halkan felsóhajtok a megkönnyebbüléstől. Az iskolában szerencsére nem tudják, mennyire súlyos anya szociális szorongása. Még mindig őt hívják apa helyett, ha bármi probléma van.

Anya lelöki a takarót az öléből, és feláll.

-Fel tudsz nekem adni egy csomagot holnap? - Átmegy a nappalija másik oldalára - mind a másfél méteren -, majd felkap egy üres dobozt a polcáról. - Megígértem Shellynek, hogy néhány könyvet eljuttatok hozzá.

Ahhoz képest, hogy anya sose hagyja el a szuterént, több barátja van, mint Honornek és nekem együttvéve. Imád olvasni, és több online olvasóklub tagja. Ha nem a Netflixet nézi, akkor vagy olvas, vagy a könyvklubos barátaival videóchatel. Néha akkor jövök le hozzá, amikor beszélget; ilyenkor bemutat a barátainak, akikkel beszélgetnem is kell. Nagyon igyekszik úgy tenni, mintha normális anyuka lenne, normális élettel, de néha, amikor valamelyik videóhívásába belekényszerít, legszívesebben felordítanék: „Két éve ki sem jött a szuterénből!” - Shelly azt mondta, múlt héten adta fel a csomagomat. Holnap meg kellene érkeznie.

-Lehozom, ha megjön - biztosítom. A dobozra írja a címet, majd átadja nekem. Ekkor veszem észre, hogy hosszú, földig érő fekete ruhát visel. - Szép a ruhád. Új?

Anya bólint, de nem mondja el, hol vette a ruhát. Online kell rendelnie a holmijait, mert a gyerekein és alkalmanként apámon kívül senki sem látogatja - és ő is csak szülői kérdéseket beszél meg vele. Sajnálatos, mert a korához képest remekül néz ki. Nem számít, hogy fel se jön a szuterénből, így is ad magára. Minden reggel kisminkeli magát, a haja mindig frissen mosott, frizurába fésült. Valószínűleg még a lábát is mindennap borotválja, aminek persze semmi értelme. Ha úgy döntenék, hogy többé nem lépek ki a házból, mindenekelőtt a borotválkozást hagynám abba. Lehet, hogy van online barátja? Normális esetben nem rajongok az ilyesmiért, de bármit támogatok, ami a jövőben a szuterén elhagyására késztetné.

Átveszem tőle a dobozt, és a lépcső felé indulok. Régebben sokkal többet voltam vele idelent, de mostanában egyre nehezebb. Kezdem megvetni. Korábban még sajnáltam, és azt hittem, nem tudja kontrollálni a szociális szorongását, de minél idősebb leszek, és minél többet hagy ki az életemből, miközben a szuterénben kushad, annál mérgesebb vagyok rá. Néha annyira feldühödöm, ha lejövök hozzá, hogy remegni kezdek. Ilyenkor fel kell mennem, mielőtt rázúdítom a haragom. Most is ez fog történni, ha nem tűnök el innen rögtön.

- Szia, anya! - köszönök el, és a lépcső felé indulok.

- Merít! - szól utánam, de hagyom, hogy becsukódjon mögöttem a szuterénbe vezető ajtó.

Victoria a konyhában áll, és Mobynak vág fel egy csirkemellet. A többiek az asztalnál ülnek, és vacsoráznak. Magamhoz veszek egy tányért, amikor apa belép az ajtón. Most fél hét van, a foci hétkor kezdődik, így először neki szedek. Mire végre az asztalhoz jutok a tányérommal, már csak egy szabad hely van - közvetlenül a ház lovagja mellett. Honor a másik oldalán ül, odahajol hozzá, és nevetni kezd valamin, amit Sagan mondott. Bármi volt is az, biztosan szellemes lehetett.

A székemre huppanok, és magam alá húzom. Szerencsére a másik oldalamon Moby ül.

- Jó napod volt? - kérdezem tőle.

Bólint, és a szájába töm egy maréknyi kukoricát.

- Tylert megbüntették, mert azt mondta, hogy rohadt fattyú.

Felnevetünk, kivéve Victoriát.

- Moby, ez csúnya szó!

- Ha szó szerint vesszük, nem az - szólal meg apa.

Victoria gyilkosan mered apára.

- Ha csak négyéves vagy, és az oviban mondod, akkor csúnya szó!

- Mi az a rohadt fattyú? - kérdezi Moby.

- Olyan gyerek, aki úgy születik, hogy a szülei még nem házasok. Te is majdnem az lettél - válaszolom.

Victoria úgy reagál, mintha felpofoztam volna a gyereket. Úgy áll fel, hogy a székét is hátralöki.

- Takarodj a szobádba! - ordít rám.

Nevetek, mert először azt hiszem, csak viccel, de amikor látom, hogy tényleg dühös, lefagy az arcomról a mosoly. Komolyan beszél?

Apára pillantok, akinek megáll a kezében a kanál, úgy mered Victoriára. Én is visszafordulok a mostohaanyám felé.

- Megkérdezte, mi az a fattyú. Jobban örültél volna, ha hazudok neki?

Victoria szeme az enyémbe mélyed, és esküszöm, mindjárt tüzet okád. Még sosem láttam ilyen haragosnak, pedig nem gonoszkodni akartam.

- A fattyú házasságon kívül születik - mondom neki. - Nem így volt majdnem Mobyval is?

Victoria a folyosó felé mutat.

- Így nem beszélsz a gyerekem előtt, Merit. Takarodj a szobádba! - Apámra néz támogatásért. - Barnaby?

Hátradőlök a székben, és összefonom a karom. Nem fogok meghátrálni!

- Tehát azt szeretnéd, ha hazudnék a gyerekednek? - nézek a tágra nyílt szemű Mobyra. - A szex egy rémes, nyolcvanas évekbeli sorozat, a fattyú meg a reklám. - Visszanézek Victoriára. - így már jobb?

- Merít… - szólal meg Utah, mintha én viselkednék helytelenül az asztalnál.

- Te tényleg Victoria pártját fogod? - nézek rá.

- Nem vacsorázhatna legalább egyszer békében a család, veszekedés nélkül? - nyafog Honor.

- Barnaby? - ismétli Victoria. Még mindig áll, és arra vár, hogy apa megbüntessen engem.

Apa megfogja Victoria csuklóját, és megpróbálja leültetni.

- Később megbeszélem vele. Most együnk, jó?

Victoria kirántja a csuklóját apa kezéből, felkapja a tányérját, átcsörtet a konyhán, és a szemetesbe kaparja az ételt.

- Tedd félre a maradékot! - kiáltok oda neki.

- Hogy mi?

A kukára pillantok.

- Tedd félre a maradékot, Wolfgang megeheti!

- Wolfgang? - kérdezi apa. - Hogy jön ide az a rohadt kutya?

- Jó, hogy legalább a fattyút kihagytad - motyogja Honor.

- Ezért van egy zacskó kutyakaja a hátsó ajtónál? - kérdezi

Utah.

Apa tekintete a kutyatápra vándorol, majd feláll.

- Itt van az a dög?

Eszem egy falatot a krumplipüréből. Ha az este végére a szobámban kötök ki, legalább ne maradjak éhes.

- A múlt éjszaka közepén jelent meg az ajtóban - mondom teli szájjal, majd lenyelem a falatot, és hátrabökök a vállam fölött. - A hátsó udvarban van.

- Te engedted ki oda?

Victoria az égnek emeli a kezét.

-Hát ez csodálatos! Dühös vagy a lányodra, amiért beengedett egy kutyát az udvarra, de azért nem, mert fattyúnak nevezte a fiadat?

Felemelem a villám.

- Csak majdnem fattyúnak neveztem - tisztázom magam.

- Miért csináljátok ezt mindig? - suttogja Utah. Olyan halk a hangja, hogy valószínűleg nem a konyha másik végében álló Victoriának szánja a szavait. Nahát, csak nem hozzám beszél?

- Vagyis szerinted én vagyok a hibás? - kérdezem.

- Általában te vagy a hibás - mondja Honor. - Sosem tudunk békében enni, mert valamit mindig csinálsz, ami kiakasztja!

Hitetlenkedve felnevetek.

- És ez az én hibám? - emelem meg annyira a hangom, hogy Victoria is meghallja. - Talán azért kapja fel a vizet, mert ostoba! Kérdezzétek csak meg a kidobott öccsét!

A világért nem mulasztanám el, hogy lássam Victoria arckifejezését. Utolsó mondatom villámcsapásként érte.

- Hogy mit mondtál?

Úgy néz rám, mintha vagy nem hallotta volna, vagy nem akarta volna meghallani.

Már szóra nyitom a szám, hogy megismételjem, amit mondtam, de apa megelőz.

- Merít, menj a szobádba! - mondja, inkább lemondóan, mint mérgesen.

Victoria lassan apám felé fordul.

- Meséltél neki Luckról?

Apa azonnal megrázza a fejét.

- Nem, nem tudnak Luckról. Merit csak idegesíteni akar téged.

Most már meghalok a kíváncsiságtól, mi az, amit nem tudhatunk.

Gyorsan bekapok még két falat krumplipürét, ha mégis kénytelen lennék letölteni a büntetésem.

- Nem akarom idegesíteni - nyelek nagyot. Megtorlóm a szám, majd felkészülök a magyarázatra. Nem mintha bárki kérné, de beszélni kezdek. - Wolfgang tegnap este jelent meg a ház előtt. Zuhogott az eső, és megesett rajta a szívem, ezért beengedtem a hátsó udvarra, aztán megtudtam, hogy Brian tiszteletes meghalt, és elfelejtettem szólni a kutyáról. ATractor Supplyba mentem kutyakajáért, és egy fura, skót szoknyás fickó kéredzkedett be a kocsimba, hogy hozzam el a nővére házáig. Kiderült, hogy ez az a ház. A neve Luck, Victoria öccse, és éppen apa irodájában alszik, mert, mint kiderült, Sagan foglalja el a vendégszobát. És tetszik vagy nem, a fattyú az a gyerek, aki házasságon kívül születik. Ha bármelyikőtök elfelejtette volna, Victoria akkor lett terhes, amikor apa még anya férje volt, így Moby gyakorlatilag fattyú!

Amikor elhallgatok, némán bámul rám a családom. Előrehajolok, és a vacsorára vetem magam.

- Skót szoknyát viselt? - kérdezi Sagan. Értékelem, hogy humorral próbálja oldani a feszültséget, noha közben azt kívánom, bárcsak ne szólna hozzám. - Milyen színűt?

Kényszerítem magam, hogy ránézzek. Halványan mosolyog.

- Zöld kockásat.

Sagan elismerően bólint.

- Alig várom, hogy megismerjem.

- Az öcsém itt van? - kérdezi Victoria most már sokkal halkabban. - Luck itt van, ebben a házban?

Válaszra nyitom a szám, de meg se kell szólalnom, mert ekkor Luck jelenik meg a folyosón.

- Szigorúan véve nem is ház - mondja Victoriának. - Inkább olyan, mint egy félreértett templom!

Kezdem érteni, mire célzott Luck, amikor a beszélgetéseket fecskecsivitelésnek minősítette, mert most mindannyian felváltva nézünk Luckra és Victoriára.

Várjuk az érzelmes összeborulás!

Victoria a szájára teszi a kezét. Apa odamegy hozzá, és megsimogatja a vállát, próbálja elterelni a figyelmét az öccséről.

- Drágám, beszéljük ezt meg vele a szobánkban - mondja nyugtatóan.

Victoria megrázza a fejét. Félretolja apámat, és Luck felé lép.

- Nem állíthatsz be csak úgy hívatlanul, Luck. Menj innen!

Luck meg se moccan. Kicsit meglepettnek tűnik.

- Meg sem ölelsz?

Victoria még egy lépést tesz felé.

- Tűnj innen! - kiált rá. - És ha legközelebb bocsánatkérés nélkül tolnád ide a képed, inkább telefonálj, akkor az útiköltséget is megspórolod!

- Victoria… - suttog apa, és visszahúzza. - Menj a hálószobába, mindjárt ott leszek én is!

Victoria máris el akarja rejteni a szipogását, mikor otthagyja Luckot, és a szobájuk felé indul.

Apa Luck felé fordul, aki elmosolyodik, és kinyújtott kézzel indul felé.

- Te biztosan a sógorom vagy - mondja.

Apa kelletlenül ráz vele kezet.

- Barnaby a nevem.

- Azt hittem, Victoria mostanra elfelejti - mondja Luck. - Igaza van, telefonálnom kellett volna.

- Mit felejt el? - kérdezi Honor. Luck rápillant, és barátságosan rámosolyog, de mosolya elhalványul, amikor rám néz. Megint Honorra pillant, aztán ismét rám, végül kettőnk közé mutat.

- Melyikőtökkel utaztam ma?

Felemelem a kezem.

- Köszönöm a vendéglátást, Merít!

Luck az asztalhoz lép, bemutatkozik Utah-nak, Honornek, majd Sagannek. Amikor Mobyhoz lép, letérdel előtte.

- Te pedig az unokaöcsikém vagy! - mondja neki.

-Unokaöcsike vagyok? - kérdezi Moby. - Merít azt mondja, fattyú vagyok!

- Csak majdnem fattyú - javítom ki.

-Luck… - szakítja félbe apa a bemutatkozást. - Megbeszélhetnénk ezt, mielőtt kényelembe helyezed magad?

Luck feláll, és csípőre teszi a kezét.

-Persze, hogyne, de… most szunyókáltam négy órát. Tulajdonképpen már kényelembe helyeztem magam!

Felnevet, de mi nem nevetünk vele. Be kell ismernem, hogy legalább vidám természetű, ha más nem is. Követi apámat a harmadik negyedbe. Sajnálom, hogy nem itt zajlik majd a megbeszélés, mert eddig érdekes volt.

- Elég produktív napod volt - mondja nekem Honor. - Legalább nem pazarlód el az életed alvással!

Sok mindent lenyelek, de Honor gúnyolódását az iskolával kapcsolatban már nem.

- Mondd csak, Honor, mit hagytam ki ezen a héten, ami varázsütésre felkészíthetett volna a középiskola utáni életre?

- Nem is tudom… talán a lehetőséget, hogy leérettségizz?

- Akár még karácsony előtt leérettségizem - forgatom a szemem.

- Persze, hiszen az érettségi, mint tudjuk, helyettesíti az ösztöndíjat is… Okos döntés!

- Te beszélsz nekem okos döntésekről? - vágok vissza. - Tudja az új pasid, mennyire okosan kezelted a korábbi kapcsolataidat?

Honor állkapcsa megfeszül, tehát érzékeny pontra tapintottam. Végre, talán most már békén hagy!

- Ez nem volt szép, Merit - jegyzi meg Utah.

- Tök mindegy - mormolom. Tépek egy darabot a kenyeremből, és bekapom. - Te úgyis mindig Honor oldalára állsz, mert ő a kedvenced!

Utah hátradől a székében.

- Nincs kedvenc testvérem. Csak azért védem meg Honort, mert te mindig személyeskedsz!

Bólintok.

- Hát persze, el is felejtettem. Nálunk mindent a szőnyeg alá kell söpörni, és úgy kell tennünk, mintha Honornek nem lenne szüksége terápiára.

Honor gyilkosan mered rám az asztal túloldaláról.

- És még csodálkozol, hogy nincsenek barátaid!

- Ugyan, dehogyis csodálkozom.

A harmadik negyedből felhangzó, emelt hangú veszekedés félbeszakítja a testvéri kapcsolatépítést. Nem igazán lehet kivenni, mit mondanak, de az egyértelmű, hogy Luck és Victoria nem talált úgy egymásra, ahogy Luck remélte.

- Ti is észrevettétek, milyen fura a srác akcentusa? - kérdezi Sagan.

-Köszi, végre valaki! - mondom. - Tök fura, mintha az agya nem tudná eldönteni, hogy Ausztráliában vagy Londonban nőtt-e fel!

- Nekem írnek tűnt - mondja Utah, de Sagan megrázza a fejét.

- Csak a skót szoknya zavart meg.

Nevetek, de aztán Mobyra nézek, aki még mindig mellettem ül. Lehajtja az arcát, így nem látom.

- Moby?

Nem néz fel, csak szipogni kezd.

- Jaj, miért sírsz?

Moby ismét szipog.

- Mindenki veszekszik - mondja.

Basszus! Semmi sem borít ki annyira, mint amikor Moby szomorú.

- Semmi baj - mondom neki. - A felnőttek néha veszekednek. Ez nem jelent semmit.

Ingujjával megtörli a szemét.

- Akkor miért csinálják?

Bárcsak lenne válaszom erre a kérdésre!

- Nem tudom - vallom be sóhajtva. - Gyere, Moby! Megmosakszunk, és lefektetlek.

Moby mindig is jó alvó volt. Kétéves kora óta van saját szobája a második negyedben. Mindig hétkor kell lefeküdnie, de néhány hete hallottam, amikor Victoria említette, hogy este nyolc órára módosítja a lefekvési időt. Nekünk, többieknek nincs általános érvényű takarodó. Apa szereti, ha hétköznaponként legkésőbb tízre otthon vagyunk, de ha már mindenki bevonult a szobájába, senkit sem ellenőriz. Én ritkán alszom el éjfél előtt.

A fürdőszobába viszem Mobyt. Segítek neki fogat és kezet mosni. A szobája éppen szemközt található apa irodájával, ahol Luck alszik - bár a házban visszhangzó üvöltözésből ítélve hamarosan megint csak apa irodája lesz, üresen. Általában Victoria fekteti le Mobyt, de Moby néha Honorre, Utah-ra vagy rám tart igényt. Szeretem őt lefektetni, de csak akkor teszem meg, ha Moby kifejezetten engem kér meg rá, mert nem szeretek feleslegesen szívességet tenni Victoriának.

Moby szobája csupa bálna. Remélem, átalakíttatja, mire elég nagy lesz ahhoz, hogy áthívja a barátait. Éppen elég, hogy egy gyilkos bálna után kapta a nevét, de hogy Victoria még a szobáját is e szerint alakította ki, szó szerint felhívás a fia kicsúfolására - bár Moby szereti a bálnákat, és az is tetszik neki, hogy egy bálnáról nevezte el az anyja. A Moby Dick Victoria kedvenc könyve. Nem bízom olyan emberekben, akiknek régi klasszikus a kedvenc könyve, mert vagy hazudnak, hogy műveltnek tűnjenek, vagy az iskolai kötelezőkön kívül egy szál könyvet sem olvastak

Az én kedvencem Tiffanie DeBartolo könyve, az Istenforma üreg. Nem klasszikus, annál jobb: modern kori tragédia. Sosem olvastam a Moby Dicket, de fogadni mernék rá, hogy nem érzi megnyúzottnak magát az ember, ha kinyitja.

Lefektetem Mobyt, és állig betakarom a bálnás takarójával.

- Olvass nekem egy mesét! - kéri.

Nem taszít a kérés, ezért bólintok, és leveszem a legvékonyabb könyvet a polcáról.

- Ne azt! - ellenkezik Moby. - A Király szempontját olvasd! Erről még nem is hallottam. Ismét a könyvespolcra nézek, hogy megkeressem ezt a könyvet, de nem látom.

- Itt nincs ilyen könyv. Mit szólnál a Jó éjt, Hold!-hoz?

- Az kisbabáknak való! - jelenti ki Moby, és felkap egy kupac papírt az ágya melletti asztalról. - Ezt olvasd! Sagan írta!

Felém löki a papírköteget, és átveszem tőle. A bal felső sarokban tűzték össze, a lap közepén a cím:

A király szempontja

Sagan Kattan története

Leülök az ágy szélére, és megérintem a lapokat.

- Sagan mesét írt neked? Moby bólint.

- Igaz történet, és még rímel is!

- Mikor kaptad tőle? Moby vállat von.

- Olyan hét éve?

Nevetek. Moby a legokosabb négyéves, akit ismerek, de teljességgel képtelen megérteni az idő múlásának fogalmát. Mellé fészkelődöm, és az ágytámlának dőlök. Általában nem helyezkedem el így, amikor lefektetem Mobyt, de most engem jobban érdekel a történet, mint magát Mobyt. Úgy érzem, betekinthetek Honor barátjának titkaiba, és ez a kelleténél jóval izgatottabbá tesz. Felhúzom a térdem, és a combomra támasztom a papírköteget.

- A Király szempontja - olvasom, majd Mobyra pillantok. - Tudod egyáltalán, mit jelent az, hogy szempont?

Bólint, és az oldalára fordul, hogy rám nézzen.

- Sagan azt mondta, olyan, mintha valaki másnak a szemgolyói lennének a fejedben.

- Körülbelül igen - mondom. - Le vagyok nyűgözve!

Tényleg le vagyok nyűgözve. Nem annyira Mobytól, inkább

Sagantől, amiért vette a fáradságot, és írt neki egy mesét, ráadásul még a jelentését is elmagyarázta.

Moby felül, és lapoz helyettem.

-Olvasd fel!

Alapon egy madár rajza látható. Talán egy kardinálispinty lehet?

- Ez egy madárról szól?

- Csak olvasd már! Ismét lapozok.

- Oké, de ne mondd el, mi fog történni!

A Király szempontja

Mesélek egy történetet:

Egy királyról regél a szó.

Sokan mondják, hogy csak mese,

Mégis szín való.

Filipileetus volt a neve,

Mégsem így hívta a nép.

Flip királynak nevezték őt,

Ennyi épp elég.

Flip királynak szíve csücske

A gazdagság, a ragyogás,

Szenvedélye drágakő és

Arany csillogás.

Hetedhét határon innen

A leggyönyörűbb várban élt,

Mégis sokkal magasabbra

Vetette szemét.

Szempont városának ormán

Pazar kastélyt építtetett,

Szempont várnépén taposva

Vette meg a hegyet.

Felépült a vár! A király

Sietve odalovagol,

Ám hiába kémlel körbe,

A kastély nincs sehol!

Nyoma sincs fényűző várnak!

Nincs a magas hegyeken!

Sem a tenger köves partján,

Sem a réteken!

Haragra gerjed Flip király,

Véres bosszúért kiált,

- Megfizettek mind! - kiáltja,

S ítél kínhalált.

Egy kardinálispinty repült

A város holtjai felett:

- Király, király, ártatlan vér

Szennyezi be kezed!

Flip hevesen tiltakozott,

Hebegve magyarázkodott:

- Ha lenne kastélyom, hát látnám!

Átvertek a hazugok!

A madár felelt: - Mondd hát, felség,

A te szemed hü barátod?

Mit láthat más ember szeme ?

Megcsalhat a sajátod!

A madár ekkor a várhegyhez

Repül, s egy barlangra mutat:

Flip király betekint, s rögtön

Elönti az iszonyat.

A hegy gyomrában állt a legszebb

Kastély, mit ember emelt,

Flip király csak nézte, nézte,

Lelke bűntudattal telt.

Jaj, hány embert öletett meg,

Mert nem azt látta, amitők!

Halottak már mind, akiknek

Védelmére esküdött!

- Vessétek mind, egytől egyig

Hegymélybe a holtakat!

Rejtsétek el, hogy sohase

Lássam többé arcukat!

Engedelmes katonái

Teljesítik parancsát,

S a király többé nem említi

Szempont városát.

Azt beszélik, mindez mese. 

Mégis, bármerre tekints:

Szempont városának immár

Híre-hamva sincs.

Visszalapozok az első oldalra. Mi a fenét olvastam? Ez gyerekvers lenne? Hátborzongató, éppen olyan, mint Sagan rajzai. Arról nem is szólva, hogy Moby azt hiszi, valóban megtörtént!

- Tudod, hogy ez csak mese, ugye? - nézek le Mobyra, de a szeme csukva van. Nem is vettem észre, hogy elaludt, amíg olvastam. Visszateszem a történetet az éjjeliszekrényére, lekapcsolom a villanyt, kimegyek a szobájából, és egyenesen az első negyedbe csörtetek. Sagan a konyhában segít Honornek elmosogatni.

- Neked meg mi a fene bajod van?

Mindketten rám néznek, de én Saganre meredek.

- Több válaszom is lehet? - kérdez vissza.

- Lemészároltál egy egész falunyi ártatlan embert!

Arcára kiül a felismerés. Bólint.

- Tehát felolvastad Mobynak.

- Kiakasztó! És most már ez a kedvenc története!

- Miről beszélsz? - kérdezi tőle Honor, mire a barátjára mutatok.

- Írt egy verses mesét Mobynak, de én ilyen szart még életemben nem olvastam!

- Nem is olyan rossz - mondja Sagan védekezően. - Értékes tanulságot közvetít!

- Valóban? - kérdezem elképedve. - Nekem az jött le belőle, hogy egy pénzhajhász király nem volt elégedett a parasztokkal, akikkel felépíttette a kastélyát, ezért egytől egyig lemészároltatta, és egy hegy gyomrába hányatta őket, aztán boldogan élt, amíg meg nem halt!

Honort annyira felzaklatják a hallottak, hogy grimaszba rándul az arca. Megjegyzem magamnak, hogy sose vágjak ilyen arcot, így látva Honort, már tudom, hogy nekem sem állna jól.

- Akkor nem értetted meg az üzenetet - mondja Sagan. - A vers a szempontokról szól!

- Miről folyik a vita? - lép be Utah a konyhába.

- A történetről, amit Mobynak írtam.

Utah nevetve vesz ki egy üveg üdítőt a hűtőből.

- Nekem tetszett az a mese - mondja, majd belekortyol, és letörli a száját, majd a harmadik negyedből kiszűrődő vita zajaira utalva témát vált: - Nem fogom ezt hallgatni egész este. Van kedvetek úszni egyet?

-Persze hogy van kedvünk - mondja Honor a maga és Sagan nevében. - Csináljunk bármit, csak ne maradjunk a házban!

Mind rám néznek. Hangosan senki sem hív, de a tekintetükből ítélve így kérdezik meg, hogy akarok-e jönni.

-Én maradok - utasítom el a néma meghívást. Még sosem mentem Honorrel és Utah-val úszni a szállodába. Már nem is szoktak meghívni, de mivel itt állok, valószínűleg úgy érzik, muszáj. Honor szinte megkönnyebbültnek tűnik.

- Ahogy gondolod - mondja, és a pultra dobja a konyharuhát.

Sagan még mindig engem néz, arcán halvány kíváncsiság ül.

- Biztos nem akarsz jönni? - kérdezi.

Láthatóan örülne a társaságomnak. Talán meggondoljam magam? Az egyértelmű, hogy Utah és Honor nélkülem akar szórakozni, mert kényelmetlenségként értékelnék a jelenlétemet. Sagan azonban úgy néz rám, mintha valóban örülne, ha velük tartanék. Össze is zavar. Életemben először szeretnék a testvéreimmel tartani, amióta úszni járnak - azóta, hogy Utah megszerezte a jogosítványát.

Ekkor kinyílik a harmadik negyed szobájának ajtaja, és kilép Luck. Zsebre tett kézzel sétál be a konyhába, Victoria és apa a nyomában. Apa megköszörüli a torkát, mielőtt megszólalna.

- Luck egy darabig velünk marad. Victoria és én örülnénk, ha szívesen látnátok őt!

Különös benyomást kelt a jelenet. Úgy tűnik, Luck hagyta el győztesként a vitateret, de viselkedése éppen az ellenkezőjére utal.

-Üdvözlünk köreinkben! - mondja Utah. - Van kedved úszni egyet?

- Van medencétek? - kérdezi Luck.

Utah megrázza a fejét.

- Medencénk nincs, de a városi szállodának van egy beltéri, fűtött medencéje, Honor pedig ismer ott pár embert.

- Szuper! Hozom is a furdőnadrágom. - Elindul kifelé a konyhából, de aztán felém fordul. - Te is jössz, ugye?

Hangja szinte könyörgő: ne hagyjam egyedül a testvéreimmel, hiszen a kötelező bemutatkozást leszámítva eddig csak velem kommunikált.

- Aha, jövök.

Sagan már a folyosón jár, amikor meghallja, hogy beleegyezem Luck kérésébe. Egy pillanatra rám néz a válla felett, aztán továbbmegy.

- Hol van Moby? - kérdezi Victoria.

- Már lefektettem - mondom a beszélgetés végszavaként, majd elindulok a szobám felé.

Korábban még dühös voltam, amiért Luck az utamba akadt, de most, úgy tűnik, végre lett egy barátom ebben a házban. Sose megyek úszni Honorrel és Utah-val, mert nem akarják, hogy velük tartsak, de félek, ha ma sem megyek el, akkor Luck hármójukkal barátkozik össze, és megint én leszek a kibic.

Kiveszek a szekrényből egy egyrészes fürdőruhát és egy nagy méretű pólót, majd kimegyek a folyosóra. Sagan épp akkor jön ki a szobájából, de amikor meglát, megtorpan. Szóra nyílik a szája, de bármit akar is mondani, ekkor Honor kilép a saját szobájából, és Sagan azzal a lendülettel el is hallgat.

Nagyszerű, most egész este azon fogok tépelődni, mit akart mondani.

Követik Utah-t és Luckot, én pedig összeszedek néhány törülközőt a fürdőszobából. Már nyúlok a bejárati ajtó felé, amikor felpillantok Jézus Brie-sztusra. Talán Isten még azelőtt is meghallgatja az imákat, hogy elmondanánk azokat? Ezért van itt Luck? Ő terelné el a figyelmem Saganről, ahogy kértem?

- Te öltöztetted fel ilyen szentségtörően?

Apa hangja kizökkent a gondolataimból. Néhány méterrel odébb áll, és a szobrot nézi.

- Nem - hazudom. - Talán szeplőtelenül fogantatott a gardróbja!

Becsukom a bejárati ajtót, de még tompán hallom apa hangját:

- Ha veszít a Cowboys, szobafogságot kapsz! A Cowboys jó eséllyel veszíteni fog. Apa pedig jó eséllyel nem váltja be a fenyegetését.

Hatodik fejezet

Családunkban a ford wlndstar az egyik legnépszerűbb jármű. Hétszemélyes, de mivel egyre több lakója van a háztartásunknak, nemsokára nagyobb kocsi kell. Én érkezem utoljára. Honor barátja hátul ül, szabadon hagyva a középső sor egyik ülését. Luck ül a másikban. Honor az anyósülésen, Utah pedig vezet.

A semmi közepén lakunk, a város annyira kicsi, hogy semmi értelme úszómedencés szállodát építeni ide. A legközelebbi bolt tizenkét mérföldre van, az úti célunk még annál is messzebb, legalább tizenöt mérföldre, de egy ehhez hasonló vidéki környéken tizenhárom perc alatt megjárjuk.

- Tehát te Victoria öccse vagy? - kérdezi Utah.

- Félöccse - pontosít Luck.

Fojtottan felnevetek. Láthatóan éppen annyira akar rokonságot vállalni Victoriával, mint mi.

- Honnan jöttél?

- Mindenhonnan - feleli Luck. - Victoriának és nekem ugyanaz az apánk, csak az anyánk más. Ő az anyjával élt, én pedig az apánkkal és a saját anyámmal. Sokáig költöztünk keresztül-kasul az országban, amíg el nem váltak a szüleim.

- Nagyon sajnálom - mondja Honor.

- Nem gáz, mindenkivel megesik - mondja Luck tárgyilagosan. Senki sem kérdez vissza, hogy érti ezt.

Luck felém fordul.

- Nem is mondtad, hogy van egy egypetéjű ikertestvéred, Merit - mondja.

- Mert az ideúton végig dumáltál! - Elfordulok, és kinézek az ablakon. - Nem volt sok esélyem, hogy elmondhassam a teljes élettörténetemet.

- Nem is igaz! Éppen az élettörténetedet próbáltam belőled kicsalogatni - nevet Luck.

- Nem voltál túl sikeres.

- De azért annyira igen, hogy tudjam, kibe vagy belezúgva!

Felé kapom a fejem, és figyelmeztetően felvonom a szemöldököm, hogy jelezzem, ezzel a megjegyzéssel átlépte a határt.

- Nahát! - kiált fel Honor, és ültében megfordul, hogy rám nézzen. - Belezúgtál valakibe?

A szememet forgatom, és kinézek az ablakon.

- Nem.

- Ki az? - fordul most Honor Luck felé.

Idegesen kaparom meg a farmeromat. Remélem, hogy nem jár el a szája. Egyáltalán nem ismerem, lehet, hogy a maga szórakozására is képes megalázni.

- Nem emlékszem a nevére - feleli Luck. - Kérdezd Meritet!

Honor visszafordul, és ismét előrenéz.

- Merít nem meséli el nekem az ilyesmit - mondja vádaskodva.

Luckra pillantok, aki rám mered.

- Elég fura viszonyotok van egypetéjű ikerpár létetekre.

- Nem - vetek ellen. - Az ikrek megítélése csupa sztereotípia.

- Pontosan - ért velem egyet Honor. - A kinézetüket leszámítva nem minden ikerpár hasonlít egymásra.

- Szerintem ti ketten jobban hasonlítotok egymásra, mint hinnétek - szólal meg Sagan a hátsó ülésről, mire Honor gyilkos pillantást vet rá a válla felett. Szeretném én is ugyanezt tenni, de ha én ránézek, Honorrel ellentétben még érzek is valamit. Azt sem tudom, hogy Honor vonzódik-e hozzá. Nem úgy néz rá, ahogy én néznék rá, ha a barátom lenne. Én mellette ülnék, a hátsó ülésen, nem az anyósülésen, ahol Honor foglal helyet.

Sajnálom Sagant. Sokkal többet tesz ebbe a kapcsolatba, mint Honor. Ez már csak abból is érződik, ahogy megcsókolt engem, mikor még a testvéremnek hitt. Hozzánk költözött, elkötelezte magát, Honor meg csak vár, amíg nem kerül az útjába egy kevésbé egészséges fickó.

Luck megfordul, és Honor barátjára néz.

- Te hogy csöppentél ebbe a családba?

-Általam - mondja Honor, Sagan helyett válaszolva meg a kérdést.

Ha Sagan az én barátom lenne, hagynám, hadd beszéljen a maga nevében.

- Hogy találkoztatok? - kérdezi Luck Sagantől.

Mereven nézem az ablakot, de közben hegyezem a fülem. Ezt sose kérdeztem meg egyiküktől sem, csak elejtett szavakból és hallgatózásból csíptem el némi információt.

- Valamit ettem, amire allergiásnak bizonyultam. Kórházba kerültem, ott találkoztam Honorrel - mondja Sagan, mire Luck előrefordul.

- Te is kórházban voltál? - kérdezi Honortől, aki csak megrázza a fejét, de nem fejti ki bővebben, mit keresett ott. Legszívesebben felvilágosítanám Luckot, hogy Honor akkor éppen egy újabb barátját búcsúztatta el, majd gyanútlanul megakadt a szeme Saganen, nem sejtve, hogy ő még nem kopogtat a végzet ajtaján.

- Egy barátját látogatta meg - mondja Sagan. Most ő válaszol Honor helyett.

Még a nekik címzett kérdésekre sem képesek felelni?

Néhány percig néma csend ereszkedik ránk, pedig milliónyi kérdésem lenne Luckhoz és még néhány millió Saganhez. Amikor befordulunk a szálloda hosszú kocsifeljárójára, Utah végre feltesz egy hanyagul odavetett kérdést:

- Miért utál ennyire a nővéred?

-Félnővérem - tisztázza Luck. - Még mindig mérges rám valamiért, amit öt éve követtem el.

- Mit tettél? - kérdezi Honor, és kikapcsolja a biztonsági övét.

- Megöltem az apánkat.

A kezem megmerevedik a biztonsági övemen. Amikor felnézek, Luck kikapcsolja a sajátját, és kinyitja a furgon ajtaját. Ki is száll, de bejelentése hatására mi továbbra is kővé dermedve ülünk. Kint lesimítja a skót szoknyáját, majd visszanéz ránk.

- Jaj már, csak vicceltem!

Honor felsóhajt.

- Ez nem vicces - mondja, és szinte feltépi a saját ajtaját.

Bemegyünk a szállodába. Honor a recepciós pulthoz lép, és megnyomja a csengőt. Néhány másodperccel később Angéla Capicci, Honor egyik iskolai barátnője lép elő az irodából. Sose szerettem Angélát. Egy évvel felettünk járt, de Honor és ő gyerekkoruk óta laza barátságban voltak. Mvel a legtöbb barátunk a családunkat övező (igaz vagy hamis) pletykák miatt nem jöhet át hozzánk, az Honor és általam kötött barátságok többnyire lazák. Én sokkal zárkózottabb vagyok, mint Honor. Nem rejtem el olyan jól az ellenszenvemet, mint ő, márpedig Angélát sohasem kedveltem. Az a típusú lány, aki a fiúk figyelme alapján árazza be a saját értékét, és ahogy most Luckot méregeti, éppen árazásra van szüksége.

-Helló! - köszön neki csábos mosollyal. - Téged még nem láttalak!

Luck bólintva viszonozza a mosolyt.

- Új hús vagyok.

Angéla felvonja a szemöldökét, nem tudja, mit válaszoljon. Visszafordul Honor felé.

- Tizenegykor végzek. Ha még itt lesztek, akkor csatlakozom hozzátok!

- Tízre haza kell érnünk - mondja Honor, majd átveszi a kártyakulcsot. - Köszi!

- Szívesen - bólint Angéla, ismét Luckra nézve. Hangja hívogató, tekintete Luckra tapad, ahogy elindulunk az öltöző felé. Honor és én bemegyünk a női öltözőbe. Azonnal leveszi a pólóját, és elkezd átöltözni, be se megy valamelyik fülkébe. Én kicsit szégyenlősebb vagyok a gondolatra, hogy valaki beléphet, amíg én próbálom magam belepréselni a fürdőruhámba, ezért rögtön be is állok egy fülkébe.

Már levettem a nadrágom és a pólóm, amikor Honor felteszi az elkerülhetetlen kérdést.

- Kire gondolt Luck?

Habozok, majd elkezdem felrángatni a fürdőruhámat.

- Miről beszélsz?

- A kocsiban Luck azt mondta, bele vagy esve egy srácba - mondja Honor, mintha én nem hallottam volna. - Ismerem őt?

Behunyom a szemem. Próbálom elképzelni, micsoda cirkusz lenne belőle, ha bevallanám neki, hogy a barátjába vagyok szerelmes. Még az a minimális testvéri kapcsolat is megszűnne köztünk. Kinyitom a fülke ajtaját, és felveszem a pólót is.

- Luck kamuzott, senkibe sem vagyok beleesve. Alig hagyom el a házat, kivel találkoznék egyáltalán?

Honor kicsit csalódottnak tűnik. Mellesleg… lélegzetelállítóan néz ki.

-Új a fürdőruhád? - kérdezem. Fekete szegélyű piros bikinit visel. Annyit takar, amennyit egy bikini takarhat, de a színe és a fazonja is tökéletes. Lenézek a saját pólómra. Az alatta viselt, rossz szabású, fekete fürdőruhára gondolva elszörnyedek.

- Néhány hónapja vettem - mondja Honor, és megigazítja a felsőrész dekoltázsát. - Mivel sose jössz velünk úszni, még nem láthattad.

- Tudod, hogy nem szeretek úszni - motyogom.

Honor összehajtogatja a nadrágját, és a mosdópultra teszi, majd a tükörben néz a szemembe.

- Ez az egyetlen oka?

Bár nem annak tűnik, ez csak költői kérdés. Honor tudja, hogy nem a vízzel kapcsolatos érzelmeim miatt nem járok velük úszni, hanem azért, mert lassan öt éve feszült a hozzá és Utah-hoz fűződő viszonyom.

Honor kimegy az öltözőből. Adok neki egy másodpercet, mielőtt követném. A legkevésbé sem hiányzik, hogy lássam, hogy néz rá a barátja, ha meglátja ebben a fürdőruhában.

Rádöbbenek, hogy magamban néha „Honor barátjaként” gondolok rá, nem Saganként. Vajon képes leszek valaha a nevén hivatkozni rá? Tetszik a neve. Sagan. Intellektuális, szexi, pedig nem akarom, hogy passzoljon hozzá, mégis túl jól illik rá. Pontosan ezért inkább a szerepként gondolok rá, amit betölt: Honor barátja. Ez kevésbé megnyerő.

Álmodj, királylány.

Leveszem a pólómat, és a tükörbe nézek. Ahogy a fürdőruhámra meredek, eltűnődöm, miért áll minden jobban Honornek, mikor egyformák vagyunk? Csinosabb a ruháiban, jobban áll neki a farmer, magasabb a tűsarkúban, szexibb a fürdőruhákban. Ugyanolyan a testünk, a hajunk, teljesen ugyanúgy nézünk ki, de ő sokkal érettebb, kifinomultabb megjelenésű, mint én valaha leszek.

Talán azért, mert ő tapasztaltabb nálam. Már három évvel megelőzött, ami a szüzessége elvesztését illeti. Talán ezért sugárzik belőle az a magabiztosság, ami belőlem sose? Az egyetlen srác, akivel valaha ágyba kerültem, Drew Waldrup volt, és még ő sem nyúlt soha a bugyimba. Attól a kapcsolattól nem magabiztosabb lettem, hanem még megalázottabb.

De legalább kaptam érte egy serleget.

Tudom, hogy nevetségesen gondolkozom, hiszen a szüzesség elvesztése nem tesz nővé, ahogy a megléte sem, pusztán annyit jelent, hogy beszakad az ember szűzhártyája. Nagy cucc.

Visszaveszem a pólót. Így biztosan nem úszom Honor barátja előtt, miközben Honor úgy néz ki, ahogy.

Ők négyen már a vízben vannak, mire bemegyek a medencetérbe. Lehajtom a fejem, egyiküknek sem akarok a szemébe nézni, amíg a medencéhez nem érek. Abban sem vagyok biztos, hogy akarok-e úszni, ezért inkább leülök a sekély rész szélén, és a vízbe lógatom a lábam. Jó fél órán át nézem, amíg lubickolnak, és figyelmen kívül hagyom, amikor Luck hív, hogy csatlakozzam hozzájuk. Amikor harmadszorra intek nemet, odaúszik hozzám. Mosolyogva dől a falhoz, és figyeli, ahogy Utah és Sagan versenyt úszik a medence egyik végéből a másikba. Honor a medence mély végén ül, hogy majd kihirdethesse a győztest.

- Ti ketten egyformák vagytok, ugye? - kérdezi Luck. Megfordul, és rám néz.

- Kívülről.

Felém nyúl, és megrángatja a pólómat.

- Akkor miért rejted a fürdőruhádat a póló alá?

- Jobban érzem magam eltakarva.

- Miért?

A szememet forgatom.

- Sose hagyod abba a kérdezősködést?

Luck Honor felé int.

- Ha őt láthatják mások, akkor téged is. Nem lenne különbség a látványban!

- Két különálló ember vagyunk. Honor visel bikinit, én nem.

- Vallási okokból? - Nem.

Még csak fél napja ismerem, de már majdnem annyira irritál, mint Utah és Honor. Hozzám hajol, és suttogni kezd.

- Sagan miatt? Miatta feszengsz?

- Nem mondtam, hogy feszengek, csak jobban érzem magam pólóban.

Luck oldalra billenti a fejét.

- Merit… Hihetetlen, mennyire eltérően álltok az önbizalommal! Csak próbálom kideríteni, mi ennek az oka!

- Nem állunk eltérően, csak… Honor sokkal nyitottabb, mint én. Luck kimászik a vízből, és mellém huppan a medence szélére.

Utah is kiszáll, de csak azért, mert megszólal a telefonja. Felveszi, és kimegy a medencetérből.

Honor és Sagan még mindig a mély részen van. Sagan segít Honornek a hátán lebegni, keze a víz alatt, tenyere Honor hátához tapad. Ahogy Honor a vízen lebeg, Sagan beszél hozzá és nevet. Torkomat marja a féltékenység. Megkísérlem lenyelni.

- Túl nyilvánvaló - szólal meg Luck. - Mi?

Állával Honor és Sagan felé bök.

- Az, ahogy nézed őt. Abba kellene hagynod!

Szégyellem magam, amiért észrevette, de nem ismerem el az igazát. Ehelyett inkább róla kérdezek.

- Miért utál téged Victoria?

Most először látszik szomorúság, vagy talán inkább bűntudat az arcán. Jobb lábával messzire fröcsköli a vizet.

- Az apánk egyikünkkel se törődött sokat. Anya nehezen bírt velem. Azt hitte, Victoria talán segíthet, ezért tizenöt évesen hozzá költöztem. Még egy hete se laktam nála, amikor elloptam és zaciba vágtam az összes ékszerét.

Várok, hogy folytassa, de nem beszél tovább.

- Ennyi? Kamaszként elloptál néhány ékszert, ezért kirúgott, és öt éve nem hajlandó veled beszélni?

Jobbra, majd balra dől. Amikor válaszol, mintha a fogát húznák.

- Nooos… többről volt szó, mint holmi ékszerről. Az eladott ékszerek generációk óta szálltak anyáról lányára a családjában, és nagyon sokat jelentettek neki. Amikor felelősségre vont, bunkón válaszoltam. Punk voltam, kellett a pénz fűre. Csúnyán összevesztünk, és elköltöztem. Nem is mentem vissza többé.

- Azóta nem is beszéltél vele?

- Nem. Egyébként sem álltunk soha túl közel egymáshoz.

- Ma este miért bocsátott meg?

- Elmondtam neki, hogy anya meghalt. Nincs hova mennem. - Egy pillanatra elhallgat. - Az egyik gyűrűjét sikerült visszaszereznem. Vissza is adtam neki, és őszintén bocsánatot kértem, mert valóban szégyellem magam azért, amit műveltem. Azt hiszem, mindössze egy bocsánatkérést várt volna tőlem az évek alatt, semmi mást.

Érdeklődve hallom, hogy Victoria bocsánatkérésre tart igényt, de tőlünk sose kért bocsánatot, amiért szétszakította a családunkat.

- És most mihez kezdesz?

- Azt hiszem, megismerkedem az unokahúgaimmal és az unokaöcséimmel.

- Ne hívj minket így! Hülyén hangzik.

- Miért hangzik hülyén?

Vállat vonok.

- Nem tudom, de biztosan nem tudnálak a nagybátyámnak tekinteni.

- Csak nem tetszem neked?

Felhorkanok, talán grimaszolok is. Luck jól néz ki. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem fordult meg a fejemben ez az eshetőség a nap folyamán, de amióta tudom, hogy Victoria féltestvére, egy szemernyit sem vonzódom hozzá. Még annyira sem, hogy húzzam az agyát.

- Ne áltasd magad!

Felnevet.

- Könnyű azt mondani!

Ismét Honorre meg a barátjára nézek. Most már mindketten lebegnek, és egymás kezét fogják. Elgondolkodom, ha egyszerű dolgokról, például kézfogásról lenne szó, máshogy viselkednék, mint Honor? Ugyanígy fognám Sagan kezét? Ugyanúgy csókolnám őt, mint Honor? Meg tudna egyáltalán különböztetni minket? Amikor megcsókolt a szökőkútnál, máshogy érezte magát, mint amikor Honort csókolta? Előfordul, hogy összekever minket?

- Meg tudsz minket különböztetni? - kérdezem Lucktól, de megrázza a fejét.

- Nem igazán, de annyira különböztök, hogy nemsokára sikerülni fog.

-Különbözünk, honnan veszed? Csak néhány órája ismersz minket.

- Csak tudom. Más a kisugárzásotok. Nem is tudom, hogy fogalmazzam meg. Te… nála komolyabbnak tűnsz.

- Úgy érted, ő viccesebb, mint én.

Éles pillantást vet rám.

- Nem ezt mondtam, Merit!

- Tudom, de a közmegegyezés is így szól. Én vagyok a csendes, mérges iker, ő pedig a nyitott, vicces.

- Egyikőtöket sem ismerem még annyira, hogy ezt ki tudjam jelenteni.

- Nem hiszem, hogy sok idődbe telik. Akkor majd Honor lesz a kedvenced, és vele fogsz lógni, meg Sagannel és Utah-val. Ti négyen legjobb barátok lesztek!

A vállamba bokszol.

- Hagyd ezt abba! Nem valami vonzó!

-Helyes! - nevetek. - Nem is szabad vonzódnod az unokahúgodhoz!

-Ha folytatod ezt az önbecsmérelést, nem is fogok! - Honor felé néz. - Különös nevetek van. Hogy kaptátok?

- Mondja egy Luck nevű fickó![1] Mit gondolt anyukád? - Ahogy kimondom, meg is bánom. Biztosan gyászol még, én meg szóba hoztam az anyját.

- Ne haragudj, ez bunkóság volt tőlem! - motyogom.

- Semmi vész. Szörnyű ember volt. Évek óta nem láttam.

- Azt hittem, vele laktál, és hogy azért jöttél ide hozzánk, mert meghalt.

Felvonja a szemöldökét.

- Nem, ezt csak Victoriának mondtam. Az igazság az, hogy sehol sem laktam, amióta Victoria kirúgott. Felszálltam a kanadai buszra, hogy egy barátomnál szálljak meg. Néhány hónappal ezután, egy hamis személyinek köszönhetően, munkát kaptam egy óceánjárón. Az elmúlt öt évben hajón dolgoztam.

- Óceánjárókon dolgoztál?

- Eddig harminchat országban jártam - bólint Luck.

- Ez megmagyarázza a katyvaszos akcentusodat.

- Talán. Minden utazáson kitaláltam magamnak egy új ént. A munka és a napirend unalmas volt, ezért minden úton másik embernek tettettem magam. Körülbelül tizennégy akcentust hozok hibátlanul. Olyan sokáig csináltam ezt, hogy most már belezavarodom, ha normálisan akarok beszélni.

Egy pillanatra rámeredek, figyelem, ahogy a vizet nézi.

- Érdekes figura vagy.

Kiegyenesedik, és a térdére csap.

-így is mondhatjuk. - Kiugrik a medencéből, és feláll. - Mindjárt jövök!

Felkap egy törülközőt, majd minden magyarázat nélkül kimegy a medencetérből. Addig nézek utána, amíg be nem csukódik mögötte az ajtó. Amikor megfordulok, már csak Sagant látom a medencében, és éppen felém úszik. Próbálok másra figyelni, de csak kínosan érzem magam. Kényszerítem magam, hogy a szemébe nézzek, és hogy figyelmen kívül hagyjam, milyen vadul kezd verni a szívem.

- Miért nem jössz be a vízbe? - kérdezi.

- Luckkal beszélgettem.

Védtelennek érzem magam a vízen kívül. Beugrom a medencébe, és az aljáig süllyedek, mielőtt fellökném magam, és szembefordulnék Sagannel. Felbukkanok, hátrasimítom a hajam, és kinyitom a szemem. Honor éppen kisétál a medencetérből.

- Hova megy? - kérdezem Sagantől.

- Pisilnie kell.

Sagan a medence legsekélyebb részére úszik, és leül. Csak néhány láb mély a víz, így a vállai nem merülnek el. Mellé ülök, hogy ne kelljen ránéznem. Állam hozzá-hozzáér a vízfelszínhez. A néhány perccel ezelőtti állapothoz képest éles csend ereszkedik a medencetérre. A csend nem tesz jót a szívemnek. Erőt veszek magamon, és megtöröm.

- Mit lehet tudni rólad?

Sagan úgy fordul a vízben, hogy velem szemben legyen. Ajkán vízcseppek hintáznak, de amikor elmosolyodik, legördülnek róla.

- Mire vagy kíváncsi pontosan?

Nagyot nyelek.

- Miért költöztél hozzánk?

- Zavar, hogy veletek élek?

- Honor csak tizenhét éves - vonok vállat. - Kicsit korai, hogy összeköltözzön a barátjával.

- Nem vagyok a barátja. - Úgy beszél, mintha nem zavarná, hogy Honor nem akar elköteleződni mellette.

- Nem vagy elég halott ahhoz, hogy hivatalosan is összejöjjön veled?

Nem nevet. Tudtam, hogy nem fog nevetni. Övön aluli beszólás volt.

Visszasiklik a falhoz, amiért hálás vagyok. Sokkal könnyebb vele beszélgetni, ha nem látom. Nehezen viselem a csendet, és azt kívánom, bárcsak visszatérne Utah és Honor. Olyan témán gondolkozom, ami kevésbé emlékeztet rá, hogy mindennap Honorrel kamatyol.

- Miért hívnak Sagannek? Rajongtak a szüleid a csillagászért?

Kissé meglepetten néz rám.

- Lenyűgöző, hogy tudod, ki az a Carl Sagan, de nem, nem róla kaptam a nevem, bár annyira nem bánnám. A Sagan anyám lánykori neve volt.

Magam elé emelem a karom, és hullámokban tolom el a vizet.

- Nem tudok sokat Carl Saganről. Apa az egyik könyvét a dohányzóasztalon tartotta… A Kozmoszt. Gyerekként néha átlapoztam.

- Én minden könyvét olvastam. Magával ragadó, de lehet, hogy csak részrehajló vagyok a név miatt. - Lemerül, majd ismét felbukkan, és hátrasimítja a haját. - Mi a második keresztneved, Merit?

- Nincs második keresztnevem. A szüleink egy lányra számítottak, az ő neve lett volna Honor Merit Voss. Mivel azonban ketten lettünk, mindketten kaptunk egy keresztnevet. Második keresztnéven nem is gondolkodtak.

Sagan kíváncsian, fejét oldalra billentve néz rám.

- Mi az?

Halványan elmosolyodik.

- Van egy kis barna pötty a jobb szemedben. Honornek nincs.

Meglep, hogy észrevette, mert keveseknek tűnik fel. Sőt, nem vagyok benne biztos, hogy valaha is bárki más észrevette. Sagan jó megfigyelő. Eszembe jut a rólam és Honorről készült rajza, amin hátba szúrjuk egymást. Vajon miért rajzolta ezt? A víz alá merülök, hogy elmúljon a borzongásom. Amikor felbukkanok, átölelem magam, és Saganre nézek, de nem jut eszembe semmi. Vagy talán túl sok mondanivalóm van, és azt se tudom, hol kezdjem.

Sagan egy pillanatig elismerően néz, majd felemeli a kezét, és félresöpri arcomról a nedves tincseket.

- Ahéten most beszéltél velem a legtöbbet - mondja, mintegy mellékesen.

El is húzza a kezét, de ujjai érintését még mindig érzem, ahogy a tekintetét is. Arról nem is szólva, hogy megborzongtam, amikor megérintette az arcomat.

Megjegyzésétől zavartan biccentek.

- Nem vagyok valami nagy dumás.

- Azt veszem észre.

Egyszerre két érzés uralkodik bennem. A Sagan iránti vonzalmam borzalmas súllyal nehezedik rám, mintha egy horgony húzna le a víz mélyébe; ugyanakkor a testvéremet is védelmezni akarom. Ha lenne barátom, aki úgy érintette volna meg Honor arcát, ahogy most Sagan az enyémet, nem találnám helyénvalónak, és akkor még enyhén fogalmaztam. Senki sem tehet arról, ha tetszik neki egy másik ember, de attól még uralkodhat magán. A hajam elsimítása és az azt kísérő tekintet határozottan nem fér ebbe bele. Ezt pontosan tudom: azóta, hogy rájöttem, ő Honor barátja, mindent megtettem, hogy a testvérem iránti tiszteletből uralkodjak a vonzalmamon, ő azonban nem is erőlködik. Úgy néz rám, mintha a víz mélyébe akarna rántani, és telefújni a tüdőmet a saját levegőjével.

Az ajtóra pillantok a vállam fölött. Mikor jönnek már vissza? Bármelyikük? Most már Utah-nak is örülnék. Fullaszt a tudat, hogy egyedül vagyok Sagannel.

Ismét ránézek, és kipréselek magamból még néhány kérdést. Talán kiderül róla valami borzalom, ami semmissé teheti a vonzalmam.

- Nem mondtad el, miért költöztél hozzánk.

Sagan mosolyt erőltet magára.

- Elég szomorú történet.

- Most már annál jobban érdekel.

Hunyorogva néz rám, mintha azon gondolkodna, mennyire bízhat meg bennem. Végül kurtán válaszol.

- Jelenleg kicsit bonyolultak a családi kapcsolataim. - Nem fejti ki, mire gondol.

- Úgy érted, még az enyémnél is rosszabbak?

- A te családod egyáltalán nem olyan rossz - mondja.

Persze hogy így gondolja, nem ő kénytelen velük élni. Szabad akaratából költözött hozzánk.

- Akkor tartsd is meg a tévképzeteid! Én nem hiszem, hogy annyira örülnöm kellene nekik.

Arcáról semmit sem lehet leolvasni, éppen olyan nyugodtan néz rám, amilyen nyugodt körülöttünk a víz. Térdünk egy pillanatra összeér. Megborzongok, és látom, hogy az ő karja is libabőrös. Tekintete az ajkamra téved, éppen úgy, mint aznap, amikor összekevert Honorrel, és csókjával szörnyeteget teremtett bennem. Vagy távolodjon el néhány mérföldre, vagy vesse rám magát!

Veti is, de a telefonja után. Ahogy megszólal a mobilja, ki is ugrik a medencéből; az egyik pillanatban még itt volt mellettem, a másikban már sehol.

Még soha senkit sem láttam, akit ennyire felzaklatott volna, ha csörög a telefonja. Szeretném tudni, miért hat rá így, de remélem, hogy sosem tudom meg, mert az azt jelentené, hogy megint beszélgetnem kellene vele.

Sagan kimegy a medencetérből, közben felveszi a telefont. Egyedül maradok. Kicsit ijesztő érzés, így kiugróm a medencéből, felkapom az utolsó törülközőt, a kulcskártyát és a többi cuccomat, majd elindulok az öltözőbe.

Honor frissen elkészített sminkkel fésülködik a mosdónál. Már átöltözött.

- Mindenki kész az indulásra?

- Mi az, hogy - mondom, és bezárom az ajtót magam mögött.

- A kocsiban leszek - mondja kifelé menet.

Átöltözöm, de nem vacakolok sminkeléssel vagy fésülködéssel. Engem nem izgat annyira a külsőm, mint Honort.

Amikor a recepciós pulthoz érek, hogy leadjam a kulcsot, Sagan a hallban van, még mindig telefonál. Honor odaadja neki a váltóruháit, mire Sagan rámosolyog, majd bemegy a férfiöltözőbe. Honor és Utah kimegy, én pedig megint egyedül maradok. A recepciós persze sehol.

- Angéla! - kiáltom a nevét, és megkocogtatom a pultot a kártyával. Nem tudom, hogy csak egyszerűen a pultra kellene-e tennem, és távoznom, vagy meg kell várnom Angélát.

- Jövök! - hallom kissé túl vidám hangját. Kinyílik az egyik iroda ajtaja, és kilép Angéla. Gyanúsan szélesen mosolyog, és a hajába túr.

- Csak ezt szeretném visszaadni - nyújtom át a kártyát, és már éppen indulnék a kijárat felé, amikor Luck is kilép abból az irodából, ahonnan az imént Angéla. Még mindig az úszónadrágját viseli. Angélára pillantok, de elkapja a tekintetét, és visszagyűri a blúzát a szoknyájába. Luckra nézek.

- Mindenki elkészült? - kérdezi könnyedén, mintha nem szakítottam volna félbe az irodában történteket.

Bólintok, de nem szólalok meg. Csendesen oldalgok el, mert nem jutok szóhoz.

Ez tényleg megtörtént?

Luck tizenöt perccel ezelőtt, mielőtt még elsétált volna, velem beszélgetett. Hogy sikerült tizenöt perc alatt a szexig jutnia egy szálloda irodájában, egy lánnyal, akit nem is ismer?

Dühös vagyok, és nem is tudom, hogy miért. Kit érdekel, kivel fekszik le Luck? Nem is ismerem. Az jobban dühít, hogy semmit sem tudok a szexről, nemhogy még le is tudjak zavarni egy gyors menetet valakivel, akit sose láttam korábban. A szex számomra nagy horderejűnek tűnik, amire hónapokon át kell készülni, erre Luck negyedóra alatt elintézi.

Nyitva az ajtó, mikor a kocsihoz érek. Honor a középső sor egyik ülésén ül. A másikat meghagyom Sagannek, és ezúttal én ülök hátra. Most nem is biztos, hogy bárki mellett szívesen ülnék.

Sagan megérkezik, és beül az első ülésre.

- Hol van Luck? - kérdezi Honor.

- Még öltözik - válaszol Sagan.

-Feltartották - teszem hozzá. - Angélával kamatyoltak az irodában.

Honor megpördül ültében.

- Hülyeségeket beszélsz! Angéla Russell-lel jár!

Mintha ez engem olyan nagyon érdekelne.

- Tényleg? - kérdezi Utah. - Nem ő Shannon bátyja?

Honor előrefordul az ülésben.

-Két éve járnak… Nem hiszem el, hogy ilyesmit tenne vele! - jelenti ki.

Beszéde alapján fel van háborodva, amiért Angéla megcsalta a barátját, de a hangja túlzottan is lelkes az eshetőség hallatán. Honor mindig is szeretett pletykálkodni, többek között ebben is hasonlítanak egymásra Utah-val.

Luck végre megérkezik, a pólóját már akkor veszi fel, amikor beül a kocsiba. Becsukja az ajtót, és Honor már rá is veti magát.

- Tényleg lefeküdtél Angélával?

Luck megfordul, és rám néz.

- Ezt miért kellett elmondani, Merit?

Most már bűntudatos vagyok, amiért kikotyogtam. Mintha szándékosan kavartam volna, de csak azért mondtam el, mert… nem is tudom. Miért mondtam el?

Luck előrefordul az ülésben.

- Úriember nem fecseg.

- Van barátja - közli Honor.

- De jó neki! - állapítja meg közönyösen Luck.

- Neked hála még rosszabb hírünk lesz a környéken! - vádolja meg Honor.

- Mit jelentsen ez?

- Apánk és Victoria miatt eleve ferde szemmel néznek ránk… erre még egy igazi hímringyó is hozzánk költözik!

Luck felnevet.

- Ebben a városban nem szoktak szexelni az emberek?

- Dehogynem - válaszolom. - De általában hosszabb ideig tart, mint egy reklámsnitt.

- Nos, számomra nem jelent annyit a szex, mint számotokra.

- És ha Angélának többet jelentett? - kérdezi Honor.

Luck Honorre néz.

- Hidd el, neki sem jelentett többet!

- Ennyit a teljesítményedről - kuncogok.

Luck felém fordul, és rám nézve átkarolja az ülést.

- Apropó, szex… - néz rám kihívóan. - Te lefeküdtél már a szívszerelmeddel? Mi is a neve?

Némán, a fejemet rázva könyörgök, hogy fogja be, de már az első szavaiból nyilvánvaló, hogy feldühítettem. Bármikor bedobhatja Sagan nevét, csak hogy bosszút álljon.

-Zavartnak tűnsz, Merít - mondja hunyorogva. - Csak nem szűz vagy?

Sajnos minden bizonnyal én vagyok az egyetlen szűz az egész társaságban, de erről a kocsi egyetlen utasával sem óhajtok beszélgetni.

- Halljam, szűz vagy? - kérdezi megint Luck követ előzően.

- Elég legyen ebből! - szól rá Sagan az anyósülésről, meglepően parancsoló hangnemben.

Luck felvonja a szemöldökét, majd lassan előrefordul. Sagan tekintete a visszapillantó tükörben találkozik az enyémmel. Fogalmam sincs, mi jár a fejében, de valószínűleg nem gondol rólam szépeket. Néhány másodpercig tartja a szemkontaktust, majd elfordul. Behunyom a szemem, és Luck ülésének háttámlájához támasztom a homlokom.

Nem kellett volna eljönnöm. Pontosan ezért nem megyek velük sehova. Mindig rossz vége lesz.

Hetedik fejezet

Egy nap mindössze huszonnégy órából áll, ahogy minden egyes nap. A mai azonban kétszer olyan hosszúnak tűnik.

Valamivel tíz után értünk haza az úszásból. Először Sagan zuhanyozott le, aztán Honor. Utah szobájában van fürdőszoba, amit ő, majd Luck használt. Mire én is bejutottam a zuhany alá, elfogyott a meleg víz, és még a hajamat sem tudtam megmosni, de nem érdekelt. Majd holnap, ha mindenki eltűnik, lezuhanyozom.

Előveszem a Sagan által reggel rólam készített rajzot a szekrényből, és az ágyam melletti falra akasztom. Úgy döntöttem, mindig látni akarom. Most is azt nézem, ahogy a padlón ülök, a fal mellett, ami elválasztja a szobámat Honorétől. Éppen veszekedni kezdett Sagannel. Minden szót hallani szeretnék, sajnos azonban csak morzsákat csípek el, mert Sagan nem emeli meg a hangját, csak Honor ordibál.

- Ezt már akkor is tudtad, amikor megismerkedtünk! - kiabál.

Sagan válasza kivehetetlen.

-Éppen úgy beszélsz, mint az apám - mondja rá Honor, mire Sagan válaszol. Erre Honor teljesen elveszti az önuralmát.

- Nem igaz! - kiabál. - Már azelőtt is ismertem őt, hogy veled megismerkedtem! Ne merészelj bűntudatot kelteni bennem!

Upsz, ez rosszul hangzik.

Néhány másodperccel később kicsapódik Honor szobájának ajtaja, majd becsapódik Sagané. Ekkor valaki kopogtat az enyémen.

Felugróm, mert nem akarom, hogy Honor meglásson, ahogy a falnak simulva hallgatom ki a beszélgetéseit. Kinyitom az ajtót, de nem ő, hanem Luck kopogtatott.

- Ó… szia! - mondom.

- Bejöhetek?

Szélesebbre tárom az ajtót. Luck belép, és körülnéz a szobámban, én pedig őt mérem végig, ahogy becsukom az ajtót. Tengerészkék melegítőnadrágot és felemás zoknit visel. Póló nincs rajta, a nyakában egy sál lóg.

- Miért van rajtad sál?

- Hideg van a szobámban.

- Akkor miért nem veszel fel egy pólót?

- Mind mosásban van.

Olyan tényszerűen beszél, mintha egy sál viselete póló nélkül teljesen normális lenne. Az ágyamhoz megy, és elnyúlik rajta, karját a feje alá teszi.

- Mérges vagy rám? - kérdezi.

- Én, rád? - Leülök az ágyamra, és a háttámlának dőlök - Nem vagyok mérges. Miért?

A hátára gördül. Meglátja az előbb felakasztott képet. Kinyújtja a kezét, és megérinti.

- Nem vagyok mindenki szíve csücske.

Felnevetek.

- Hát, elég jó társaságba kerültél.

Ujjával végigjárja a rajzot.

- Sagan ezt neked rajzolta?

- Aha. - Nem tudom, miért válaszolok bűntudatosan. Talán azért, mert Sagannek nem kellene a barátnője testvérét rajzolgatnia. Tudom, hogy számára ártatlan gesztus, de az én reakcióm legkevésbé sem az. Csak még inkább vonzódom hozzá, amióta átadta a képet.

-Értem, miért jön be neked - mondja Luck, és visszafordul az oldalára. - Flörtöl veled?

- Dehogy - mondom azonnal. - Neki Honor jön be. Nem hinném, hogy egyáltalán észrevesz.

- Vak vagy? Nem hallottad, hogy megvédett téged a kocsiban?

- Nem védett meg, csak azt akarta, hogy ne dumáljunk a szexről.

Luck megrázza a fejét.

- Akkor kapta fel a vizet, amikor megkérdeztem, hogy szűz vagy-e. Szerintem viszonozza az érzelmeidet!

Fogalma sincs, miről locsog. Alig egy napja van itt.

- Nem engem védelmezett.

- Akkor nem - hagyja rám Luck. - Kölcsönkérhetek egy pólót?

- Nézz körül a szekrényemben!

Luck lekászálódik az ágyról, és a szekrényemhez lép. Kicsit turkál a ruháim között.

- Most már látom, miért vagy szűz. Van más cuccod is az unalmas pólókon kívül?

Figyelmen kívül hagyom a sértést.

- Nem igazán. A pólókat szeretem.

Leveszi az egyik kedvencemet a vállfáról, és felveszi. Lila színű, rajta a felirat: „Kérdezd csak meg, miért lila a pólóm!” A sálat nem veszi le, úgy ül vissza az ágyra, de mellém húzódik, és nekidől a fejtámlának.

- Nem mondtam, hogy szűz vagyok - vetem ellen.

Állát a vállára támasztja, és gúnyosan néz rám.

- Nincs is rá szükség. Valahányszor kimondom a szót, te kényelmetlenül fészkelődni kezdesz.

A szememet forgatom.

- Te talán akkora szakértő vagy? Hány emberrel feküdtél le?

- Negyvenkettővel.

- Komolyan kérdeztem, Luck.

- Én pedig komolyan válaszoltam.

- Negyvenkét szer szexeitél?

Megrázza a fejét.

- Nem - mondja. - Azt kérdezted, hány emberrel feküdtem le. Erre negyvenkettő a válasz, de szeretkezni háromszázhuszonkétszer szeretkeztem!

Nevetni kezdek.

- Mennyi zöldséget hordasz össze!

- Be tudom bizonyítani!

- Kérlek, tedd meg!

Leugrik az ágyról, és kimegy a szobámból. Amíg távol van, azon gondolkodom, hogy lehet ennyi emberrel lefeküdni, arról nem is beszélve, hogy lehet az alkalmak számát pontosan számon tartani.

Luck egyre bizarrabb.

Amikor visszajön, becsukja az ajtót, majd ismét mellém ül. Egy kicsi, viharvert napló van nála.

- Mindenkit számon tartok! - nyitja ki. Az első lap bal oldalán nevek kezdőbetűi szerepelnek, a középső oszlopban a helyszínek, a jobb oldalon a dátum. Kikapom a naplót a kezéből, átpörgetem, és találomra beleolvasok néhány sorba.

P. K, legénységi szállás, 2013. november 7.

A. V., strandfedélzet, 2013. november 13.

V., strandfedélzet, 2013. november 14.

N., egy cabói hotel, 2013. december 1.

Tovább lapozgatom a naplót, át 2014-en, 2015-ön és 2016-on.

- Te jó ég, Luck… te beteg vagy! Kikapja a kezemből a naplót.

- Nem vagyok beteg! Megrázom a fejem.

- Akkor miért tartasz mindenkit számon?

- Nem tudom - von vállat. - Szeretem a szexet. Gondoltam, talán egy nap rekordot döntök, vagy könyvet írok a kalandjaimról. Ha számon tartom a partnereimet, vissza tudok emlékezni.

Megint elveszem tőle a füzetet, és egyenesen a legutolsó lapra lapozok, hogy megnézzem az utolsó bejegyzést. Luck már beírta Angélát és a mai dátumot, bár csak egy A betűt írt.

- Nem tudom, mi a vezetékneve - mondja.

Felveszek egy tollat az éjjeliszekrényemről, és átnyújtom neki.

- Capicci.

Mosolyog, és kiegészíti a bejegyzést egy C betűvel.

- Köszi!

Leteszi az ágyra a naplót és a tollat, majd hátradől.

- Voltál szerelmes valamelyikbe? - kérdezem.

- Viszonzottan nem - rázza meg a fejét.

- Ismerem az érzést - sóhajtok fel. Csend ereszkedik ránk, de végül megszólal:

-Köszi a pólót, Merít! Megyek, aludnom kell. Holnap munkát kell keresnem. Különös, de rádöbbenek, hogy élvezem a társaságát.

- Várj még!

Luck megáll, és várja, hogy folytassam, de az arcomon látja, hogy habozok kimondani, amit meg szeretnék kérdezni. Végül visszaül, és a fejtámlának támaszkodik.

- Mi az?

- Milyen volt az első alkalmad? - nyögöm ki, mielőtt megbánhatnám.

- Szörnyű - nevet fel. - Legalábbis a lánynak. Nekem annyira nem.

- Tudta, hogy neked az az első?

- Nem. Nem is tudott angolul. Ingának hívták. Én voltam a legénység új tagja, kelendő árucikk a nők között. Az egész nem is tartott tovább harminc másodpercnél.

- Húha, ez kínos!

Vállat von.

- Akkor az volt, de az első alkalom mindig a legrosszabb. Egy idő után jobb lett. Néhány évvel később jóvá is tehettem Ingánál az esetet, és tisztára mostam a nevem.

- Szerinted miért mindig az első alkalom a legrosszabb?

Elgondolkozva néz a plafonra.

- Nem tudom… talán azért, mert túl sok az elvárás. A társadalom nagy hangsúlyt fektet a szüzesség elvesztésére, de szerintem jobb túlesni rajta. Feküdj le valakivel, aki nem jelent számodra sokat, így kevésbé lesz kínos, mint amennyire már eleve az! Ha megismerkedsz valakivel, aki még tetszik is, akkor feszengés nélkül lehetsz együtt vele.

Elgondolkodom a szavain. Megdöbbentő módon értelmesnek találom az elképzelését. Utálom, hogy tűkön ülök: milyen lesz az első alkalom, kivel történik meg, és vajon mennyi idős leszek? Utálom, hogy azon merengek, talán sose történik meg, és úgy öregszem meg, hogy sose volt részem szexben, szerelemben vagy párkapcsolatban. Nem vagyok olyan, mint Honor, nem leszek könnyen szerelmes. Azt sem tudom, hogy kell könnyedén flörtölni. Luckkal pedig végképp nem hasonlítunk egymásra. Még mindig nem fogtam fel, mi történt Angélával. Nem értem, hogy lehet intim kapcsolatba kerülni valakivel, akit percekkel azelőtt ismertünk meg.

Talán azért nem, mert egyenlőségjelet teszek az intimitás és a szex közé.

- Van még kérdésed?

Megrázom a fejem.

- Nem. Ennyi elég lesz, hogy egész éjjel ébren gondolkozzam.

Luck nevet, és feláll. Kifelé indul, de közben megáll a trófeás polcom előtt. Felemeli a vívó verseny első helyezettjének járó serleget.

- Vívás? - néz rám gyanakvóan. Visszateszi a helyére, majd elolvassa még néhány trófea feliratát. Végül rám néz a válla felett, szemöldökét kérdőn felvonja.

- Van olyan ezek között, amit tényleg te nyertél?

- Mit nevezünk nyerésnek? - mosolygok.

Luck megcsóválja a fejét.

- Sok emberrel találkoztam már életemben, de mind közül talán te vagy a legfurcsább.

- Családi vonás.

Ahogy becsukja az ajtót, a telefonom megrezzen a párnám alatt. Apropó, furcsaság… Anyám írt üzenetet.

Ha még ébren vagy, hoznál nekem egy borotvát? Éppen zuhanyozom, és az enyém eltört.

Látványosan forgatom a szemem, és az ágyamra dobom a telefont. Miért kell egyáltalán borotválkoznia? Senki sem látja, hogy szőrösek-e a lábai. Senkivel sincs kapcsolatban!

Keresek egy eldobható borotvát a fürdőszobában, és lesietek a negyedik negyedbe. Anya a zuhany alatt áll, így bemegyek az apró fürdőszobába, és a zuhanyfüggöny mellett benyúlva odaadom neki a borotvát.

- Köszönöm, szívem! - mondja. - Ha már úgyis idelenn vagy, felvinnéd a hűtő tetején levő edényeket?

- Persze.

Becsukom a fürdőszoba ajtaját. Anya minihűtőjének a tetején jó néhány nap edénytermése halmozódott fel. Tiszták, holott anyának mosogatója sincs. Biztosan a fürdőszoba mosdójában mosogatta el őket.

Azt gondolnám, mostanra már vágyódik egy saját konyha után. Nem értem, miért él itt még mindig. Átköltözhetne a házba, amit Utah éppen renovál. Ugyanúgy bezárkózhatna a szobájába, és nem kellene soha kijönnie, ahogy most a szuterénben teszi. Az a ház hat hónapja üres, amióta a régi bérlők kiköltöztek. A mostani helyzet senkinek sem egészséges, főleg nem az ő számára.

A lépcső felé tartok, kezemben az edényekkel, amikor észreveszem a kanapéja melletti asztalon felhalmozott gyógyszerkupacot. Amióta az eszemet tudom, több gyógyszert is szedett: rákgyógyszert, fájdalomcsillapítót a háta miatt, nyugtatót. A fürdőszoba ajtaja felé pillantok, és meggyőződöm róla, hogy még mindig zárva van, majd leteszem az edényeket a kanapéra, és felveszem az egyik gyógyszeresüveget, amiben fájdalomcsillapító van.

Reszketni kezdek, amikor lecsavarom a kupakot. Mindig reszketek, ha lejövök, és veszek a gyógyszeréből. Mindig félek, hogy rajtakap, vagy hogy észreveszi, hogy hiányzik belőle, de annyian lakunk most Dolláros Vossban, hogy úgysem lehet majd megmondani, ki volt a tettes.

A tenyerembe szórok néhány pirulát, majd zsebre vágom. Visszateszem az üveget, ahonnan elvettem, felviszem a tányérokat a konyhába, és a szobámba sietek. Kihalászom a zsebemből a pirulákat, majd megszámolom őket. Nyolc darab. Ennyit még sosem loptam egyszerre, általában csak keveset emelek el, hogy ne legyen feltűnő. Anya talán most sem veszi észre a hiányt, hiszen még több mint félig tele volt az üveg.

A szekrényhez megyek, és előveszem a gyógyszeres üveget a fekete bakancsomból. Amióta lopni kezdtem a pirulákat, ebben a bakancsban rejtem el őket. Honor szerint borzalmas lábbeli, így nem kell aggódnom, hogy kölcsönveszi, és megtalálja a gyógyszereket. Kinyitom az üveget, amiből már régen kiürült a paracetamol, és a korábban ellopott húsz pirulához öntöm a mostani nyolcat.

Sosem vettem be egyet sem. Az igazat megvallva azt sem tudom, miért lopom a gyógyszert, hiszen eszem ágában sincs függővé válni, mint anyám. Azt hiszem, mérgemben lopom a gyógyszereit, éppen úgy, mint a Drew Waldrup szobájából elvitt serleget.

Általában nem szoktam lopni; amikor megtörténik, a haragom kitöltésére szolgál. Egyszer kétrendnyi Valentin-napi nővéregyenruhát loptam Victoriától. Eszem ágában sem volt őket felvenni, de már csak azért is megérte ellopni őket, mert így Victoria nem tudta viselni. A ruhákat leadtam egy adományboltban, majd amikor Victoria tőlünk kérdezte, nem találkoztunk-e a szívecskés, rózsaszín egyenruháival, úgy tettem, mintha nem tudnám, miről lenne szó.

Drew Waldrup serlegétől, a nővéregyenruhától és a gyógyszerektől eltekintve sosem loptam senkitől semmit. Nem mintha nem éreznék rá késztetést… az például sokszor eszembe jut, milyen lenne ellopni Honor barátját.

Visszateszem a szekrényembe a bakancsot, és bezárom az ajtaját. Elindulok az ágy felé, de talpam alatt hirtelen nem szőnyeganyagot érzek. Lenézve egy darab papírt találok a padlón. Felveszem, és megfordítom.

Gondolom, a lány a rajzon én vagyok, mert Sagan az én szobámba csúsztatta a képet, nem Honorhöz. A rajzon egy medence alján ülök. Egy kötél van a derekamhoz erősítve, aminek a másik végét egy lebegő cementtéglához kötözték. Megfordítom a lapot, és elolvasom a feliratot.

„Lebukom levegőért”.

Leülök az ágyamra, és tovább nézem a rajzot. Lebukom levegőért? Mit jelent ez egyáltalán? Miért rajzol ilyesmit?

Mielőtt még lebeszélhetném magam, keresztülmegyek a folyosón, és bekopogok hozzá.

- Szabad! - szól ki.

Kinyitom az ajtót. Sagan az ágyon ül, ölében a vázlatfüzettel. Amikor felnéz és meglát, a mellkasához húzza a füzetet.

- Mit jelentsen ez? - kérdezem, és felemelem a rajzot.

Rám néz, majd ismét az ölében tartott rajzra.

- Néha eszembe jut egy ötlet, és megrajzolom.

-Lerajzoltál, ahogy fuldoklom! Ha ezt vigasztalásnak szántad, nagyon félrement!

- Nem fuldokolsz a rajzon.

- Akkor mit ábrázol?

Felsóhajt. Félreteszi a füzetet, félrehajtja a paplant, és feláll. Nem visel inget. Csak erre tudok koncentrálni, hiába lépked éppen felém. Rengeteg gondolat cikázik a fejemben, de minél közelebb ér, annál kaotikusabbak. Amikor odaér hozzám, kiveszi a kezemből a rajzot, de nem töri meg a szemkontaktust.

- Örülök, hogy tetszenek a rajzaim, Merít. Gondoltam, ez is tetszene. Nem jelent semmit.

Leteszi a rajzot a szekrényére, majd visszabújik az ágyba. Ismét az ölébe húzza a füzetet, és folytatja azt, amit elkezdett, mielőtt félbeszakítottam.

Lenyelem a megalázottságot. Miért tesz úgy, mintha én reagálnám túl a helyzetet?

Az ajtó felé indulok, de aztán megpördülök. A szekrényéhez lépek, és felkapom a rajzot. Kicsit talán túl hangosan csapom be az ajtaját, amikor kilépek a szobából, amivel persze még jobban leégetem magam.

Felakasztom a rajzot a másik mellé, amit reggel készített rólam. Nem tetszik, hogy ma már kétszer is lerajzolt, hogy én lettem művészi vénájának tárgya. Jobb lenne, ha nem venne rólam tudomást.

Nyolcadik fejezet

Ma reggel még csak nem is teszek úgy, mint aki iskolába készül. Hallottam, ahogy a házban mindenki fel-alá rohangál a szokásos reggeli Voss-káosz keretében, de én végig ágyban maradtam. Meglep, hogy Honor és Utah nem számolt be apának arról, hogy az elmúlt két hétben nem voltam iskolában. Néhány napig piszkáltak vele, de amikor leesett nekik, hogy nem érdekel a véleményük, többé nem hozták fel. Senki sem kopogtatott be, hogy megkérdezze, hol vagyok. Még apa se.

Vajon észrevenné bárki, ha megszöknék? Valószínűleg igen, csak senkit sem zaklatna fel.

A párnám alá nyúlok, hogy megnézzem, mennyi az idő. Észreveszek egy üzenetet, amit apa küldött egy órája. Tegnap este veszített a Cowboys. A te hibád! Ha hazaérsz az iskolából, vetkőztesd le Jézust, és égesd el a ruháit! Tudom, hogy tréfálkozni akar, de mivel fogalma sincs, hogy nem vagyok az iskolában, nem számít. Mintha nem is lennének szüleink. Anyánk a szuterénben él, apánk meg a saját kis világában. Itt már senki sem tudja, mi van a másikkal.

Megnézem az időt. Dél múlt. Felöltözöm, és a konyhába megyek, hogy keressek valami ennivalót. Senki sincs ott. Látom, hogy Luck ajtaja nyitva van; biztosan elment munkát keresni, ahogy tegnap este említette.

Eszem egy szendvicset, majd kimegyek a garázsba egy létráért. Legközelebb a hálaadás jön, de most nem vagyok olyan hangulatban, hogy felöltöztessem Jézust. A nappaliba cipelem a létrát, és elkezdem lehántani a celluxot, amivel a serleget a kezébe erősítettem.

Hirtelen kinyílik a szuterén ajtaja. Remélem, hogy anya jelenik meg, de nem ő lép ki az ajtón, hanem apa.

Halkan becsukja az ajtót, majd a konyhapulthoz megy, és megiszik egy üveg vizet. Begyűri az ingét a nadrágjába, felkapja az egyik szék támlájára terített zakóját, majd az ajtó felé indul. Kinyitja, és már zárná be, amikor észrevesz.

Mintha mindketten szellemet látnánk.

Apa a szuterénajtóra pillant, majd ismét rám.

Miért volt a szuterénben?

Miért tűrte be az ingét?

Miért tűnik olyan bűntudatosnak?

Meg sem tudok mozdulni. Egyik kezemben a focitrófeával, másikban a sajtsapkával kővé meredve állok. Apa földbe gyökerezett lábbal néz engem, majd végül lehajtja a fejét. Már csukná be az ajtót, de végül ismét kinyitja, és rám néz.

- Merít… - Hangja bátortalan és bűntudatos.

Nem válaszolok, és ő sem mond semmit. Habozik, de végül becsukja az ajtót, és egyedül hagy Jézus Brie-sztussal.

Beletelik egy pillanatba, mire összeszedem magam annyira, hogy lemásszak a létráról. A kanapéhoz támolygok, majd lerogyok, és a szuterénajtóra bámulok.

Lefeküdt az anyámmal?

És az anyám beleegyezett?

Nem tudom felfogni, ami történt. Képtelen vagyok rá!

Végigviharzok az első negyeden, és feltépem a negyedik negyed ajtaját. Ahogy lesietek a lépcsőn, anya épp a ruháját cipzározza be. A vetetlen ágyra nézek, majd megint rá. Kócos hajára, kipirult arcára.

- Lefeküdtél apával?

Amikor felteszem a kérdést, anya éppen olyan döbbenten néz rám, mint néhány perccel ezelőtt az apám.

- Már megbocsáss?

A lépcsőre mutatok.

- Éppen most sétált ki innen. Még csak a szemembe sem tudott nézni!

Anya döbbenten ül le az ágyra.

- Merít, te még sok dolgot nem értesz. Túl fiatal vagy.

Röhögésben török ki.

- Ennek semmi köze a koromhoz, anya. Tényleg lefekszel apával, amikor tudod, hogy minden este Victoriával alszik egy ágyban? Ezért nem vagy hajlandó elköltözni? Azt képzeled, majd visszatér hozzád?

Feláll, és elsétál mellettem a fürdőszobája felé. A tükörbe nézve megdörzsöli a szemét, hogy eltüntesse a szempillaspirál nyomait.

- Ezért öltözöl ki mindennap? Mert szeretnéd visszalopni apát?

Megpördül, és tesz felém egy lépést.

- Az anyád vagyok! Nem beszélhetsz velem ilyen tiszteletlenül!

Ezen aztán tényleg hangosan felnevetek.

- Te tényleg anyának nevezed magadat? - Ránézni sem bírok. Megfordulok, és elindulok felfelé a lépcsőn, majd félúton visszafordulok, és teszek lefelé két lépést. Anya a lépcső alján áll, és engem néz. - Tizenkét éves korom óta nem vagy az anyám. Egyikünk anyja sem vagy, és most már tudom is, miért… Mert téged mindig csak apa érdekelt!

Felfutok a lépcsőn. A nevemen szólít, de nem megyek vissza a szuterénbe.

- Még néhány macska kell, és igazi bolond leszel! - üvöltök még le neki, mielőtt rácsapnám az ajtót.

Bemegyek a szobámba, és ott is bevágom az ajtót. Az ágyra vetem magam, és megnézem az üzeneteimet. Két olvasatlan van: egy apától, egy Honortől.

Apa: Sajnálom, hogy ezt látnod kellett. Beszéljük meg, mielőtt bármilyen következtetést levonnál!

Törlés.

Honor: Tudnál fedezni holnap este?

Szuper, újabb hűtlen a láthatáron. Nem esett messze az alma a fájától.

Én: Fedezni? Apa vagy Sagan előtt?

Honor: Mindkettő előtt. Később írok, most el kell tennem a telefont.

Visszacsúsztatom a telefont a párnám alá. Kíváncsi vagyok, mit titkol Sagan elől. A tegnapi vitájukból ítélve egy fickóról van szó. Valamelyik online barátja biztosan a halálán van, és szeretne mellette állni úgy, ahogy azt Sagan nem feltétlenül értékelné.

Esküszöm, ez a család borzalmas. Nem csoda, hogy annyian utálnak minket.

Az oldalamra fordulok, és a falat, pontosabban a Sagan rajzolta képeket nézem. Ujjammal követem a vonalakat. Már vagy harmadjára simítom végig őket, amikor bekopognak.

Mielőtt még szólhatnék, hogy szabad, kivágódik az ajtó, és Luck csörtet be, szénfeketére festett hajjal. Mosolyog, amivel még jobban felmérgesít.

- Képzeld, mi történt! - mondja.

- Elképzelni sem tudom.

Lehuppan mellém az ágyra.

- Találtam munkát!

Visszagurulok a hátamra, és a falra meredek.

- Szuper. Hol?

- Emlékszel, hol találkoztunk?

- A Tractor Supplyban?

- Nem, bár ugyanabban az utcában. A kávézóba vettek fel. Barista vagyok!

Mosolygok, bár semmi kedvem hozzá, de neki elég.

- A kávézó alatt a Starbucksot érted?

- Igen, a Starbucksot.

Kurtán felnevetek. Hihetetlen, hogy nem jutott eszébe a Starbucks neve, de mivel Luckról van szó, nem lepődöm meg.

- Ezért fekete a hajad? Ma volt állásinterjúd?

- Nem. Igazából zöldre akartam festeni, de azt hiszem, túl sokáig hagytam rajta a festéket. Apropó fekete, miért van itt ilyen sötét? Ez a lámpa meggyalázza Thomas Edison emlékét! - Megfogja a lámpám zsinórját, és meghúzza. Lekapcsolja, majd ismét felkapcsolja.

- Nincs ablakom.

- Azt látom, de miért nincs?

A hátamra gördülök.

- Apa minden szobát kettéosztott, amikor beköltöztünk. Honoré lett az ablakos fele, miután felhúzták a falat.

Luck az orrát ráncolja.

- Ez nem igazságos!

- Nekem nem kellett ablak.

- Akkor mégis jól jött ki… gondolom. - Addig helyezkedik, amíg mellettem nem fekszik. - Miért vagy még ágyban?

Azon tűnődöm, elmondjam-e neki, mi történt apa és anya között, de úgy döntök, hogy nem. Először apával akarok beszélni. Remélem, hogy tévedtem. Remélem, hogy a Victoriával kötött házasságát jobban értékeli, mint az anyámmal kötöttet, akkor legalább elhihetném, hogy tanult valamit a családunk szétszakításából. A helyzet jelenlegi állásából kiindulva nem úgy tűnik. A szex fontosabb számára, mint a feleségei. Fontosabb, mint a családja egysége.

- Tényleg akkora durranás a szex? - kérdezem Lucktól. - Miért kockáztatnak érte annyit az emberek?

- Rossz embert kérdezel. Én nem értékelem olyan nagyra, mint a legtöbb ember.

- Őszintén remélem, hogy én sem. - Nem akarom, hogy a szex uralja az életemet és minden meghozott döntésemet, mint apámét, Victoriáét vagy anyáét. Azt akarom, hogy számomra semmit se jelentsen a szex, így kontrollja sem lehet felettem. Ami azt illeti, nem is lenne baj, ha egyszerűen csak túlesnék rajta.

Az oldalamra gurulok, és felkönyökölök.

- Luck?

Nyugtalanul néz rám.

- Mi az?

Idegesen nyelek egyet.

- Mit szólnál ahhoz, ha mi… szóval mi ketten…

Luck nevet, de én el se mosolyodom. Halálosan komoly vagyok, bár úgy látszik, még a kérdést sem vagyok képes feltenni. Mikor látja, hogy nem viccelek, felkönyököl.

- Nem, hiszen a nagybátyád vagyok!

- A mostohanagybátyám!

- Az sem jobb!

- Csak házasság révén vagyunk rokonok.

- Nem is ismersz engem!

- Jobban ismerlek, mint Angéla, és vele is lefeküdtél!

Válaszomra összevonja a szemöldökét.

- Szűz vagy, Merit! Nem fekszem le veled!

A hátára dől, mintha befejezettnek tekintené a beszélgetést, de nem adom fel.

- Magad mondtad, hogy az emberek túl nagy hangsúlyt fektetnek a szüzességük elvesztésére. Csak túl akarok esni rajta! Számodra amúgy sem jelent semmit a szex!

Egy ideig hallgat.

- Miért? Miért én? Miért most? - szólal meg végül.

Vállat vonok.

- Nem vagyok mindenki szíve csücske - ismétlem meg a tegnapi szavait, ahogy saját magát jellemezte. - Mostanáig nem volt rá lehetőségem, hogy túlessek rajta.

Ahogy rám néz, látom, hogy megfontolja az ötletet. Nem tudom, hogy azért, mert segíteni akar nekem, vagy azért, mert pasi, és a legtöbb pasi kérdés nélkül kapna az ajánlatomon.

- Nem csípsz engem, ugye? - kérdezi.

- Hogy érted?

- Nem vonzódsz hozzám?

Átfut a fejemen, hogy hazudok neki, ha ez megkönnyíti a döntéshozatalban, de inkább az igazság mellett döntök. Nem akarom, hogy azt higgye, tetszik, amikor nem tetszik, még ha most a javamat is szolgálná.

- Nem, nem igazán. Jóképű fickó vagy, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy tetszel.

Rám mered.

-Remélem, biztos vagy a dolgodban, Merít - mondja. - Számomra a szex csak szex, és semmit nem fog jelenteni.

-Pontosan azt is akarom, hogy ne jelentsen semmit. Ez a lényeg.

- Tehát csak eszköz a cél érdekében?

Bólintok.

- A célom, hogy elveszítsem a szüzességem.

Alaposan szemügyre vesz, várva, hogy meggondoljam magam. Amikor látja, hogy nem áll szándékomban, vállat von.

- Rendben. Hozok egy óvszert.

Kipattan az ágyból, én pedig hátradőlök. Az „óvszer” szót akcentussal ejtette ki, egyre amerikaiasabban beszél.

Nem hiszem el, hogy ezen gondolkodom, amikor éppen most kértem meg egy fickót, hogy feküdjön le velem. Egy fickót, akihez nem is vonzódom.

Tényleg meg fog történni? Akarom, hogy megtörténjen?

Igen. Túl akarok rajta lenni, letépni a sebtapaszt. Azt akarom, hogy ne jelentsen semmit, hogy a szex triviális dolog legyen, aminek alig van hatása az életemre. A szüleim ellentéte akarok lenni.

Luck visszatér. Becsukja, és kulcsra zárja az ajtót.

- Nem bánod, ha lekapcsolom a lámpát?

- Még örülnék is neki.

Lekapcsolja a lámpát, és bemászik az ágyba. A paplan alá bújunk, és elkezdünk vetkőzni.

- Biztosan akarod, Merit?

- Aha - mondom, ahogy lehámozom magamról a farmert. Szívem hevesen ver, mintha a lelkiismeretem át akarná törni a magam köré húzott falat, de nem állok meg. Teljesen levetkőzöm.

Ahogy minden ruha lekerül rólunk, Luck közelebb húzódik hozzám.

- Valószínűleg nem lesz jó érzés - figyelmeztet. Ezen elnevetem magam. Nem tudom, hogy miért. -Komolyan beszélek - mondja Luck, és a csípőmre teszi a kezét. - Talán még fájni is fog.

- Nem baj, úgyse túl magasak az elvárásaim. Még közelebb bújik, keze megáll a csípőmön.

- Szeretnéd, hogy megcsókoljalak?

Elgondolkodom a kérdésén. Nem vagyok benne biztos, hogy meg akarom csókolni. Különösen hangzik? Az is. Az egész helyzet bizarr.

- Rád bízom.

Luck bólint, és a derekamra siklik a keze. Csak akkor érzem a készülőben levő esemény súlyát, amikor a mellemhez ér. Próbálom lelökni magamról ezt az érzést.

Ez csak szex.

Menni fog.

A világ szinte összes felnőttje megtette már.

Nekem is menni fog.

Luck gyengéden a hátamra fordít, majd az óvszerért nyúl. A körülbelül fél percben, amíg felveszi, meggondolhatnám magam, de nem teszem. Luck ekkor fölém könyököl, a karjával tartva saját súlyát. Hátrasimítja a hajam, ami meglepően kedves gesztus tőle, majd közénk nyúl, és széttárja a lábam. Behunyom a szemem, ő pedig a fejem melletti párnába süllyeszti a homlokát.

- Egészen biztos vagy benne?

- Igen - suttogom.

Nem nyitom ki a szemem. Próbálok nem arra a tényre koncentrálni, hogy spontán döntést hoztam, de nem igazán jut eszembe negatív következmény. Többé nem kell aggódnom, hogy sosem vesztem el a szüzességem, Luck pedig újabb bejegyzést tehet a füzetébe.

- Utolsó esély a visszakozásra, Merít!

- Általában mennyi ideig tart ez? - suttogom, mire a fülembe nevet.

- Már most ennyire rühelled az egészet?

Megrázom a fejem.

- Nem, csak… - Elhallgatok, mielőtt még kínosabbá válna az egész.

Mikor végre arra gondolok, hogy többé nem leszek szűz, felvillan a telefonom.

- Valaki keres - mondja Luck. Oldalra nézek, és a telefonom után kotorászok. Ki akarom kapcsolni, de még mindig világít a képernyő. Luck csak néz. Arca eltorzul, legördül rólam, és a hátára huppan.

- Nem tudom megtenni!

- Ne már! - kiáltok fel. - Két másodperc kellett volna!

-Sajnálom - bólint. - De amikor megszólalt a telefonod…

Mobyra emlékeztetett az arckifejezésed.

Összerándulok.

- Nagyon hasonlít rád és Honorre. A hideg futott végig a hátamon!

- Ez gusztustalan! - húzom fel a paplant a mellemre.

Nem vitatkozik.

- Minden rendben? - kérdezi.

- Ja - bólintok, bár nem túl meggyőző a hangom. Luck felkapcsolja a lámpát, majd felül. Elfordulok, amíg leveszi az óvszert, és felhúzza a nadrágját.

- Nem vagy rám mérges, ugye?

Amikor már feltételezem, hogy biztonságosan ránézhetek, a pólóját szorongatja, és szánalmas bűntudattal néz rám.

- Nem. Biztos vagyok benne, hogy találok valakit, aki elintézi. - Persze viccelek.

Luck bocsánatkérően, de biztatóan mosolyog.

- Bárkivel fekszel is le, jobb lesz, mint amilyen ez lett volna. Ezt megígérhetem!

- Az biztos, hogy annál rosszabb nem lesz, mint ami most történt! - nevetek, mire Luck bemutat.

- Többnyire lenyűgöző teljesítményt nyújtok, és remek a kivitelezésem! Ez most kivételes volt.

Tetszik a megtörhetetlen játékossága. Most éltük át a legkínosabb élményt, amit két ember átélhet, de úgy tűnik, ez nem fogja megváltoztatni a viszonyunkat.

Az ajtó nyitását viszont páratlanul rosszul időzíti. Sagan éppen arra jön, de amikor Luck ajtót nyit, megtorpan. Csak két másodpercig mered rám, de még ezalatt is több érzés önt el, mint a Luckkal eltöltött tizenöt egész perc alatt. Sagan a szemembe néz, majd Luckra, majd vissza rám. Luck gyorsan kislisszol a szobámból, és becsukja az ajtót, de nem elég gyorsan ahhoz, hogy a nap legrosszabb részétől megmentsen.

A fejemre húzom a paplant, és azt kívánom, bárcsak ne történt volna meg az elmúlt tíz másodperc. Nem akartam, hogy bárki is rájöjjön, mi történt köztem és Luck között, a legkevésbé Sagan. Érzem, hogy a szégyen könnyei csorognak le az arcomon. Fulladozom a bűntudatban. - Lebukom levegőért - suttogom.

*

Eltelt néhány óra, amióta majdnem elvesztettem a szüzességem. Még mindig ugyanaz az ember vagyok, és az az érzésem, akkor sem lennék más, ha a szűzhártyám már nem lenne érintetlen. Nem érezném magam se szexibbnek, se nagyvilágibbnak, se varázsütésre magabiztosnak. Semmi mást nem érzek, csak egy kis… csalódottságot. Miért kockáztatnak ennyit az emberek a szexért? Számomra eddig csak megsemmisülést okozott. Annyira félek Sagan szemébe nézni, hogy még a szobámból sem jöttem ki, mióta elment előtte. Remélem, hogy nem a legrosszabbra gondolt, bár Luck póló nélkül hagyta el a szobámat, Sagan pedig látta, ahogy fekszem az ágyban, a paplan pedig épp annyira takart, hogy egyértelmű legyen: nincs rajtam ruha.

Nem azért szégyellem magam, mert rajtakaphatott volna azon, hogy valakivel lefekszem. Számára ez nem lényeges, mert nem a barátom. A nővéremmel jár.

Azért szégyellem magam, mert éppen Luck volt az illető, akivel közös rokonunk van, és ez elég felkavaró. Sagan szemében most biztosan mélyre süllyedtem.

Vacsoraidőben Luck bejött a szobámba, és megkérdezte, kérek-e valamit enni. Azt hitte, miatta szégyenkezem annyira, hogy ki sem jövök a szobámból, de igazából semmi köze hozzá. Ha őszinte akarok lenni, nem is bánom, ami történt. Csak azt bánom, hogy Sagan tud róla.

Bármilyen kínosan érzem magam, kétlem, hogy akár csak megközelíteném azt a szégyent, amit apa érezhet. Tudja, hogy tudom, hogy viszonya van anyával. Biztos vagyok benne, hogy retteg: elmondom Victoriának vagy bárkinek a családból. Annyira kínosan érzi magát, hogy még csak be se jött a szobámba, hogy megbeszéljük, csak egy ostoba üzenettel próbált kommunikálni. Sajnálom, hogy ezt látnod kellett. Beszéljük meg, mielőtt bármilyen következtetést levonnál! Más szavakkal: örülne, ha megeskethetne, hogy senkinek sem szólok, mi folyik ebben a házban.

Mennyi titok lebeg a falak között…

Egyetlen titokról kellett volna beszámolnom, még évekkel ezelőtt. Mégis arról hallgattam a legmélyebben.

Apropó, hallgatás. Egy ideje senki sem mászkál a házban, ami azt jelenti, hogy valószínűleg már mindenki lefeküdt. Azon kívül, hogy éhes vagyok, arról is meg vagyok győződve, hogy ma még Wolfgangot sem etette meg senki. Kimegyek a konyhába, és előveszek egy adag mirelit kaját. Beteszem a mikroba, majd előveszek egy tálat a mosogató alól, hogy megtöltsem kutyatáppal.

Éppen kiöblítem, amikor apa végre összeszedi magát, hogy szembenézzen velem. Amikor becsuktam a mikró ajtaját, hallottam, hogy nyílik a hálószobájuk ajtaja, és a konyhába tartó lépteit is hallottam, amikor elővettem a tálat. Azt is éreztem, hogy habozik, amíg a tálat öblítettem ki.

Most pedig köztem és a hátsó ajtó között áll.

- Meg kell etetnem Wolfgangot - jelentem ki, olyan hangon, amivel jelzem, hogy a kutya etetésén kívül mást nem óhajtok tenni. Legkivált a hűtlenségéről nem akarok vele beszélgetni.

- Merit - néz rám könyörögve. - Muszáj erről beszélnünk!

Megkerülöm, hogy a táposzacskóhoz lépjek.

- Valóban? - kérdezem, ahogy a tálba kanalazok némi tápot. Megfordulok, és apára nézek. - Valóban beszélgetni akarsz velem erről, apa? Megmagyarázod végre, miért kezdtél viszonyba anya háta mögött, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rád? Megmagyarázod, miért választottad Victoriát a családod helyett? Megmagyarázod végre, miért szexeitél anyával a szuterénben, miközben mindenki azt hitte, hogy dolgozol?

Gyorsan felém lép.

- Csitt, kérlek! - pisszeg.

Rémültnek tűnik, mintha Victoria meghallhatná ezt a beszélgetést. Nevetnem kell rajta. Ha nem akar lebukni, miért tesz olyasmit, ami kiderülhet?

Bólintok.

-Értem, persze. Nem akarsz beszélni arról, milyen szánalmas férj vagy, csak azt szeretnéd, ha megígérném, hogy nem mondom el senkinek!

- Igazságtalan vagy, Merit.

Igazságtalan? Van képe igazságot emlegetni? Nem mondhatnám, hogy az elmúlt években nagyon felnéztem volna rá, de ma az a kevés tiszteletem is elpárolgott, ami eddig még megmaradt.

- Nyugodj meg, apa, nem mondom el senkinek. Nem hiányzik egy újabb ok, amiért utálhat téged a család!

Ekkor lejár a mikró időzítője. Apa odakapja a fejét a hangra, én pedig kihasználom, hogy megtörte a szemkontaktust, és kimegyek a hátsó ajtón. Az udvarra szerencsére már nem követ.

Átmegyek az udvaron, és Wolfgang házához lépek. Még mindig fekszik, éppen csak felnéz rám, még a táp sem hozza lázba. Lehet egy kutya depressziós? Ilyenkor segíthet az emberi Xanax? Ha igen, adhatnék neki anya gyógyszeréből.

Leülök a kutyaház mellé. Wolfgang egy kicsit előrébb mászik, és az ölembe teszi a fejét. Megnyalja a kezem. Ez a legkedvesebb gesztus, amit ma bárkitől is kaptam. Wolfgang legalább örül nekem.

- Nem is vagy olyan rossz fej, ugye? - vakarom meg a füle tövét, mire finoman csóválni kezdi a farkát. Jó, a csóválás talán túlzás. Inkább csak szinte görcsösen rángatja, mintha olyan régen lett volna boldog, hogy mostanra a farokcsóválás mikéntjét is elfelejtette.

- Hozok neked egy kis vizet.

Megfogom az üres vizestálat, elsétálok a ház végébe, és megnyitom a csapot. Balra, Sagan ablakára sandítok. Ég a lámpája, tehát valószínűleg rajzol. Kíváncsi vagyok, mit. Biztosan a szüzességem elvesztésének hátborzongató értelmezését.

Túltöltöm a vizes tálat, és a cipőmre loccsan a víz.

-Basszus! - lépek vissza. Kiöntók némi vizet a tálból, és a földre dobom a slagot.

- Merit?

Megfordulok, de senki sincs mögöttem.

- Erre!

Sagan az, az ablakából szólít meg. Elhúzza a függönyt, és az ablakpárkányra könyököl.

A csapon kotorászok, de Sagan jelenléte idegbeteggé változtat. Észre sem veszem a csaptelepet tartó fémdrótot, amíg meg nem vágom rajta a csuklómat.

- Au! - kiáltok fel, és felugróm. Amikor megfordítom a kezem, már vér gyöngyözik a seben.

- Minden oké? - hajol Sagan közelebb a szúnyoghálóhoz.

- Megvágtam magam. Semmi gáz, csak egy karcolás.

- Hozok egy ragtapaszt. - Behúzza a függönyt, és hallom, ahogy körbejár a hálószobában.

Basszus, idejön!

Becsukom a szemem, és mély levegőt veszek, hátha elhitethetem magammal, hogy nincs bennem szégyen. Remélem, nem hozza szóba, amit ma látott. Biztosan nem teszi, mert semmi köze hozzá.

Apólómba törlöm a csuklóm, majd odaviszem Wolfganghoz a tál vizet, és ismét leülök mellé a földre, amikor nyílik a hátsó ajtó. Az udvar sötétbe borul, de telihold van, ami azt jelenti, hogy kénytelen leszek Sagan szemébe nézni, ahogy a normális emberek teszik.

Wolfgang felemeli a fejét, és morogni kezd, amikor Sagan a közelünkbe ér. Megsimogatom a fejét.

- Semmi baj. Jó kutya vagy.

Az érintés megnyugtatja Wolfgangot. Ismét az ölembe fészkelődik, és felsóhajt.

Sagan odaér hozzánk, leguggol, majd átad egy ragtapaszt. Átveszem tőle, és kibontom. Szerencsére nem ő akarta beragasztani a sebem, mert akkor meglátta volna, mennyire remegek.

- Tehát ő a hírhedt Wolfgang? - Kinyújtja a kezét, hogy megsimogassa. Wolfgang hagyja. Arról már említés se essék, hogy Wolfgang feje az ölemben fekszik, tehát Sagan megérint valamit, ami az ölemben van, én pedig hirtelen nem kapok levegőt. - Szép kutya.

Sagan guggolásból ülésbe ereszkedik. Olyan közel van, hogy a térde hozzáér az enyémhez. Elakad a lélegzetem, de igyekszem uralkodni magamon. Sagan keze még mindig Wolfgang fején nyugszik.

- Mindig ilyen levert?

Az egyik vállam megvonom, miközben épp a csuklómra teszem a ragtapaszt.

- Régen nem volt ilyen. Szerintem depressziós.

- Hány éves?

Arra gondolok, mikor kezdődött apa és Brian tiszteletes háborúja. Nyolc- vagy kilencéves lehettem.

- Tíz év körül járhat, azt hiszem.

Válaszom hallatán Sagan felsóhajt.

- Akkor lehet, hogy már nincs sok ideje hátra.

- Hogy érted? A kutyák tovább élnek tíz évnél, nem?

- Néhány fajta igen, de a fekete labradorok átlagosan tizenkét évig élnek.

- De most nem haldoklik. Csak gyászol.

Sagan megsimogatja Wolfgang hasát.

- Nézd csak! - mondja, és megfogja az egyik kezemet, majd ugyanoda érinti, ahol az imént az ő keze járt. - Feldagadt a gyomra. Ez néha előre jelzi a halálukat. És mivel egyébként is levert…

Torkomon akad a levegő, és különös hang szakad ki belőle, mintha egyszerre kiáltanék fel és köhögnék a hitetlenkedéstől. Eltakarom a szám, de a torkomban érzett nyomástól könny szökik a szemembe. Miért vagyok szomorú? Egész életemben utáltam ezt a kutyát. Miért érdekelne, ha haldoklik?

- Holnap kihívom az állatorvost - mondja Sagan. - Nem árt, ha ránéz.

- Szerinted vannak fájdalmai? - kérdezem suttogásnál alig hangosabban. Érzem, hogy kicsordul a könnyem. Megpróbálom diszkréten letörölni, de nem sikerül. Sagan áthatóan néz rám, tehát minden bizonnyal észrevette.

Ajkán kis mosoly látszik.

- Nézzenek oda! - szólal meg csendesen. - Meritnek van szíve.

A szememet forgatom, és most már mindkét kezemmel simogatom Wolfgangot.

- Úgy gondolod, hogy nincs szívem?

- Az igazat megvallva elég… nyers benyomást keltesz.

Nem vártam tőle őszinteséget. Fel is nevetek.

- Azt akarod mondani, hogy hülye liba vagyok?

Megrázza a fejét.

- Ilyesmit sosem mondanék rád.

Persze, nem mondaná ki, de ez nem jelenti azt, hogy ne gondolna rá. Sagan nem mondja ki hangosan a gondolatait. Talán így nevelték. Esetleg valamiféle szent. Talán földre szállt angyal, aki az erkölcseimet teszi próbára.

Wolfgang az oldalára gördül, és közelebb húzódik hozzám. Felpillantok Saganre, de amikor látom, hogy engem néz, ismét a kutya felé fordulok. Megint kísérletet teszek rá, hogy találjak valami kellemetlen jellemvonást Saganben.

- Mire vagy allergiás?

Sagan oldalra billenti a fejét.

- Semmire - mondja zavartan. - Miért? Ez elég különös kérdés.

- Tegnap a kocsiban azt mondtad, hogy allergiás lettél valamire, amit ettél. És hogy a kórházban találkoztál Honorrel.

- Ó, hát erről van szó - mosolyodik el könnyedén bólintva. Habozik egy kicsit, majd folytatja: - Hazudtam. Honor kedvéért.

Hát persze. A jó barát megteszi ezt a barátnőjéért.

- Melyik része volt hazugság? Hogy allergiás vagy, vagy hogy semmire sem vagy allergiás?

Sagan letép egy fűszálat, és az ujjai között forgatja.

- Egy barátom révén találkoztam Honorrel. Őt látogattam a kórházban - ejti le a fűszálat. - És Honor is.

Várom, hogy kifejtse, de most is kurta és üres marad, amit mond. Gondolom, bűntudatból hazudott a kórházban történtekről. Nem akarja, hogy bárki tudja, hogy a haldokló barátja révén találkozott Honorrel, és a jelek szerint mindketten ugyanarra a lányra buknak. Ezt a káoszt!

Ez megmagyarázza a tegnapi veszekedésüket, és azt is, hogy Honor el akarja titkolni Sagan elől, hogy még mindig látogatja a barátját.

Nem tudom, miért, de ez elégedetté tesz. A tudat, hogy Honor mindkettejükkel randizik, és hogy Sagan úgy jár vele, hogy közben velem is flörtölget… úgy érzem, én vagyok hármunk közül a legjobb ember, holott korábban azt hittem, én vagyok a legrosszabb.

- Mi történt veled és Honorrel? Mintha lenne köztetek némi ellenségesség - kérdezi.

- Csak egy kicsi? - nevetek.

- Ez mindig is így volt? - kérdezősködik tovább.

Arcomról lehervad a mosoly, és megrázom a fejem. Lenézek Wolfgangra.

- Nem. Régen közel álltunk egymáshoz. - Eszembe jut, hogy nem akartunk aludni, ha a másik nem volt a szobában. Ruhákat cseréltünk, hogy összezavarjuk apát, és megbeszéltük, mekkora szerencsénk van, hogy ikrek vagyunk.

- Neked van testvéred? - nézek Saganre. Összevonja a szemöldökét, de hamar eltűnik arcáról a felhő.

- Igen, egy kishúgom.

- Hány éves?

- Hét. - Arca nyugodt. Eltűnődöm, hogy a kishúga vajon annyira hiányzik-e neki, hogy nem akar róla beszélni.

- Gyakran találkoztok?

Problémás területre tévedhettem, ami a családját illeti, mert mélyen felsóhajt, és hátradől, hogy a kezére támaszkodjon.

- Az igazat megvallva sosem találkoztam vele.

Nahát, ennek biztosan megvan a története, de érzem a hangjában a szomorúságot. Előrehajol, és megsimogatja Wolfgangot, mintha ezzel le is akarná zárni a témát. Úgy tűnik, nem akar bővebben beszélni a családjáról. Csalódottnak érzem magam, mert azt szeretném, ha úgy érezné, velem szabadon beszélhet, de nyilvánvalóan nem ez a helyzet. Kíváncsi vagyok, vajon Honorrel beszélget-e így.

Honor neve nehéz teher a vállamon. A térdemre könyökölök, és megtámasztom az állam.

- Nem akartál valaha másféle családot? Olyat, ahol kommunikálnak egymással az emberek? - kérdezem.

- Mindennél jobban - mondja.

- Én szeretném, ha Honorrel és Utah-val ilyen lenne a kapcsolatunk. Egyáltalán nem állunk közel egymáshoz, és ha egyetemre megyünk, aligha fogunk többet beszélgetni. Most is csak azért beszélünk egymáshoz, mert együtt lakunk.

- Még nem késő ezen változtatni.

Mosolyt próbálok erőltetni magamra, de nincs annyi erőm, hogy úgy tegyek, mintha egyetértenék vele. Sosem fog megváltozni a családom.

- Nem tudom, Sagan. Ebben a családban rengeteg a teher. Van olyan ember, akinek szerencséje van, és megérti a családja, de sokan… - Küzdök a váratlan, kínos könnycseppel. - Sokan kénytelenek együtt élni a családtagjaikkal, akik mást se tesznek, csak hibáznak. És semmiért nem kell se bocsánatot kérniük, se megfizetniük.

Amikor már biztos vagyok benne, hogy nem fog kibuggyanni az a könnycsepp, Saganre nézek. Együttérzően figyel, kisugárzásában van valami csendes bátorítás. Talán azért, mert nem ítélkezik, úgy hallgat meg. Bólint, mintha értené, amit mondok, de végül vállat von.

- Nem minden bűn érdemel büntetést. Olykor a megbocsátás az egyetlen válasz.

Önkéntelenül is elfordulok, mert válasza mintha pofon ütött volna. Bárcsak képes lennék így gondolni a családomra, de kétlem, hogy volna bennem ennyi megbocsátás.

Sagan felhúzza a jobb lábát, és a térdére támasztja az állát, karjával átöleli a lábszárát. Tekintete a hátsó udvar sötétségébe réved.

- Merit?

Behunyom a szemem. Nem akarok ránézni, mert már a hangjából hallom, hogy olyasmit fog kérdezni, amire nem akarok válaszolni.

- Mi az? - kérdezem. Mire végre ránézek, a szívem szinte felrobban. Az biztos, hogy legalább háromszorosára duzzad.

- Mi történt ma a szobádban?

Azonnal elfordítom a fejem. Ne kérdezzen rá, mit látott, könyörgöm…

- Te és Luck…

Jaj, dehogynem kérdez rá.

- Lefeküdtél vele?

Megdöbbenek, milyen nyíltan teszi fel a kérdést. Kinyitom a szám, majd be is csukom, mert túlzottan szégyellem magam a válaszhoz, ráadásul mérges is vagyok. Mi köze hozzá? A haldokló barátja barátnőjével szexei, mit érdekli, hogy én kivel teszem ezt?

A szememet forgatom, és felállók.

- Micsoda tolakodó kérdés ez! Különösen tőled!

Úgy tűnik, kicsit szégyelli magát, de nem kér bocsánatot, csak némán figyel, ahogy visszamegyek a házba. Egyenesen a szobámba megyek, és becsukom az ajtót. Csak akkor jut eszembe, hogy a mikrobán vár a kajám, amikor ráfordítom a zárat.

- Remek - motyogok. Nem fogok kimenni a szobámból, pedig utálok éhes lenni. Feldühít, és ha eleve morcos vagyok, akkor kő kövön nem marad előttem. Dühös vagyok, éhes vagyok, és ha már felkaptam a telefonom, még Honor üzeneteit is el kell olvasnom.

Az ágyra vetem magam, és visszagördítek az első üzenetre.

Honor: Tehát a holnap este. Meglátogatom Colby barátomat.

Dallasba kell mennem, és nem jövök haza késő éjjelig.

Honor: Reggel megígértem Sagannek, hogy nem megyek.

Nem tudhatja meg.

Honor: És apa sem, mert ő is mérges lenne.

Bosszant, hogy minden mondatot külön üzenetben ír. Miért nem tud egy komplett üzenetet írni?

Honor: Sagan holnap este tíz után végez a munkában.

Kilenckor írok neki, hogy fáradt vagyok, és lefekszem. Vele nem lesz probléma.

Honor: Apa viszont észreveheti, hogy nem vagyok otthon. Neki is azt mondom, hogy nem éreztem jól magam, és korán lefeküdtem. Ha meg akar nézni, mondd meg neki, hogy te már rám néztél, és jól vagyok.

Honor: Bezárom a szobám ajtaját. Így senki sem tud bemenni, és nem találja majd üresen. Honor: Megkaptad az üzeneteimet? Honor: Merit?

Honor: Most az egyszer falazol nekem? Jövök neked eggyel. Ezen felnevetek. Tettem valaha bármit, amivel szívességet érdemeltem ki? Merit: Persze. Honor: Köszönöm!

Merit: Egy gyors kérdést azért engedj meg. Miért teszed ezt Sagannel?

Honor: Egyszer az életben megállnád, hogy nem teszel megjegyzéseket?

Merit: Rendben, holnaputánig kibírom. Honor: Köszönöm.

Leteszem a telefonom, és lekapcsolom a villanyt. Koromsötét lesz a szobában. Se ablak, se kinti fény. Semmit sem látok. A nap folyamán most először érzek valami halvány békét. Kíváncsi vagyok, ilyen-e a halál. A semmi.

Honor, a beteg testvérke, aki egész este a szobájában nyögdécsel. Szegény pára.

- Ma már vittem neki kaját - hazudom. Kihúzom a mosogató dugóját, és leeresztem a vizet. Ma Honornek kellett volna mosogatnia, de mivel nincs itt, én tettem meg. Ezt is bevasalom rajta.

- Vett be gyógyszert? - kérdezi apa.

Bólintok.

- Igen, vittem neki, miután végighányta a fürdőszobát. - Ha már hazudok érte, legalább hadd szórakozzak egy kicsit. - De semmi vész, csekély fél óra alatt feltakarítottam. Mindent hányás borított, még a törülközőket is kimostam.

Apa beveszi a mesét.

- Nagyon kedves tőled!

Kilencedik fejezet

-Mielőtt lefekszel, nézz be Honorhöz, szüksége van-e valamire! - mondja apa.

- Erre valók a testvérek!

Lehet, hogy be kellene fejeznem, kezdek túl átlátszóan hamukázni.

-Remélem, nem fertőző - mondja Victoria. - Már csak egy vírus hiányozna, amikor jövő héten ellenőrzést kapunk!

Jó hallani, mennyire aggódik a beteg testvéremért.

- Jó éjt, Merit! - mondja apa. Még mindig bizonytalanul néz rám, aggódik, hogy feltárom iszonyú titkát.

Rámosolygok.

- Jó éjt, apa! Szeretlek!

Nem mosolyog, tudja, hogy csak szemétkedem vele. Illetve, ahogy Sagan mondta tegnap: nyers vagyok.

Lekapcsolom a lámpákat a konyhában, és zuhanyozni megyek. Épp, mielőtt betérnék a fürdőszobába, üzenetet kapok.

Honor: Gyanakszik valaki?

Merit: Nem. Mindenki lefeküdt.

Honor: Fú, oké. Most írtam Sagannek, hogy alszom. Köszi, jövök eggyel!

Merit: Kettővel, mert ma neked kellett volna mosogatnod.

Szívesen.

Honor: A következő hónapban végig én mosogatok, ha szeretnéd.

Merit: Erről készítek egy képernyő fotót.

Zuhanyozás közben végiggondolom a tegnap esti, Sagannel folytatott beszélgetést. Nem hiszem el, hogy volt képe Luckról kérdezni. Lehet, hogy összekeverem a pofátlanságot a bátorsággal? Akárhogy is, átlépett egy határt. A testvéremmel jár, nem velem. Inkább azon aggódjon, hogy Honor kivel fekszik le.

Ahogy kiszállok a zuhany alól, letaglóznak az elmúlt éjszaka érzelmei. Azt hiszem, azért vagyok mérges, mert örültem neki, hogy Sagan kicsit féltékenynek tűnt, amikor Luckról kérdezett. Nem akarok így érezni. Nem akarom, hogy egy pasi még jobban elmérgesítse az Honorhöz fűződő viszonyomat. Akkor sem, ha fene tudja, mit csinál most Honor.

Sagan mindjárt hazaér. Ha addigra nem rejtőzöm el a szobámban, hazudnom kell neki. Honorről fog kérdezni. Érdeklődik, hogy érezte magát, evett-e rendesen, lehet, hogy be is akar majd nézni hozzá, de azt kell hazudnom, hogy jól van.

Ez nem igazságos. Tudom, hogy nem ártatlan a helyzetben, de legalább Honorrel szemben őszinte, miközben Honor a haldokló legjobb baráttal, Colbyval lóg. Olyan, mint apa. Vagy mint az anyánk.

A mosókonyhába megyek, hogy kivegyem a pizsamámat a szárítógépből. Kiszedem az egész kupacot, de csak a saját gönceimet keresem. Honor pizsamája is itt van. Külön teszem az övét és az enyémet is, és összehasonlítom őket.

Ezért ő a csinosabb iker, hiába vagyunk egyformák. Szexibb hálóinget, szexibb fürdőruhát és szexibb frizurát visel. Fürdés után szinte minden este befonja a haját, így reggelre hullámos lesz. Engem az ilyesmi nem érdekel, szerintem nincs nagy különbség… Legalábbis ezzel győzködöm magam. Tényleg jobban néz ki, mint az enyém, de én úgyis mindig összekötöm, így lényegtelen, mit csinálok vele éjszaka.

Ismét szemügyre veszem a hálóingét. Vajon milyen lenne úgy öltözni, mint ő? Az én pizsamám mindössze egy pamut rövidnadrágból és pólóból áll. Az ő hálóinge fekete selyem. Semmit sem láttat, de annál többet sejtet. Vajon jobban alszanak az emberek, ha elalvás közben szexinek érzik magukat?

Honor nincs itt. Akár ki is próbálhatnám a gyakorlatban ezt az elméletet.

Meggyőződöm, hogy zárva van a mosókonyha ajtaja, majd a földre dobom a törülközőt, és felveszem Honor hálóingét. Végigmérem a tükörképemet az ablaküvegben. Még mindig nem érzem magam olyan csinosnak, mint Honor, amikor ő viseli.

Fejemről lecsavarom a törülközőt, és ujjaimmal végiggereblyézem a hajam, amíg eléggé ki nem bogozom ahhoz, hogy befonhassam. Áthúzom a copfot a jobb vállam fölött, ahogy Honor szokta, és teljesen befonom. Nincs nálam hajgumi, de majd a fürdőszobában találok. Mivel Honor nincs itt, nem tűnik majd úgy, mintha őt másolnám, ha így alszom éjszaka.

Lekapcsolom a mosókonyhában a lámpát, és a fürdőszoba felé tartok egy haj gumiért.

- Jobban érzed magad?

Mozdulatlanná merevedek. Sagan éppen a bejárati ajtót zárja be. Minden lámpa le van kapcsolva, kivéve a konyhai elektromos berendezések fényeit.

Basszuskulcs!

Összetéveszt Honorrel.

Nem vallhatom be, hogy nem ő vagyok. Hogy magyarázom ki, hogy Honor hálóingét viselem, és a hajamat is éppen úgy fontam be? Jaj, de kínos! Miért ilyen kínos minden, ha Saganről van szó?

- Aha - mondom, és eltorzítom a hangom, hogy úgy hangozzon, mint Honoré. Kellemesebben.

Elindulok a folyosón, de földbe gyökerezik a lábam, amikor rájövök, mibe keveredtem. Nem mehetek a saját szobámba, mert Sagan nem fogja érteni, miért az én szobámba megy Honor. Az ő szobájába sem mehetek be, mert bezárta, és nála van a kulcs.

- Dávidét kirúgták a stúdióból - szólal meg Sagan.

Fogalmam sincs, kicsoda Dávid. Sagan leveszi a kabátját, én pedig továbbra is kővé meredve állok a folyosón.

- Épp ideje volt.

Sagan oldalra billenti a fejét, és zavartan felnevet.

- Mit mondasz?

Ó, tehát Dávid kirúgása rossz dolog. Azt sem tudom, hol dolgozik Sagan! Ennek nagyon rossz vége lesz.

- Nem úgy értettem - mondom. - Csak azt akartam mondani, hogy sejthető volt.

Legalábbis remélem, hogy az volt.

Sagan bólint.

- Tudom, hogy az ő hibája, hiszen alig járt be dolgozni, de akkor is sajnálom. Négy gyereke van.

A hűtőhöz megy, és kinyitja az ajtaját. Mindent eláraszt a fény, beleértve engem is. Félek, hogy észrevesz valamit, amiből rájön, hogy nem én vagyok Honor, ezért kisétálok a fénykörből, és elindulok a kanapé felé. Sagan követ a nappaliba, és amikor leülök, mellém huppan, majd felteszi a lábát az asztalra. Rajtam keresztül nyúl a távirányítóért. Magam alá húzom a lábam, és próbálok odébb húzódni tőle. És ha meg akar csókolni? Hogy mászom ki ebből?

Hányingert tettethetnék. A fürdőszobába futhatnék, és bezárkózhatnék, de követne, és ahogy őt ismerem, az ajtó előtt várná meg, míg végzek.

Bekapcsolja a tévét. A fény még a hűtő fényénél is erősebb. Még jobban összegubózom. Érzem, hogy a tenyerem izzadni kezd az idegességtől, és ha nem lenne elég, hogy mellette ülök, még meg is érint. Hajamat a fülem mögé simítja. Mintha nem lenne szükségem levegőre a túléléshez.

- Jól vagy?

Nagyot nyelek, és bólintok. Túl száraz a szám a beszédhez.

- Honor.

Szeretné, ha ránéznék. Te jó isten! Honorként kell a szemébe néznem, nem önmagamként. Csak el kell mindent mondanom. Szembefordulok vele, hogy megmagyarázzam az elmúlt öt percet, de az arckifejezése elnémít. Úgy néz rám, ahogy Honorre nézne, illetve… úgy néz Honorre, ahogy szokott, de én nem Honor vagyok. Én én vagyok, és Sagan olyan tekintettel illet, mintha én jelenteném számára a világot.

- Még mindig haragszol?

Megrázom a fejem.

- Nem.

Ez az igazság. Én nem vagyok rá dühös, de fogalmam sincs, hogy Honor mérges-e.

Bólint, és megszorítja a kezem.

- Tudod a véleményem, de nem akarom megmondani neked, mit tegyél, vagy mit ne.

Micsoda szörnyű ember Honor, amiért ezt teszi! Amiért hazudik neki, amiért megcsalja! Annyira szeretném elmondani Sagannek, de a tudat, hogy a saját barátjának is hazudik, valahogy igazolja Honor tetteit is. Nem tudom, miért, de Honorhöz köt a hűség. Azt hiszem. Nem tudom. Összezavarodtam.

Behunyom a szemem, mert kezdem feladni az életfűnkcióimat. Olyan közel van hozzám, hogy azon jár az agyam, vajon ismét mentafagyi íze lenne-e? Mindent megadnék, hogy ismét megkóstolhassam.

Honor nem fogja megtudni. Nincs is itt. Ha megtörténik, az ő hibája lesz, nem az enyém. Az egész helyzet az ő hibája, ő hetyeg most valami fickóval. Talán ez a karmája.

Azt teszem, ami a legjobban megy nekem: gondolkodás nélkül cselekszem.

Előrehajolok, és az ajkam az övére nyomom. Keze a vállamra siklik. Amikor elhúzódom, éppen hallom, hogy a nevét mondja.

- Honor.

Gyűlölöm hallani.

Nem akarom, hogy a nevét mondja, csak hogy csókoljon meg.

Az ölébe csúsztatom a lábamat, amíg lovagló ülésben leszek rajta. Behunyva tartom a szemem, kezem felsiklik a nyakán. Nem akarom, hogy észrevegye, nincs a szememben kontaktlencse. Honor mindig hordja, én sosem.

Érzem, ahogy a derekamba vájnak az ujjai, és várom, hogy úgy csókoljon meg, ahogy első alkalommal, de habozik. Én azonban türelmetlen vagyok, ismét megcsókolom, de ellenkezéssel találkozom. Ez nem olyan, mint az első csókunk, most keményen összezárja az ajkait. Keze a derekamról a karomra, majd a csuklómra siklik, és lehúzza magáról a kezem.

- Mit művelsz? - kérdezi.

Kinyitom a szemem, csak hogy zavart tekintetével találkozzak. Visszahúzódom annyira, hogy legyen terünk összeszedni magunkat, de nem elég messzire. Hüvelykujja megérinti a csuklóm belső oldalán éktelenkedő ragtapaszt, majd rápillant. Ő adta nekem. Ezzel ragasztottam be múlt éjjel a sebemet. A saját csuklómon, nem Honorén.

Kapkodva veszem a levegőt, mikor az arcán a zavarodottság átadja a helyét a felismerésnek. A ragtapaszt nézi, majd engem.

- Merit?

Nem mozdulok, még kifogást sem keresek. Úgy vagyok öltözve, mint Honor, és éppen az ölében ülök. Ebből nem magyarázom ki magam. Korábban sosem imádkoztam gutaütésért, de ebben a percben minden porcikám azért fohászkodik, bárcsak agyoncsapna egy villám.

Őt nézem, és várom, hogy undorában ellökjön, de csak mereven bámul rám. Végre elengedi a csuklómat, de ahelyett, hogy megragadná a vállam, hogy odébb taszítson, az arcomat ragadja meg.

És elemi erővel megcsókol.

Engem.

Nem Honort.

Behunyom a szemem, és teljesen átadom magam neki. A mellkasába, a karjába, a szájába olvadok, amikor nyelve az enyémhez ér, feladom, hogy reagáljak rá. Mintha az agyam megszüntette volna a végtagjaim vezérlését, és valami földöntúli erő vette volna át az irányítást. A hajába túrok, keze a hátamra, majd a derekamra siklik. Nem olyan, mint az első csókunk.

Jobb.

Valódi.

Velem.

Nem Honorr el.

A szája ízek zűrzavara, mind uralkodni akar a másikon. Minden ízt egyszerre érzek, az édes cukrot és a savanyú sósat. Ez a válasz az imámra? Honor annyira borzalmasan bánik vele, hogy nincs más választása, mint hogy rám fanyalodjon?

Kilököm az agyamból Honor gondolatát, amikor Sagan a kanapéra lök. Nem szakad el az ajkamtól, ahogy fölém térdel. Mindketten ugyanolyan hevesen akarunk mindent a másikból, amit csak el tudunk venni. Annyira szürreálisnak tűnik, hogy mosolyogni támad kedvem, de mégis annyira komoly, hogy legszívesebben sírnék. Az érzelmeim betöltik a testem, csakúgy, mint Sagan keze. Lecsúszik a combomon át a lábamon, megragadja a térdhajlatomat, és a derekára vonja a lábamat. Az új testhelyzet hatására mindketten levegőért kapkodunk. Megtöri a csókot, de csak azért, hogy a nyakamra tévedjen az ajka.

- Merit! - mondja két csók között.

Az örökkévalóságig tudnám hallgatni, hogy így zihálja a nevemet.

- Merit! - szólal meg ismét, ajka az állkapcsomon. - Mi ez?

Megrázom a fejem, nem akarom, hogy megkérdőjelezze a történteket. Ne hagyd abba! Gyerünk! Zöld a lámpa!

Sagan azonban valamiért sárga lámpaként értelmezi a zöld jelzést, és megáll. Homlokát az arcomhoz támasztja, hogy levegőhöz jusson a csókok között. Én is levegőért kapkodok.

- Merit… - mondja ismét, és felemelkedik, hogy rám nézzen. Az arcomat, majd a mellkasomat és végül ismét az arcomat fürkészi. - Miért viseled ezt?

Most már a tenyerén támaszkodik meg, többé nem rám nehezedik a súlya. Azt szeretném, ha ismét rám ereszkedne, próbálom visszahúzni, de elvonja az arcát a kezemtől. Egyik kezére támaszkodik, hogy megérintse a hajfonatomat, a tenyerébe fogja, és ujjai végigsiklanak rajta. Tekintete a hajfonatom, az arcom, a hálóing, majd ismét a hajfonatom és az arcom között jár ide-oda.

Nem tetszik ez a fürkésző tekintet.

Sagan felül, előttem térdel a kanapén. Lábaim még mindig közrefogják.

- Miért viseled Honor ruháját?

Feltápászkodom, és elhúzom tőle a lábam. Egymást nézzük, de sokkal magasabb, mint én, még térdelve is fölém tornyosul, és kérdőn néz rám. Behunyom a szemem, mire gyengéden megérinti az állam.

- Na, Merit… - suttog. - Nézz rám!

Megteszem. Bármit megtennék, amit ilyen édes és védelmező hangon kér. Hátrasimítja a hajam, és megismétli a kérdést.

- Miért öltöztél fel úgy, mint Honor?

Érzem, hogy könnyek gyűlnek a szemembe. Megrázom a fejem, hátha attól elapadnak.

- Kíváncsi voltam.

Sagan elengedi az arcom, keze az ölébe hull.

- Mire?

Vállat vonok.

- Tudni akartam, milyen érzés Honornek lenni. Aztán besétáltál az ajtón.

Összeszorítja a száját, majd a hajába túr, és leül a kanapéra. Már nem néz rám.

- Miért akartál megcsókolni, mielőtt még nem jöttem volna rá, hogy te nem ő vagy?

Felsóhajtok, de remeg körülöttem a levegő. Az egész testem remeg. Félek az igazságtól. Nem vagyok olyan jó, amilyennek Sagan láthatóan hinni akar.

- Nem tudom. Csak megint meg akartalak csókolni, azt hiszem.

Kezemet az arcomra tapasztva mellé esek a kanapéra, mintha nem lett volna elég egy megsemmisítő élmény erre a hétre.

Érzem, hogy Sagan feláll, és hallom, hogy fel-alá járkál. Amikor megáll, kinyitom a szemem. Kezét a csípőjére téve engem néz.

- Azt hiszed, Honor és én… - Kezével a kanapé felé int. - Azt hiszed, vele is ezt teszem? Hogy így vagyok együtt vele?

Leesik az állam, de becsukom a szám. Összezavar a kérdése.

- Miért, nem?

Egy pillanatig némán, hitetlenkedve bámul rám. Aztán…

- Nem.

Mintha igazat mondana… de biztosan hazudik. Persze hogy csinálnak ilyesmit, persze hogy csókolóznak!

- Merít, Honor a barátom. A legjobb barátommal jár, akivel sose tennék ilyet. - Felsóhajt. - Bonyolult helyzet.

- De… - rázom meg a fejem. Jobban össze vagyok zavarodva, mint valaha. - Akkor miért tesztek úgy, mintha járnátok?

Sagan kétkedve nevet fel, majd felnéz, és a plafonra bámul.

- Nem teszünk úgy. Csak te döntöttél úgy, hogy így látod.

Visszagondolok az elmúlt néhány hétre. Csak akkor került szóba Honor barátjaként, amikor én hivatkoztam így rá. Egyszer sem mondta, hogy Honor barátja lenne, és néhány öleléstől eltekintve sosem láttam, hogy csókolóznának is. Csak az uszodában fogták meg egymás kezét.

Ez azonban nem magyarázat arra, miért csókolt meg azon a napon, amikor a régiségboltban szegődött a nyomomba. Azt hitte, én vagyok Honor… akkor csókolt meg. És a tegnapi veszekedésük Colbyról…

Eltakarom az arcom, ahogy próbálom elkülöníteni az érzéseimet. A történteket.

- De tegnap, amikor arról veszekedtetek, hogy Colbyt meglátogatja…

- Colby a barátom - vág közbe. - De Honor is. Nem jó nézni, hogy ilyen egészségtelen viszonyba keveredik. Ha nem hallgat rám, mérges leszek, és összeveszünk. Barátok közt az ilyesmi normális!

- Ó!

Sagan ismét fel-alá kezd járkálni, a kanapé egyik végétől a másikig megy, majd megáll előttem.

- Miért csókoltál meg, amikor még azt hittem, te vagy Honor?

Biztos vagyok benne, hogy már megválaszoltam ezt a kérdést.

- Már megmondtam… - nézek rá, de most először tűnik haragosnak. Befogom a szám.

Lassan, uralkodva magán, felsóhajt.

- Akkor tisztázzuk… - mondja. - Azt hitted, Honorrel járok, ezért úgy tettél, mintha ő lennél, és megpróbáltál megcsókolni?

Meg akarom rázni a fejem, de nem engedelmeskedik a nyakam.

- Sagan…

- Milyen ember tesz ilyet a saját testvérével, Merit? - fintorog, és elfordul, majd a tarkójára csúsztatja a kezét. Bemegy a konyhába, és felkapja az egyik székről a pulóverét. Szánalmasnak tűnhetek, amikor felállók, és teszek felé néhány lépést.

Az ajtó felé indul, kinyitja, de mielőtt kimenne, megáll. Mikor rám néz, szeme csupa csalódás.

- Szemétláda vagy - mondja, és becsukja az ajtót.

Visszabotladozom a kanapéra, majd megint leülök.

Szemétláda vagy.

Sok mindennek elmondtak már életemben, de szemétládának még nem hívtak. Sokkal jobban fáj, mint bármilyen más jelző.

Azt hiszem, tévedtem. Mégis én vagyok a legrosszabb ember hármunk közül.

Tizedik fejezet

Várom a motor zaját, de egyik kocsi sem indul be. Sagan elment, de nem vitt el egy autót sem, vagyis vagy sétál, vagy odakint mászkál, amíg meg nem nyugszik. Szeretnék utánarohanni, és könyörögni, hogy bocsásson meg, de nem vagyok benne biztos, hogy most éppen a bocsánatát akarom, és abban sem, hogy megérdemlem.

Átkarolom a térdem, és azon tűnődöm, hogy lehettem ilyen vak. Feltételeztem, hogy szerelmes Honorbe, hiszen annyi mindent csinálnak együtt. Úgy beszélnek, mintha egy pár lennének, és valahányszor Honor barátjaként hivatkoztam rá, senki sem javított ki. Mintha azt is akarták volna, hogy így gondoljam.

Vagy csak Honor akarta.

A kanapé támlájára terített takaróval törlöm le a könnyeimet. Jézus rosszallóan néz rám. A szememet forgatom.

- Jaj, hagyj már! - mondom neki. - Nem azért vagy odafenn, hogy megbocsásd a hozzám hasonló emberek borzalmas tetteit?

A kanapéra hanyatlók, és sikítani akarok. Felkapok egy párnát, beletemetem az arcom, és pontosan ezt teszem. Dühös vagyok, megalázott, mérges és csalódott. Mindez annyira távol áll attól, amit néhány perccel ezelőtt éreztem, amikor Sagan megcsókolt. Mintha a trópusi melegből egyenesen az Antarktisz jeges tengereibe hajítottak volna.

Többé semmit sem akarok érezni. Az elmúlt két nap egy életre elengedő érzelmi viharral látott el. Elegem van ebből. Elegem, elegem, elegem.

- Elegem, elegem, elegem - mondom ki hangosan, ahogy felállók a kanapéról.

Kimegyek a konyhába, felkapok egy poharat, kinyitom a hűtő fölötti szekrényt, és előveszek egy üveg likőrt. Azt se tudom, mi az. Sosem ittam alkoholt korábban, de mikor máskor próbáljam ki, mint azon a héten, amikor majdnem elvesztettem a szüzességem, és kiakasztottam az egyetlen embert ebben a házban, aki iránt még érzek is valamit?

Nem tudom, mennyi időbe telik egy embernek berúgnia, de félig teleöntöm a poharam. Vagy félig üresen hagyom. Optimista vagy pesszimista vagyok? Belenézek a pohárba.

Pesszimista.

Annyit húzok le egy slukkra, amennyit csak bírok, amíg el nem kezdek öklendezni, mintha tüzet nyeltem volna. Köhögök, krahácsolok, és kiköpök egy keveset a mosogatóba.

-Hiszen ez undorító! - törlöm meg a szám egy papírtörlővel. Ahogy a mellkasomban lefelé kúszik a korty, égeti a húsomat. És még mindig érzem a dühöt, a haragot és a szomorúságot is.

Valahogy lenyelem a maradékot, és mikor kimegyek a konyhából, magammal viszem az üveget meg a poharat is. Nem akarok itt lenni, amikor Sagan visszajön. Benyitok a szobámba, de magányos, üres, szomorúságot áraszt. Magamra emlékeztet. Az üveget a szekrényemre teszem, de a pohár a padlóra zuhan. Mindegy, amúgy is üres volt.

Első dolgom ledobni Honor hálóingét, aztán felvenni a saját pizsamámat, és kibontani a fonatot. Feltűzöm a hajam. Már nem akarok ő lenni, nem olyan jó mulatság, mint gondoltam. Egyedül sem akarok maradni, és az egyetlen ember, aki hasonlóan rosszul érezheti magát, és együttérezhet velem, az Luck.

Nem tudom, hogy alszik-e, így olyan halkan nyitok be hozzá, ahogy csak tudok. Besurranok a szobába, majd az ajtó felé fordulva két kézzel csukom azt be, hogy ne keltsek zajt. Amikor megfordulok, megkönnyebbülten látom, hogy az iroda másik végében halvány ezüst derengést áraszt apa számítógépe, éppen eleget ahhoz, hogy odataláljak a kanapéhoz.

Hallom, hogy Luck felhördül, amikor beljebb lopózom. Nyikorogni kezd a matrac, mintha megfordulna.

- Luck?

A matrac ismét nyikorog, mintha Luck helyet csinálna nekem.

- Ébren vagy? - suttogom, és leülök az ágy szélére.

- A pokolba! - mondja hirtelen valaki, de nem Luck, és nem is én.

- Merit? - Ez már Luck hangja.

- Luck?

- Mi a franc? - Ez pedig Utah-é.

Utah hangja?! Felugróm.

- Basszus! - kiált Luck. - Merit, kifelé!

Valami összetörik a padlón. Talán a lámpa?

- Kifelé! - kiáltja Utah.

- A francba! - sziszegi megint Luck.

Akkora a zűrzavar, hogy beletelik néhány másodpercbe, amíg összeszedem magam, és az ajtó felé indulok. Elkövetem azt a hibát, hogy hátranézek, mikor kinyitom. Most már van elég fény, hogy láthassam, ahogy mindketten felrángatják a ruháikat. Utah kővé merevedik, amikor rám néz. Csak az egyik lábát sikerült beleerőltetnie a nadrágjába, alsóneműt pedig nem visel.

- Te jó isten! - Ez a látvány örökre belém ég.

Luck a kanapéágy másik oldalán igyekszik felvenni a bokszerét.

Eltakarom a szemem, amikor Utah felkiált.

- Takarodj ki innen, Merit!

Bevágom az ajtót.

Kérlek, add, hogy ez csak egy rémálom legyen!

A szobámba rohanok, felkapom a likőrös üveget, és ezúttal még a pohárral sem bajlódom. Múljanak már el ezek az érzések, el kell felejtenem őket, elfelejtenem, elfelejtenem! Mi a fenét láttam az előbb? Behunyom a szemem. Nem lehetek ekkora idióta! De akkor miért voltak meztelenül? Együtt? Az ágyban?

Luck tegnap majdnem lefeküdt velem. Azt mondta, nem tudja megtenni, mert Mobyra emlékeztetem, de Utah mindannyiunknál jobban hasonlít Mobyra! És most a bátyámmal fekszik le? Ennél látványosabb elutasítást el sem tudok képzelni.

Mi a baj velem? Luck helyettem inkább a bátyámmal fekszik le, Sagan leszemétládázott, miután a kanapén csókolóztunk. Drew Waldrup tenyerében a mellemmel szakított velem.

MIÉRT TASZÍTOK MINDENKIT?

- Merit!

Utah kopogtat be, miközben fel-alá járkálok a szobámban. Mi a francot szakítottam félbe?

Feltépem az ajtót. Utah benyomakodik a szobámba, és becsukja maga mögött az ajtót. Dühösnek és kissé szorongónak tűnik, amikor rám mutat.

-Tartsd a pofád! - mondja. - Semmi közöd ahhoz, hogy mit teszek!

Abbahagyom a járkálást, és közelebb lépek hozzá.

- Beszámoltam valaha is a titkaidról, Utah?

Haragja láthatóan elhalványul, ahogy eszébe jut, mit tett a múltban.

- Gondolod, elfeledkeztem róla, Utah? Tudod, mit? Nem felejtettem el. És soha nem is fogom elfelejteni.

Ahogy összerándul, látom rajta a bűntudatot. Legszívesebben megütném, de nem vagyok erőszakos típus, legalábbis ezt gondolom magamról. Mielőtt kiderülhetne az ellenkezője, kisurran a szobából, és bezárja az ajtót, éppen, amikor már ökölbe szorult a kezem.

Gyűlölöm őt, és gyűlölöm magam, amiért senkinek sem mondtam el róla az igazságot.

Leülök az ágyamra. Behunyom a szemem. Hányinger kerülget, de nem tudom, miért. Azt hiszem, mindenért. Luck, Sagan, Utah, Honor, az apám, Victoria és az anyám miatt is.

Ez a család pontosan olyan ocsmány, mint amilyennek az egész város hiszi, talán rosszabb is. Elegem van belőlük, a titkokból és a hazugságokból, és elegem van abból, hogy a házban mindenki titkát én őrzöm!

Tudom Utah titkát.

Tudom apám titkát.

Anyámét.

Honorét.

Luckét.

Nem kell több!

Talán, ha mindet kiadom magamból, nem fogom úgy érezni, mintha a mélybe húznának. Igen, ez segíthetne. Talán, ha mindent leírok, akkor nem fogom úgy érezni magam, mint aki mindjárt felrobban.

Leveszek egy tollat az éjjeliszekrényemről, majd kihúzom a fiókom, és keresek egy füzetet, amiben van elég üres lap, hogy minden titkot elbírjon.

Még mindig fáj. Mindegyik fáj. Az elmúlt napok is. Felkapom az üveget… mi a fenét iszom egyáltalán? Elolvasom a címkét: tequila. Szóval fogom a tequilásüveget, és a padlóra teszem, mert kezdek szédülni.

Felkapom a tollat, kinyitom a füzetet, és az első üres oldalhoz lapozok. Behunyom a szemem, amíg ki nem tisztul a látásom. Bizonytalan a mozgásom, a kezem is az, mikor írni kezdek.

Dolláros Voss Tisztelt Lakói! Ti, mindannyian! Mobyt kivéve, mert egyedül őt szeretem, és már csak rá vagyok tekintettel.

Tele vagyok haraggal, de nem magamra haragszom, hanem a ház majdnem minden lakójára, amiért titkaitok vannak egymás előtt és a külvilág előtt. Hát nem fogom tovább őrizni a titkaitokat. Mindennap egyre többet hallok, és elegem van abból, hogy a végén én leszek mindenki rosszfiúja. Mind utáltok engem, azt hiszitek, ha veszekedés van a házban, az az én hibám. Folyton azon tanakodtok, miért vagyok mindig ilyen rohadt NYERS - MIA TTA TOK!

Hol is kezdjem? Talán a legrégebbi titoknál? Gondoltad, hogy elfelejtettem, Utah? Azt az éjszakát, amikor megpróbáltál kényszeríteni, hogy csókoljalak meg? Hiszen csak tizenkét éves voltam, igaz? Az ilyesmit nehéz elfelejteni. Ha tudnád, milyen nagyra tartottam a bátyámat, megértenéd, miért olyan nehéz elfelejteni, amit tettél!

„Nem nagy dolog, Merit. “

Ezt mondtad nekem, amikor elzavartalak. Úgy csináltál, mintha én reagáltam volna túl a történteket. Az egyik percben a bátyám szobájában néztünk egy filmet, a következőben a bátyám megpróbált megcsókolni! Akkor kirohantam a szobádból, és sose mentem be újra. Egyetlenegyszer sem. Mindig ügyeltem rá, hogyne maradjak veled egyedül, és téged mintha nem is érdekelt volna. Sose kértél bocsánatot. Szégyelled magad egyáltalán? Talán azért, mert nehéz a szemembe nézned? Ha egyáltalán rám nézel néha, csak megvetés és undor van az arcodon, ugyanügy, ahogy az enyémen is, mikor rád nézek.

Mind azzal vádoltok, hogy bunkó vagyok Utah-val. Mind nekem mondjátok: „Nyugalom, Merit! ” Gondoljatok bele, hogy éreznétek magatokat, ha a családotok elvárná, hogy kedvesen viselkedjetek a bátyátokkal, aki az első csókot akarta volna ellopni tőletek!

Undorodom tőled, Utah. Undorodom. Sosem felejtem el, amit tettél, és soha nem fogok megbocsátani!

Szerencsére ott van neked Honor, aki rajong érted, mert nem szembesült azzal az oldaladdal, amit rám kényszerítettél. Honor szerint kedves, ártatlan lény vagy, a legjobb dolog, ami valaha történt vele. Ő is úgy néz rám, ahogy te, de csak azért, mert nem érti, hogy bánhatok így veled, amikor semmivel sem érdemelted ki.

Tudom, hogy nehéz ezt elhinni, apa. Igen, Barnaby Voss, hozzád beszélek. Utah-nak már mindent elmondtam, amit akartam.

Kiváló példát mutattál, hogy bánjunk egymással, igaz? Gyönyörű családot teremtettél, de ahogy beteg lett a feleséged, és többé nem tudta kielégíteni az igényeidet, lefeküdtél az ápolójával, és még arra is képtelen voltál, hogy diszkréten kezeld. Nem tudtad volna elfelejteni az egészet, amikor anya jobban lett? Nem, neked muszáj volt tovább lépned az önzés útján, és óvszer nélkül dugni Victoriával. Most a nyakunkon ragadt egy nő, aki utál minket, és utálja az anyánkat. Kíváncsi vagyok, mit szólna, ha tudná, hogy még mindig viszonyod van anyával.

Ó, igen, ez a mondat biztosan MINDANNYIÓTOKAT megdöbbentett. Bocs, Victoria, de igaz, a saját szememmel láttam! Most már legalább tudjuk, miért öltözik ki anya mindennap. A szuterénben élve várja, hogy a volt férje lesurranjon hozzá, és meglátogassa, ezért a sminkje és a frizurája mindig tökéletes, a lábai szép simák, frissen borotváltak.

A férjed valószínűleg az egyetlen oka, amiért az anyánk még mindig a szuterénben lakik. Apa olyan sok mentális kárt okoz neki, hogy anya már teljesen az irányítása alatt áll. Téged a hálószobában hág meg, anyát a szuterénben. És mivel mindkettőtöket Victoriának hívják, még csak amiatt sem kell aggódnia, hogy rossz nevet nyög ki a nagy hévben! Az ő élete minden férfi álma, és még csak a lebukástól sem kell tartania, mert annyira gyógyszerfüggővé tette anyát, hogy anya még a szuterénből sem mer feljönni!

Jaj, anyácska, ne gondold, hogy te olyan könnyen megúszod, csak mert sajnállak! Jobban szerettelek, mielőtt még megtudtam, hogy apával dugsz. Akkor még legalább megértettem, miért élsz még mindig ebben a börtönben, és pazarlód el az életed. Azt hittem, a szociális szorongásod az oka, de már tudom, hogy beteg játékotjátszol, és vissza akarod szerezni apát. Van egy rossz hírem, anya! Apa nem fog ismét összejönni veled! Miért is tenné? Amikor csak akarja, széttárod neki a lábad! Talán még nála is szánalmasabb vagy, mertő legalább neveli a gyerekeit, vagy legalábbis azon dolgozik, hogy legyen étel az asztalon és tető a fejünk felett. Nagyon szarul játssza az apaszerepet, de sokkal jobb szülő, mint amilyen te valaha is voltál. Ezt nyugodtan értelmezheted búcsúként, mert soha többé nem látogatlak meg a szuterénben. Ha bármelyikünk is érdekel, akkor összeszeded magad, szerzel munkát, elköltözöl, és elkezdesz élni! Ki más fogja megtenni helyetted?

Ó, és el ne felejtsük Dolláros Voss legújabb nyereménytárgyát, Luck Finney-t! Olyan jó fejnek tűnik, igaz? Még csak a héten érkezett, de már kibékült a nővérével, és majdnem megdugta a mostoha-unokahúgát.

Hozzá kell tennem, az én ötletem volt, hogy vegye el a szüzességem. Nem mintha számára bármit is jelentett volna, hiszen több mint háromszázszor szexeit! Most azonban, hogy tudom, MINDEN Voss testvért meghág, még annál is olcsóbbnak érzem magam, mint amikor akkor éreztem volna, ha megtörténik a történelem legszánalmasabb szexuális együttléte… Már ha Lucknak sikerült volna a dolog. Talán azért nem, mert inkább a farkakra bukik. Ha máséra nem, Utah farkára.

Nahát, azt senki sem tudta, hogy Utah meleg? Nem mintha ezzel bármi bajom lenne, hiszen a szerelem minden formában szerelem, nemde?Éppen csaknem tudtam ezt Utah-ról, de ha már itt tartunk, igen, meleg, és Luckkal van viszonya. Tudom, mert rajtakaptam őket, és hiába próbálom elűzni azt a képet, ugyanúgy az agyamba égett, mint Sagan arca, amikor szemétládának nevezett.

Neki mondjuk igaza volt, tényleg szemétláda vagyok. Milyen ember árulja el ilyen ocsmányul a saját ikertestvérét, ahogy én? Bár, ha belegondolunk, nem volt akkora árulás Honornek tettetni magam, hogy így megcsókolhassam Sagant, hiszen Honor és Sagan nem is járnak. De ezt honnan tudhattam volna ? Honor semmit sem mond el nekem! Egy ikernek tudnia kellene, kivel jár a testvére, de valahogy mégis nálam landol az összes titkotok, hogy aztán könyörögjetek, ne mondjam el senki másnak!

Az a titok is ilyen, amit Honor bízott rám. Éppen valami pasival hetyeg, talán éppen a fickó halálos ágyán hever meztelenül. Beszélhetnénk erről?

Beszélhetnénk arról, mennyire kiakasztó, hogy Honor mániájának halálosan beteg emberek a célpontjai? Miért van ez rendben?

Miért nem vitted el pszichológushoz Honort, apa?

MIFÉLE ELMEBETEG KOSLAT HALDOKLÓ EMBEREK SZERELME UTÁN?

Honor, én mondom, mint a húgod, kérj segítséget! Nagyon nagy szükséged lenne rá.

Kit hagytam ki? Mobyt? Róla nem is szólok, csak remélem, hogy valaki kimenti őt ebből a családból, mielőtt még túl késő lenne.

Sagan, rólad nem tudok sok rosszat mondani. Valószínűleg te vagy az egyetlen normális ember a házban, és ez a legnagyobb hibád. Bármikor elmehetnél, mégis itt maradsz Texas legelcseszettebb családjával. Biztosan nagyon szar a saját családod. Ezért nem találkoztál soha a kishúgoddal? Elég okos voltál, hogy olyan messzire menekülj tőlük, amennyire csak tudsz?

Hű, de jólesett ez a levél! Azt hiszem, most márjobban érzem magam, mert a titkaitok többé nem az én felelősségem. A jövőben minden szart megtarthattok magatoknak, engem nem érdekel.

Megismétlem, hogy biztosan megértsétek:

Engem.

Nem.

Érdekel.

Üdv:

Merit

A füzetlapra csapom a tollat.

Ez de jólesett! Talán túl jól is, mintha óriási teher került volna le a vállamról, és végre egyenlően oszlana el minden családtagom között. Ha mindenkinek készítek egy másolatot, így is lesz. Ha már a megírása is ennyire jólesett, elképzelni sem tudom, milyen jó lesz kézbesíteni!

Kitépem a füzetből a teleírt oldalakat, és felállók, de meg kell kapaszkodnom az íróasztalban, hogy visszanyerjem az egyensúlyom. Felnevetek, mert eszembe jut, hogy talán végre elég részeg vagyok, és kiürültek belőlem az érzelmek. Lehet, hogy a levél az oka? Mindegy is; azt hiszem, szeretem a tequilát. Nagyszerűen érzem magam! Szuper ez az ital. Meg is iszom a maradékot, majd apa irodájába megyek, hogy lefénymásoljam a levelet.

Nem vesződöm kopogtatással. Utah ajtaját már korábban hallottam becsapódni, tehát már nem Luckkal van.

Amikor benyitok, Luck a telefonján matat, és láthatóan nem örül nekem.

- Mit akarsz? - kérdezi.

- Nem téged - mondom, ahogy átmegyek a szobán. - Használnom kell a fénymásolót.

Luck felsóhajt, és a kanapéágy háttámlájának dől.

A másolóba helyezem az első oldalt, és beállítom a másolatok számát: 7. Kilenc ember lakik a házban, de Moby még nem tud olvasni, az eredeti pedig úgyis nálam marad. Megnyomom az indítógombot, és Luck felé fordulok.

- Tehát rajtam kívül bárkit megkefélnél ezen a földtekén? - kérdezem.

- Csak nem részeg vagy?

Kinyitom a fénymásolót, és behelyezem a második lapot, majd ismét indítást nyomok.

-Igen. Csak így tudom elviselni ezt a családot… ahova te szabad akaratodból költöztél, Luck! - Megfordulok, és ismét ránézek, de ezúttal zavarodottan. - Miért akarnál önszántadból itt lakni?

Luck nem válaszol. Ismét lenéz a telefonjára, és tovább SMS- ezik.

- Kész vagy már? - kérdezi.

Az utolsó lapot is a fénymásolóra fektetem.

- Ja, mindjárt.

A fénymásoló mellé sandítok. Meglátom Luck viharvert naplóját, amiben a hódításait vezeti. Az utolsó oldalra lapozok. Persze már engem is felvezetett.

332.5M.V., az ágyában, NBF.

Nekem csak egy NBF járt. NEM BEFEJEZETT.

- Fair play díjat azért kapok, ugye?

Mikor Luck meglátja nálam a naplót, felpattan, és kirántja a kezemből, majd visszamegy a kanapéágyhoz. Hozzávágok egy tollat.

- El ne felejtsd felírni Utah monogramját! Milyen szerencsés, hogy ő lehet a háromszázharmincharmadik!

Mikor a fénymásoló lejár, összeszedem a lapokat, és kiveszem a gépből az eredetit.

- Merít, menj lefeküdni! - mondja Luck bosszúsan. Felkapom a tűzőgépet, és megrázom felé, ahogy kimegyek a szobából.

- Jobban bírtalak, amíg még nem ismertelek - közlöm vele. Becsukom az ajtót, és visszamegyek a szobámba. Leterítem a padlóra a lapokat, de egy pillanatnyi szünetre kényszerülök, amíg kitisztul a látásom, és megfelelően tudom őket csoportosítani. Összefolynak előttem a lapok. Már majdnem mindet összetűztem, amikor valaki kopogtat.

- Menj innen! - Az ajtóhoz mászom, és bezárom, mielőtt benyithatna az illető. - Merít…

Sagan az. Hangja hallatán összerándulok. Úgy látszik, ehhez még nem ittam elég tequilát.

- Alszom! - kiáltok ki.

- Ég nálad a villany.

- Nálad is ég a villany!

Erre már nem válaszol - szerencsére, mert fogalmam sincs, mit akartam vele mondani. Néhány másodperccel később hallom, hogy becsukódik a szobája ajtaja.

Erősen behunyom a szemem, hogy ne forogjon körülöttem a szoba. Fejemet a padlóra fektetem, túlságosan szédülök ahhoz, hogy ülve maradjak. Ahogy lecsukódik a szemem, hallom, hogy üzenet érkezik a telefonomra. Felnyúlok a párnám alá, és előtúrom a telefont.

Honor: Mi történt?

Az elmúlt két órában annyi minden történt, hogy azt sem tudom, mire kérdez rá.

Merit: Hogy érted?

Honor: Sagan most írt, hogy legyek óvatos hazafelé. MIÉRT tudja, hogy nem vagyok otthon?

Merit: Mert… nehéz neki hazudni. Amúgy meg mit számít?

Nem is a pasid.

Honor: Számít, mert hazudtam neki, és hála neked, most már tudja! Juttasd eszembe, hogy a jövőben ne kérjek tőled szívességet!

Merit: Rendben, a jövőben ne kérj tőlem szívességet!

Normális, ha valaki ennyire rühelli a családját?

Megtalálom a tequilás üveget, de kiürült, ami szerencsétlen fordulat, mert még mindig vannak érzéseim. A konyhába botladozom, és minden egyes szekrényt kinyitok, de nem találok több alkoholt. Kinyitom a hűtőt, de összesen három sör néz velem farkasszemet, amivel tompíthatnám a bennem dúló vihart. Felkapom mindhárom dobozt, és a szobámba viszem, majd ismét a földre ülök, és kibontom az egyik sört, közben az általam írt levelet nézem.

Odaadjam nekik?

Valószínűleg nem jó ötlet, csak újabb okot adnék rá, hogy utáljanak. Ha elolvassák, nem engem fognak sajnálni, hanem dühösek lesznek, amiért kiadtam a titkaikat.

Lehajtom az első sört. Már fáj a gyomrom, de a mellkasomban még mindig érzem a nyomást. Ugyanúgy érzem magam, mint aznap, amikor eldöntöttem, hogy abbahagyom az iskolát. Éppen a menzára mentem, amikor Melissa Cassidy karon ragadott.

- Honor, gyere! Nem fogod kitalálni, mit tudtam meg!

Nagyjából egy méteren keresztül vonszolt az asztala felé. Honor már ott ült. Melissa rám nézett, majd Honorre.

- Jaj, bocs! - mondta. - Összekevertelek titeket.

Elengedte a karom, visszament az asztalhoz, leült, és susmorogni kezdtek Honorrel.

Földbe gyökerezett lábbal álltam, és Honort bámultam. Mindenki szerette őt, pedig a Voss család tagja volt. Mindenki vele akart lógni és barátkozni. Én csak egy melléktermék voltam, a kevesebb előnnyel felruházott ikertestvér. Annál az asztalnál egyetlen lány sem ült, aki inkább velem barátkozott volna.

A döntésemet nem előzte meg semmilyen borzalmas esemény. Noha mindenkinek megvolt a keresetlen véleménye a családomról, soha nem csúfolt senki, csak… megtűrtek. Ha meghúztam magam, és senkit sem zavartam, akkor engem sem zavart senki. Azzal sem volt gond, ha bekapcsolódtam Honor és a barátai beszélgetésébe, hiszen az ikertestvére voltam, és Honor ikertestvérét nem illett bántani.

Ezt a közönyt elbírta az illem, de a közönyük valószínűleg jobban is bántott, mintha gyűlöltek volna. Aznap a menzán mintha tizenhét év elutasítása csapott volna arcon. Az egész iskolának feltűnt volna, ha Honor többé nem jár be, de nélkülem minden ment tovább. Nem számít, Merít él-e, vagy hal-e.

Összesen két üzenetet kaptam az osztálytársaimtól, miért nem voltam két hete suliban.

Kettőt.

Nem többet.

Többek között ezért is maradtam itthon, de azért is, mert azt hittem, majd jobban szeretek itthon lenni, mint az iskolában, ahol nem számítok. Tévedtem. Itthon lenni is utálok, mert itt sem számítok. Ha kivonnám magam az élők sorából, ahogy az iskolát is abbahagytam, mindenki élné tovább az életét.

Nem számít, Merít él-e, vagy hal-e.

Megiszom a második sört. Ahogy kiürül, az ajtóhoz vágom a dobozt.

- Merít nincs többé - suttogom az ürességnek. - Most majd megmutatom nekik.

Azt teszem, amiben a legjobb vagyok, gondolkodás nélkül cselekszem. Hiányolni fogom a saját spontaneitásomat.

Kinyitom a szekrényem, és előveszem a fekete csizmát, majd kihalászom a gyógyszeres fiolát, és lepattintom a kupakot. A harmadik sörért nyúlok, de annyira remeg a kezem, hogy harmadszori próbálkozásra tudom csak kinyitni. Bal kezemben a sörösdoboz, a jobban a tabletták. Nem gondolkodom; néhány tablettát a számba tömök, és megpróbálom lenyelni, de egyszerre túl sokkal próbálkoztam, ezért visszaköpöm a tenyerembe. Ellazítom a torkom, és ismét nekifutok. Ezúttal sikerül, így kisebb adagokban folytatom tovább. Egyszerre csak három-négy tablettát tudok lenyelni, az egész doboz sört megiszom, mire elfogynak.

Félredobom az üres sörösdobozt, majd felkapom a hét papírkupacot. Fogok egy tollat, és minden egyes aláírásomhoz hozzáteszem: nincs többé. Üdv: Merít, aki nincs többé. így már jobb!

Sagan szobájával kezdem, az övé van a legközelebb, majd jön Utah, Luck és Honor szobája. Nem is veszem a fáradságot, hogy a szuterén ajtaja alá becsúsztassam az oda szánt köteget; kinyitom az ajtót, és egyszerűen csak lehajítom a lépcsőn. Ha a lépcső tetején maradna, anya sose venné észre. Átmegyek a harmadik negyedbe, és az utolsó kötegeket becsúsztatom Victoria és apa szobájába.

Visszafelé, az első negyedben észreveszek egy papírlapot a kanapén, ami korábban nem volt ott. Észrevehettem volna, hogy egy papírlapon ücsörgök, de el voltam foglalva azzal, hogy Honornek tettessem magam, és hogy Sagannel csókolózzak.

A rajzos oldallal lefelé fekszik, de már ebből is látom, hogy egy újabb vázlat. Felkapom, és a szobámba megyek, majd becsukom az ajtót, és leülök az ágyamra. Nem tudom, mit rajzolt, de a hátoldal alján ez a felirat olvasható: Szív < Tetem.

Kezemet a számra téve fordítom meg a lapot. Ajkamon érzem ujjam remegését, ahogy összeszedem a bátorságomat, és megnézem, mit rajzolt.

Megborzongok, ahogy meglátom. Kezemet a gyomromra szorítom. A képen két szív hever a kanapé két végén, az egyik egész, a másik félbevágott.

Melyik lehet az enyém?

Hányingerem van. Elengedem a rajzot, és nézem, hogy a padló felé hullik, és az üres gyógyszeres üvegen landol. A tetem szóra meredek.

Tetem. Halál. Halott.

Eldőlök az ágyamon, és a mellkasomhoz húzom a térdem, majd szorosan behunyom a szemem, és küzdök, nehogy tudatosítsam magamban a gondolatsort.

Nem akarok erre gondolni!

Hiába hunyom le szorosan, mégis könnyek törnek elő a szememből. Alsó ajkam még erősebben kezd remegni, mint a kezem.

Nem akarok meghalni.

Még szorosabban ölelem magam.

Nem tudom, mi következik. És ha rosszabb, mint az életem?

Rettegő sírásom zokogássá erősödik, és a számra tapasztom a kezem.

- Nem, nem, nem, nem!

Hangom csupa pánik, amikor kezdek rádöbbenni, mit tettem. Ha még egy másodpercig itt fekszem, semmit sem tehetek ellene…

Ülő helyzetbe támasztom magam. Megragadom a matracom, és igyekszem uralkodni a szédülésemen, amíg el nem bukdácsolok a szobám ajtajáig.

Mit tettem?

Ahogy kinyitom az ajtót, térdre hullok. Nem vagyok biztos benne, hogy ismét lábra tudok állni, ezért elkúszom a fürdőszobáig, felnyúlok a kilincshez, és kinyitom az ajtót, majd a vécéhez vergődöm. Lenyomom a torkomon az ujjam, de nem jön ki semmi.

Talán soha életemben nem sírtam még ennyire keservesen. Egy hang nem sok, annyi sem jön ki a torkomon, nem tudok sikoltani, nem kapok levegőt, nem kapok levegőt. Próbálom ismét meghánytatni magam, de nem sikerül. Valahányszor a torkom mélyére nyúlnék, összerándul az ujjam. Nem fog sikerülni, nem fog sikerülni, nem fog sikerülni!

- Segítség…

Nevetséges. Hangom szánalmas nyivákolás a könnyeimen keresztül. Így fogok meghalni, a fürdőszoba padlóján, és minden, amit magam mögött hagyok, a világ leghitványabb búcsúlevele.

Ez nem történhet meg, csak álmodom. Álmodom. Fel akarok ébredni!

- Istenem, kérlek… - suttogom. - Sosem iszom többé, sosem lopok többé, soha többé nem írok levelet, csak kérlek, kérlek, kérlek!

Sikerül elmásznom a fürdőszoba ajtajáig. Utah szobája van a legközelebb - megpróbálok benyitni, de zárva van. Bedörömbölök.

- Utah!

Ismét az ajtóra ütök. Tudom, hogy nem elég erős a hangom, de remélem, a kopogást meghallja. Négykézlábra támaszkodom, bárki más ajtajához már nincs erőm elkúszni. Nem tudom, meddig tart, amíg feloldódnak a tabletták, de még nem telt el olyan sok idő, mióta bevettem őket… talán öt perc?

Utah feltépi az ajtót, épp a levelemen áll. Észre sem veszi, mert lehajol hozzám.

- Merit?

Letérdel, az állkapcsomat markolja, és felemeli a fejem, hogy rám tudjon nézni. Érzem, hogy csupa takony és könny az arcom, de őt nem érdekli. A pólójával letörli.

- Mi a baj? Rosszul vagy?

Megrázom a fejem, és kétségbeesetten a karjába kapaszkodom.

- Utah, elcsesztem…

- Részeg vagy?

- Agyógyszerei… - mondom, és visszanyelem a könnyeim. - Bevettem a gyógyszereit, nem is gondolkoztam, Utah, nem is gondolkoztam!

Még egy ajtó kinyílik, és néhány másodperccel később már Sagan is Utah mellett van. Mostanra már túlságosan félek ahhoz, hogy kínosan érezzem magam.

- Kinek a gyógyszereit? - kérdezi Utah. - Mit beszélsz, Merit?

A fal mellé hanyatlók, és megrázom a rettegéstől bénult kezem.

- Anya gyógyszereit! Bevettem a fájdalomcsillapítóit!

Utah Saganre néz, igyekeznek felfogni, mi történik, de nem értik!

- Lenyeltem őket!

Sagan félretolja Utah-t az útból.

-Hívd a mentőket! - szól rá, majd tarkón ragad, előrenyom, és két ujját a számba nyomja. Testem igyekszik ellenállni, de Sagan nem törődik vele, a torkomban tartja az ujjait, és végre hányni kezdek. Telehányom a padlót és őt is. Többé nem tudom nyitva tartani a szemem.

- Hányat vettél be Merit?

Megrázom a fejem. Nem tudom.

- Hány tablettát nyeltél le? - Sagan hangja ugyanolyan rémülten cseng, ahogy a szívem dobol.

Egyre csak ismételgeti a kérdést, de nem emlékszem. Hányat is? A múltkor nyolcat loptam. Hozzáadtam a meglévő húszhoz.

- Huszonnyolcat - suttogom.

-Te jó isten, Merit! - Ismét lenyomja a torkomon az ujját, ujjbegye kegyetlenül feszül a nyelvem tövéhez. Előregörnyedek a gyomromban képződő nyomástól, és ismét hányok. Hallom, hogy Utah kiabál a telefonba, Luck a folyosón toporog, Moby sír, apa pedig kiáltozik:

- Mi folyik itt? Mi a franc folyik itt?!

Kinyitom a szemem. Sagan gyorsan, kaotikusan számol.

-Huszonkettő, huszonhárom, huszonnégy… - A hányásomban turkál, hangja remeg. - Huszonöt, huszonhat, huszonhét, HUSZONNYOLC! - ordít fel végül.

-Fektesd le a kanapéra! - mondja apa, mire Sagan felemel, majd lefektet. Még mindig szédülök, és hányingerem van.

- Mit vettél be? - kérdezi Utah. Letérdel elém, még mindig telefonál. Victoria egy vizes rongyot hoz, amit Sagan átvesz, és megtörölgeti az arcom.

- Merit, tudniuk kell, mit vettél be! - ismétli Utah.

- Gyógyszert vett be? - kérdezi apa. Fel-alá járkál a többiek mögött, Luck kezét a szájára téve áll a szoba másik végén.

- Mit vettél be? - kérdezi Sagan. Hátrasimítja a hajam, és éppen olyan rémültnek tűnik, mint apa. Mint Utah. Mint Victoria. Mint Luck. Még Moby is rémültnek tűnik, ahogy Victoria nyakába kapaszkodik.

- Mi történt itt?

Mindenki a bejárati ajtó felé fordul, amikor az becsukódik Honor mögött. Hát megérkezett.

- Hol voltál? - indul felé apa, de aztán megáll, és megrázza a fejét. - Majd később számolunk! - mondja, és ismét odajön hozzám, most már fölém tornyosulva. - Mt vettél be, Merit?

Mind fölém tornyosulnak.

- Mindet kihányta. - Ez Sagan hangja.

- De mit vett be? - Ez apáé.

- Valószínűleg aszpirint. - Victoriáé.

- Azt mondta, lopta őket. - Utah-é.

- Mi történik itt? - Honoré.

- Merit gyógyszert vett be. - Lucké.

- Láttad ezt, Barnaby? - Victoriáé.

- Most ne, Victoria! - Apáé.

- Mit vettél be, Merit? - Sagané.

- Ezt el kell olvasnod, Barnaby! - Victoriáé.

- Victoria, kérlek! - Apáé.

- Merít, mit vettél be? - Utah-é.

- Anya gyógyszereit. - Az enyém.

- Anyád gyógyszerét vetted be? - kérdezi apa, ahogy a fejem mögül áthajol a kanapén. Fejjel lefelé látom őt. Ahogy felnézek rá, arra gondolok, hogy észre sem vettem, mennyire hasonlít rá Moby. - Anyád vényköteles gyógyszereit?

Bólintok, mire apa felsóhajt.

- Semmi baj - mondja. - Semmi baj, azok nem árthatnak neki.

Kikapja Utah kezéből a telefont, hogy beszéljen a mentős diszpécserrel.

- Halló? Ó, szia, szia, Marié! Igen, Barnaby beszél. Igen, rendben. Jól van.

Rendben. Jól van.

Jól vagyok.

Honnan tudja, hogy jól vagyok-e? Azt se tudja, mit vettem be, bár gondolom, most már úgyis mindegy, mert belelépett a folyosón bűzlő hányástócsába.

- Jobban érzed magad? - kérdezi Sagan. Bólintok. - Rendben, akkor hozok vizet.

Behunyom a szemem. Megnyugszanak a kedélyek. A szívverésem lelassul, a zűrzavar is alábbhagy. Felsóhajtok. Igen, rendben. Jól van.

Jól vagyok.

- Igaz ez? - Victoria hangja szólal meg. Amikor kinyitom a szemem, az általam összetűzött papírokat fogja, és olvas. Arckifejezése alapján ő biztosan nincs jól.

Már semmi sincs rendben.

A gyomrom összeszorul, és megint hányingerem van.

- Merit, ezt te írtad?

Bólintok. Talán annyira szégyelli majd magát apám hűtlensége miatt, hogy a többi levelet is összeszedi, mielőtt a többiek elolvashatnák. Tesz felém egy lépést, de nem tűnik mérgesnek, holott megírtam a levélben, hogy apám megcsalja. Inkább… szomorúnak tűnik.

Utah-ra néz.

- Képes voltál ezt tenni vele?

Utah rám néz, majd vissza Victoriára.

- Mit voltam képes tenni kivel?

Victoria Utah-hoz lép, és a mellkasához csapja a levelet, majd otthagyja, és a konyhába megy apához.

Visszanézek Utah-ra, aki a levél első oldalát olvassa mereven.

Sagan visszatér a vízzel.

-Tessék, idd ezt meg! - Segít felülni, és megpróbál megitatni, de nem tudom levenni a szemem Utah-ról. Eltolom a poharat, és megrázom a fejem.

Ekkor látom meg.

Egy könnycsepp.

Utah épp akkor néz fel a levél első oldaláról, amikor egy könnycsepp szalad végig az arcán. Önkéntelenül is elgondolkodom, ez a bűntudat könnye, vagy a félelemé, amiért végre mindenkinek elmondtam az igazat?

Utah elejti a levelet, és a hajába túr. Persze nem néz a szemembe.

A távolból szirénákat hallok.

-Köszi, Marié! - mondja apa a telefonba. Leteszi a kagylót, mire Victoria rá is veti magát, és valamit suttog neki. Utah-ra mutat, majd rám, végül a Utah lábánál heverő papírkötegre. Apa Utah-ra néz. A nappaliba csörtet, ahogy a szirénázás hangosabbá válik, mikor a mentő befordul a bekötőutunkra. Felkapja a levelet a padlóról, és olvasni kezdi. Egy perc. Két perc. Utah kővé merevedik. Kopogtatnak az ajtón, de apa nem foglalkozik vele.

- Apa! - suttog Utah.

Apa felnéz a levélből, Utah-ra, majd rám.

Ismét kopogtatnak.

- Apa, kérlek, meg tudom magyarázni! - esdekel Utah.

Újabb kopogás.

Egy pofon.

Honor fel sikít.

Utah a padlón hever, apa fölé tornyosul, és az ajtóra mutat. Egyetlen szót mond:

-Kifelé!

Honor segít felkelni Utah-nak. Gyilkosan mered apára.

- Neked meg mi a franc bajod van? - kérdezi követelőzve.

Amint Utah feltápászkodik, a szobája felé indul. Honor és Luck követi. Sagan kinyitja az ajtót, és beengedi a mentősöket.

- Minden rendben vele - mutat rám apám. - Vizsgálják meg, de amiket bevett, csak placebotabletták voltak.

Placebotabletták.

Miért placebotabletták voltak?

A következő tíz perc összemosódik, ahogy a mentősök kérdésekkel bombáznak, ellenőrzik a vérnyomásomat, az oxigénszintemet, a szememet, a számat.

- Nem ártana, ha bevihetnénk megfigyelésre - suttogja apámnak az egyik mentős. - Különben be kell jelentenünk a történteket a gyámhivatalnak. Nekik után kell követniük ezeket az eseteket.

Apa bólint, és hozzám lép. Letérdel, de mielőtt még megszólalhatna, erőt veszek magamon.

- Jól vagyok - nyögöm ki. - Nem akarok kórházba menni.

- Merit, szerintem be kellene… - mondja.

- Nem akarok kórházba menni! - zárom le a témát. Apa nyugtázza a válaszom. Nem hallom, mit mond a mentősnek, de a fickó megszorítja apa vállát. Biztosan ismerik egymást. Hát persze, ez egy kisváros. És mivel ismerik apámat, majd elmesélik a történteket a feleségeiknek, azok továbbadják a barátaiknak, a barátaik elmesélik a lányaiknak. Holnapra az egész város tudni fogja, hogy öngyilkos akartam lenni.

Placebotablettákkal.

Miért szed anyám placebotablettákat?

Ahogy átfut a fejemen a gondolat, anya megjelenik a szuterénlépcső tetején. A nyitott ajtóból néz rám, a szoba másik végéből.

- Jól vagy, Merit? - Elindul felém, de amikor a parkettára lép, a lábára néz, és gyorsan visszatér a szuterénbe vezető lépcsősor legfelső fokára.

- Minden rendben, Vicky - mondja apa neki. Victoriára nézek, aki Mobyval együtt a szobájuk felé tart. Nem képes egy légtérben lenni anyával. Kíváncsi vagyok, vajon az egész levelet elolvasta-e. Eljutott odáig, hogy apának még mindig viszonya van anyával?

- Mi történt? - kérdezi anya.

Mindent megadnék érte, ha idejönne és megölelne. Tudja, hogy valami rossz történt, máskülönben nem nyitotta volna ki a szuterénajtót, de mégis jobban fél kijönni onnan, mint amennyire aggódik értem. A kezemre nézek. Reszketek, és attól félek, megint hányni fogok.

-Később mindent megmagyarázok - mondja apa anyának. - Próbálj aludni egy keveset, jó?

Hallom, ahogy becsukódik a szuterénajtó. Ma sem ölel meg az anyám.

- Apa… - suttogok, és könyörgőn nézek rá. - A szuterénbe is ledobtam egy levelet. Fel tudnád hozni, mielőtt anya elolvassa?

Bólint, és egy szó nélkül elindul a szuterén felé.

- Merit! - visítja Honor. Éppen időben nézek fel, hogy lássam, ahogy a levelemmel a kezében jön felénk a folyosón. Úgy csörtet át az első negyeden, mintha rám akarná vetni magát, de Sagan elé lép, és megragadja a karját. Honor vergődve próbál kiszabadulni, de amikor tudatosul benne, hogy Sagan nem engedi el, csak hozzám vágja a lapokat.

- Te hazug rohadék!

Sírva fakad, és rádöbbenek, hogy az emberek nem szépek sírás közben. Már bánom, hogy az elmúlt két órát bőgéssel töltöttem.

Mintha egy filmet néznék, és nem is lennék jelen, nem engem támadna Honor. Nem válaszolok a haragjára, mert egyáltalán nem érint meg.

- Ne most, Honor - mondja Sagan, és odébb kíséri.

- Nem igaz! - sikít Honor. - Mondd meg nekik, hogy nem igaz! Utah sosem tenne ilyet!

A kanapén kuporogva, egy takaróba burkolva nézem a kibontakozó eseményeket. Victoria ismét itt van, de Moby már nincs vele. Honor hozzá és apához fút.

- Nem dobhatjátok ki Utah-t! Merit hazudik!

Victoria apára néz.

- Ezt nem nézheted el Utah-nak, Barnaby.

- Neked semmi közöd ehhez! - Honor hangja.

- Honor… - Apáé.

- Jaj, hagyj már békén! - Honoré.

- Menj a szobádba! - Apáé.

- Mindenki takarodjon a szobájába! - Ez is apáé.

- És én? Én is mehetek a szobámba? - Utah-é.

-Te nem. Te tűnj el ebből a házból! Mindenki más menjen a szobájába! - Apáé.

- Ha Utah megy, én is megyek! - Honoré.

- Nem, te itt maradsz! - Apáé.

- Én Utah-val megyek. - Lucké.

- Te sem mész vele! - Victoriáé.

- Elő akarod írni nekem, mit tegyek? Húszéves vagyok! - Lucké.

- Jól van, mindenki nyugodjon meg! Minden oké. Jól vagyok. Megyek is! - Utah-é.

- Miért mész el? Nem csináltál semmit! - Honoré.

Tessék, eljött az igazság pillanata. Ez a tetőpont.

Utah felhúzza a vállát, ahogy mély levegőt vesz, majd úgy omlik össze, ahogy előbb-utóbb minden nagy birodalom. A szoba másik végéből rám mered, de nem kap a lehetőségen, hogy beismerje a bűnét, vagy akár csak bocsánatot kérjen. Amikor nyilvánvalóvá válik, hogy apa nem enged, az ajtóhoz megy. Ahogy becsapja, megugróm.

Sagan lassan mellém ereszkedik. Úgy ropogtatja az ízületeit, mintha dühös lenne, de fogalmam sincs, kire dühös ebben a családban… Leginkább rám lehet az. Csend ereszkedik a szobára, majd apa megszólal: -Késő van, holnap mindent megbeszélünk. Feküdjetek le! - Luckra néz, és rámutat. - Te csak maradj a szobádban! Ha meglátlak a lányaim közelében, kidoblak a házból!

Úgy látszik, a teljes levelet elolvasta.

Luck biccent, és visszavonul a szobájába.

Honor apára mered, keze ökölbe szorul.

- Ez mind a te hibád! - vágja az arcába. - A tiéd meg a nyomorult döntéseidé! Te vagy az oka, mert olyan szánalmas szülő vagy! Te vagy az oka, amiért ilyen elcseszett ez a család!

Megfordul, és bevágja a szobája ajtaját.

Már csak Sagan, én és apa maradunk a szobában. Apának kell egy pillanat, amíg összeszedi magát. Végül odajön hozzám, és leguggol elém, hogy a szemembe nézhessen.

- Rendben vagy? - kérdezi.

Bólintok, bár nem úgy érzem, hogy rendben lennék.

Apa Saganre néz.

- Megtennéd, hogy ma éjjel figyelsz rá?

- Hát persze.

- Nincs szükségem bébiszitterre.

- Ebben nem vagyok olyan biztos - mondja apa. - Nekem beszélnem kell Victoriával.

Feláll, de mielőtt még elmehetne, utánaszólok:

- Miért szed anya placebotablettákat?

Rám néz, szemében csillog összes titkának árnyéka.

- Örülök, hogy csak placebotabletták voltak, Merit.

Megfordul, és a konyhán át a hálószobájuk felé indul, de amikor elmegy a konyhaasztal mellett, megáll. Megragadja az egyik szék támláját, a válla megfeszül. Nagyjából tíz másodpercig áll ebben a testhelyzetben, majd felkapja a széket, és a falhoz vágja. A szék darabokra hullik.

Amikor bemegy a hálószobába, becsapja az ajtót.

Sagan ugyanakkor lélegzik fel, amikor én is. Az arcára teszi a kezét. Mindketten hallgatunk. Egy egész perc telik el, csak a padlót bámuljuk, majd megszólal:

- Zuhanyozz le, jót fog tenni!

Biccentek. Felállók, és Sagan is így tesz. Valószínűleg látja, hogy még mindig szédülök, mert megragadja a karomat, és besegít a fürdőszobába. Ahogy belépünk, elhúzza a zuhanyfüggönyt, és elveszi a borotvát, majd a farzsebébe csúsztatja.

- Sagan, ne már, tényleg azt hiszed, hogy egy eldobható borotvával akarom kicsipkézni a csuklómat?

Nem válaszol, de a borotvát sem adja vissza.

- Amíg zuhanyozol, feltakarítok a folyosón. Az én szobámban akarsz ma aludni, vagy a tiédben?

Egy pillanatra elgondolkodom. Nem biztos, hogy szeretném, ha a szobámban, azon az ágyon feküdne mellettem, ahol véget akartam vetni az életemnek.

- A tiédben - suttogom.

Becsukja az ajtót, és egyedül hagy, hadd zuhanyozzak, de aztán ismét belép a fürdőszobába. Kinyitja a gyógyszeres szekrényt, és lekapja a két üveget a polcról.

- Ne szórakozz már, mégis mihez kezdhetnék ezekkel? És akkor mi van, ha lenyelek nyolcvan vitamincukorkát?

Válasz nélkül hagy magamra.

*

Legalább harminc percig állok a zuhany alatt. Mozdulatlanul nézem a falat, miközben a forró víz a nyakamon dobol. Azt hiszem, sokkot kaptam. Még mindig nem fogtam fel a mai estét, mintha valaki mással történt volna meg.

Sagan az elmúlt harminc percben kétszer nézett rám. Nem tudom, mennyi időbe telik, hogy meggyőzzem, a ma este csak véletlen volt. Nem akarok öngyilkos lenni, csak részeg voltam. Ostobaságot tettem, erre azt hiszi, a zuhany alatt kovácsolok öngyilkossági terveket.

Nem akarok meghalni. Ha meg akarnék halni, nem kértem volna Utah-tól segítséget. Melyik kamasz nem gondol olykor-olykor a halálra? Balszerencsémre ez a gondolat most a spontaneitásommal és az alkohollal került párba. A legtöbb ember végiggondolja az ilyesmit, de én nem ilyen vagyok. Én mindent csak úgy megteszek, gondolkodás nélkül.

Ama este után hatalmas trófeára lesz szükségem. Remélem, találok egy feleslegessé vált Oscar-díjat az Ebayen.

- Merit? - hallom Sagan tompa hangját odakintről.

A szememet forgatom, és elzárom a vizet.

- Életben vagyok - motyogom.

Felkapok egy törülközőt, és megszárítkozom. Pizsamát veszek, és bemegyek Sagan szobájába. Az ajtó nyitva van. Becsukom. El akarom magam zárni a külvilágtól.

Sagan a padlón készít magának fekhelyet.

- Alhatsz az ágyban - mondja.

Az ágyra pillantok, és észreveszem, hogy áthozta a párnáimat. Megkönnyebbülten sóhajtok, ennyire talán még sosem vágytam az alvásra. Az órájára nézek. Hajnali hármat mutat.

- Korán kell kelned? - kérdezem.

Elszégyellem magam. Késő van, és néhány órán belül mindenkinek fel kell kelnie, és dolgoznia vagy iskolába mennie. Azt se tudom, Sagan hova megy mindennap. Dolgozni vagy iskolába? Nagyon keveset tudok a fiúról, akire a mai éjszaka folyamán az életemet bízták. Köszi, apa!

Sagan megrázza a fejét.

- Holnap szabadságon vagyok.

Kíváncsi vagyok, igazat mond-e, vagy csak túlzottan fél egyedül hagyni. Rosszul érzem magam, amiért így félt engem, de közben jólesik, hogy ennyire aggódnak értem.

Lefekszem az ágyba, és magamra húzom a paplant. Sagan fekhelye az ágy másik oldalán van, ma éjjel szeretnék minél messzebb lenni tőle. Túl jól ismerem magam; amint lekapcsolja a villanyt, minden erőmmel azon leszek, hogy elfojtsam a sírást. Minél távolabb van, annál jobb.

- Szükséged van valamire, mielőtt lekapcsolom a villanyt? - kérdezi az ajtónál állva, keze a kapcsolón. Megrázom a fejem, de mielőtt még sötétbe borulna a szoba, éppen észreveszem a szekrényén heverő levelemet. Úgy tette le, hogy az utolsó oldalra lapozott.

Tehát elolvasta az egészet. Behunyom a szemem, ahogy Sagan a földön kialakított fekhelyéhez megy. Kíváncsi vagyok, bárki más elolvasta-e. Szorosan a számra feszítem a paplant. Hát persze hogy elolvasták. Felhúzom a térdem, és magzatpózba gömbölyödöm. Miért is írtam azt a levelet? Nem is emlékszem mindenre, amit beleírtam.

Lassan, bekezdésről bekezdésre rémlik fel előttem. Mire az agyam minden egyes lapot összegyűjt, már potyognak a könnyeim. Összegyűröm a paplant, és ráharapok, hogy tompítsam a zokogás hangját.

Még mindig nem tudom, mit érzek, vagy hogy egyáltalán bánom-e azt, hogy megírtam a levelet, de ez az érzés határozottan bűntudatnak tűnik.

Talán csak azt bánom, hogy lenyeltem a tablettákat, de azt nem, hogy megírtam a levelet.

Talán mindent bánok.

Abban viszont biztos vagyok, hogy teljesen és végérvényesen megsemmisültem. Ehhez az érzéshez már hozzá kellett volna szoknom, de még nem sikerült. Azt hiszem, ehhez senki sem tud hozzászokni.

Nem tudom elhinni, mit tettem ma éjjel vagy akár tegnap. Bárcsak visszamehetnék az időben! Bárcsak ne hagytam volna ott az iskolát, akkor mindez nem történt volna meg! Sőt, bárcsak visszamehetnék néhány évet, hogy Utah-val se történjen meg, ami megtörtént. Vagy talán tíz évvel is vissza kellene mennem, amikor Wolfgang megjelent a hátsó udvarunkban. Ha akkor kinyírom azt a hülye kutyát, akkor nem költöztünk volna át ebbe a templomba, apa sose találkozott volna Victoriával, anya nem őrült volna meg, és nem akart volna elrejtőzni a szuterénben.

A párnába temetem az arcom. Próbálok uralkodni a zokogásomon, nehogy Sagan meghallja, de nem sikerül eltitkolnom. Érzem, hogy felemeli a paplant, és mellém fekszik. Átkarol, és a mellkasához húz. Megfogja a még mindig a paplant szorító kezemet, és megszorítja, majd az ölelésébe von, amíg a lába át nem fonja az enyémet, álla pedig a fejem búbjához nem simul. Egész teste az enyémet öleli. Nem emlékszem, ki ölelt meg utoljára ebben a házban. Moby ölelései nem számítanak, ő csak négyéves. Apa évek óta nem ölelt meg. Utah emberemlékezet óta nem. Honor és én kiskorunk óta nem ölelkeztünk. Anya nem szereti a fizikai kontaktust, amióta a fóbiája súlyossá vált, így szó sem lehet róla, hogy megöleljük. A tudat, hogy évek óta most ölelnek meg először, még hevesebb sírásra késztet. Érzem, hogy megcsókolja a fejem búbját.

- Akarod, hogy mondjak egy mesét? - suttog. Szánalmas hüppögésem mellett mégis sikerül nevetnem.

- A te meséid túl morbidak.

Kicsit arrébb csúsztatja a fejét, hogy az arca az enyémhez simuljon. Jó érzés. Behunyom a szemem.

- Rendben, akkor álomba énekellek - mondja.

Felnevetek, de a hangom elhal, amikor tényleg énekelni kezd. Azaz rappelni.

- Ismertek hát, még mindig az a gangsta vagyok…

- Sagan… - mondom nevetve.

- De nem mindig ilyen visszafogott…

- Hagyd abba!

Nem hagyja abba, végigrappeli az egész Forgot About Dret. Mire elalszom, felszáradnak arcomról a könnyek.

Tizenegyedik fejezet

Képzeljük el a káoszt, ami egy normális családra várna, ha valamelyik tag öngyilkosságot kísérel meg. Terapeuták hívogatása, könnyek, bocsánatkérések, toporgás, fojtogató légkör, mindenki ilyenekre gondol: „hogy történhetett ez meg?”, „hogyhogy nem vettük észre?”

Sagan szobájának plafonját bámulom, és nagyon is jól tudom, hogy néhány perccel ezelőtt mindenki elhagyta a házat, Sagant kivéve. Legalábbis gondolom, hogy mindenki elment, mert többször is hallottam, ahogy becsapódik a bejárati ajtó, de senkit sem érdekeltem annyira, hogy rám nézzen. Eltűnődöm, milyen lehet normális családban élni, ahol a családtagok figyelnek egymásra. Bezzeg a miénkben! Minden zajlik tovább a megszokott mederben, mintha nem néhány órával ezelőtt kíséreltem volna meg öngyilkosságot. Ebben a családban az apa felkel, és egyenesen dolgozni megy, az anya nem hajlandó kijönni a szuterénből. Az ikernővérem iskolába megy, a mostohanagybátyám dolgozni. Egyetlen ember sem marad mellettem, hogy segítsen, akihez bármiféle vérségi kapcsolat füz.

Persze tudom, hogy mérgesek rám. Írtam néhány gonosz dolgot abban a levélben, amit mostanra biztosan többször is elolvasott mindenki, de a tény, hogy csak Sagan van mellettem, bizonyítja, hogy semmit sem fogtak fel a levél tartalmából. Mindenki engem hibáztat.

Sagan ajtaja hangos kattanással kinyílik, mire felülök az ágyon. Csalódottan, bár mégis megkönnyebbülten látom, hogy apa a látogatóm.

- Ébren vagy?

Bólintok, és felhúzom, majd átkarolom a térdem. Apa becsukja maga mögött az ajtót, és az ágyhoz sétál, majd tétován leül.

-Én, ööö… - Az állkapcsát dörzsöli. Mindig ezt teszi, ha nem tudja, mit mondjon.

- Hadd találjam ki! - mondom. - Tudni szeretnéd, jól vagyok-e? Hogy még mindig meg akarom-e magam ölni?

- Meg akarod?

- Nem, apa - mondom dühösen. - Csak egy lány vagyok, aki rájött, hogy a szüleinek viszonya van, ezért némi illegális anyag segítségével éltem ki a dühömet. Ettől még nem leszek öngyilkos hajlamú… csak kamasz!

Apa felsóhajt, és egészen felém fordul.

- Bármi is a helyzet, szerintem beszélgetned kellene dr. Criss-szel. Egyeztettem neked egy időpontot jövő hétfőre.

Te jó isten!

-Hülyéskedsz velem? Hány őrült van ebben a családban? És éppen engem kényszerítesz pszichiáterhez? - Elkeseredetten dőlök hátra. - Hát az exfeleségedet, aki két éve nem látta a napot? Vagy a lányodat, akit egy hajszál választ el a nekrofíliától? Vagy a fiadat, aki szerint tök oké molesztálni a testvérét?

- Merit, hagyd abba! - mondja apa bosszúsan. Feláll, és fel-alá járkál a szobában, majd megtorpan. - Minden tőlem telhetőt megteszek, jó? Tudom, hogy nem én vagyok a legtökéletesebb apa a földön. Ha az lennék, sosem jutottál volna el addig a pontig, hogy inkább megöld magad, mint hogy velem élj! - Az ajtó felé fordul, majd megáll, és rám néz. Egy pillanatig habozik, arca csupa csalódás, és jóval halkabban teszi hozzá: - Mindent megteszek, amit csak tudok, Merit.

Becsukja az ajtót, én pedig visszahanyatlok az ágyba.

- Hát… az nem túl sok, apa.

Várok, amíg becsukódik a bejárati ajtó, majd átmegyek a szobámba. Átöltözöm, fogat mosok, majd belépek az első negyedbe. Senki sem vár, hogy üdvözöljön, és elmondja, mennyire örül, hogy csak placebotablettákat vettem be.

A konyhába megyek, és leülök az asztalhoz. Kibámulok az imasátorra. Amióta évekkel ezelőtt beköltöztünk, most először nem frissült a felirat. Még mindig ugyanaz az üzenet szerepel a sátoron, amit Utah tegnap kihelyezett.

Ha a Föld teljes történelmét egyetlen naptári évbe sűrítenénk, az emberiség csak december 31-én, este 11-kor lépne színre.

El kell olvasnom néhányszor, mire megértem. Tényleg ennyire jelentéktelenek az emberek? Mindössze egy teljes év egyetlen órájában létezünk?

Sagan belép a konyhába a hátsó udvarról. Egy vizestálkát fog a kezében.

- Jó reggelt! - köszön, hangja óvatos. Ránézek, majd vissza az imasátorra.

- Szerinted ez igaz?

- Mi igaz? - kérdez vissza. Az asztalhoz lép, és kezében a vázlatfüzetével leül.

Az ablak felé bökök.

- Amit Utah tegnap kirakott az imasátorra.

Sagan kinéz az ablakon, és elgondolkodva nézi a sátrat.

- Nem biztos, hogy a megfelelő embert kérdezed. Én tizenhárom éves koromig hittem a Télapóban.

Nevetek, de nevetésem szánalmas, erőltetett. Elkomorodom, mert a nevetés csak röpke gyógyszert jelent a melankóliára, ami egy ideje folyamatos elmeállapotomnak tűnik.

Sagan leteszi a ceruzát, és hátradől. Tűnődve néz engem.

- Mit gondolsz, mi történik, ha meghalunk?

Ismét az imasátorra nézek.

- Nem tudom, de ha az imasátornak igaza van, és az emberek tényleg ennyire jelentéktelen részei a Föld történetének, akkor feltehetnénk a kérdést, hogy Isten miért állítana egy teljes univerzumot a feje tetejére csak a mi kedvünkért.

Sagan felveszi a ceruzát, és rágcsálni kezdi a végét, majd megszólal:

- Az emberek romantikus lények. A hit, hogy létezik egy mindentudó lény, akinek elég hatalma van, hogy bármit és bárkit megteremtsen, mégis az embereket szereti a legjobban, biztonságot ad.

- Szerinted ez romantikus? Szerintem nárcisztikus és emberközpontú.

Sagan elmosolyodik.

- Ez csak nézőpont kérdése.

Ismét rajzolni kezd, mintha befejezettnek tekintené a beszélgetést, de én felkapom a fejem a „nézőpont” szóra. Elgondolkodom, vajon csak egyetlen szempontból látom a dolgokat? Túl sokszor gondolom azt, hogy mindenki téved.

- Szerinted én csak egyféleképpen látom a dolgokat? - kérdezem.

Sagan fel sem néz, úgy válaszol.

- Azt hiszem, kevesebbet tudsz az emberekről, mint gondolod.

Érzem, hogy feltámad bennem az ellenkezés, de nem kezdek vitatkozni, mert fáj a fejem, talán kicsit másnapos vagyok, ráadásul ő az egyetlen ebben a házban, aki szóba áll velem. Ezt nem akarom elrontani. Arról nem is szólva, hogy ahhoz képest, milyen fiatal, bölcsnek tűnik, és nem szándékozom felvenni vele a versenyt intellektuálisan. Bár fogalmam sincs, mennyi idős.

- Hány éves vagy? - teszem fel a kérdést.

- Tizenkilenc - feleli.

- Mindig Texasban éltél?

- Az elmúlt néhány évet itt töltöttem Texasban, a nagyanyámmal. Másfél évvel ezelőtt halt meg.

- Részvétem - mondom, de nem válaszol. - Hol vannak a szüleid?

Sagan hátradől a székében, és rám néz. Ceruzájával a vázlatfüzetén kopogtat, majd mindkettőt az asztalra dobja.

- Gyere! - mondja, és feláll. - Menjünk ki a levegőre! Várakozóan néz rám. Felállók, és követem az ajtóhoz. Nem tudom, hova megyünk, de az az érzésem, nem a házból, hanem a kérdések elől szeretne menekülni.

*

Egy órával később már a régiségboltban állunk, és a trófeát nézzük, amit néhány héttel ezelőtt nem engedhettem meg magamnak.

- Szó sem lehet róla, Sagan - jelentem ki.

- Dehogynem - veszi le a trófeát a polcról. Megpróbálom kikapni a kezéből.

- Nem dobhatsz ki nyolcvanöt dollárt erre a vacakra, csak mert sajnálsz engem! - Úgy követem, mint egy hisztis kisgyerek.

- Nem azért veszem meg, mert sajnállak.

Előveszi a pénztárcáját, és a pultra teszi a trófeát. Kísérletet teszek rá, hogy elragadjam előle, de elém lép, és elállja az utam. Fújtatva fonom össze a karom.

-Ha te veszed meg, nem kell! Csak akkor kell, ha a saját pénzemből tudom megvenni!

Rám vigyorog, mintha jól szórakozna rajtam.

- Akkor majd egyszer megadhatod nekem a pénzt.

- Az nem ugyanaz!

Átad a kasszásnak egy százdollárost.

- Kérsz zacskót? - kérdezi az eladó.

- Nem, köszi! - válaszol Sagan. Felkapja a trófeát, és a kijárat felé indul.

Ahogy kiérünk, a háta mögé rejti a díjat, mintha nem éppen most néztem volna végig, ahogy megveszi nekem.

- Van számodra egy meglepetésem! - mondja.

- Bosszantó alak vagy - forgatom a szemem.

Nevet, és átadja nekem a trófeát.

-Köszönöm - motyogom, amikor átveszem. Nagyon örülök neki, de dühít, hogy ennyi pénzt költött rám. Kényelmetlenül érzem magam, nem szoktam meg, hogy megajándékozzanak.

- Szívesen - mondja, majd átkarolja a vállam. - Éhes vagy?

Vállat vonok.

- Nincs étvágyam, de beülök veled valahova, ha te éhes vagy.

A régiségbolttól néhány kapualjra van egy szendvicsező, oda megyünk be. A pulthoz lépünk.

- Egy ebédmenüt és két cukormázas kekszet kérnék - mondja Sagan, és rám néz. - Mit kérsz inni?

- Jó lesz a víz.

- Két ásványvizet is kérek - mondja az eladónak.

Mindent elvitelre kér. Átmegyünk az úton, és leülünk egy asztalhoz a szökőkút mellett, ahol először csókolóztunk. Vajon szándékosan hozott ide? Aligha.

Ugyanakkor többször is eszembe jut egy másik kérdés. Ha Honorrel csak barátok, miért csókolt itt meg, amikor azt hitte, én vagyok Honor? Egészen biztosan összetévesztett vele, nincs az az Oscar-díjas színész, aki képes lett volna eljátszani azt a döbbenetet, amikor Honor felhívta.

Mégsem kérdezem róla. A beszélgetés nem ebbe az irányba alakul, és azt sem tudom, hogy fogadnám a válaszát. Az elmúlt huszonnégy óra borzasztóan kimerített, most nem akarok komoly témákról beszélgetni.

- Kóstoltad már a kekszüket? - kérdezi Sagan.

- Nem - kortyolok a vizembe.

- Megváltoztatja az életed - adja át az egyik kekszet. Egyet harapok belőle, majd még egyet. Tényleg a legfinomabb keksz, amit valaha ettem, de azért Sagan túlzott.

- Egészen pontosan mikor változik meg az életem? Meg kell ennem az egész sütit hozzá?

Sagan hunyorogva néz rám.

- Okoska - jegyzi meg játékosan.

Megeszem a kekszet, és nézem, ahogy a szendvicsébe harap. Ekkor új tetoválást veszek észre a karján, mintha GPS- koordinátákat ábrázolna. A tetoválásra mutatok.

- Ez új szerzemény?

A karjára néz, és bólint.

- Igen, a múlt héten varrtam magamra.

- Hogyhogy te varrtad magadra?

- Minden tetoválásomat én készítem.

Oldalra billentem a fejem, és a többi tetoválását is szemügyre veszem.

- Mindet te csináltad? - kérdezem, és hirtelen még lenyűgözőbbnek találom őket, mint azelőtt, hogy ezt megtudtam volna. Tudni akarom, mit jelentenek. Mit jelent a kis kenyérpirító a csuklóján, amiből éppen kiugrik egy szelet kenyér? Mit jelent a „Magán a sor, Doktor” vagy a zászló?

A kenyérpirítóra mutatok.

- Ez mit jelképez?

- Csak egy kenyérpirító - von vállat Sagan. - Semmit sem jelképez.

- És ez? - mutatok a zászlóra.

- Ez a szíriai ellenzék zászlaja.

- Miért varrtad magadra?

Ujjával megérinti a zászlótetoválást.

- Apám szír. Az örökségünk tiszteletére készítettem.

- Él még az apukád?

A kérdés valamit megváltoztat Saganben. Vállat von, és belekortyol a vízbe, közben jobbra néz. Leeresztett szemhéja mintha falként rejtené el a gondolatait, és nem válaszol, amikor szóba kerül a családja… tulajdonképpen soha nem válaszol. Megértem, hogy nem akar beszélni róluk, ezért inkább megragadom a karját, és átforgatom, hogy a többi tetkóját is megnézhessem.

- Tehát némelyiknek van jelentése, némelyiket pedig csak úgy felvarrtad?

- Némelyiket csak úgy felvarrtam, de a legtöbbnek van jelentése.

Megérintem a GPS-koordinátákat.

- Ez biztosan jelent valamit - mondom. - Az a hely, ahol születtél?

Elmosolyodik, és a szemembe néz.

- Olyasmi.

Tekintete zavarba hoz, nem tudom kinyögni az újabb kérdést. Csendben vizsgálgatom a többi tetoválását. Még az ingujját is felgyűröm, hogy megnézhessem a vállán látható ábrákat. Úgy látszik, csak a tapintatlan kérdések zavarják, a bámészkodásom nem.

- Jobbkezes vagy? Ezért vannak tetkók csak a bal karodon?

- Igen. Inkább magamon gyakorolok, mint bárki máson.

- Rajtam gyakorolhatsz!

- Majd ha elmúltál tizennyolc éves.

Vállon bokszolom.

- Jaj már, az még hét hónap!

- A tetoválás egy életre szól! Alaposan át kell gondolni!

- Mondja a fickó, akinek kenyérpirító van a karján!

Felvonja a szemöldökét, mire elnevetem magam, majd rögtön eszembe is jut, milyen különös érzés nevetni az elmúlt éjszaka után. Szinte bűnösnek érzem magam, mintha túl korai lenne, de azért örülök, hogy Sagan kivonszolt a házból. Most sokkal jobban érzem magam, mintha egész nap és éjjel a szobámban fetrengtem volna, ahogy terveztem.

- Nem készítek neked tetoválást - rázza meg a fejét. - Még én is csak tanonc vagyok.

- Hogy érted?

-Ha nem iskolában vagyok vagy dolgozom, néha beugrom a városi tetoválószalonba. Megengedték, hogy kitanuljam náluk a szakmát.

- A commerce-i egyetemre jársz?

- Igen, hetente három napot - bólint. - A tanulás és dolgozás mellett igyekszem hetente egy-két estét a tetoválószalonban tölteni.

- Szeretnél is majd tetoválással foglalkozni?

- Nem, más terveim vannak a jövőre nézve - von vállat. - De hobbinak jó.

- Mit tanulsz az egyetemen?

-Két szakra is járok. Politológiából és arabisztikából fogok diplomázni.

- Húha, ez komolynak hangzik.

- Sok komoly dolog zajlik jelenleg a világban - biccent kurtán. - Szeretnék a részese lenni.

Ismét közénk emelkedett a fal. Láthatatlan, mégis érzem a jelenlétét.

Annyi mindent szeretnék kérdezni tőle. Például, hogy miért tanul arabisztikát? És politológiát? Kormányzati hivatalban akar dolgozni? Milyen komoly dolgok zajlanak a világban, amiben részt akar venni? Nekem eszembe sem jutna hasonló témákkal foglalkozni. Ebből látszik, Sagan mennyire más, mint én. Ő már a komolynak hangzó jövőjén dolgozik, én pedig még azt se tudom, visszamegyek-e jövő héten az iskolába.

Olyan… gyerekesnek érzem magam.

Sagan megeszi a kekszét, majd felveszi a trófeát, és szemügyre veszi.

- Miért gyűjtőd ezeket? - kérdezi.

Vállat vonok.

- Semmihez sincs tehetségem, és mivel magamtól nem nyernék ilyesmit, más emberek díjait szerzem be, ha szar napom van.

Sagan megérinti a trófea apró plakettjét.

- A hetedik hely aligha minősül díjnak.

Elveszem tőle a trófeát, és megcsodálom.

- Ezt nem a helyezés miatt szerettem volna megszerezni, hanem mert röhejesen drága volt.

Sagan elmosolyodik. Megfogja a szabad kezem, és felállít.

- Gyere, menjünk el a könyvesboltba!

- Itt van könyvesbolt is?

Villant rám egy ferde vigyort.

- Nagyon keveset tudsz a városról, ahol élsz!

-Ha szigorúan vesszük, nem itt élek, csak innen harminc kilométerre!

- Az még mindig ugyanez a megye.

Végigmegyünk a főutcán, és egy kis könyvesbolthoz érünk. Amikor bemegyünk, a kasszánál álló eladó üdvözöl, más nincs is az üzletben. Csendes, leszámítva a háttérben szóló, békés Lumineers-számot. Döbbenten látom, milyen modern ez az üzlet, kívülről nem ilyennek tűnt. A falakat lilára festették. Ez a kedvenc színem. A falra erősített könyvespolcok tele vannak könyvekkel, de a többi polcon csak gyertyák és ajándéktárgyak sorakoznak.

- Itt nincs is olyan sok könyv - mondom, ahogy körülnézek a kis helyiségben, és szemügyre veszem a meglepően gyér mennyiségű könyvespolcot.

- Ez egy különleges, jótékonysági könyvüzlet. Csak a szerzők által aláírt és adományozott könyveket árulnak.

Leveszem a polcról az egyik könyvet, és kinyitom, hogy lássam, Sagan igazat mond-e. Valóban dedikált példány.

- Ez egész menő - állapítom meg, mire Sagan kuncog, de továbbmegy a polcok között, és szemügyre veszi a választékot, hátha talál valamit. Megnézek néhány könyvet, de már most tudom, hogy egyet sem akarok megvenni. Nincs nálam pénz, azt pedig biztosan nem fogom hagyni, hogy Sagan vegyen még valamit nekem.

Csendben nézelődünk, majd a bolt végében lévő polchoz érünk. Sagan a könyvek előtt áll, megtapogatja őket, néhányat le is vesz, hogy elolvassa a fülszöveget. Én csak nézem őt.

Egyszer csak megszólal a telefonja, és persze megint megáll számára az idő. Előhalássza a telefont, és megnézi, ki hívja. Csalódottan sóhajt, de azért felveszi.

- Szia!

Másik kezét a tarkójára téve hallgatja a hívó felet. Röpke pillantást vet rám, majd elfordul, és úgy válaszol:

- Igen, igen. Minden rendben.

Minden rendben.

Kíváncsi vagyok, kivel beszél, és hogy rám meg a helyzetemre gondolt-e, amikor ezt mondta.

Az ajtó felé int, így jelezve, hogy kint folytatja a beszélgetést. Biccentek, és figyelem, ahogy kilép az utcára. Az ablaknál álló kanapéhoz megyek, és leülök. Az ablakon keresztül nézem, ahogy telefonál.

- Segíthetek valamiben? - mered rám az eladónő. Kényelmetlenül fészkelődöm. Harmincas évei végén járhat, boglyas haját kontyba kötötte a feje búbján. Egy laptop mögül, a helyiség másik végéből néz rám, és várja a válaszomat.

- Nincs szükségem semmire, köszönöm - felelem.

Bólint, de azért megkérdezi:

- Jól érzed magad?

Ismét bólintok, bár kicsit zavar az otrombának tűnő kérdés. Megint kinézek az ablakon. Sagan fel-alá járkál, és alig szólal meg, főleg csak hallgatja a hívó felet. Egyszer a homlokára teszi a kezét, amiért meg is sajnálom. Idegesnek tűnik. Önkéntelenül is bűntudatot érzek miatta.

- A barátod? - kérdezi az eladónő, ahogy felém sétál. Próbálok uralkodni magamon, nehogy forgassam a szemem, de attól még biztosan látszik rajtam, hogy nem vagyok csevegős hangulatban.

- Nem.

- A bátyád? - ül le a kanapé másik felére.

- Nem.

Ekkor megnyugszik, és az ablakon át Saganre néz.

- Helyes fiú. Honnan ismered?

Ha elég erősen fixírozom, Sagan talán benéz a boltba, és meglátja, hogy meg kell mentenie. Amíg erre várok, sajnos kénytelen vagyok válaszolni a nő kérdéseire. Kísérletet teszek rá, hogy minden lehetséges kérdést egyszerre válaszoljak meg, így nem kell többet feltennie.

- A családunk egy barátja. - A főutcára mutatok, az ügyészség épülete felé. - Ott csókolt meg először, de csak azért, mert összetévesztett az ikertestvéremmel. Véletlen csók volt. Próbáltam az utóbbi hetekben elkerülni, mert azt hittem, hogy a testvéremmel jár, de a múlt éjjel felvettem a nővérem ruháit, és ismét megcsókoltam, amikor is megtudtam, hogy nem jár a testvéremmel. Összevesztünk, ott hagyott, ekkor a mostohabátyámhoz akartam menni, aki épp a bátyámmal szexeit, ezért berúgtam, lenyeltem egy rakás gyógyszert, és majdnem megöltem magam. Sagan… - mutatok rá. - Sagan a neve. Úgy gondolta, egy cukormázas keksz és egy könyvesbolt jót tenne nekem. Ezért vagyunk most itt.

A nő szeme tágra nyílik, de nem tűnik meglepettnek, csak a sok rázúdított információt próbálja megemészteni.

- Szerintem meg kellene tartanod - hajol végül előre. - Szomjas vagy? Van üdítő a hűtőben.

Ha ezzel legalább egy percre békén hagy, hozza csak azt az üdítőt.

- Igen.

Eltűnik a bolt mélyén. Ekkor Sagan leteszi a kagylót, és bejön a boltba. Körülnéz, majd észrevesz a kanapén, egyből felállók, amikor elindul felém.

- Minden oké? - kérdezem.

- Aha.

- Apa telefonált? - biccentek. - Engem ellenőriz?

-^i®- 253

Nem válaszol, csak zsebre teszi a telefonját.

- Szeretnél hazamenni? - kérdezi.

Haza?

Színtelenül felnevetek. Nem vagyok biztos benne, hogy az „otthon” szót használnám a helyre, ahol élek. Csak egy ház, ahol a lakók már alig várják, hogy többé ne kelljen egymással élniük.

- Oké - szeretném válaszolni, de vissza kell fojtanom, mert suttogok, és közben könnyek szorítják a torkom. Sagan nem kérdezi meg, mi a baj, csak átölel, és magához von.

A mellkasába fúrom az arcom, és én is átölelem, mert jó érzés. Hiába tettetem ma erősnek magam, még mindig szomorú vagyok. Nagyon bánom, hogy tegnap megírtam azt a levelet, és bánatos vagyok, amiért akkora felfordulást okoztam, és mindenkit még jobban elszomorítottam. Nem akarok haragudni Utah-ra. Nem akarok dühös lenni Honorre. Nem akarom, hogy apa megcsalja Victoriát, akkor se, ha anyámmal teszi, és nem akarom, hogy Honor egészségtelen kapcsolatokat hajszoljon. Azt szeretném, ha normálisak lennénk. Tényleg akkora kérés ez?

- Miért nem lehetünk mi rendes család? - Hangom fojtottan szól Sagan mellkasából.

- Nem hinném, hogy létezik rendes család, Merit - mondja Sagan, és elhúzódik, hogy rám nézhessen. - Menjünk! Látom a szemedből, hogy kimerültél.

Bólintok, mire átkarolja a vállam. Az ajtó felé indulunk, de hirtelen meg kell állnunk, mert az eladónő ugrik elénk, és zavaróan közel hajolva az arcomba nyom egy doboz üdítőt.

- Ne felejtsd itt a kóládat! - mondja.

Sagan hátralép, és habozva nyúl a dobozért.

- Ööö… köszi!

A nő biccent, majd oldalra lép, hogy kiengedjen minket, de még mielőtt kilépnénk az utcára, utánunk kiált:

- Ne nyúljatok a kerti törpéimhez! Agimisek mindig ellopják a kerti törpéimet!

Hátranézek, és biztatóan integetek neki. Mire végre kiérünk, Sagan felnevet.

- Ez bizarr volt!

Nem tagadom, de én szeretem a bizarr dolgokat. Valószínűleg visszajövök még ide.

Tizenkettedik fejezet

Utah: Otthon vagy?

Utah: Mer, nagyon szeretnék beszélni veled!

Utálattal meredek az üzenetekre. Gyerekkorunk óta nem szólított Mernek. Bekapcsolom a billentyűzárat, és a zsebembe csúsztatom a telefont, majd megragadom a villámat, és bekapok még egy falat enchiladát.

Sagan és én éppen akkor értünk vissza, amikor a többiek elkezdtek hazaszállingózni az iskolából és a munkából. A szobámban maradtam, amíg el nem készült a vacsora, és amikor kijöttem, Saganen és apán kívül senki sem szólt hozzám. Apa megkérdezte, hogy vagyok. Azt feleltem, hogy jól. Sagan megkérdezte, mit kérek inni. Azt feleltem, hogy jól. Le sem esett, amíg meg nem láttam, hogy elmosolyodik, és egy pohár üdítőt nyújt nekem.

Teljes csendben ülünk, és még félig se ettük meg a vacsorát. Olyan feszült a levegő, hogy ha próbálkoznék, sem sikerülne megtörnöm. Honor az első, aki kísérletet tesz rá. Nem sokkal azután, hogy figyelmen kívül hagytam Utah üzeneteit, Honornek is írt egyet.

-Utah szeretne beszélni veled, apa - szólal meg Honor, és a telefonjára mered. - Átjöhet ma este?

Apa nem sieti el a választ. Lenyeli a falatot, iszik egy kortyot, és leteszi a poharat.

- Ma este nem - mondja.

- Apa! - mered rá gyilkosan Honor.

- Azt mondtam, ma este nem. Ha már készen állok rá, hogy beszéljek vele, majd megkeresem.

Honor kedvetlenül felnevet.

- Te és a fontos megbeszélések? Utah egész életében várni fog!

- Honor - szólal meg Victoria figyelmeztetően, de a nővéremnek nem tetszik ez a hang. Mindjárt felrobban, amit apa is.

- Elég legyen, Honor! - állítja le, mielőtt még megszólalhatna.

Honor olyan hirtelen áll fel, hogy felborul a széke. Otthagyja a vacsoráját, és elvonul a szobájába. Victoria felsóhajt, és a szokottnál jóval kevésbé felpaprikázottan áll fel az asztaltól.

- Nem érzem jól magam - jelenti ki. A tányérja mellé teszi a szalvétáját, és a hálószobájába megy. Apa követi.

Fogalmam sincs, mi történt kettejük között, hiszen mindent feltártam a levelemben. Victoria mindenesetre nem tűnik boldognak.

Mobyra nézek, eltakarja a száját, és hozzám hajol.

- Nézhetek tévét? Nem ízlik a kajám.

- Persze, kisöreg - mosolygok.

Moby lecsusszan a székéről, és a nappaliba fut. Csak én, Luck és Sagan maradunk az asztalnál.

- Amióta itt vagyok, egy szál étkezést sem fejezett még be békésen ez a család - jegyzi meg Luck.

Nem nevetek.

Elég szomorú, hogy egy étkezést sem tudunk végigülni, annyira nem jövünk ki egymással. Luck böködni kezdi a tányérján az ételt, majd nagyot sóhajtva leteszi a villáját, és rám néz.

- Beszéltél egyáltalán Utah-val? - kérdezi. - És ha bocsánatot akar kérni?

- Több éve volt rá, hogy bocsánatot kérjen. Csak azért akarja most megtenni, mert már mindenki tud róla, mit művelt. Így már nem érzem túl őszintének.

- Végül is… - kap be Luck még néhány falat ételt.

Én csak tologatom az enchiladámat. Most, hogy látom, mindenki rám haragszik azért, amit Utah művelt velem, nem sok étvágyam maradt. Tudom, hogy régen történt, és tudom, hogy sokkolja a családot, amiért ilyen szörnyű dolgot tudtak meg Utah-ról, de mi lesz az együttérzéssel? Annyira utálnának, hogy egyáltalán nem érdekli őket, hogy hatottak rám a történtek?

Sagan kezd elpakolni, Luck pedig végre a szobájába megy.

Ujjammal letörlöm a poharamra kiült párát.

- Szerinted túlreagálom? - kérdezem.

Sagan rám mered, de végül alig láthatóan megcsóválja a fejét.

- Jogos a haragod, Merit.

Bárcsak jobban érezhetném magam a szavaitól, mégse segítenek. Nem akarok haragudni Utah-ra, és azt sem akarom, hogy a többiek rám haragudjanak. Csak azt szeretném, ha elégedettek lennénk.

- Néha gyűlölöm ezt a családot - suttogom. - Borzalmasan gyűlölöm.

Sagan maga elé húzza a vázlatfuzetét.

-Kamaszoknál ez nem meglepő - jegyzi meg, majd ceruzája hegyét a papírhoz érinti. Figyelem, ahogy rajzol. Megnyugtat a papíron sercegő ceruza hangja, ahogy Sagan egész karja a kezével mozog, az arcára kiülő intenzív figyelem.

- Lerajzolsz engem?

Rám néz, és bólint.

- Persze.

Pár perccel később már a szobájában vagyunk. Észreveszem, hogy résnyire nyitva hagyta az ajtót; kíváncsi vagyok, hogy a Honor iránti tiszteletből vagy az apám iránt érzett félelemből. A szekrényéhez megy, és kibont egy doboz szénceruzát.

- Hogy rajzoljalak le? Valósághűen?

Végignézek magamon. Farmert és pólót viselek, ahogy mindig.

- Átöltözhetek?

Sagan beleegyezően bólint, én pedig átmegyek a saját szobámba, és a szekrényemhez lépek. Áttúrom a ruháimat, majd a szekrény legszéléből előrángatom azt a borzalmas nyoszolyólányruhát, amit tavaly az unokatestvérem esküvőjére kellett felvennem. Térdig érő, élénksárga taftruha, felső része pánt nélküli fűző, a szoknyarész pedig szinte kirobbanóan szélesedik ki a derekánál. Borzalmas. Naná, hogy ezt veszem fel! Belebújok egy pár katonai bakancsba, és magas kontyba fésülöm a hajam.

Amikor belépek Sagan szobájába, felnevet.

- Nem rossz!

- Örülök, hogy tetszik - pukedlizem. Keresek egy üres részt a padlón, és keresztbe tett lábbal leülök. - Rajzolj le így, de ne a padlón ülve, felhőn akarok lebegni!

Sagan leül az ágyára, és keres egy üres lapot a füzetében. Rám néz, majd a lapra. Háromszor vagy négyszer is megismétli ezt, ceruzája hozzá se ér a papírhoz. Nem tudom, mihez kezdjek a kezemmel, csak az ölembe ejtem. Sagan kétszer is más pozícióba helyezkedik, de úgy tűnik, sehogy se jó. Valahányszor rajzolni kezd, egy idő után mérges lesz, és összegyűri a papírt.

Legalább tíz perc telik el némán. Szeretem nézni az alkotói folyamatot, még ha láthatóan nem is a tervei szerint alakul. Nemsokára hátradől az ágyán, és félredobja a vázlatfuzetet.

- Nem tudlak lerajzolni - jelenti be.

Lebiggyesztem a szám.

- Miért nem?

Továbbra is a szemembe nézve válaszol:

- Annyira nem vagyok jó művész, hogy hűen rajzolhassalak le. Érzem, hogy elvörösödöm, de igyekszem nem úgy érteni, ahogy remélem, hogy értette. Lehet, hogy csak a saját képességeit becsmérli. Felsóhajtok, majd felállók.

- Akkor talán majd máskor.

Az ágyához lépek, és háttal eldőlök. Amikor a matracra érek, zajosan felzizeg a ruhám.

- Úgy nézel ki, mint Nagy Madár! Nevetek, majd felkönyökölök.

-Látnod kellett volna a koszorúslánygárdát az esküvőn! Mind egy-egy alapszínbe öltöztünk.

- Ne már! - nevet fel Sagan.

- Az unokatesóm óvónő. Nem tudom, hogy ovis témájúnak szánta-e a lagziját, de nagyon rikító esküvő volt!

Sagan a ruhámra néz, majd rám.

- Akarsz sétálni egyet? - kérdezi elgondolkodva. Bólintok, és felállók.

- Persze, csak hadd vegyem le először ezt a rettenetes ruhát! Sagan mosolyogva megszólal:

- Le ne merészeld venni!

*

Még a kocsifelhajtóról sem érünk le, és már mindkettőnket idegesít a ruhám. Valahányszor teszek egy lépést, olyan hangot ad ki, mintha egy cunami készülne lecsapni ránk.

- Nem lehet elhallgattatni? - kérdezi nevetve Sagan.

- Nem. Ez a világ leghangosabb ruhája!

- Minden szempontból - kuncog Sagan. - Üljünk le a hintára!

A farzsebébe csúsztatja a kezét, majd a hintaállványhoz lép, amit apa Victoriának épített. Victoria szeretett volna egy kis zugot az árnyas fa alatt, ahol olvashat, ezért apa vett egy hatalmas hintát, ami akár kinti ágyként is funkcionálhatott. Mindössze kétszer láttam rajta Victoriát. Sokat dolgozik, Moby mellett pedig nincs sok ideje olvasni. Én valószínűleg többször ültem rajta, mint ő.

Sagan a földre dob néhány párnát, hogy mindkettőnknek helyet csináljon, majd megütögeti maga mellett a szabad helyet. Alig tudok leülni a ruha szoknyájától, és mire sikerül elhelyezkednem anélkül, hogy bármelyikünket megfojtottam volna, már mindketten nevetünk.

- És ha csak egyszerűen levennéd? - kérdezi.

Karon bokszolom, de kihasználja a helyzetet, elkapja a karomat, és magához von, de nem érzékien, hanem vigasztalóan. Átölel, én pedig hozzábújok, és az udvart bámulom, amit a fehér léckerítés minden oldalról bekerít, és elzár az úttól.

Sagan felmutat a fára épített kis házra.

- A tiétek volt?

- Nem, azt Mobynak építette apa. Honornek és nekem volt lombházunk, de az a régi ház udvarában álló fára épült. Mostanra biztosan elrohadt.

- Tetszik, hogy lila a színe - mondja Sagan. - Ez Moby kedvence?

- Nem, hanem az enyém. Moby azért választotta a lila színt, mert azt akarta, hogy nekem is tetsszen, mert ha nekem tetszik, akkor gyakran megyek fel, hogy játsszak vele.

- És gyakran mész fel?

- Néha - biccentek. - Nem olyan gyakran, ahányszor kellene.

Sagan felsóhajt. Elszomorodom, mert eszembejut, hogy van egy kishúga, akivel sosem találkozott. Egyik lábát felhúzza a hintára, a bal karja az ölében nyugszik. Megérintem az egyik tetoválását, ujjammal körbejárom a mintát. Elképesztően tehetséges. A tetoválások aprók, de hihetetlenül részletesek.

- Nagyon tehetséges vagy.

Sagan megszorítja a vállam, és belecsókol a hajamba. Ez a legédesebb köszönet, amit valaha mondtak nekem, és még csak meg se kellett szólalnia hozzá.

Ránézek, de az udvarra mered, homlokát aggódva ráncolja. Nemsokára rám pillant.

- Merit? - kérdezi. - Nem gondolod, hogy depressziós vagy?

A kérdés felmérgesít. Sóhajtok.

- Jól vagyok, csak volt egy szar éjszakám, és elkövettem egy buta hibát.

- Megígéred, hogy legközelebb, ha hibát akarsz elkövetni, előtte beszélsz velem?

Bólintok, de ennél erősebb ígéretet nem tudok neki tenni.

Sagan felém fordul, de nem néz a szemembe.

- Lehet, hogy… - Nehezen szedi össze magát, hogy feltegye a kérdést. - Azért tetted, mert én mondtam valamit?

Felülök.

- Azt hiszed, miattad akartam öngyilkos lenni?

- Nem, nem hiszem, legalábbis remélem, de nem ezt akarom mondani - érinti meg az arcát. - Nem tudom, Merit. Szemétládának neveztelek, majd azon kaptam magam, hogy meghánytatlak, nehogy felszívódjanak a lenyelt tabletták. Úgy érzem, részben hibás vagyok azért, ami történt. Talán én lettem a katalizátor?

Megrázom a fejem.

- Esküszöm, Sagan, nem te vagy az oka, hanem a butaságom és a családi dolgok, így telt be a pohár. - Behunyom a szemem, és összegörnyedek. - Az igazat megvallva, nem szeretnék erről beszélni.

Megérinti az arcom, hüvelykujja az ajkamat simítja meg.

- Rendben - suttogja. - Most nem beszélünk róla.

Ismét magához húz, nagyra értékelem a tőle kapott csendet. Nagyjából egy negyed óra is eltelik úgy, hogy egy szót se szólunk, csak csendben meredünk az udvarra. A telihold halvány ragyogásba vonja a tájat, még a fehér léckerítés is csillog.

- Hány ember álmodik arról, hogy fehér léckerítéssel elkerített, szép házban élhessen, holott nem a hófehér kerítés teszi a tökéletes családot. Nem létezik tökéletes család! - nevet fel Sagan. - Állapodjunk meg valamiben, ha lesz saját házunk, nem fehér lesz a kerítés!

- Nincs az az isten! A sajátomat lilára fogom festeni!

- Mint a faházat - mondja Sagan. Egy pillanatra elhallgat, majd megszólal: - Maradt még a lila festékből?

Felnézek a faházra, majd vissza Saganre.

- Azt hiszem, igen. A garázsban van!

Egy másodpercnyi habozás után egyszerre lök le minket a hintáról egy földöntúli erő. Nevetve rohanunk a garázs felé, hogy megkeressük a lila festéket. Kétdoboznyit is találunk, ami elég lesz ahhoz, hogy átmázoljuk az előudvar kerítését. A következő két órában festünk. Fontos témákat nem érintünk, de minden másról csevegünk. Sagan mesél a Highwaymen Ink tetoválószalonban töltött tanoncidejéről. Én gyerekkori történeteket mesélek neki, abból az időből, amikor még nem volt ennyire elcseszett a családunk. Exbarátnőkről, expasikról és kedvenc filmekről beszélgetünk. Mire kész vagyunk a jobb oldali kerítéssel, már elmúlt éjfél, sárga taftruhámat pedig lila festékfoltok borítják.

- Azt hiszem, ezt többé nem vehetem fel - nézek végig magamon.

- Az valóban tragédia lenne! - jegyzi meg Sagan.

Végignézek a bal oldali kerítéssoron, amit még nem festettünk.

- Azt is megcsináljuk?

Sagan bólint, de int, hogy üljek mellé.

- Naná, de előtte pihenjünk egy kicsit!

Leülök mellé. Természetessé válik a mozdulat, hogy magához húzzon, amikor mellette vagyok.

Eltűnődöm, vajon ismét meg akar-e csókolni. Mivel a két eddigi csók nem ért jól véget, nem csodálkoznék rajta, ha nem próbálkozna többé.

Talán csak Honor miatt nem csókolt meg. Mind ez idáig nem tettem fel neki a kérdést, de most már annyira fáradt vagyok, hogy nem maradtak gátlásaim.

Nagyot fújok, majd felé fordulok, a lábamat keresztbe teszem a hintán.

-Kérdeznem kell tőled valamit. - A ruhám felpúposodik körülöttem, ahogy elhelyezkedem, muszáj leszorítanom. Túl sok minden jár a fejemben, ezért azt a kérdést választom, ami a leginkább foglalkoztat. Erőt veszek magamon, hogy fel is tegyem.

- Neked… neked tetszik Honor?

Az arcán nem látszik érzelem, csak megcsóválja a fejét.

- Nagyon szépnek tartom, mindketten azok vagytok. De hozzá nem vonzódom.

Küzdök a görnyedéssel, küzdök a késztetéssel, hogy a kezembe temessem az arcom, de próbálok uralkodni magamon, ahogy Sagan is mindig uralkodik.

- Ha hozzá nem vonzódsz, akkor… - Nem is tudom hangosan kimondani. - Egypetéjű ikrek vagyunk, tehát…

Hangtalanul felnevet. Kíváncsi vagyok, mi készteti erre, és hogy csinálja. Ha tudnám, hogy kell hangtalanul nevetni, egész nap azt tenném.

- Szerinted elképzelhetetlen, hogy valaki az ikertestvéredhez nem vonzódik, de hozzád igen? - kérdezi könnyedén.

Vállat vonok, majd bólintok.

- Pedig elképzelhető.

Próbálok nem mosolyogni, mert ez a válasz nem azt jelenti, hogy tetszem neki… de azért reménykedni szabad.

- Miért nem fordult komolyra a dolog közted és Honor között?

- A barátommal jár, akivel sose tennék ilyet - mondja. - Amikor megismerkedtünk, persze gyönyörűnek találtam, de néhány nap után… nem tudom. Nem éreztem romantikus vonzódást. Nem tetszettek neki a rajzaim, a zenei ízlésem, folyton a telefonon lógott és pletykált, ami nagyon idegesített. Más tulajdonságai azonban szimpatikusak. Hűséges, jó fej. Szeretek vele lenni.

Némán gondolom át, amit mondott. Szeretnék hinni neki, de nagyon nehéz, miután olyan sokáig éltem tévedésben.

-És az a nap a főtéren? Ha nem vonzódtál Honorhöz, miért csókoltál meg, amikor összetévesztettél vele?

Sagan arca elkomorul. Mélyet sóhajt, hátradől a hintán, és az udvarra néz. Az ölébe húzza a lábam, és a térdemre teszi a kezét.

- Ez bonyolult - mondja. Megérinti az arcát, mintha keresné a szavakat. - Észrevettem Honort… téged… a régiségboltban. Egy darabig figyeltem. Kíváncsi lettem, mert aznap annyira más volt! Nem öltözött ki, csak farmert viselt, az ingét a derekára kötötte, ráadásul smink sem volt rajta, ami végképp összezavart, mert Honor mindig kisminkeli magát. Tudtam, hogy van egy húga, de azt nem, hogy ez a húg az egypetéjű ikertestvére. Meg se fordult a fejemben, hogy nem Honor vagy. Nem is tudom… nehéz megmagyarázni, mert egyformák vagytok, de aznap olyan vonzalom ébredt bennem, amit addig nem éreztem iránta. Tetszett, hogy mindent gyermeki kíváncsisággal vesz szemügyre, hogy elő se veszi a telefonját. Honor mindig a mobilján lóg, néha jó lenne, ha eltenné, és figyelne az őt körülvevő világra… Az pedig különösen tetszett, hogy magára vállalta, amikor a kisfiú eltörte azt az üvegfigurát. Amikor odamentem hozzá, és közelről ránéztem, mintha először találkoztam volna vele. Sosem csókoltam meg korábban… és tudtam, hogy a barátom jár vele, ezért borzasztó bűntudatom volt, mégsem tudtam megállni, hogy meg ne csókoljam. Mintha különös erő szállt volna meg, nem tudtam ellenállni neki.

Ekkor Sagan a szemembe néz.

- Aztán… aztán Honor telefonált, és végre összeraktam a darabkákat. Rájöttem, miért éreztem úgy, hogy belehalok, ha nem csókolom meg, holott korábban sosem kísértett. Nem Honor tetszett meg, hanem te.

Akkor sem verhetett volna gyorsabban a szívem, ha lehajtok egy kartonnyí energiaitalt. Mindig is azt kívántam, bárcsak az lenne a valóság, amit Sagan most mondott. Elképzeltem, hogy meglátott bennem valamit, amit Honorben nem, és most, hogy végighallgattam az ő nézőpontját is, szinte várom, hogy felébredek a kegyetlen álomból. Bárcsak újraélhetném azt a napot, és az emlékeimbe véshetnék minden pillanatot, különösen, amikor azt mondta: „Eltemetsz engem.” Nem tudtam, hogy mit jelent. Most sem tudom, de mindig ezt hallom, valahányszor behunyom a szemem.

- Mielőtt megcsókoltál, miért mondtad, hogy eltemetlek téged? Ezt Honornek mondtad korábban?

Sagan a térdemet simogató kezére néz, és elmosolyodik.

- Nem. Ez a tuqburni fordítása. Arabul van.

- Tuqburni? Az mit jelent?

Sagan hátradől, és felém fordítja a fejét.

- Nem minden szót lehet minden nyelvre lefordítani. Erre nincs jó kifejezés.

- Az „eltemetsz engem” kicsit morbidul hangzik.

Elmosolyodik, látom, hogy kissé kellemetlenül érzi magát.

- A tuqburni az a mindent elnyelő érzés, amikor képtelen vagy élni a másik nélkül. Szó szerinti fordításban azt jelenti, hogy „eltemetsz engem”.

Eltűnődöm a szavain és azon, hogy éppen ezt mondta, mielőtt megcsókolt. Tetszik, amit mondott, de az nem, hogy nem tudta, nem hozzám beszél, mert azt hitte, Honor áll előtte. Noha beismerte, hogy nem hozzá vonzódott aznap, hiszen én álltam előtte, ez nem magyarázat arra, hogy miért nem mondta mindezt el nekem azonnal, a történtek után. Több mint két hét telt el azóta.

Megköszörülöm a torkom, és összeszedem a bátorságot, hogy rákérdezzek.

- Ha te és Honor nem jártok, és úgy tetszem neked, ahogy most elmondtad, miért nem tettél valamit? Mindez hetekkel ezelőtt történt.

A választ keresve bizonytalan kifejezés ül ki az arcára. Halkan felsóhajt, majd hüvelykujjával megcirógatja a térdem.

- Őszintén? - néz a szemembe, mire bólintok. Egy pillanatra összeszorítja a száját, majd folytatja: - Minél jobban megismertelek… annál kevésbé kedveltelek.

Beletelik egy pillanatba, mielőtt felfognám a választ.

- Nem kedvelsz engem?

Bűnbánó sóhajjal hajtja hátra a fejét.

- Most már igen.

Kedvetlenül felnevetek.

- Hát, ez igazán meggyőző. Most már kedvelsz, de tegnap még nem kedveltél?

Szúrós szemmel néz rám.

- Nem, tegnap kifejezetten nem kedveltelek.

Nem tudom, hogy mérges legyek-e, de feldúltan meredek rá. Úgy érzem, dühösnek kellene lennem, ugyanakkor meg is értem. Tegnap én sem kedveltem magamat, és Sagan jelenlétében sem adtam önmagam, amióta betette a lábát a házba. Zárkózott és bunkó voltam, az elmúlt huszonnégy órát leszámítva alig beszéltem hozzá.

- Nem tudom, mit mondjak erre, Sagan. - Lenézek a szoknyámra, és piszkálni kezdem az egyik megszáradt lila festékfoltot. - Tudom, hogy durva voltam veled, de csak önvédelemből. Azt hittem, a testvérem barátja vagy, és nem tetszett az, ahogyan érzek irántad. Soha semmit nem irigyeltem Honortől, csak téged.

Sagan nem válaszol azonnal. Tovább piszkálom a festéket, mert a bennem dúló érzelmek most nem bírnák el a szemkontaktust.

- Merit… - Mintha könyörögne, hogy ránézzek. Meg is teszem, de rögtön megbánom, mert mindent látok a szemében, amit pedig nem akartam látni. Bánkódást, félelmet, az elutasítás árnyát.

-Hadd találjam ki, annyira még nem kedvelsz, hogy meg is csókolj - suttogom.

Felemeli a kezét, és megérinti az arcomat, majd lágyan megrázza a fejét.

- De igen - mondja. - Higgy nekem! Csak azt kívánom, hogy te is vonzódj magadhoz annyira, amennyire én vonzódom hozzád.

Nem tudom, mit mondhatnék erre. Talán a tegnap történtek miatt hiszi azt, hogy nem szeretem magam?

- Már mondtam, hogy a múlt éjszaka részeg tévedés volt. Én elvagyok magammal.

- Valóban?

A szememet forgatom. Hát persze! Azt hiszem.

- Néha előfordul, hogy boldogtalan vagyok, de melyik kamasz nem az? Néha mindenki más akar lenni. Egy jobb ember, jobb családdal.

- Én sosem kívántam ilyesmit - rázza meg a fejét Sagan.

Szinte felnyársalom a tekintetemmel, némán rámutatva, mekkora ostobaságot mondott.

- Te magad mondtad, hogy sose találkoztál a kishúgoddal. Azt akarod mondani, hogy nem akartál másik családot? Nem hiszek neked. Te sem hiszed el nekem, hogy a tegnap éjszaka semmit sem jelent!

Sagan elég hosszan állja a tekintetemet, hogy észrevegyem, ahogy nyel. Elenged, majd feláll. A zsebébe teszi a kezét, a földet bámulja, és egy göröngybe rúg. Nem tudom, mivel dühíthettem fel, de teljesen megváltozott a hangulata.

- Folyamatosan lekicsinyled a tegnap történteket. Az igazat megvallva ezt bántónak érzem - jelenti ki. - Nem te döntöd el, hogy másnak mit jelent az életed.

Kihúzza a zsebéből a kezét, és karba fonja maga előtt.

- Meghalhattál volna, Merit! Ez nagyon komoly dolog! Amíg ezt tudomásul nem veszed, nem akarok veled kapcsolatot kezdeni. Sok mindennel kell foglalkoznod, és nem akarom mindezt veszélyeztetni. - Közénk int. - Ez még várhat!

Arcom égni kezd a szégyentől.

- Túl instabilnak tartasz ahhoz, hogy járj velem?

Bosszúsan felsóhajt.

- Nem ezt mondtam, csak azt, hogy először magadon kell dolgoznod. Fogadd meg apád tanácsát, és menj pszichológushoz! Győződj meg róla, hogy nincs komoly baj! - Elém lép, és letérdel, hogy megállítsa a hintát. - Ha én közbeavatkozom, és együtt leszünk, az irántam táplált érzelmeid miatt azt hiheted, hogy boldogabb vagy, mint valójában.

Ujjaim remegnek, ezért ökölbe szorítom a kezem. Teljesen el vagyok képedve. Mindegy, hogy fogalmazza meg, a lényeg, hogy képes itt ülni, és közölni velem, hogy túl depressziós vagyok egy romantikus kapcsolathoz.

- Ó, szűnj már meg! - motyogom. Felállók a hintáról, de Sagan is felpattan, hogy elállja az utam. A ház felé indulok, és amikor a nevemet kiáltja, futni kezdek. Idióta, hangos szoknyám egyedi nevetségességgel ruházza fel a haragomat. Amikor a házhoz érek, olyan hangosan vágom be az ajtót, hogy attól félek, felébresztem Mobyt.

Mit képzel magáról Sagan? Nem jövünk össze, mert akkor „túl boldoggá” válok mellette, ami elfedné az állítólagos depressziómat?

- Szűnj már meg! - mondom megint, ahogy bezárom a szobám ajtaját. Attól még nem leszek depressziós, hogy mostanában boldogtalan voltam!

Kigombolom azt az idétlen ruhát, és hagyom, hogy a földre essen. Épp csak felveszek egy pólót, mikor Sagan kopogás nélkül ront be a szobámba. Megfordulok, és ránézek, ahogy közeledik felém. Ő láthatóan még nem végzett a beszélgetéssel, mint én.

- Minden családtagodat azzal vádolod, hogy nem elég bátrak az őszinteséghez, de amint őszinte vagyok veled, feldühödsz, és faképnél hagysz?

- Nem az őszinteséged miatt vagyok mérges, Sagan! Azért vagyok dühös, mert vagy olyan arrogáns, hogy azt feltételezd, túl boldog leszek veled, és az irántad való érzéseim elfedik azt a hű, de nyilvánvaló depressziómat! - Szememet forgatva összefonom a karom. - Túl nagyra tartod magad. Ha most meg akarnál csókolni, felpofoználak!

Röhejes hazugság, de már így is szégyellem, mennyire feldühített ez a beszélgetés. Nem mindenki van jóban saját magával, de ettől még nem leszek öngyilkos hajlamú vagy depressziós! Arról nem is szólva, hogy miért ne tudnám megkülönböztetni az érzéseimet egy pasi vagy az életem iránt?

Sagan bocsánatkérően néz rám, mintha bármit jelentene számára a dühöm. Zsebre vágja a kezét, és a padlót bámulja, majd felnéz rám, de lassan. A lábfejem után a meztelen lábamat veszi szemügyre, majd a pólóm széléhez érve nagyot nyel, és miután az egész testemet bebarangolja, a szemembe mélyed a tekintete. Meg se kell szólalnia, tudom, mire gondol: hogy talán igazam van, egy csók nem zavarna össze semmit. Talán csak mindketten megkönnyebbülnénk.

Halkan felsóhajtok, mert a tekintetétől olyan érzésem van, mintha a szíve mélyére merültem volna, ahol már nincs levegő, ami életben tartson. Ezen a ponton ismét szemétládának nevezhetne, akkor is meg akarnám csókolni az ajkakat, amik megsértettek. Nem is emlékszem, min vesztünk össze, annyira kavarognak a fejemben a gondolatok.

Láthatóan ő sem emlékszik, mert felém lép, megragad, egyik karjával a derekamat öleli át, a másikkal a nyakamat ragadja meg. Felé nyújtom az arcom, hátha beismeri, hogy tévedett, és megcsókol. Bárcsak gyors lenne, és vad! Mégis fájdalmasan lassan hajol közelebb.

Halkan felsóhajt, ajka annyira közel ér az enyémhez, hogy sóhajommal az ő levegőjét szívom be. Végre hirtelen ajkamhoz ér az ajka. Már épp ideje volt. Megkönnyebbülten felnyögök a csókban, és azonnal viszonzom.

Ahogy összeér a nyelvünk, és egyre vadabb a csók, minden megszűnik körülöttünk. A hajába túrok, fenntartásaimat lebontja a keze, haragomat feloldja a nyögése. Nyelve finoman jár az enyém körül, de a keze meghazudtolja szája türelmét. Jobb keze lecsúszik a hátamon, a pólóm széléhez, majd meztelen combomon simít végig, aztán a bugyimon, majd újra a hátamon jár, ezúttal bőre már a bőrömhöz ér. Magához húz, de közben hátrafelé terel, amíg a hátam a falhoz nem simul.

- Istenem, elbűvöl a szád - suttogja.

Ő is elbűvöl engem, de nem szólalok meg, inkább a nyelvemmel válaszolok. Beszívja a nyelvemet, ahogy elmélyíti a csókot, és a falhoz présel. Ez a csók minden álmomat valóra váltja, és még annál is többet. Gyógyít a szája, ahogy hozzám ér, mintha minden, a fejemben kavargó rossz érzés eltűnt volna. Nyelve érintése az összes dühömet, haragomat, bánatomat megszünteti. Éppen erre volt szükségem.

Most már a derekamon jár a keze, de mielőtt feljebb kúszna, megáll, és levegőért kapkod. Én is levegőt veszek; úgy pörög körülöttem a szoba, hogy Saganbe kapaszkodom. Fejem hátrahanyatlik, és a falba ütközik. Sagan ajka végigsiklik az arcomon, majd lágyan, gyengéden szájon csókol, és ismét rám néz. A hajamba túr, és a tarkómon áll meg a keze.

- Ez veszettül szédítő volt - suttogja.

Csak elmosolyodom, mert olyan szavakkal foglalta össze az élményt, amiket én még sosem használtam ebben az összefüggésben. Veszettül szédítő. Az ajkam sarkába csókol, orrával végigsimít az arcomon. Hátralép, és gyengéden a kezébe fogja az arcom. Halvány mosolyától elgyengül a térdem.

- Hihetetlen, mennyivel jobban tudod magad érezni egy csóktól, igaz?

- Annyira hihetetlen - bólintok.

Hüvelykujja megérinti az arcom, majd elégedett mosolya éles pillantássá válik.

-Pontosan ezért nem teszem meg ismét, Merit. Először magadba kell beleszeretned.

Egy pillanatig az arcomat fürkészi, de nem tudok mit válaszolni.

A döbbenettől - vagy a fájdalomtól? - mozogni sem tudok.

Csak azért csókolt meg, hogy bizonyítsa az álláspontját?

Micsoda?

A falhoz simulok, teljesen ledermedek. Mivel nem kap választ, Sagan elenged, és lassan kimegy a szobából.

Túl zaklatott vagyok a síráshoz, ahhoz meg túl mérges, hogy utánafűssak. Túlzottan is szégyellem magam ahhoz, hogy beismerjem, legalább részben igaza lehet. Ez a csók minden érzést kiűzött belőlem, és pillanatnyi eufóriával helyettesítette. Bármit megadnék, hogy visszakapjam ezt az érzést.

Pontosan ezt mondta nekem Sagan is. Az iránta való érzéseim minden mást elfednek.

Végre megértettem, mit akart mondani, de ez nem jelenti azt, hogy ne lennék rá mérges. Sőt, ha lehet, most még inkább feldühített.

Tizenharmadik fejezet

-Merit?

Kelletlenül nyitom ki a szemem. Luck áll a szobám ajtajában. Megpróbálom felidézni, hány óra van, és milyen napot írunk.

- Bejöhetek?

Azt hiszem, délután van.

Bólintok és felülök.

- Aha. Nem is akartam elaludni. Mennyi az idő?

- Mindjárt vacsorálunk!

Elmosolyodom a váratlan akcentusváltáson. Luck most már ritkábban ugrik egyik akcentusról a másikra, mint a hét elején. Az ölébe húzza a takarómat, és az ágyam támlájának dől.

- Nehéz volt számodra ez az időszak - mondja. - Biztos nem ártott egy kis szundikálás.

Kedvetlenül felnevetek.

- Valószínűleg egyikünknek sem ártana.

Egyébként nem szundikáltam, valójában most ébredek, mivel az éjszaka jó részét a Sagan miatti dühöngéssel töltöttem. Képtelen voltam elaludni. Egész éjjel forgolódtam, és kifogásokat kerestem, miért nincs igaza. Nem akarok megint ezen gondolkodni.

Luckra pillantok, aki a Starbucks-munkaruháját viseli. Normális öltözetben egészen fürcsa benyomást kelt.

- Milyen az új munkád? - kérdezem.

- Szuper, bár most már akármelyik meló jobb lehet az óceánjárós gürizésnél. - Kihúz a takarómból egy cérnaszálat, majd bekapja és lenyeli.

- Csak nem Pica-zavarod van? Amikor mindenfélét megeszel, ami a kezedbe kerül, de nem kaja?

- Micsodám?

- Hagyjuk! - rázom meg a fejem.

Luck megveregeti a lábam, kínos csend ereszkedik a szobára.

- Azért jöttél, hogy megkérdezd, miért nyeltem le huszonnyolc tablettát? - sóhajtok fel.

Luck vállat von.

- Ami azt illeti, meg akartam kérdezni, hogy kérsz-e szárított marhahúst - mondja. - Még mindig félig tele van a doboz!

Felnevetek.

- Nem kérek, köszönöm.

- Ellenben, ha már szóba hoztad… hogy érzed magad?

Szememet forgatva dőlök hátra.

- Jól - mondom kissé bosszúsan. Nem azért, mert Luck benézett hozzám, hanem mert szégyellem magam az e heti viselkedésemért, és nagyon szeretném elfelejteni. Mégis az az érzésem, sokan nem fogják hagyni, hogy elfelejtsem. Különösen apa és Sagan nem.

- Miért tetted?

- Nem tudom - intek nemet a fejemmel. - Kimerültem, és mindenből elegem lett. Ráadásul még be is rúgtam.

Luck egy újabb cérnaszálat húz ki, és az ujjai között forgatja.

- Egyszer én is öngyilkos akartam lenni - mondja, mintegy mellékesen. - Beleugrottam a tengerbe egy hajó fedélzetéről. Azt hittem, elég magasról esem ahhoz, hogy elveszítsem az eszméletem, és békésen megfulladjak.

- És, békésen megfulladtál?

Elneveti magát.

Nem tudom, miért viccelődöm vele. Sose voltam jó a komoly beszélgetésekben.

- Kificamítottam a bokám, és kirúgtak, de néhány héttel később már új hamis személyim volt, és egy másik hajótársaságnál dolgoztam. Nem sokat tanultam a kirúgásból.

- Miért tetted? Annyira eleged lett az életből?

Luck vállat von.

- Nem igazán. Inkább csak nem érdekelt többé. Napi tizennyolc órát dolgoztam, belefáradtam az egyhangúságba. Senki sem hiányolt volna igazán. Egy éjszaka kimentem a fedélzetre, és a vizet néztem. Arra gondoltam, mi lenne, ha leugranék. Másnap nem kellene felkelnem dolgozni. A halál gondolata nem ijesztett meg, ezért úgy döntöttem, megteszem. - Egy pillanatig habozik. - Az egyik barátom azonban meglátott, és riasztotta az őrséget, akik kidobtak nekem egy mentőtutajt. Egy órán belül felhúztak a fedélzetre.

- Szerencséd volt.

Bólint, és szokatlan komolysággal néz rám.

- Neked is szerencséd volt, Merit. Tudom, hogy csak placebotablettákat nyeltél le, de akkor te nem tudhattad ezt. Ráadásul nem sok olyan embert ismerek, akik lenyomnák az ujjukat egy másik ember torkán, hogy aztán a hányásukban számolgassák, hány tablettát okádtak ki.

Lesütöm a szemem. Eszembe jut, hogy ezt meg sem köszöntem Sagannek. Megmentette az életemet, csupa hányás lett, aztán feltakarított, egész éjjel vigyázott rám, és én meg se köszöntem neki. Most már abban sem vagyok biztos, hogy valaha megint szóba akarnék vele állni.

- Valamit azért tanultam abból az ugrásból - mondja Luck. - Rájöttem, hogy a depresszió nem azt jelenti, hogy folyton nyomorultul érzem magam, vagy hogy állandóan meg akarok halni. A közöny is a depresszió tünete - néz a szemembe. - Nagyon régen történt, de még mindig gyógyszert szedek miatta.

Megdöbbenek. Luck az egyik legvidámabb embernek tűnik, akivel valaha találkoztam. Értékelem, hogy segíteni próbál, de közben szörnyen idegesít.

- Hegyi beszédet próbálsz tartani?

Megcsóválja a fejét.

- Dehogyis, csak… szerintem sokban hasonlítunk. Hiába szeretnéd azt hinni, hogy csak egy tévedés volt részegen…

- Mert az is volt! - vágok közbe. - Ha nem rúgok be, a tablettákat sem nyelem le.

Nem úgy tűnik, hogy sikerült meggyőznöm.

- Ha nem akartad beszedni a tablettákat, akkor miért loptad el őket?

Kérdése elnémít. Elfordulok tőle.

Téved. Nem vagyok depressziós. Ez csak egy baleset volt.

- Nem azért jöttem, hogy mindezt elmondjam - dől előre, és a térdére könyököl. - Lehet, hogy ma túl sok koffeint ittam a munkahelyemen. Általában nem vagyok ilyen… érzelgős.

- Talán ez a kísérleti melegprojekt készít ki. Csupa érzelem leszel tőle!

Hunyorogva rám néz.

- Merit, te nem vagy meleg. Nem viccelődhetsz a melegekkel!

- Miért, csak a melegeknek szabad a melegekkel viccelniük?

- Én sem vagyok meleg - közli Luck.

-Hiszi a piszi - nevetek. - Ha nem tartod magad melegnek, akkor csak össze vagy zavarodva szexuálisan.

Luck a fejét forgatja, majd ismét az ágytámlához dől.

- Se meleg, se összezavarodott nem vagyok, békében élek a szexualitásommal - mondja. - Szerintem inkább te vagy megzavarodva.

Bólintok, ez kétségkívül igaz.

- Biszexuális vagy?

Luck felnevet.

- Az efféle címkéket a hozzád hasonló embereknek találták ki, akik egy meghatározott nemi szerepen túl képtelenek megragadni a valóságot. Az tetszik, aki megtetszik! Néha nők tetszenek, néha férfiak. Volt, hogy tetszettek lányok, akik egykor férfiak voltak. Egyszer egy fiúval is összejöttem, aki valaha lány volt. - Habozik. - Őt kifejezetten kedveltem, de ez egy másik hegyi beszéd tárgya.

Nevetek.

- Azt hiszem, sokkal vastagabb burokban élek, mint gondoltam.

- Szerintem is, de nemcsak a való élettől zár el a burok, hanem a saját családodtól is! Hogy nem vetted észre, hogy Utah meleg? Nem láttad, milyen göncöket hord?

- Neked bezzeg szabad a melegekkel viccelni? Ez csak egy buta sztereotípia! - bokszolok a vállába. - És azért nem tudtam, hogy meleg, mert ebben a házban senki nem mond el nekem semmit!

-Köztünk szólva, Merít… alig egy hete lakom ebben a házban, de már tudom, hogy te a saját kis valóságodban élsz. - Feláll, mielőtt megint megüthetném. - Megyek, zuhanyoznom kell. Kávébabszagom van.

Apropó, zuhany. Rám is rám férne.

Néhány perccel később már a fürdőszobában vagyok, hogy összeszedjem, amire szükségem van, de még mindig nem találok egy rohadt borotvát sem. Mindenhol megnézem, a fiókban, a zuhany fülkében, a mosdó alatt.

Basszus, de túlreagálják!

Akkor szőrös maradok, ez van.

Éppen felveszem a pólómat, amikor egy darab papír csúszik be az ajtóm alatt. Először azt hiszem, Sagantől jön, mert szereti így átadni a rajzait, de innen inkább egy cikknek tűnik. Lehajolok, hogy felvegyem, amikor Luck szólal meg az ajtó túloldalán.

- Csak olvasd el! Ha akarod, ki is dobhatod, de nem lenne tiszta a lelkiismeretem, ha nem adnám oda neked.

A szememet forgatva támaszkodom a mosdópulthoz, és elolvasom a kinyomtatott weboldal címét: A depresszió tünetei.

- Jézusmáriám! - motyogom.

Utána egy lista következik, de már az első tünetet sem olvasom el. Összehajtom a papírt, és a mosdópultra dobom. Luck nevetséges. Tényleg egy két lábon járó hegyi beszéd.

Miután lezuhanyoztam és átöltöztem, kinyitom a fürdőszoba ajtaját, de mielőtt kilépnék, felkapom a papírt, és a szobámba viszem, nehogy bárki meglássa a fürdőszobában.

Az ágyamra ülök, és kihajtogatom. Mégiscsak érdekel, Luck milyen tüneteket mutat, ha egyszer depresszióval diagnosztizálták.

Megnézem a listát. Minden tünet mellett ki lehet pipálni egy-egy üres mezőt, ha a tünet helytálló. Tehát egy tesztről van szó. Lehet, hogy ezzel bizonyíthatom Sagan és Luck előtt, hogy nem vagyok depressziós!

Felkapok egy tollat, és elolvasom az első kérdést.

Előfordul, hogy szomorúnak, kiégettnek vagy szorongónak érzi magát?

De ostoba kérdés ez. Pipa. Melyik tinédzser nem érzi így néha?

Előfordul, hogy reménytelennek érzi a helyzetét?

Megint pipa. Elég lett volna, ha így teszik fel a kérdést: „Ön kamasz?”

Könnyen dühbe gurul?

Öhm… igen. Pipa. De ebben a házban mindenki könnyen bepipul.

Egyre kevésbé érdekli a munka vagy az iskola?

Oké, itt megfogtál, Luck. Pipa.

A megszokotthoz képest kevésbé érzi magát energikusnak?

Ha a kevésbé energikus azt jelenti, hogy nappaltól és éjszakától függetlenül, vagy néha egyáltalán nem alszom, akkor igen. Pipa. Felgyorsul a szívverésem, de nem vagyok hajlandó komolyan venni ezt a listát, hiszen az internetről származik.

Vannak problémái a koncentrációval?

Ha idáig már eljutottam a tesztben, akkor nincs vele problémám, ugye? Nem pipálom ki a mezőt, de mielőtt még elolvasnám a következő kérdést, azért elgondolkodom. Az utóbbi időben még a keresztrejtvények sem érdekeltek annyira, mint korábban, és többek között már azért sem járok iskolába, mert nehezen tudtam odafigyelni, hamar mocorogni kezdtem az órákon. Végül kipipálom a mezőt, de halványabban, mint a többit. Ha kell, akkor majd nemnek számolom.

Észrevett változást az alvásritmusában?

Nos… korábban nem aludtam végig a napot. Pipa. Bár ez szerintem csak az iskola abbahagyásának mellékhatása.

Megváltozott az étvágya?

Ha igen, akkor nem vettem észre. Végre, egy mező, amit nem kell kipipálnom! Illetve… várjunk csak. Mostanában kihagytam egy-egy étkezést, de lehet, hogy ez is annak a következménye, hogy abbahagytam az iskolát.

Előfordul, hogy közönyösnek érzi magát?

Pipa.

Mostanában gyakrabban sírt a szokásosnál?

Pipa.

Gondolt valaha öngyilkosságra?

Számít, ha csak egyszer vagy kétszer? Pipa.

Megkísérelt valaha öngyilkosságot?

Pipa.

Mintha kő nyomná a gyomromat, ahogy a listára meredek. A kezem remegni kezd, mikor rádöbbenek: minden egyes mezőt kipipáltam.

A franc esne ebbe a hülye listába! Olyan, mint bármilyen online tünetteszt, amitől az emberek borzalmas betegségeket képzelhetnek be maguknak. Fáj a feje? Biztosan agytumora van! Szorít a mellkasa? Szívroham! Rosszul alszik? Depressziós!

Galacsinná gyűröm a papírt, és a szoba másik végébe hajítom.

Öt percig mozdulatlanul meredek a földön heverő rongyos papírra, majd összeszedem magam, és elfordulok. Megyek, megnézem Wolfgangot. Ő legalább nem kínoz beszélgetéssel vagy kérdésekkel.

- Segítesz megetetni Wolfgangot? - kérdezem Mobyt, amikor átmegyek a nappalin. A kanapén kuksol, és rajzfilmeket néz, de rögtön felugrik, és előttem ér a hátsó ajtóhoz.

- Rossz kutya?

- Nem, egyáltalán nem az. - Megtöltöm a tálat kutyatáppal, és kinyitom a hátsó ajtót.

- Apa szerint rossz kutya - mondja Moby. - Azt mondta rá, hogy rohadék.

Nevetve követem Mobyt az udvarra. Nem tudom, miért, de nagyon viccesnek találom, amikor kisgyerekek káromkodnak. Ha lesz gyerekem, akkor biztosan bátorítani fogom a csúnya beszédre: „francba”, „a rohadt életbe”!

Odaérünk a kutyaházhoz, de Wolfgang nincs ott.

- Hol van? - kérdezi Moby.

- Nem tudom - nézek körül. Megkerülöm a kutyaházat, és Wolfgang nevét kiabálom. Moby velem köröz. Keressük Wolfgangot a sötét udvaron.

- Várj, felkapcsolom a kerti lámpát! - Elindulok a terasz felé, de ekkor Moby felkiált.

- Merit! Ez nem ő? - mutat a ház oldalába. Megkerülöm a házat, Wolfgang éppen ekkor mászik elő, éppen a szuterén ablaka mellett lohol. Megkönnyebbülten felsóhajtok. Nem tudom, miért kedveltem meg hirtelen ennyire ezt a kutyát, de már kezdtem megijedni, hogy valami baj történt vele. Odamegyek Wolfgang táljához, és megtöltöm kutyatáppal. Wolfgang lassan a tálhoz kullog, és enni kezd.

- Kezd visszatérni az étvágyad? - simogatom meg a fejét. Moby kinyújtja a kezét, és ugyanezt teszi. Ezek szerint Wolfgang nem depressziós.

- Hogy van?

Megfordulok, és Sagant látom felénk közeledni. Könnyedén viselkedik, mintha tegnap este semmi sem történt volna. Oké, játszhatjuk ezt is.

- Már kicsit jobban néz ki.

Sagan letérdel mellettem, és megérinti Wolfgang hasát.

- Igen, valóban jobb állapotban van.

Megsimogatja Wolfgang fejét, ujjai az enyémhez érnek. Megborzongok. Örülök, hogy már majdnem besötétedett, nem akarom, hogy lássa, milyen hatással van rám.

- Alhat ma az én szobámban? - kérdezi Moby.

- Nem hiszem, hogy apukád nagyon örülne neki - nevet fel Sagan.

- Neki nem kell róla tudnia - somolyog Moby.

Ezen muszáj nevetnem. Apának nem lesz egyszerű dolga ezzel a gyerekkel.

Mintegy végszóra, apa kocsijának reflektorai végigsiklanak a házon, amikor beáll a kocsifelhajtóra.

- Megjött a pizza! - kiáltja Moby.

Victoria annyira ritkán engedi pizzát enni, hogy Wolfgang rögtön ki is megy a fejéből, és berohan a házba.

Én sem akarok túl sokáig egyedül maradni Sagannel és a közénk feszülő kínos hangulattal.

-Éhen pusztulok - kapom fel az üres tálkát. Sagan követ a kertajtóhoz, de amint a kilincshez érek, megragadja a szabad kezemet, és finoman megránt, hogy visszatartson. Egy pillanatra behunyom a szemem, és felsóhajtok. Megfordulok. Egy lépcsővel magasabban állok, mint ő, így egy vonalba kerül a szemünk.

- Merit… - mondja halkan. - Sajnálom, ami tegnap este történt. Egész éjjel ezen gondolkoztam.

Őszintének tűnik. Szóra nyitom a szám, aztán el is hallgatok, mert a telefonja csörgésére rögtön elfordul tőlem. Kitúrja a zsebéből, és felveszi.

-Hát, oké - suttogom. Meg se kellene lepődnöm, amiért bedőltem a látszólagos őszinteségnek. Addig sem képes elnémítani a telefonját, amíg válaszolok neki?

Magára hagyom, hadd intézze el azt a rohadt fontos hívást. Az ajtót félúton elengedem, hogy becsapódjon.

Akkor lépek be a konyhába, amikor apa és Victoria betoppan a pizzával.

- Moby, gluténmentes pizza nem volt - mondja Victoria. - Ma este ehetsz sima pizzát, de ne nagyon szokj hozzá!

Moby szeme felcsillan. Felmászik egy bárszékre, és mielőtt még Victoria a pultra tehetné, maga elé is húz egy dobozt.

- A lisztérzékenység nem így működik! - mondom Victoriának. - Vagy lisztérzékeny valaki, vagy nem az!

Luck ekkor a számra tapasztja a kezét.

- Merit, hadd adjon glutént ma este az anyja a gyermekének!

Elhúzódom Lucktól.

- Csak a tényeket mondom - mormolom.

Honor mellettem állva egy kupac papírtányért vesz elő a szekrényből, amikor Sagan belép a konyhába.

- Kell segítség? - kérdezi Honortől, aki megrázza a fejét.

- Nem.

Nem mondhatni, hogy barátságos lenne. Kíváncsi vagyok, vajon Saganre is mérges-e. Sagan megkerüli, és felvesz néhány poharat. Nemsokára mind az asztalnál ülünk, csak Utah hiányzik.

Az igazat megvallva különös érzés, hogy nincs itt. Önkéntelenül is eltűnődöm, hol lehet most, hol töltötte az elmúlt két éjszakát, vagy hogy mennyi ideig kell várnia, mire apa haragja elpárolog, és hazaengedi.

Honor Utah üres helyére mered.

- Nem volt elég, hogy kirúgtad, a székét is ki kellett dobnod?

Apa az üres helyre mered.

- Az a szék eltört - mondja. Azt persze nem említi meg, hogy ő vágta a falhoz, és törte ripityára.

A következő néhány percben csendben eszünk, még Moby sem csacsog. Valószínűleg érzi, hogy mostanában nincs minden rendben. Victoriára pillantok. Nem tudom, miért van még mindig itt, miért ül második napja az asztalnál apa mellett, holott tudja, mit művel a háta mögött.

- Vitt valaki pizzát anyátoknak? - kérdezi apa.

Megrázom a fejem.

- Többé nem viszek neki semmit. Ha enni akar, jöjjön fel, és oldja meg magának.

Apa haragosan néz rám, mintha a vacsoraasztalnál nem lenne helye őszinteségnek.

- Miért nem viszel neki te pizzát, apa? - kérdezi Honor, hangjában árnyalatnyi leereszkedéssel. - Biztosan nagyon örülne neked.

Ekkor telik be Victoriánál a pohár. Most még csak nem is kiabál, csak a tányérjára ejti a pizzát, és feláll. Széke fülsiketítőén csikorog a padlón. Némán ülünk, amíg be nem csapódik a hálószoba ajtaja.

- Most majdnem sikerült végigcsinálni - jegyzi meg Luck, megint igazolva, hogy egyetlen családi étkezést sem tudunk végigülni.

Ekkor csapja a tányérjához a pizzáját apa is, ugyanolyan dühösen, mint Victoria. Feláll, és elindul a szobájuk felé, de ekkor habozik, visszafordul és ránk mutat - Honorre és rám. Szóra nyitja a száját, hogy megszidjon minket, de néma marad, csak a düh árad belőle. Megrázza a fejét, és követi Victoriát.

Mobyra nézek, hogy jól van-e, de éppen egy szelet kolbászt tornázik a szájába, mintha a pizzán kívül semmi sem érdekelné. Ha engem kérdeztek, ő csinálja jól.

Luck töri meg a kínos csendet.

- Nem akartok ma este úszni a hotelben?

Egyszerre válaszolunk.

- Nem. - Én.

- Nem. - Honor.

- Naná. - Sagan.

Sagan ekkor Honorre néz, aki gyilkosan mered rá.

-Úgy értem… nem? - próbálkozik tőle telhetően, hogy felvidítsa Honort. Sajnálom, bár még mindig mérges vagyok rá. Azért haragszik rá Honor, mert az elmúlt két napban velem foglalkozott? Muszáj mindig a figyelem középpontjában lennie?

- Ez nem verseny, Honor - mondom. - Egynél több emberrel is barátkozhat.

Honor nevet, és belekortyol az üdítőjébe.

-Barátkozni? - teszi le a poharat az asztalra. - Tehát te így nevezed ezt?

- Honor, ezt már megbeszéltük - mondja Sagan.

Tényleg? Miért? Miről beszéltek?

Honor megrázza a fejét.

- Csak azért, mert kavarsz vele, még nem ismered annyira, mint én!

Harag gyullad a mellkasomban, és nincs hol kitörnie. Szeretném leordítani a haját, de Moby előtt uralkodnom kell magamon.

- Mi az, hogy kavarsz? - kérdezi Moby.

- Moby, menjünk a szobádba! - áll fel Luck. Hála istennek, megfogja Moby kezét, és kivonszolja a konyhából, de Moby előtte azért még felkapja a tányérját.

Honor az asztal másik oldaláról mered rám.

- Honnan jön ez az ellenségesség? - kérdezem dühösen. - Azt hittem, kicsit együttérzőbb leszel!

- Ó, kérlek! - áll fel, székét hátratolja. - Ha igaz lenne, akkor szóltál volna, amikor megtörtént. Miért tenne veled ilyesmit Utah, de velem nem?

Állkapcsom megfeszül, fogaim csikorognak az erőfeszítésben, hogy ne vágjak mindent a képébe, amit csak gondolok.

- Nem hiszem el, hogy Utah pártját fogod.

- Még őt sarazod, amikor az egész családnak bevallottad, hogy a nagybátyáddal akartad elvetetni a szüzességedet?

-Hagyjátok abba! - mondja Sagan, és olyan hirtelen áll fel, hogy nagy csattanással vágódik el a széke. - Mindketten hagyjátok abba!

Kicsit későn jön a békítés, Sagan!

Felkapom a pohár vizemet, és Honor arcába öntöm. Tágra nyílt szemmel, dühösen kapkod levegőért. Mielőtt még odébb léphetnék, már át is ugrik az asztalon, és a hajamba markol. Visítva próbálom leszedni magamról a kezét, de hiába, ezért megragadom a copíját, és megrántom. Sagan a derekamra kulcsolja a kezét, úgy próbál elrángatni, de már félig az asztalon vagyok, és nem engedem el Honort, amíg ő el nem ereszt. Másik keze a pólómba markol, erre megragadom az ingét, letépve néhány gombot. Sagan még mindig megpróbál minket szétválasztani, amikor valaki felkiált:

-Hé, hé!

Ez Utah hangjának tűnik, de most nincs alkalmam megfordulni és megnézni. Nincs is rá szükség, mert Utah az asztalra ugrik, és megpróbál közénk furakodni. Lefejti rólam Honor kezét, Sagan pedig az enyémet próbálja leszedni Honorről.

- Hagyjátok abba! - kiáltja Utah.

Nem hagyjuk abba. Biztosan kitéptem már néhány szálat Honor hajából, de még erősebben markolom.

- Takard el a száját! - kiált Utah Sagannek, majd odaugrik hozzám, keze a számra és az orromra borul, így zárja el a levegőt. Sagan Honor mögé lép, és az ő arcára és orrára tapasztja a kezét.

Mi a francot csinálnak? Meg akarnak minket ölni? Nem kapok levegőt!

Honor pupillája néhány másodperc után kitágul, ki akarunk szabadulni Sagan és Utah szorításából, de közben nem eresztjük egymást sem el.

Nem bírom tovább! Nem kapok levegőt!

Elengedem Honor haját, és Utah számat takaró kezére markolok. Honor ugyanezt teszi, és Sagan keze után kap. Amikor elengednek, mindketten levegő után kapkodunk.

- Megőrültél? - löki félre Honor Sagant. - Ki akarsz nyírni?

Sagan feltartott hüvelykujját mutatja Utah-nak, majd a térdére támaszkodik, hogy levegőhöz jusson.

- Gyorsan kapcsoltál - mondja Utah-nak.

A székemre zuhanok, sűrűn veszem a levegőt. Kiszedegetem Honor hajszálait az ujjaim közül.

- Mi folyik itt?

Apa visszatért. Megáll az asztal mellett, amit teljes káoszban borítanak a pizzamaradványok. Honor inge elszakadt, mindketten olyanok vagyunk, mint akit a kutya szájából rángattak ki, de apa nem ránk figyel, hanem Utah-ra, aki éppen pizzát törölget a nadrágjáról.

- Mit csinálsz itt? - kérdezi apa.

- Családi gyűlést hívok össze - mondja Utah.

Apa megrázza a fejét.

- Most nem alkalmas az időpont.

Utah nevet a bajsza alatt.

-Ha azt akarod, hogy a tökéletes időpontban beszéljük meg, hogyan csókoltam meg a húgomat, egy örökkévalóságig várhatunk. Családi gyűlést tartunk, éspedig ma este!

Utah elmegy apa mellett, és a szobája felé indul. Annyira hangosan vágja be az ajtót, hogy megugróm a széken. Apa olyan erősen tolja be az egyik széket az asztal mellé, hogy attól is megijedek.

- Csodálatos - motyogja Honor. Bemegy a szobájába, és ő is becsapja az ajtót.

Ketten maradunk Sagannel, aki az asztal túloldaláról néz engem. Valószínűleg azt várja, hogy sírjak, feldühödjek, vagy bárhogyan is, de normális módon reagáljak a történtekre.

Az asztalhoz húzom a székem, és az egyetlen, még ép pizzásdoboz felé nyúlok. Sonkás-ananászos. Jellemző.

- Ha legközelebb Honor és én összeverekszünk a konyhaasztalon, volnál olyan kedves, és megmentenél egy kolbászosat?

Sagan elneveti magát, azzal a jellegzetes, hangtalan nevetéssel. A fejét ingatva ül le, magához húzza a sonkás-ananászos pizzát. Kivesz egy szeletet, és beleharap.

- Meg kell mondjam, Merit, vagány vagy - mondja tele szájjal.

Elmosolyodnék, de nem akarok rámosolyogni. Felkapok egy szelet pizzát, és a szobámba viszem, majd bezárom az ajtót.

*

Egy órával később Moby már alszik, én lemostam magamról a pizzát, és a család majdnem minden tagja a nappaliban ül - évek óta először együtt. Utah fel-alá járkál, várja apánkat. Én Sagan és Luck között ülök a kanapén. Inkább Luck felé fészkelődöm, hogy ne legyen túl sok közös érintkezési felületem Sagannel. Honor és Victoria a fotelben ülnek.

Apa végre belép a nappaliba, de nem ül le. Jézus Krisztushoz közel, a falhoz támaszkodik, és összefonja maga előtt a karját.

Utah mély levegőt vesz, mintha ideges lenne.

Nem lehet olyan ideges, mint én. Igyekszem uralkodni magamon, de amióta egy órával ezelőtt belépett az ajtón, mintha kő lenne a gyomromban. Nem akarok erről beszélni, különösen az egész család előtt nem. Bár, miután mindent kiterítettem a levélben, számolhattam volna ezzel a következménnyel.

Utah összedörzsöli a kezét, majd megrázza, közben továbbra is járkál. Most, hogy mind itt vagyunk, végre megáll, éppen előttem.

Nem nézek rá. Várom, hogy csipkedje magát, mondja el a szánalmas bocsánatkérését, hogy továbbléphessünk, és úgy tehessünk, mintha meg sem történt volna.

-Úgy érzem, mindenkinek magyarázattal tartozom - kezdi. Ismét járkálni kezd, én pedig a magam előtt összefont kezemet bámulom. A múlt hónapban feketére festettem a körmöm. Még mindig van némi maradványa a hüvelykujjamnál, így azt kezdem piszkálni.

- Tizenhárom éves voltam, Merit pedig tizenkettő - folytatja Utah. - És minden, amit mondott… igaz, és mégsem az. Gyerek voltam, buta voltam, és abban a pillanatban megbántam, hogy megtettem.

- Akkor miért tetted? - csattanok fel. Meglepődöm, mennyi harag van a hangomban. Tovább piszkálom a körömlakkot.

- Összezavarodtam - feleli. - Az iskolai barátaim mindig a lányokról beszélgettek. Kamaszodni kezdtünk, dúltak bennünk a hormonok, de engem nem érdekeltek a lányok, csak a fiúk. Azt hittem, valami baj van velem.

Ismét előttem áll meg. Tudom, hogy engem néz, és próbálja felvenni velem a szemkontaktust, de én képtelen vagyok rá. Nemsokára megint járkálni kezd.

- Azt hittem, rendbe jövök, ha megcsókolok egy lányt, de gyerek voltam, és fogalmam sem volt a csókolózásról. Csak annyit tudtam, hogy egyetlen emberrel akarok csókolózni, de a társadalom szerint nem lett volna szabad éppen Logan csókjára vágynom.

Végre ránézek, de most nem engem figyel, hanem járkál.

- Aznap írtam neki egy levelet, és bevallottam, hogy tetszik nekem. Mindenkinek megmutatta, és amikor kimentünk a menzáról, buzinak nevezett. Nagyon feldúlt. Nem akartam buzi lenni, nem akartam, hogy Logan tetsszen nekem, csak az akartam lenni, amiről azt hittem, hogy normális. Aznap este nem is gondoltam bele, mit teszek. Elkeseredett voltam, meg akartam javulni, ezért arra kény szerit ettem Meritet, hogy megcsókoljon, hátha… nem tudom. Meggyógyulok.

Behunyom a szemem, nem akarok többet hallani. Nem akarom újraélni azt a pillanatot. Nem akarom hallani a kifogásait.

- Ahogy megtörtént, tudtam, hogy valami borzalmasat tettem. Merit kirohant a szobámból, én pedig a fürdőszobába futottam, és hánytam. Undorodtam magamtól, undorodtam attól, amit Merittel tettem. Azóta minden egyes nap megbántam, és próbáltam jóvátenni.

Megrázom a fejem, hogy visszafojtsam a könnyeim.

-Hazudsz! - nézek végre rá. - Sohasem próbáltad jóvátenni! Soha nem magyaráztad meg, mi történt, és soha nem kértél tőlem bocsánatot!

Csak kibuggyannak a rohadt könnyek. Haragosan letörlöm őket.

- Merit… - szólal meg Utah.

Orromon át veszek levegőt, majd ki is fújom. Dühös hang.

- Nézz rám, kérlek!

A kanapé hátának támaszkodom, és ránézek. Valóban bűntudatosnak látszik, de egész nap gyakorolhatta ezt a beszédet. Megdörzsöli a tarkóját, és leguggol elém, hogy a szemembe nézhessen. Védekezőn fonom össze magam előtt a karomat.

- Nagyon sajnálom - mondja. - Mindennap, minden órában, minden másodpercben bánom azt a pillanatot, és azért nem kértem bocsánatot, mert… - Apadióra néz, majd amikor ismét felém fordul, könnyes a szeme. - Reméltem, hogy elfelejted. Imádkoztam, hogy felejtsd el. Ha tudtam volna, mennyire megrázott, mindent megtettem volna, hogy jóvátegyem. Komolyan mondom, Merit. Mégis emlékszel, és évek óta haragszol rám… Nem tudom elmondani, mennyire bánom!

Egy könnycsepp csorog le az arcomon, és a karomon landol. A pólóm ujjával törlöm le.

- Merit, kérlek! - esdekel. - Mondd meg a többieknek, hogy azóta semmi rosszat nem tettem!

Honorre néz, és feláll.

- Te is, Honor, mondd meg nekik! - int apám felé.

Honor bólint, és apára néz.

- Igazat mond, apa! Soha egy ujjal sem ért hozzám!

Apa rám néz. Én is bólintok, de még nem tudok megszólalni, túl sok érzelem rekedt a torkomban. Apa arcán azonban látom, tudni akarja, nem bánom-e, ha Utah hazaköltözik.

Mindenki engem néz, még Utah is.

Biccentek.

- Hiszek neki - sikerül halkan kinyögnöm.

Csend ereszkedik a szobára, végül Victoria feláll.

-Rendben. - Elindul a konyha felé, de végül megfordul. - Örülnék neki, ha feltakarítanátok ezt a disznóólat!

Luck magában nevetgél, Utah rám néz, és azt tátogja: „köszönöm”. Elfordulok, nem akarom, hogy azt higgye, szívességet teszek neki. Nem tudom sok év keserűségét elengedni pusztán azért, mert végre bocsánatot kért.

- Agyűlést feloszlatom - mondja apa, és tapsol egyet. - Hallottátok a nevelőanyátokat, takarítsatok fel!

Az lehet, hogy ennek a gyűlésnek vége, de ebben a családban sok mindenről kell még beszélni.

*

A következő negyedórában csendben takarítjuk a konyhát. Valószínűleg egyikünk sem tudja, mit mondhatna. Rendkívül kijózanító családi gyűlés volt, egy napra sok ennyi őszinteség a Vossoknak.

-Hogy került pizzaszósz az ablakra? - kérdezi Luck, és letörölgeti az üveget. - Úgy látszik, lemaradtam egy jó kis bunyóról.

Becsukom a telepakolt mosogatógépet, és elindítom. Honor mellettem, a mosogatóban mos kezet.

- A melltartóm is pizzaszószos - mondja. - Megyek, lezuhanyozom.

Utah a spájzba megy, és felkapja a betűkkel teli dobozát. Biztos vagyok benne, hogy most először cseréli éjszaka az imasátor feliratát. Az ajtóhoz megy, majd megfordul, és rám néz.

- Akarsz segíteni?

Körülnézek, amíg meg nem találom Sagant. Nem tudom, miért tőle kérek bátorítást, de évek óta nem voltam kettesben Utah-val, és nagyon kínos a helyzet. Sagan alig láthatóan bólint, némán jelezve, hogy szerinte menjek Utah-val. Rádöbbenek, hogy éppen Sagantől kértem tanácsot. Megtörlöm a kezem, és a bejárati ajtóhoz megyek.

Kilépünk, bezárjuk az ajtót. Utah rám mosolyog, de nem szólalunk meg, némán megyünk az imasátorhoz. Leteszi a betűs dobozát, és leveszi a korábban felrakott betűket. Átmegyek az imasátor másik oldalára, és segítek neki.

- Van ötleted, mit tegyünk fel? - kérdezi.

Elgondolkodom egy pillanatra.

- Igen, lenne ötletem.

Utah a dobozra mutat.

- Ábécésorrendben vannak a betűk, nyugodtan szedd össze, ami kell.

Lehajolok, és összegyűjtöm a szükséges betűket. Utah leszedegeti az előző felirat betűit.

- Tényleg nem tudtad, hogy meleg vagyok? - kérdezi.

- Nem tudom, mit gondoltam - nevetek.

Letérdel, és elpakolja az utolsó betűket is.

- Zavar?

- Egyáltalán nem - rázom meg a fejem.

Bólint, de bizonytalannak tűnik. Eszembe jut, hogy talán a levelem és a benne írt undokságok járnak a fejében.

-Utah, komolyan beszélek, nem érdekel, hogy meleg vagy. Tudom, hogy gonosz dolgokat is írtam abban a levélben, de dühös voltam. Nagyon sajnálom. Tudom, hogy gyerekek voltunk… de évekig érlelgettem magamban az irántad érzett gyűlöletet.

Előveszem az utolsó betűt is, és a földre teszem. Felállók, mire Utah is feláll. Rám néz.

- Én is sajnálom, Merit, tényleg sajnálom. Komolyan gondolom. Hangja őszintesége hallatán meghatódom. Unom már a sírást, mégis elpityeredem, a buta könnyek csak úgy csorognak az arcomon, mégsem tudom őket megállítani. Nagyon régóta várom, hogy ezt mondja. Utah a kezemért nyúl, és szorosan megölel. A mellkasához simulok, igazi testvérként ölel meg, mire még hevesebben kezdek zokogni. Átölelem, és minden egyes könnyel párologni kezd az iránta érzett haragom.

- Jobb testvér leszek - mondja. - ígérem. Biccentek.

- Én is.

- Fejezzük be a feliratot, és menjünk be! - enged el. Feltesszük a mai idézetet, és a ház felé indulunk. Luck a konyhaasztalnál ül, és egy darab papírra mered.

- Mekkora gyökér vagy! - kiabál.

- Most meg mi történt? - kérdezi Utah, ahogy becsukja az ajtót, és visszaviszi a spájzba a betűsdobozt. Sagan Luckkal szemben ül, aki nagyon dühösnek tűnik.

- Nem is így nézek ki! - tiltakozik.

Sagan nevet.

- Ne kérj meg, hogy lerajzoljalak, ha nem tetszik, amilyennek látlak!

Luck felpattan a székéről, és Saganhez vágja a rajzot.

-Ha így látsz engem, akkor szar művész vagy! - A hűtőhöz csörtet, Sagan pedig hangtalanul nevet. Odamegyek, hogy megnézzem a rajzot, ami ennyire kiakasztotta Luckot. Megfordítom, és röhögésben török ki.

-Hadd nézzem! - mondja Utah, mire átadom neki a Luckról készült rajzot, és ő is nevetni kezd.

- Hűha… - adja vissza Sagannek a lapot. - Csak nem haragszol Luckra?

Sagan elmosolyodik, és a füzete lapjai közé csúsztatja a rajzot.

- Várj csak, hadd tartsam meg mégis! - mondja Utah. - Jó lesz később zsarolási célokra.

Luck megkerüli a bárpultot, és megpróbálja kikapni Utah kezéből a papírt, de Utah a magasba tartja. Luck ismét ugrik, de Utah ekkor fütásnak ered a folyosón, Luckkal a sarkában.

- Tetszik az imasátor - szólal meg Sagan, mire ismét felé fordulok. Kinézek az ablakon, az idézetre, amit kitetettem Utah-val.

Nem minden bűn érdemel büntetést. Olykor a megbocsátás az egyetlen válasz.

Vállat vonok.

- Jártamban-keltemben valami fickótól hallottam.

Nehéz ránéznem, mert még mindig sok szempontból vonzódom hozzá, most különösen, mert úgy figyel engem, mintha büszke lenne rám.

Szerencsére ismét megszólal a telefonja. Ezúttal legalább szól, hogy „csak egy pillanat”, mielőtt felvenné.

Egy egész pillanatnál is többet kap, magára hagyom, hadd beszéljen. Elindulok a szobám felé. Túl sok volt ez a nap, és hiába aludtam át a java részét, máris készen állok rá, hogy folytassam a pihenést.

Amikor a szobámba érek, rádöbbenek, hogy Sagan szó szerint értette azt az „egy pillanatot”, mert szinte rögtön bekopogtat, amikor bezárom az ajtót. Éppen akkor csúsztatja vissza a telefont a zsebébe, amikor kinyitom.

Nem kérdezem meg, mit keres az ajtóm előtt, vagy hogy miről akar beszélni. Azzal kezdem, ami a leginkább zavar.

- Miért keresnek ennyien?

Mindegy, hogy mivel foglalatoskodik éppen, mindig felveszi a telefont. Az igazat megvallva, ez elég nagy bunkóság tőle.

- Soha nem az keres, akitől hívást várnék - mondja, és invitálás nélkül lép be a szobámba.

- Gyere csak be, ne zavartasd magad! - jegyzem meg.

Körbejár a szobámban, mindent szemügyre vesz. Megáll a trófeás polcom előtt.

- Mikor kezdted őket gyűjteni?

Az ágyamhoz megyek, és leülök.

- A legelsőt az első barátomtól loptam. Együttlét közben szakított velem, és ez feldühített.

Sagan nevet. Felvesz néhány trófeát, és szemügyre veszi őket.

- Nem tudom, miért tetszik ennyire ez a szenvedélyed.

Ajkamra harapok, hogy elrejtsem a mosolyom.

Sagan letesz a polcra egy trófeát, és rám néz.

- Készítsek neked egy tetoválást?

Szívem nagyot dobban a gondolatra.

- Most?

- Ha megesküszöl, hogy senkinek sem mondod el - bólint.

- Esküszöm. - Túl izgatott vagyok, nem sikerül elfojtani a mosolyom.

Sagan a szobája felé bök, én követem. Közel húzza az ágyhoz az íróasztal mellett álló széket, és int, hogy üljek le. Kiveszi a szekrényéből a tetoválófelszerelését, és készülődni kezd.

- Mit szeretnél?

- Mindegy. Döntsd el te!

Döbbenten néz rám.

- Azt akarod, hogy én döntsem el, mi legyen a bőrödön, ami aztán életed hátralevő részében ott is marad?

Bólintok.

- Miért, ez furcsa?

Sagan némán felnevet.

- Minden furcsa, amit teszel - mondja, de mielőtt még elgondolkodhatnék ezen a megjegyzésen, hozzáteszi: - Ez tetszik benned a legjobban.

Elővesz egy darab pauszpapírt és egy tollat, majd rajzolni kezd az íróasztalán.

- Öt perced van, hogy meggondold magad - közli.

A következő öt percben nézem, ahogy rajzol, de onnan, ahol ülök, nem látom, mi az.

Nem gondoltam meg magam, mire végez. Az ajtóhoz lép, és bezárja.

- Ha bárki meglátja, légy olyan kedves, és mondd, hogy nem én készítettem!

Próbálok kukucskálni, amikor elmegy mellettem, de elrejti.

- Még nem láthatod!

Leesik az állam.

-Hé, arról nem volt szó, hogy bármit rám varrhatsz az engedélyem nélkül!

- Megígérem, hogy nem mászol tőle a falra - vigyorog. Kihámozza a karomat a póló ujjából, majd megérinti a jobb lapockámat. - Itt jó lesz? Nem nagy a minta.

Bólintok, majd behunyom a szemem, alig várva, hogy elkezdje. Az ágyra ül, mellette az összekészített tetoválókészlet. Háttal ülök neki, ami megkönnyebbülés, nem akarom végig őt bámulni, mert akkor túl egyértelműen kiülnének az arcomra a gondolataim.

Először a bőrömre másolja a mintát, ad egy párnát, amit szoríthatok, majd hozzáfog. Először fáj, de behunyom a szemem, és a lélegzetvételemre koncentrálok. Annyira nem rossz, mint vártam, de kellemetlen érzés. El akarom terelni a figyelmem, ezért úgy döntök, hogy beszélgetek Sagannel.

- Mit jelent a „Magán a sor, Doktor”-tetoválás a karodon?

Érzem, hogy meleg levegő éri a tarkómat, amikor felsóhajt. Egy pillanatra abbahagyja a munkát, amíg meg nem szűnik a libabőröm, majd folytatja a tetoválást.

- Hosszú történet - mondja. Megint ki akarja kerülni a kérdést.

- Még szerencse, hogy rengeteg időnk van.

Olyan sokáig hallgat, hogy már azt hiszem, szokás szerint most sem válaszol, de végül mégis megszólal:

- Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy a zászló a karomon a szíriai ellenzék zászlaját ábrázolja?

- Igen - bólintok. - Mondtad, hogy édesapád ott született.

-Igen, de anya amerikai, pontosabban kansasi. Én is ott születtem. - Egy pillanatra elhallgat, amíg a tetoválásra koncentrál, de aztán folytatja: - Hallottál már a szír menekültválságról?

Megrázom a fejem, de örülök, hogy végre beszél. A tetoválás jobban fáj, mint gondoltam. Szükségem van némi figyelemelterelésre.

- Hallottam valamit, de nem sokat tudok róla. - Nem sokat, azaz semmit.

- Nem nagyon tanítják az itteni iskolákban - mondja Sagan.

Fájdalmas pillanatokon át hallgat, de ekkor egy másik ponton kezdi tetoválni a vállam, ami már nem sajog annyira. Sagan ismét beszélni kezd, én pedig feszülten hallgatom.

- Szíriában már régóta diktatúra van. Apa is ezért költözött Amerikába, ott járta ki az orvosi egyetemet. Sok, Szíriával határos országban is diktátorok uralkodnak. Néhány évvel ezelőtt elindult egy mozgalom, amit „arab tavasz”-nak neveznek. Rengeteg ember kelt fel ezekben az országokban, tiltakoztak, tüntettek, hogy lemondassák a diktátorokat. Kevésbé korrupt országokat akartak, fékekkel és ellensúlyokkal működő demokráciát szerettek volna. Tunéziában és Egyiptomban sikeresek voltak a tüntetések, ott lemondtak a vezetők, és új kormány lépett hivatalba. Szíria és több másik ország is reménykedett, hogy ugyanez náluk is megtörténhet.

- Akkor az a tetoválás Szíriához kötődik?

-Igen - feleli. - Sokak szerint éppen emiatt robbant ki a forradalom. A szír diktátor, Bassár el- Aszad szemészorvosnak tanult, de amikor meghalt az apja, átvette a hatalmat Szíria felett. Bassár ragadványneve a Doktor… Egy csapat iskolás fiú a „Magán a sor, Doktor” feliratot graffitizte az iskolájuk falára, kimondva azt, amit Szíria csendben remélt: a Doktor lemond, mint Egyiptom és Tunézia vezetői, és végre Szíriában is demokrácia lehet.

Felemelem a kezem, szünetet kérek. Feszülten figyelek, de annyi kérdésem van!

- Tudom, hogy most butának fogok tűnni, de mikor történt ez?

- Kétezer-tizenegyben.

- És lemondott a Doktor?

Sagan megtörli a tetoválást, majd ismét a bőrömhöz nyomja a tűt. Összerándulok, miközben folytatja:

- Éppen az ellenkezőjét tette. Bebörtönözte és megkínoztatta a graffitiző gyerekeket.

Meg akarok fordulni, de keze erősen tartja a vállamat.

- Letartóztatta őket? - kérdezem.

- Meg akarta mutatni a szír népnek, hogy nem tűr ellenállást. Nem érdekelte, hogy csak gyerekekről van szó. A szülők követelték, hogy engedjék el a gyerekeiket, de a kormány nem törődött velük. Sőt, az egyik vezető hivatalnok azt mondta nekik: „Felejtsétek el a gyerekeiteket, csináljatok helyettük másikat! Ha nem megy, akkor majd küldök valakit, aki megmutatja, hogy kell!”

- Uramisten! - suttogom.

- Nem mondtam, hogy boldog történet - jegyzi meg Sagan, majd folytatja. - Amikor a Doktor lecsukatta az érintett gyerekeket, emberek özönlötték el Dara városának utcáit. Tüntetések kezdődtek, de ahelyett, hogy a kormány megegyezett volna az emberekkel, erőszakosan léptek fel, és sokan meghaltak, ami országszerte tiltakozásokhoz vezetett. A nép követelte a Doktor lemondását, de ő nem volt hajlandó erre, sőt még keményebben, katonai erővel csapott le a tüntetőkre. Tetőfokára hágott az erőszak, és nemsokára polgárháború tört ki, ezért alakult ki a menekült válság is. A mai napig majdnem félmillióan haltak meg, és több millió embernek kellett elhagynia az országot, hogy mentsék az életüket.

Szóhoz sem jutok. Nem tudom, mit mondhatnék. Még biztatni sem tudom, hiszen ebben a történetben semmi bátorító nincs - és az igazat megvallva szégyellem magam, amiért nem is tudtam erről. A netes hírportálokon vagy az újságban mindig elolvasom a fejléceket, de sosem értek belőlük semmit. Nem érintett közvetlenül, így eszembe sem jutott alaposabban utánanézni.

Sagan abbahagyja a tetoválást, de nem tudom, hogy végzett-e, ezért nem mozdulok.

- Tízéves koromban költöztünk Szíriába - mondja, ezúttal halkabban. - Apám sebész, és anyával nyitottak egy gyógyászati klinikát, de egy év elteltével, amikor már kezdett eldurvulni a helyzet, visszaküldték az Államokba, hogy a nagyszüleimnél várjam meg, amíg apa vízumot szerez. Anyám akkor volt mindenórás a húgommal, ezért nem ülhetett repülőre. Azt mondták, mindössze három hónapról van szó, de mielőtt hazarepülhettek volna…

A hangja elhal. Mivel most nem tetovál, megfordulok a székkel, hogy ránézzek. Kezét összekulcsolja a térdén, és a földet bámulja. Amikor rám néz, vörös a szeme, de uralkodik magán.

-Épp, mielőtt hazajöttek volna, megszűnt a kommunikáció. Addig mindennap hívtak, de egyik pillanatról a másikra teljesen elvesztettem velük a kapcsolatot. Hét éve nem tudok róluk semmit.

Döbbenten a számra teszem a kezem.

Sagan nyugodtan ül, újra a földet nézi. Már mindkét tenyerem a számon. Nem hiszem el, hogy mindezt átélte.

Hát ezért veszi fel mindig olyan sietve a telefont, reméli, hátha hírt kap a családjáról. El sem tudom képzelni, milyen szenvedést jelenthet a hetedik éve tartó bizonytalanság.

- Mekkora seggfejnek érzem magam - suttogom. - Az én problémáim semmiségek ahhoz képest, amin te keresztülmész…

Szemében nincsenek könnyek, amikor rám néz, és ettől még jobban elszomorodom. Annyira megszokta ezt az életet, hogy már el sem sírja magát a nap minden másodpercében.

- Nem vagy seggfej, Mer - mondja, majd megfordít. - Tarts ki, mindjárt kész vagyok!

Csendben ülünk, amíg be nem fejezi a tetoválásomat. Egyre csak a vele történtek járnak a fejemben. Görcsbe rándul a gyomrom, és… tényleg seggfejnek érzem magam. Sagan elolvasta a levelemet, amiben a családom hétköznapi ostobaságairól nyavalygok, közben ő maga még azt sem tudja, életben vannak-e a szerettei.

-Kész van - suttog. Letörölgeti valami hideggel, majd elkezdi bekötözni.

- Várj csak, szeretném látni! - fordulok meg.

Megrázza a fejét.

- Még nem - mondja. - Szeretném, ha szombatig fenn hagynád a kötést.

- Szombatig? De ma még csak csütörtök van!

- Akkor várnod kell egy kicsit - mosolyog. Tetszik, hogy a komoly beszélgetés ellenére mosolyog, még ha erőltetetten is. - Addig néhány óránként bekenem hámosítóval.

Nincs ellenemre az ötlet, így vonakodva beleegyezem.

- Legalább mondd el, mi az!

- Szombaton meglátod. - Elkezdi összepakolni a tetoválófelszerelést. Felállók, és az íróasztal mellé teszem a széket, ő pedig a szekrényébe rakja a felszerelését tartalmazó dobozt.

Ahogy nézem, eláraszt az együttérzés, amiért ennyi mindenen ment keresztül. Odamegyek hozzá, átölelem, és a mellkasára hajtom a fejem. Azok után, amit hallottam, muszáj megölelnem, és amilyen hevesen ölel át engem, kérdés nélkül elfogadva az érintésem, neki is szüksége lehetett rá. Egy egész percig állunk így, majd megcsókolja a fejem búbját.

- Köszönöm! - mondja, és elenged.

- Jó éjszakát! - biccentek felé.

Hálásan elmosolyodik.

- Jó éjt, Merit!

Tizennegyedik fejezet

-Várod már a mai napot?

- Igen! - kiáltja Moby a folyosóról.

- Mennyire várod? - kérdezi Utah.

- Nagyon várom!

- Nagyon-nagyon várod?

- Nagyon-nagyon várom! - kiáltja lelkesen Moby.

A tegnap estét megelőzően csak a szememet forgattam volna erre a beszélgetésre, de azóta ismét a bátyámként kezdem szeretni Utah-t.

Apa még mindig nem tudja, hogy otthagytam az iskolát, ezért a látszat kedvéért kikászálódom az ágyból. Fogat mosok, megfésülködöm, felöltözöm, végigmegyek a szokott reggeli rutinon. Be kellene vallanom neki az igazat, de nem vagyok biztos benne, hogy felkészültem a következményekre. Mintha egy egész élet zsúfolódott volna bele az elmúlt napokba. Majd egy hét, talán két hét múlva elmondom neki. Sőt, akkor mondom el neki, ha végre elmagyarázza, miért szed anya placebotablettákat.

Belépek a konyhába. Sagan és Honor egymás mellett ül, Honor éppen nevet valamin, amit Sagan mondott. Egy kicsit megkönnyebbülök, amiért vidámnak látom. Talán most, hogy kibékültem Utah-val, már nem lesz rám olyan mérges.

Vagy mégis?

Ahogy meglát, lehervad az arcáról a mosoly, majd ismét a turmixára figyel, és ide-oda pöcköli benne a szívószálat.

Sagan legalább rám mosolyog, és amikor visszamosolygok, nevetségesen érzelgős hangulat száll meg.

- Merit, kóstold meg! - mondja Utah. A képembe tolja az egyik turmixát, a szívószálat pedig megpróbálja a számba irányítani.

- Fúj! - Félresöpröm a karját és a turmixot. - Nem kérek ebből a borzalomból!

-Pedig finom - nyújtja felém ismét. - Hidd el nekem! Csak kóstold meg!

Végül elveszem tőle azt a rohadt turmixot, és belekortyolok. Persze hogy olyan íze van, mint egy kupac zöldségnek, némi ízetlen vitaminnal. Összerándulva visszaadom neki.

- Undorító - mondom.

- Szívás - jegyzi meg Sagan.

Ekkor kinyílik a kertajtó, és apa lép be a konyhába.

- Valami nem stimmel ezzel a kutyával. - Megmossa a kezét, majd megtörli. - Mindig ilyen levert volt, mióta megjelent?

- Tegnap már jobban nézett ki - vonok vállat, majd elmegyek apa mellett, és kilépek a kertajtón. Hallom, hogy Sagan követ. Mindhárman Wolfgang házához megyünk. Letérdelek, és megsimogatom a fejét.

- Szia, haver!

A lelkesedés minden jele nélkül néz fel rám - ahogy mindig, amióta szombat éjszaka megjelent a küszöbünkön. Farka megrándul, de nem siet felállni vagy megnyalni a kezem.

- Egész héten így viselkedett? - kérdezi apa, mire bólintok, ő pedig leguggol. Soha nem hittem volna, hogy tanúja leszek, ahogy apa megsimogatja Wolfgang hátát. Apa és ez a kutya… egymásra találtak.

- Azt hittem, csak depressziós - mondom. Bűntudatom van, amiért nem szóltam többször Wolfgang állapotáról, de semmit sem tudok a kutyákról.

- Tegnap telefonáltam az állatorvosnak - mondja Sagan. - Azt mondták, holnapra be tudják szorítani, de nem hiszem, hogy addig kibírná.

- Melyik állatorvost hívtad?

- A 30-as útit, azt, aki az adománybolt mellett rendel.

- Az közel van a telephelyemhez - mondja apa, és Wolfgang teste alá csúsztatja a kezét. - Munkába menet elviszem őt az orvoshoz, hogy hamarabb megnézhessék. Merit, nyisd ki a kaput, hogy betehessem a kocsiba! - bök állával a kertkapu felé.

A kapuhoz futok, és szélesre tárom, majd apa teherautójának hátsó ajtaját is kinyitom. Apa becsúsztatja Wolfgangot az ülésre, akit láthatóan hidegen hagy a helyváltoztatás.

- Szerinted meggyógyul? - kérdezem.

- Nem tudom - mondja apa. - Telefonálok, ha már tudom, mi a helyzet.

Beszáll a kocsiba, tolatni kezd, de hirtelen megállítja a teherautót, és kiszól nekem az ablakon:

-Tegnap ezt elfelejtettem odaadni! - és átad egy zacskót. Átveszem, és nézem, ahogy apa továbbtolat a feljárón.

Amikor elhajt, belenézek a zacskóba, amiben egy trófea van. El is felejtettem, hogy kértem egyet tőle. Kiveszem a zacskóból. A szobor egy teniszezőt ábrázol.

- Ezúttal mit nyertél meg? - kérdezi Sagan.

Megnézem a trófea apró plakettjét.

- Az állami teniszbajnokságot, 2005-ben.

- Igazi csodagyerek voltál - nevet Sagan, majd a kocsijához megy, és kinyitja az ajtót. - Elvigyelek a suliba?

Mérgesen nézek rá, hiszen tudja, hogy mostanában nem voltam iskolában.

- Ügyes próbálkozás - jegyzem meg.

- Egy dobást megért - száll be a kocsiba. Becsapja az ajtót, és letekeri az ablakot. - Ha apukád szól, mi újság Wolfganggal, írok neked!

Bólintok, de aztán oldalra hajtom a fejem.

- Miért éppen neked számolna be az állapotáról?

- Talán, mert… nála dolgozom?

- Tényleg?

Azta! Az, hogy nem vagyok képben a körülöttem zajló eseményekkel, nem kifejezés.

- Nem tudtad? - nevet Sagan.

Megrázom a fejem.

- Tudtam, hogy dolgozol valahol, de nem kérdeztem meg, hogy hol.

- Apád rögtön, ahogy megismerkedtünk, munkát ajánlott, és azt is megengedte, hogy nálatok lakjak. Én nagyon kedvelem, bár tudom, hogy te többnyire nem bírod elviselni.

Hátranéz a válla felett, és kitolat a kocsifeljáróról. Mielőtt még ráfordulna az útra, röviden integet. Visszaintegetek, és nézem, ahogy elhajt.

Nem tudom, mennyi ideig állok ott, és nézem az üres utat. Olyan… talán elveszettnek érzem magam? Nem is tudom. Ezen a héten minden a feje tetejére állt.

Visszamegyek a házba, és a következő órákat naplopással töltöm. Főleg tévét nézek, de közben egyfolytában a telefonomat ellenőrzöm, hátha érkezik új hír. Apa még mindig nem írt semmit. Egyetlen üzenetet kaptam, azt is anyától. Azt kérte, menjek le valamikor délután a szuterénbe. Válaszomban azt írtam, el vagyok foglalva. Csak annyit válaszolt:

Rendben, akkor talán holnap.

Csak dühömben mondtam, hogy soha többé nem megyek le a szuterénbe. Előbb-utóbb úgyis meglátogatom, de még mindig haragszom rá. És apára is. Még mindig nem értem, miért nem válik ki Victoria ebből az őrült hármas fogatból, és továbbra sem tudom, minek szed anya placebotablettákat. Azok után, hogy végighallgattam, min ment keresztül Sagan, utálom magam, amiért maradt bennem neheztelés. Utálom, hogy Sagan gondjait hallva az én problémáim nem szűnnek meg. Utálom, hogy még mindig dühítenek a szüleim rossz döntései, holott örülnöm kellene, hogy élnek. Gyengének és kicsinyesnek érzem magam.

Felteszem a lábam a konyhaasztalra.

Én: Van valami hír az állatorvostól?

Várom, hogy feltűnjön a folyamatban lévő gépelés animációja, de nem jelenik meg. Leteszem a telefont, és magamhoz veszem a keresztrejtvényt, de ekkor megszólal a telefon, ezért félredobom. Mosolyogva látom, hogy Sagan keres.

- Halló?

- Szia! - köszön fojtottan, mintha úgy kellene kirángatnia magából a szavakat.

- Mi a baj?

Felsóhajt a telefonban.

- Apád kérte, hogy hívjalak fel. Wolfgang… nos… úton az állatorvos felé elpusztult.

Majdnem elejtem a telefonom.

- Micsoda? Hogyhogy?

- Nem tudom. Szerintem egyszerűen csak öreg volt.

Felsóhajtok, és letörlök egy váratlan könnycseppet.

- Minden oké? - kérdezi.

- Persze - mondom, és megint sóhajtok. - Csak… apa jól van?

-Biztosan. Említette, hogy később el kellene temetnünk a kutyát. Valószínűleg Brian tiszteletes templomába visszük, ezért a szokásosnál később jövök. Majd írok!

- Oké. Köszönöm, hogy szóltál.

- Este találkozunk!

Leteszem a telefont, és öt egész percen keresztül meredek a képernyőre, mielőtt megmozdulnék. Meglep, milyen szomorú vagyok, hiszen leszámítva, hogy gyerekkoromban Wolfgang a szomszéd kertben lakott, csak az utóbbi napokban kerültem vele közelebbi kapcsolatba. Élete utolsó hete katasztrofális volt. Meghalt a gazdája, kilométereket rohant az esőben, csak hogy idegenek között betegedjen meg és pusztuljon el. Örülök, hogy Brian tiszteletes birtokán temetik el. Mindketten örülnének ennek a megoldásnak.

Több óra telik el, és semmi hír nem jön apáról vagy Saganről. A házban érezhető hangulat a legjobb indulattal is csak kínosnak nevezhető, így egész este a szobámban maradok. Victoria nem is főz vacsorát, mind külön eszünk.

Éppen a mirelit vacsorám maradványait takarítom el, amikor megszólal Utah telefonja. Luckkal és Honorrel a kanapén ülnek, és tévét néznek, de a telefonja mellettem hever a bárpulton.

- Ki az? - kérdezi a nappaliból.

A kijelzőre pillantok, de nincs elmentve a szám.

- Nem tudom. Helyi telefonszám, de nevet nem ír ki!

- Felveszed?

Megtörlöm a kezem, és felveszem Utah telefonját.

- Halló?

- Honor, te vagy az?

- Nem, én Merit vagyok.

- Merit, hol van Utah? - kérdezi apa.

- A nappaliban. Mi a helyzet? Apa felsóhajt.

- Valaki… értünk tudna jönni? Nevetni kezdek. Viccelni próbál?

- Kábé nyolcvan kocsid van, apa, miért kellene érted menni?

- Mert, öhm… börtönben vagyunk.

Elhúzom a telefont a fülemtől, és kihangosítom, majd intek Utah-nak, hogy halkítsa le a tévét.

-Hogy érted, hogy börtönben vagytok? Ki az a mi? Sagan is börtönben van?

- Hosszú történet. Ha ideértek, elmondom.

- Ki van börtönben? - kérdezi a konyhába lépő Utah. Leintem, hogy maradjon csöndben, és hallhassuk apát.

- Vigyünk… óvadékot? Még sosem hoztam ki senkit a börtönből.

- Az nem kell, csak vigyetek haza. Már így is két órája várjuk, hogy engedélyezzenek egy rohadt telefonhívást!

- Oké, máris megyünk - teszem le a telefont.

- Miért vannak börtönben? - hüledezik Utah.

- Nem tudom - vonok vállat. - Szóljunk Victoriának?

- Miről? - Victoria ekkor, tökéletes időzítéssel lép be a konyhába.

- Apa börtönben van - fordul felé Utah. - Sagannel együtt.

Victoria megtorpan.

- Micsoda?

- Fogalmunk sincs, mit művelt, de alig várjuk, hogy megtudjuk - mondja Utah. Honor meg Luck is átjön a konyhába, tétován nézünk egymásra, mintha nem tudnánk, mihez kezdjünk, és ez valóban így van. Nem mindennap történik meg, hogy a börtönből kell elhoznunk az apánkat.

- Szóljatok neki, hogy hívjon fel, amint elindultatok a rendőrségről! - mondja Victoria. - Nekem Mobyval kell maradnom.

Biccentek, és a szobámba indulok, hogy felvegyem a cipőmet.

Mi a fenét követhettek el?

Tizenötödik fejezet

Amikor Sagan és apa kijön a börtönből, semmi sem látszik rajtuk, bár nem tudom, mire számítottam. Majdnem egy órája várjuk, hogy befejezzék a papírmunkát, csak annyit tudtunk meg, hogy sírgyalázás miatt tartóztatták le őket. Ötletem sincs, mit jelenthet ez.

Legszívesebben odarohannék Saganhez, és megölelném, de nem teszem, különösen mások előtt nem. Várok, amíg a kocsihoz ér, és diszkréten megszorítom a kezét.

- Mit műveltetek? - kérdezi Utah. Apa feltépi a kisbusz hátsó ajtaját.

- Megpróbáltunk eltemetni egy rohadt kutyát, ezt műveltük! Beül, és becsapja az ajtót. Várakozóan nézünk a felbőszült Saganre.

- Mondtam neki, hogy rossz ötlet - jelenti ki.

- Eltemetni a kutyát? - kérdezi Luck. Sagan megrázza a fejét.

- Azt hittem, a templomban fogjuk eltemetni, de… apátoknak más ötlete támadt.

- Jaj, ne! - mondja hitetlenkedve Honor.

- Mit ne? - értetlenkedik Utah.

-Brian tiszteletes mellé akarta temetni Wolfgangot - mondja Sagan.

- A temetőben? - kérdezi Luck.

- Tehát a sír megbolygatása miatt tartóztattak le titeket? - érdeklődöm.

- Szigorúan véve csak Brian tiszteletes sírja mellett ástunk gödröt - bólint Sagan. - De ha a rendőrség rajtakap, hogy ásókkal mászkálsz egy temetőben, nem igazán érdekli őket a magyarázat.

- Azt a rohadt… - álmélkodik Utah.

- Szálljatok már be! - kiabál apa.

Mind beszállunk a kisbuszba. Sagan mellett, a hátsó ülésen kötök ki, de nem bánom. Utah beindítja a motort, de mielőtt elindulhatnánk, megáll mellettünk egy járőrkocsi, mire apa letekeri az ablakot.

- Atyaég! - kiált fel Sagan.

- Mi az?

- Ok tartóztattak le minket. - Állával a kocsiból kiszálló rendőrök felé bök.

- Apa… - szólalok meg, nehogy valami ostobaságot csináljon.

- Mit tettek a kutyával? - kérdezi apa a rendőröktől. A rendőr, aki a vezetőülésből szállt ki, az ablakhoz lép.

- Brian tiszteletes templománál temettük el - válaszol. - Oda, ahova eleve kellett volna!

-Késő bánat ebgondolat, vagy mi a rohadt élet - jegyzi meg apa, majd int Utah-nak. - Induljunk!

Utah tolatni kezd. A rendőr még megkopogtatja a motorháztetőt, majd társával elindul az őrs felé, miközben mindketten röhögésben törnek ki.

- Szuper, egy újabb pletyka a Voss család rovására - szólal meg az előttünk levő ülésen Honor.

- Tulajdonképpen nem pletyka - jegyzi meg Sagan. - Engedély nélkül ástunk egy temetőben, ami törvénybe ütközik.

Honor megpördül.

- Tudom, és most az egész város azt fogja hinni, hogy apa Brian tiszteletest akarta exhumálni! Mindenki tudja róla, hogy ateista! Majd kitalálják, hogy sátánista rituálékat akart végezni a holttestén!

- Mondtak már rólunk rosszabbat is - jegyzi meg apa az első ülésen.

Honor ismét előrefordul.

- Ami nem lenne olyan rossz, ha a pletykák többsége nem lenne igaz - jegyzi meg epésen.

Apa ránéz a visszapillantó tükörben.

- Csak nem szégyelled a családodat?

- Nem - sóhajt Honor. - Csak azt szégyellem, hogy a lányod vagyok!

- Basszus! - suttogja Luck.

Apa megfordul.

- Miért, Honor? - kérdezi.

- Apa, ne kapd fel a vizet! - szólal meg Utah. - Kemény hét áll mögöttünk.

- Nem is tudom - válaszol maró gúnnyal Honor. -Talán mert halványlila gőzöd sincs, hogyan legyél normális férj vagy apa?

Apa előrefordul, és kinyitja az ajtaja zárját.

- Állítsd meg a buszt!

- Mi? - kiált fel Utah. - Nem állok meg!

- Állítsd meg a buszt! - ordít apa.

- Álljunk meg, Utah! - mondom. Ha választani lehet, inkább a kisbuszon kívül kapjon apa ideg-összeroppanást.

Utah lehúzódik az útról, de még mielőtt leállíthatná a kocsit, apa már fel is tépi az ajtót, és kikászálódik a kocsiból. Döbbenten nézzük, ahogy a kavicsokat rugdossa az út szélén. Még sohasem láttam ennyire feldúltnak.

- Minden rendben vele? - kérdezem Sagantől, aki vállat von.

- Nem tűnt úgy, hogy bármi baja lenne, amikor letartóztattak minket - von vállat Sagan. - Még tréfálkozott is.

Utah kiszáll, és megkerüli a buszt. Honor is kinyitja az ajtót, mire mindenki kiszáll. Mire mind a kisbusz mellett állunk, apa abbahagyja a kavicsok ellen intézett támadását, és levegőért kapkod, majd felénk int.

- Azt hiszitek, mindent tudok, csak mert felnőtt vagyok? Azt hiszitek, nincs jogom hibázni? - Nem kiabál, de az is biztos, hogy nem magában beszél. Fel-alá kezd járkálni. - Előfordul, hogy hiába próbálkozunk, nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy szeretnénk!

Utah dühösnek tűnik.

- A rossz döntéseknek általában nincsenek rózsás következményei, apa! Talán ez eszedbe juthatott volna, mielőtt megcsaltad anyát!

Apa elindul Utah felé, elég gyorsan ahhoz, hogy Utah csak hátrálni tudjon, amíg a kisbuszba nem ütközik.

- Éppen erről beszélek! Azt képzelitek, mindent tudtok! Megpördül, majd néhány lépésnyire eltávolodik tőlünk.

A tarkójára kulcsolja a kezét, és mélyen felsóhajt. Mikor megfordul, egyenesen rám néz. Sagan bátorítóan csúsztatja a derekamra a kezét.

- Tudni akarod, miért placebotabletták voltak, amiket elloptál? Bólintok. Azóta tudni akarom az okát, amióta tudomást szereztem róla.

- Anyátoknak nincsenek fájdalmai. Nem gyógyult rákbeteg. Soha nem is volt rákja! - mondja apa zaklatottan, és közelebb lép hozzánk. - Sosem volt rákja. Tessék, ezt emészthetitek!

Utah apánk felé lép. Látom, hogy ökölbe szorul a keze.

- Ajánlom, hogy ezt fejtsd ki bővebben, mert nagyon kevés választ el attól, hogy behúzzak neked egyet!

Apa keserűen felnevet. Megérinti az arcát, majd ernyedten engedi le a kezét.

- Anyátoknak… gondjai vannak, amióta autóbalesete volt. - Már nem kiabál, csak legyőzöttnek tűnik. - Az agysérülése megváltoztatta. Már nem ugyanaz, aki volt, és tudom, hogy nem ismertétek előtte, de…

Eltorzul az arca, és úgy néz fel az égre, mintha a könnyeivel küszködne.

- Csodálatos nő volt. Tökéletes. És… boldog.

Elfordul tőlünk, hogy ne lássuk, hogy sír. Az egyik legszomorúbb látvány, aminek valaha tanúja voltam.

Eltakarom a számat, és várom, hogy összeszedje magát, mást nem tehetek.

Amikor végre megfordul, nem néz ránk, csak a földre mered.

- Életem legnehezebb szakasza volt, amikor végignéztem, hogyan változik meg teljesen az a nő, akibe annak idején szerelmes lettem. Még annál is nehezebb, mint amikor egyedül kellett gondoskodnom három két éven aluli gyerekről, mert anyátok az egyik rohama miatt hetekig ágyban feküdt. Annál is rosszabb volt, mint amikor elkezdett betegségeket hallucinálni, és meggyőzte magát, hogy haldoklik. Arról nem is szólva, mikor el kellett különíttetnem, és azt hazudnom nektek, hogy anyátok rákos betegen fekszik a kórházban. Rákkal, amit saját magának hallucinált.

Rám, majd Honorre, végül Utah-ra néz.

- Ő nem az a nő, akit elvettem feleségül. Tudom, hogy szörnyű dolog volt tőlem, amiért viszonyt kezdtem Victoriával, de megtörtént, és nem tehetem semmissé. Igen, borzalmas, mert anyátok elméje néha kitisztul, és akkor megérti, mi történt vele, hogy mi történt a házasságunkkal, és ez mindkettőnk számára rettenetes. Csak annyit tudok tenni, hogy átölelem, és elmondom neki, hogy még mindig szeretem, és mindig is szeretni fogom. Szeretem az anyátokat, de… néha nem az elképzelésünknek megfelelően alakul az életünk. Hiába vagyok ateista, mindennap hálát adok az égnek, hogy a feleségem ezt megérti. Az elmúlt négy és fél évben Victoria egy házban élt egy nővel, akibe még mindig szerelmes vagyok, és nem kérdőjelezi meg, ha anyátoknak szüksége van rám. Egyikőtöket sem teszi helyre, amikor sértegetitek, és mindennek elmondjátok.

A kisbuszhoz megy, és kiveszi a kabátját.

- Egyikőtöknek sem mondtam el az igazat, mert nem akartam, hogy ítélkezzetek anyátok felett. Nem csaltam meg a rákban haldokló feleségemet, mert nem haldoklott. Most sem haldoklik. Beteg, de egyikünk sem segíthet rajta. - Felveszi a kabátot. - Gyalog megyek haza.

Hátrahagyja a kisbuszt, és elindul a ház felé, ami innen még mindig három mérföldnyire van. Megáll, és ismét ránk néz.

- Csak azt akartam, hogy olyan anyátok legyen, akit megérdemelnétek, akit mindennél többre tartanátok. Victoria is csak ennyit szeretett volna. - Lép egyet hátrafelé. - Fogalmam sem volt róla, hogy közben ennyire meggyűlöltök engem.

Újra megfordul, és elindul a ház irányába. Hallom, hogy Honor sír. Még Utah is. Letörlöm a könnyeim, és megpróbálok levegőt venni, amivel még két másodpercig kihúzhatom zokogás nélkül.

Mind megdöbbentünk. Percekbe is beletelik, mire meg tudunk mozdulni. Apa már rég eltűnt a szemünk elől, amikor Utah összeszedi magát annyira, hogy megszólaljon.

- Szálljatok be! - mondja. Beül a vezetőülésbe, de mi nem mozdulunk. Utah erre a dudára tenyerel, és a kormányra csap. - Szálljatok már be a rohadt buszba!

Luck beül mellé, mi pedig bemászunk a hátsó ülésre. Mielőtt azonban Sagan becsukhatná az ajtót, Utah ki is lő a kocsival, és élesen visszakanyarodik.

- Hova megyünk? - kérdezi Honor.

- Eltemetjük Brian tiszteletes mellé azt a nyomorult kutyát!

Tizenhatodik fejezet

Brian tiszteletes új temploma sokkal nagyobb, mint a régi, amiben most élünk. Már nem érzem magam olyan rosszul, amiért apa annak idején megvette. Úgy látszik, Brian tiszteletes bővítésre törekedett… legalábbis, amíg meg nem halt.

- Siessetek! - mondja sürgetően Honor. Sagan a friss földet lapátolja Wolfgang sírjáról. Utah a kocsifeljárón őrködik, Luck pedig… te jó isten, mit művel?

- Miért turkálod az orrod?

Luck a pólójába törli az ujját, és vállat von.

-Undorító vagy - közli vele Honor, majd rám néz, és fojtottan motyogni kezd: - És te majdnem lefeküdtél vele…

Nem veszek tudomást a sértésről, nem akarok veszekedni vele, amikor ötünkből hárman az újonnan vásárolt ásókkal ácsorgunk, mert annak nem lenne jó vége. Arról nem is szólva, hogy… nos… én sem hiszem el, hogy majdnem lefeküdtem Luckkal.

- Megvan - mondja Sagan. Előrehajol, és elkotorja a földet a Wolfgangra tekert lepedőről. - Luck, segíts nekem!

Luck megrázza a fejét.

- Nincs az az isten, öregem! Amit művelsz, az maga a kiprovokált átok, én nem akarok a részese lenni!

- Jaj, az ég szerelmére! - hajolok előre, és segítek Sagannek kiásni Wolfgang többi részét is. Sagan egyedül is el tudja vinni a kisbuszig. Kinyitom neki a csomagtartót, ő pedig beteszi.

- Be kell temetnem a sírt, hogy senki se fogjon gyanút.

- Egész jól megy neked ez a kemény bűnözői életforma - heccelem, mire elvigyorodik, és becsukja a csomagtartó ajtaját.

-Bírod a kemény bűnözőket? - vonja fel a szemöldökét, és az egyértelmű flörtre nagyot dobban a szívem.

Hallom Honor morgását, amikor elmegy mellettünk.

- Máris elegem van ebből az egészből…

Sagan a szemét forgatja, majd visszamegy a templom mellé, hogy betemesse a gödröt. Mikor végre mindenki visszaült a kisbuszba, Honor megszólal:

- Egyáltalán miért csináljuk ezt? Apa utálta ezt a kutyát. Nem hinném, hogy különösebben érdekelné, hol kaparjuk el!

Sagan fejét csóválva jelzi, hogy nem ért egyet.

- Nagyon is érdekli. Nem tudom, miért akarta olyan nagyon Brian tiszteletes mellé temetni, de valamilyen rejtélyes oknál fogva azt szeretné, ha együtt lennének a sírban.

Utah kifordul a templom parkolójából, és felkapcsolja a fényszórót.

- Szerintem apa valahol mindig is rosszul érezte magát, amiért megvette Brian tiszteletes feje felől a templomot. Talán így akar vezekelni.

- Apátok ateista - mondja Luck. - Szerintem az ő esetében a bűntudat a helyes kifejezés.

Honor eltakarja az orrát és a száját.

- Valaki tekerje le az ablakot! Olyan szag árad ebből a kutyából, hogy mindjárt hányok!

Wolfgang tényleg iszonyúan bűzlik. Utah mindkét első ablakot leengedi, de nem sokat segít. Orromra vonom a pólóm, és le se húzom, amíg oda nem érünk a temetőhöz.

-Hol van Brian tiszteletes nyughelye? - kérdezi Utah. Sagan egy sírra mutat, nem túl messzire a kaputól. Utah úgy fordul a körforgalomban, hogy a kisbusz a temető bejárata felé álljon. Leparkol, és megkéri Honort meg engem, hogy álljunk őrt.

- Nem akarok őrködni - mondom, és becsapom a kocsi ajtaját. - Segíteni akarok az ásásban!

Honor megkerüli a kocsit, és beül a vezetőülésbe.

- Majd én őrködöm - mondja.

Utah és Luck hátramennek, hogy kihalásszák Wolfgangot, Sagan pedig megragadja a kezem, és megszorítja, ahogy rám néz.

- Maradj a kocsiban! - mondja. - Nem fog sokáig tartani.

- Nem maradok kettesben Honorrel - rázom meg a fejem. - Utál engem.

- Pontosan ezért kellene a kocsiban maradnod, Merit - néz rám élesen Sagan. - Ezen csak te tudsz segíteni.

Fújtatva fonom össze a karom.

- Hát jó, beszélek vele, ha nagyon muszáj - mondom mérgesen.

Köszönöm, tátogja Sagan, majd megfordul. Nézem, ahogy hármasban elindulnak a frissen ásott sír felé, aztán beszállok abba az átkozott kocsiba.

Amikor becsapom az ajtót, Honor maximális hangerőre tekeri a rádiót, hogy semmit se halljon meg abból, amit mondani szándékozom. Előrehajolok, és kikapcsolom a rádiót.

Honor előrehajol, és ismét feltekeri.

Kikapcsolom.

Feltekeri.

Előrehajolok, leállítom a kocsit, és kihúzom a slusszkulcsot, mire a rádió végleg elhallgat.

- Benyalhatod - morog Honor.

Mindketten nevetésben törünk ki. Régen a „benyalhatod” volt az egyik kedvenc sértésünk. Évek óta nem mondta ezt nekem.

Gyerekkorunkban Utah-nak volt egy Douglas nevű barátja. Körülbelül egy mérföldre lakott tőlünk, gyakran látott vendég volt, amikor még a Dolláros Voss mögötti házban laktunk. Aznap jött utoljára, amikor megvádolt engem, hogy csaltam az ugróiskolában. Hogy lehet egyáltalán csalni az ugróiskolában? Emlékszem, Utah annyira dühös lett, amiért Douglas csalással vádolt engem, hogy hazaküldte.

- Benyalhatod! - vágott vissza kiabálva Douglas.

Lehet, hogy jobban sérült volna Utah egója, ha Douglas helyesen káromkodik. Nyolc- vagy kilencéves lehettem, de még nekem is leesett, hogy a „benyalhatod” vicces, és nevetni kezdtem, mire Douglas még mérgesebb lett, és felemelt ököllel közelített felém, hogy megüssön.

Nem vette észre azonban, hogy apa éppen mögötte áll.

- Douglas? - szólalt meg, mire a srác métereket ugrott ijedtében. - Azt hiszem, ideje hazamenned.

Douglas meg se fordult, olyan gyorsan iszkolt az út felé, ahogy csak tudott. Amikor már legalább harminc méterre eltávolodott, apa utánaszólt:

- Csak a rend kedvéért: helyesen „bekaphatod” és nem „benyalhatod”!

Douglast sosem láttuk többé, de a „benyalhatod” a kedvenc sértésünkké lépett elő. Olyan régen hallottam utoljára, hogy már el is felejtettem, mennyit használtuk.

Honor megérinti a rádiót, és felsóhajt.

-Hallottam, mit mondtál tegnap apának. - Piszkálni kezdi a kormányt, és apró bőrdarabokat húz le róla.

- Tegnap sok mindent mondtam apának. Mire gondolsz pontosan?

Hátradől, és kinéz az ablakon.

- Azt mondtad neki, hogy egy hajszál választ el engem a nekrofíliától.

Behunyom a szemem, és ismét érzem azt a bűntudatot, amit a héten már olyan sokszor. Nem is tudtam, hogy Honor még otthon volt, amikor ezt mondtam.

- Merit, úgy csinálsz, mintha az egész életem a halál körül forogna, de ez nem megszállottság! Két sráccal voltam, amióta Kirk meghalt. Kettővel.

- Ebbe Colby is beleszámít?

- Nem, ő még él - forgatja a szemét.

-Plusz Kirk - mutatok rá. - Vagyis összesen négy. Évente átlagosan két pasit temetsz el.

- Rendben, értelek - mondja elkeseredetten. - De ettől még nem leszel nálam jobb.

- Nem is mondtam, hogy jobb lennék.

- Nem is kell. Látom abból, ahogy rám nézel! Mindig ítélkezel! Tiltakozni akarok, de elgondolkodom, hogy talán igaza van.

Határozott véleményem van a nővéremről. Ez ítélkezésnek számít? Én is dühös vagyok, amikor felettem ítélkeznek az emberek, de talán én sem vagyok jobb.

Hirtelen azt kívánom, bárcsak ne kapcsoltam volna ki a rádiót. Eddig nem alakul jól a beszélgetés.

- Gondolod, hogy szerelmes vagy Saganbe? - kérdezi.

- Hogy jön ez ide?

- Válaszolj, légy szíves! Csak szemléltetni akarok valamit. Kinézek az ablakon, és figyelem, ahogy Sagan kiássa ugyanazt a gödröt, amit ma már korábban is kiásott.

- Alig ismerem, de van, amit szeretek benne - válaszolom. - Szeretem az érzést, amit érzek iránta. Szeretek vele lenni. Szeretem a néma nevetését, a morbid rajzait, és hogy nem úgy gondolkodik, mint a kortársaink többsége, de még nem ismerem olyan régóta, hogy bele is szeressek.

- Felejtsd el az időt, Merit! Nézz rá, és mondd meg nekem, hogy szerelmes vagy-e belé!

Felsóhajtok. Az nem kifejezés, hogy szerelmes vagyok, inkább azt mondanám: beleszédültem, beleőrültem, belebolondultam. A „szerelmes” túl enyhe kifejezés.

Felhúzom a lábam, és Honor felé fordulok.

- Ostobának érzem magam, mert alig ismerem, de úgy érzem, abban a pillanatban beleszerettem, ahogy megláttam. Ezért viselkedtem mostanában ennyire dilinyósan. Azt hittem, te jársz vele, ezért igyekeztem mindkettőtöktől távolságot tartani. Minél jobban megismerem, annál jobban szeretem, annyira, hogy nem tudom elviselni. Csak rá tudok gondolni, csak rá akarok gondolni. Alig kapok levegőt, ha a közelemben van, de akkor se, ha nincs mellettem. Az ő kedvéért szeretnék tanulni, változni, érettebbé válni. Azzá akarok válni, akivé szerinte válhatok.

A szófosás után mély levegőt veszek. Honor felnevet.

- Vaó! - mondja. - Oké, értelek.

Behunyom a szemem. Ég az arcom, amiért mindezt kimondtam. Amikor kinyitom a szemem, Honor már felém fordult, fejét a támlához támasztja, szemét lesüti.

- Ugyanígy éreztem Kirk iránt - mondja halkan. - Tudom, hogy még gyerek voltam, de ugyanígy éreztem. Ő volt a lelki társam, azt hittem, egész életünkben együtt leszünk. - Ekkor rám néz. - Ő meghalt, de az érzéseim iránta megmaradtak, nem tűntek el, csak nem tudtam kihez kapcsolni őket. Aggódtam Kirkért, mert többé nem láthattam, nem érinthettem meg. Azt gondoltam, hogy akárhol legyen is, talán ő is ugyanolyan borzalmasan érzi magát, mint én.

Hangjában halvány szégyen árnya bujkál, ahogy elmondja nekem mindezt, majd vállat von, és folytatja:

- Ekkor kezdtem beszélgetni az online terápiás csoportba járó fiúkkal, akik ugyanúgy haldokoltak, mint Kirk. Meséltem nekik róla. Elmondtam nekik, mennyire szerettem őt, így, ha a mennyországba jutnak, és találkoznak Kirkkel, elmondhassák neki: „Helló! Ismerem a barátnődet, nagyon szeret téged!”

Hátradől, és felteszi a lábát a kesztyűtartóra.

- Már nem így gondolkodom, de ez indított el ezen az úton. Néhány hónappal azután, hogy Kirk meghalt, Trevor, a dallasi terápiás csoport egyik tagja hospice-házba került. Nem szerettem annyira, mint Kirköt, mégis vonzódtam hozzá, és tudtam, hogy amikor Kirk haldoklott, megnyugtatta a jelenlétem. Amikor Trevornak is szüksége volt erre, megadtam neki. Jó érzés volt, hogy egy kicsit elviselhetőbbé tettem számára a halált. Trevor után Micha következett… Most pedig Colby. Tudom, hogy szerinted ez borzalmas, mintha kihasználnám az embereket, vagy betegesen vonzódnék a halálos betegekhez - néz rám élesen. - Tévedsz, Merit. Azért teszem, mert ha csak egy kicsit is, de segítek nekik szembenézni a legnehezebb feladattal, amivel ember szembenézhet. Ennyit teszek, nem többet. Számomra jó érzés, ha a támogatásom mellett könnyebben megbékélnek a halállal. Te viszont úgy fested le, mintha ez valami rossz dolog lenne, és folyton pszichiáterhez akarsz küldeni! Ez olyan… gonosz dolog. Néha nagyon gonosz tudsz lenni.

Amíg beszélt, egy szót sem szóltam. Figyeltem, és feldolgoztam a hallottakat. Ahogy nézem a testvéremet, az egypetéjű ikernővéremet, most nem is ismerek rá. Életemben először vadidegenként nézek rá. Először fordul meg a fejemben, hogy talán súlyosan félreismertem, és ez alapján évekig helytelenül ítéltem meg.

Elfordulok, és kinézek az ablakon, figyelem, ahogy a fiúk földet hánynak a sírba. Megpróbálom elképzelni, mit tennék, ha valami történne Sagannel. Hogy érezném magam, ha végig kellene néznem, ahogy meghal?

Soha nem éreztem át Honor bánatát, amikor Kirköt gyászolta. Idegen volt számomra ez a fajta szerelem. Akkor még sokkal fiatalabbak voltunk; egyszerűen azt hittem, hogy feleslegesen cirkuszol.

Sok évig haragudtam Utah-ra, amiért nem akart hozzám közelebb kerülni, mégis ugyanígy bántam a saját ikertestvéremmel.

Felé fordulok, kinyújtom a karom, és átölelem. Ahogy hozzáérek, hallom, ahogy felsóhajt, mintha csak az ölelésemre lett volna szüksége. Sokáig dühös voltam a családomra, amiért nem ölelnek meg, miközben talán ők is haragudtak rám, amiért nem ölelem meg őket.

- Nagyon sajnálom, Honor - simogatom meg a fejét, majd ugyanazt mondom, amit Utah mondott nekem: - Jobb testvér leszek. Ígérem.

Halkan, megkönnyebbülten felsóhajt, de nem enged el. Sokáig öleljük egymást, és eltűnődöm, miért kerülte ez a család olyan sokáig az őszinteséget és az ölelést. Nem is olyan rossz. Talán már mindenki várta, ki lesz az első kezdeményező, de senki sem tette meg. Lehet, hogy sok családi problémának ez az oka. Nem a sokáig elhallgatott sérelmek, hanem hogy senkinek sincs bátorsága megtenni a problémák megoldása felé vezető első lépéseket.

Honor egy idő után elhúzódik, majd lehajtja a napellenzőt. Szeme alól ledörzsöli az elkenődött szempillaspirált, majd hátradől, és a kezemért nyúl, hogy megszorítsa.

- Nagyon sajnálom, amit az elmúlt napokban vágtam a fejedhez Utah-val kapcsolatban, de… azt hiszem, dühös voltam, amiért sosem mondtad el. Miért nem mondtál el ilyen súlyos dolgot nekem, Merit? A testvéred vagyok!

- Nem tudom. Megijedtem. Minél jobban elzártam magamban a történteket, annál erősebb harag lett a félelmemből, különösen, amikor láttam, milyen közel kerültetek egymáshoz Utah-val. Én is ezt szerettem volna.

- Túlságosan is makacsok vagyunk mindketten.

Egyetértek vele. Kinézünk az ablakon, és belélegezzük a csendet. A fiúk még dolgoznak, Sagan már a pólóját is ledobta. Nem tudom levenni a szemem róla, ahogy le-lehajol, és a gödörbe lapátolja a földet.

- Van akár csak egy hibája is? - mélázom el. - Egyszerűen tökéletes!

-Fúj, nekem túl egészséges - feleli Honor. - Én a törékenyebbekre bukom!

- Tehát te viccelhetsz ezzel, de én nem?

Honor nevetni kezd, majd elmosolyodik.

- Tényleg jó ember, Merit - mondja kis sóhajjal. - Bánj vele jól, rendben?

Meg is tenném, ha esélyt kapnék rá.

- Örülök, hogy tévedtem veletek kapcsolatban. Nem hiszem, hogy valaha is ki tudtam volna békülni veled, ha szerelmes lennél belé.

- Benyalhatod - kuncog Honor.

Mosolygok. Istenem, de hiányzott!

- Gondolod, hogy meg tud minket különböztetni? - kérdezi Honor egy pillanatnyi csend után.

Vállat vonok, mire Honor kiegyenesedik, szemében csintalan szikrák csillognak.

- Próbáljuk ki!

Mindketten elvigyorodunk, majd a kisbusz hátsó részébe mászunk, és ruhát cserélünk. Kiengedem a hajam, és átadom neki a hajgumimat. Ujjaimmal kifésülöm, ö pedig kontyba köti az övét.

-Pisilnem kell - mondja nevetve. - Észrevetted már, hogy a rosszalkodástól mindig pisilni kell?

- Mostanáig nem!

Ahogy sikeresen ruhát váltottunk, visszamászunk az első ülésre. Ezúttal én ülök a vezetőülésbe, Honor pedig mellém. Alig helyezkedünk el, amikor a srácok a vállukra vetik az ásót, és elindulnak felénk. Szívem vadul ver. Félek, hogy Sagan nem veszi észre a cserét. Mit jelent, ha tényleg nem? Hogy hazudott az első találkozásunkról? Hogy valójában nem tud minket megkülönböztetni? Azon az éjszakán, a kanapén viszonylag hamar átlátott a szitán.

Kezdem megbánni ezt a csínyt.

Először Utah ér a kocsihoz.

-Én vezetek! - közli, és int, hogy üljek hátra. Honor és én is hátramegyünk, én a leghátsó ülésre ülök, Honor pedig az egyik középső ülésre. Sagan Luckkal beszélgetve száll be, egyikünkre sem néz közben. Leül a másik középső ülésre, és becsapja az ajtót, közben Utah már indítja is a motort. Sagan rácsap Utah ülésére.

- Siessünk! - sürgeti Utah-t. - Nem szeretném, ha egyazon napon ugyanazért kétszer is letartóztatnának!

Hátradől, majd kedvesen mosolyogva néz Honorre.

- Ehes vagy? Es te? - néz rám, majd előrefordul. - Nem vagytok éhesek? Én majd éhen veszek.

Honor bólint, de nem válaszol. Én sem. Tudom, hogy hasonlít a hangunk, de biztos vagyok benne, hogy könnyebben rájönne a csínyre, ha megszólalnánk.

- Menjünk a Taco Bellbe! - mondja Luck.

-Honor utálja a Taco Bellt - veti ellen Utah. - Menjünk az Arby’sba!

Még jó, hogy éppen én vagyok Honor, mert a Taco Bell a kedvenc éttermem.

- Nekem jó lesz a Taco Bell, nem bánom, ha oda megyünk!

Honor megfordul, és mérgesen néz rám.

-Tudod… - fordul meg Sagan, hogy Honorre nézzen, majd megfogja a kezét. Istenem, és ha megint meg akar csókolni, és nem is ő vagyok én?

Sagan a másik kezét is felemeli, és megérinti Honor arcát.

- Elég hülyén nézel ki Merit cuccaiban - mondja.

- Basszus, már azt hittük, beugrottál! - morog Honor.

Halleluja!

Sagan rögtön el is engedi Honort, majd átmászik mellém, a hátsó ülésre. Átkarolja a vállam, és gyors puszit nyom a fejemre.

- Köszönöm - suttogja.

Amikor ránézek, mosolyog. Látom rajta, hogy örül, amiért Honor és én megpróbáltuk átverni, mert ez azt jelenti, hogy kibékültünk. Pontosan ezt remélte.

- Döglöttkutya-szagod van - mondom.

- Nem is! Keménybűnöző-szagom van!

- Meg a frászt, mindannyian bűzlötök a haláltól - közli Honor. - Engedjétek le az ablakokat!

Iszonyú büdös van. Az orromra húzom a pólóm, és el se veszem onnan, amíg a Taco Bellhez nem érünk.

*

Éjfél is elmúlt, mire hazakeveredünk, de amint belépünk az ajtón, Honor, Utah és én is üzenetet kapunk anyától. Biztosan hallotta, amikor megérkeztünk.

Valamelyikőtök le tudna jönni? Különös hangokat hallok.

A telefonomból felpillantva látom, hogy Utah és Honor is engem néz.

- Ki a soros? - kérdezi Utah.

- Azt hiszem, én - von vállat Honor. - Pár nappal ezelőtt néztem le hozzá utoljára.

- Én is - mondja Utah.

- Én sem voltam lenn egy ideje.

Mindhárman a szuterén felé indulunk. Amikor levonulunk a lépcsőn, anya a szoba másik oldalán áll, és az ablakra mered. Mintha alvásból riadt volna fel, pizsama van rajta, a haja kócos.

-Halljátok ezt? - lép felénk ijedten. - Hol elcsendesül, hol újrakezdődik!

Utah az ablakhoz lép, de Honorre és rám pillant közben. Igyekszünk magunkon uralkodni, de minden megváltozott. Nem tudom, hogy valaha képesek leszünk-e ugyanúgy nézni anyára, miután apa elmondta nekünk az igazat róla. Ez rossz dolog? Azt hiszem, nem, sőt. Most már sokkal jobban együttérzek vele, mint az évek során valaha. Most, hogy tudom, min ment keresztül, a megvetésem is eltűnt.

A gyanakvás azonban megmaradt. Mivel tudatában vagyok, hogy anya mentális egészsége mennyire rányomja a bélyegét az életére, máris kételkedve hallgatom az állítólagos zajokról szóló panaszt. Mindig is tudtuk, hogy problémákkal küzd, de amióta apa elmondta, mennyire mélyen gyökereznek ezek a problémák, ezután valószínűleg mind gyanakvással fogjuk szemlélni anya kiszámíthatatlan viselkedését.

Utah megáll a szuterénablak alatt, és figyel. Mind csendben vagyunk, de nem hallunk semmit.

- Mit hallasz pontosan, anya? - kérdezi Utah, és anya az ablak felé int.

- Mintha valami baja lenne annak a kutyának! Egész nap és egész este vinnyogott, nem tudok tőle aludni!

Honor szomorúan néz rám. Még az sem jut el anya tudatáig, hogy Wolfgang elpusztult, és el is temettük. Utóbbit többször is.

- Anya… - szólalok meg. Szegénykém, jár a fejemben, de a hangom a lehető legfinomabb. - Már nincs itt a kutya.

- Nem, nem, higgyétek el, tényleg van valami az ablakban! - Annyira hevesen bizonygatja, hogy járkálni kezd fel-alá.

Utah biccent, és a lépcső felé indul.

- Megnézem - mondja, miközben felrohan a lépcsőn.

Anya az ágyához lép, és a szélére ül. Honor mellé telepszik, és nyugtatóan simogatja meg a haját.

- Éhes vagy? - kérdezi tőle.

Ahogy kimondja, eszembe jut, hogy egyikünk se vitt neki ma este vacsorát. Amikor apa telefonált, hogy letartóztatták, mind egyenesen a börtönhöz mentünk. Még a Taco Bellben sem jutott eszembe, hogy anyának is venni kellene valamit.

- Nem. Victoria hozott nekem ételt, és ne felejtsétek el, hogy van idelenn hűtőm! Nem halok éhen, ha kimarad egy étkezés.

Honorrel döbbenten nézünk egymásra.

- Victoria hozott neked vacsorát?

Anya könnyedén feláll, mintha nem épp most mondta volna, hogy Victoria lent járt. Nem gondoltam volna, hogy volt idelenn, amióta anya a szuterénben lakik. A hét legfontosabb tanulsága, hogy tényleg nem ismerem olyan jól az embereket, mint hittem.

Ekkor kopogás hallatszik a szuterénablak felől.

- Merit! - mondja Utah. A hangját eltompítja az üveg. - Gyere ki!

Felfutok a lépcsőn, kimegyek az udvarra, és a szuterénablak felé veszem az irányt, ahol Utah térdel.

- Ezt nem fogod elhinni! - mondja. Felemel valamit a földről, és biccent, hogy lépjek közelebb.

- Mi az?

- Kiskutyák! Két kiskutya!

Azonnal térdre zuhanok Utah mellett.

- Nem hülyéskedsz? Honnan pottyantak ezek ide? - Kiveszem Utah kezéből az egyik kutyust. Fekete és icipici. Legfeljebb egy- vagy kétnapos lehet. Körbepillantok. - Hol lehet a mamájuk?

Utah a mellére vonja a másik kiskutyát.

- Az a gyanúm, hogy Brian tiszteletes mellett nyugszik…

Na, álljunk meg egy percre!

Vagy kettőre.

- Ezek szerint Wolfgang… lány volt?

- Minden jel szerint - nevet fel Utah.

- De hát… - Lepillantok a kezemben tartott kiskutyára. - Biztosan nagyon éhesek! Hogy tartsuk így életben őket?

Utah a másik kiskutyát is átadja nekem, és feláll.

- Megpróbálom felhívni az ügyeletes állatorvost. Te vidd le őket anyához, hadd lássa, mi tartotta ébren!

Mindkét kölyköt ölbe veszem, és beviszem a házba, majd le a szuterénbe.

- Mi a fene? - kérdezi Honor, és rögtön át is veszi tőlem az egyik kutyust. - Honnan keveredtek ide szegénykék?

Meglepő módon anya rögtön nyúl a másik kiskutyáért.

- Ó, istenem! - sóhajt fel, és magához öleli a kicsit. - Tehát ti vagytok a tettesek? Mennyire édesek vagytok!

-Wolfgangról kiderült, hogy nőstény kutya volt. Utah felhívja az állatorvost, és megkérdezi, mit tehetünk a kiskutyákért.

- Az egyiket meg akarom tartani! - mondja anya. - Szerintetek megtarthatom az egyiket?

Kinyújtom a kezem, és megsimogatom a karjában tartott kiskutyát.

- Nem tudom, anya… egy szuterénben nehéz kutyát nevelni.

-Úgy van, de Utah biztos megengedné, hogy megtartsd az egyiket, ha visszaköltöznél vele a régi házba - helyesel Honor, és röpke pillantást vet rám, mielőtt ismét anyára nézne. - Néhány hét múlva elkészül az átépítéssel!

Anya egy kis ideig hallgat, csak a kiskutyát nézi, és a hátát simogatja.

- Szerintetek megengedné? - kérdezi csendesen.

Honor rám néz, és elmosolyodik.

Nem tudom, hogy végül valóban visszaköltözik-e a régi házunkba, de hosszú idő óta most először gondolkodott el azon, hogy elhagyja a szuterént, és ez mindenképpen haladás.

Utah ismét lejön a lépcsőn.

- Találtam egy állatorvost, aki vállalná a kezelésüket, de rögtön el kellene vinnünk őket hozzá! Fecskendővel kell őket tápszerezni, és az első héten néhány óránként etetni.

-Én segíthetek! - mondja anya lelkesen. - Ha visszaértek, lehozzátok őket ide?

Utah biccent, és átveszi tőle meg Honortől a kiskutyákat.

- Persze, de lehet, hogy időbe telik. Ha hazaértünk, felébresztelek.

-Én is veled megyek! - jelenti ki Honor, és Utah-val együtt elhagyják a szuterént.

Egyedül maradok anyával, és őt figyelem. Körbejár a kis szuterénben, rendet rak, készül a kiskutyák visszatérésére. Lelkesedése láttán elmosolyodom.

- Nem azt mondta Utah, hogy Wolfgang az anyjuk? A kutya, akit apátok annyira utált?

- Bizony, ő az.

Anya nevet.

- Nem is tudom, miért, de ettől csak még jobban szeretem azokat a kiskutyákat. - Leül a kanapéjára, és ásít. Nemsokára észreveszi, hogy őt nézem. - Mi az?

- Semmi - vonok vállat.

- Feldúltnak tűnsz.

Sóhajtva ülök le mellé.

- Apa szerint hétfőtől pszichológushoz kell mennem.

Anya megveregeti a térdem, ami szokatlan gesztus tőle.

- Apád szerint az orvosok mindent rendbe hoznak, de az én orvosom sosem hozott engem rendbe. - Rám pillant. - Beszéljek apáddal?

Elgondolkodom ezen a kérdésen, de a szobám padlóján heverő, összegyűrt papírgalacsin is eszembejut.

- Lehet, hogy csak nem volt jó az orvosod, anya?

Csendben néz rám, majd a hajába túr, ahogy erőt vesz rajta a szorongás. Elfordul tőlem.

- Már késő - mondja. - Azt hiszem, lefekszem.

Szavai hallatán csalódottságot és mélységes szomorúságot érzek.

- Oké… - mondom. - Jó éjszakát, anya!

Fel is áll a kanapéról, és az ágya felé indul. Fellépek az első lépcsőfokra, de ekkor utánam kiált.

- Igen? - állok meg, és fordulok hátra.

Anya felvonja a bal vállát.

- Ha tetszik a doktor, szólj nekem is! - mondja.

Rámosolygok. Tettünk egy újabb lépést, még ha csak egy aprócskát is.

Felérek a földszintre. Apát az ablak előtt állva találom. Amióta elindult hazafelé ma este, nem is találkoztam vele. Habozva megállok; mondjak neki valamit, vagy egyszerűen csak menjek a szobámba? Végül odamegyek mellé, és vele együtt nézek ki az ablakon.

Utah, Honor és Luck a kisbusz felé tart, Honor egy dobozban tartja a két kiskutyát.

- Nőstény volt? - kérdezi apa a fejét csóválva, majd megismétli: - Az a rohadt kutya nőstény volt?

Nézzük, ahogy Honor beszáll a kisbuszba, de mielőtt Utah és Luck is beszállnának, Utah megragadja Luck kezét, és rövid csókot váltanak. Ha nem számítjuk, hogy házasság révén tulajdonképpen rokonok, egész aranyosak.

Apa felmordul az érzelmi kitörés láttán.

- Remélem, hogy ez nem fog sokáig tartani - jegyzi meg.

- Utah biztosan meleg marad egész életében - kuncogok. - Ez nem múlik el csak úgy.

Apa a fejét rázva fordul el az ablaktól.

- Tudom, Merit, nem is az érdekel, hogy Utah meleg. A közte meg a Luck közt alakuló viszonyra gondoltam. Hogy magyarázzam meg Mobynak, hogy a nagybátyja és a féltestvére… járnak?

- Rosszabb dolgok is a tudomására juthatnak, apa.

- Mint például?

- Ma letartóztattak sírgyalázásért, az is elég problémás!

Apa nevetni kezd.

- Azt hiszem, ez még tetszene is Mobynak. - Ismét az ablak felé fordul, és nézi, ahogy elhajt a kisbusz.

A farzsebembe csúsztatom a kezem.

- Apa…?

Nem tudom, mit is mondhatnék neki. Sok mindenen ment keresztül, és úgy érzem, csak tetéztem a gondjait ahelyett, hogy enyhíteni próbáltam volna a rajtuk. Kérjek bocsánatot? Köszönjem meg?

Apa alig láthatóan bólint, majd felém lép, és átölel. Hosszú idő óta most először tudja, hogy hagyni fogom.

- Tudom, Merit - suttogja, feloldva a kínos helyzetet, amiért nem tudok mit mondani. - Én is.

Kihúzom a kezem a zsebemből, és én is átölelem. Apa arca a fejemhez simul, mire önkéntelenül elmosolyodom, mert ez a legjobb ölelés, amit valaha kaptam. Erre volt szükségem a legjobban. Egy ideig így maradunk, mintha az elveszett időt akarnánk bepótolni. Talán pontosan ez is a célom.

Ha a múlt héten valaki azt mondta volna, hogy mindez megtörténik ezen az estén, csak röhögök, és kijelentem, hogy ehhez egy csodára lenne szükség.

És talán valóban csoda történt.

Fejem a szoba felé fordul, ahogy apa mellkasára teszem. Felnézek Jézusra, és eltűnődöm, vajon valóban válaszolt az imámra? Hiszen csak néhány nappal ezelőtt borultam térdre a szobámban, és kértem tőle új célt. Az azt követő események határozottan új célt adtak nekem.

Lazítok az ölelésen, és apára nézek.

- Miért nem hiszel Istenben?

Jézusra tekint, és egy pillanatra elgondolkodik a kérdésemen.

- Csak arról van szó, hogy gyakorlatias ember vagyok - válaszol végül, majd rám mosolyog, és megrántja a hajamat, amikor elenged. - Ettől te persze még hihetsz benne. Nem azért születünk a világra, hogy a szüleink pontos másává váljunk. Mindenki más formában tapasztalja meg a békét.

Jó éjszakát kíván, és elmegy lefeküdni.

A folyosón meglátom Sagant, ahogy a falhoz támaszkodik, és engem néz, arcán halvány mosollyal.

- Éjfél is elmúlt - mondja.

A faliórára pillantok. Mindjárt hajnali egy óra, azaz… szombat van!

- Szombat van! Megnézhetem a tetoválásom!

- Menjünk a fürdőszobába, és megnézheted a tükörben - nevet Sagan.

Torkomban dobogó szívvel követem a fürdőszobába. Keresek egy kézitükröt, hogy jobban lássam a tetoválást.

- Ajánlom, hogy szép legyen! Ha egy kaka emojit tetováltál rám, kinyírlak!

Halkan nevetve szabadítja ki a karomat a pólómból, és elkezdi leszedni a kötést.

- Tényleg nem lestél?

- Megígértem, hogy nem fogok leskelődni - intek nemet.

Sagan átveszi tőlem a tükröt, és feltartja mögöttem.

- Rendben, akkor nyisd ki a szemed!

Meglátom a mintát, és a mellkasomhoz kapok. Apró felirat: Merít, aki itt van. Beletelik néhány másodpercbe, mire megértem a jelentését.

A levelemet úgy írtam alá: Merít, aki nincs többé.

Sagan éppen az ellenkezőjét írta. Merit, aki itt van.

Könnyek fátyolozzák el a tekintetem, ahogy megérintem a mintát. Mintha belépést nyertem volna a felnőtt létbe.

- Sagan… ez tökéletes - suttogom.

Sagan rám mosolyog a tükörben.

- Vízfestékes hatással különösen jól fog kinézni. Ha már ügyesebb leszek, akkor ki is színezem. - Megérinti a mintát, mire lángba borul a bőröm. - Örülök, hogy tetszik!

-Imádom! - suttogom, és megfordulok, hogy ránézzek. Még mindig közel áll hozzám, nem hátrál el tőlem, mintha még lenne mondanivalója. Visszafojtott lélegzettel várok, de végül csak megköszörüli a torkát, és hátralép. Lufiként pukkad ki a tüdőm, ahogy eltávolodik tőlem.

- Jó éjt, Merit! - sétál ki a fürdőszobából.

Sóhajtva megyek a szobámba, és leülök az ágyamra. Hátranyúlok, és ismét megérintem a mintát. Merit, aki itt van. Meg kellett volna kérdeznem tőle, miért ezt választotta. Azért, hogy jobban érezzem magam? Mostanában eszembe jutott, hogy miért akarna velem egyáltalán barátkozni? Persze az első találkozásunk során szokatlan kapcsolat ébredt köztünk, de akkor Honornek nézett, és az után az eset után nem is törekedtem rá, hogy kedves legyek hozzá. Ő maga mondta, hogy minél jobban megismert, annál kevésbé kedvelt. Mindezek ellenére mégis törődik velem.

Nem tudom, miért az az első gondolatom, hogy biztosan hátsó szándékai vannak, amikor lehet, hogy bizonyos szempontból valóban rokonszenves vagyok neki.

Apadión heverő, galacsinná gyűrt papírgombócra pillantok. Odamegyek, és felveszem, majd ahogy visszaülök az ágyamra, kihajtogatom a papírt. A kipipált mezőket nézve elgondolkodom, vajon mennyire pontos ez a lista. Nem tudok sokat a mentális egészségről, de a tudat, hogy talán örökölhettem anya kiszámíthatatlanságát, ismeretlen félelemmel tölt el. Lehet, hogy én is olyanná válok, mint ő?

A gondolattól megborzongok.

Félbehajtom a papírt, leteszem az éjjeliszekrényemre, majd betakarózom. Egy ideig még nem kapcsolom le a lámpát, Sagan rajzait nézegetem. A családjára, majd az enyémre gondolok. Gondolkodás közben próbálok elaludni, de az agyamnak más tervei vannak. Éberen fekszem, amíg meg nem hallom, hogy nyílik az ajtó. Megjöttek az állatorvostól.

Még most sem tudom elhinni, hogy Wolfgang lány volt!

Legalább fél óra telik el, és még mindig a plafont bámulom. Aztán a falat. Hallgatom a fürdővíz zubogását és a becsukódó ajtók hangját. Végül elcsendesedik a ház, de ekkor valaki kopog az ajtómon. Rémülten rezzenek össze. ALucktól kapott listáért nyúlok, és a takaróm alá gyűröm.

- Szabad!

Luck nyit be. Mostanra már hozzászokhattam volna a ruhatárához, de mégis elnevetem magam, mert Victoria egyik rózsaszín nővéregyenruháját viseli.

- Nem akarsz új ruhákat vásárolni? - kérdezem, és helyet csinálok neki az ágyon.

Lehuppan mellém.

- Minek? A mosókonyhátok igazi ruhabánya!

Épp csak egy kis akcentussal beszél, kezd alkalmazkodni. A takaróm alá nyúlok, és előhúzom az összehajtott lapot, hogy odaadjam neki.

- Mit jelent mindez? - kérdezem.

Luck kihajtja a listát, és átnézi. Gondosan tanulmányozom az arckifejezését, de nem árulja el a gondolatait.

- Elképzelhető, hogy depressziós vagy - mondja könnyedén. - Ezt jelenti.

Felmordulok, és teátrálisan vetem el magam az ágyon.

- És ha csak volt egy rossz hónapom?

Luck a mellkasomra fekteti a papírlapot. Ahogy felülök, megragadom, és ismét összegyűröm.

-Lehetséges, de amíg nem beszélgetsz róla valakivel, nem tudhatod biztosan - feleli Luck.

A szememet forgatom.

-És ha elmegyek a terápiára, és kiderül, hogy depressziós vagyok? Milyen élet vár akkor rám, Luck? Nem akarok olyan lenni, mint az anyám!

Luck lehajtja a fejét, és élesen néz rám.

- Még nem találkoztam az anyáddal, és pszichológus sem vagyok, de szerintem jóval több problémája van, mint a puszta depresszió. Elsőként talán az agorafóbiát említeném!

- Igen, de néhány évvel ezelőtt még nem volt baja. Évről évre rosszabb állapotba kerül. Velem is ez fog történni! - A gondolattól, hogy talán valami komoly bajom lehet, űr támad a gyomromban. Nem akarok erre gondolni, és nem is állt szándékomban, amíg Luck fel nem hozta. - Miért nem lehetek normális?

Luck felnevet a kérdésem hallatán. Erre nem számítottam.

- Normális? - kérdez vissza. - Szerinted mi a normális, Merit?

- Honor például normális. Utah is, Sagan is. Bármelyik ember normális, akinek nincs agykattanása!

Luck a szemét forgatva feláll, és feltépi a szobám ajtaját.

-Utah! Honor! Sagan! Gyertek ide! - Nyitva tartja az ajtót, én pedig majd elsüllyedek. Mi a francot csinál?

- Miért üvöltözöl nekik? Éjszaka van!

Hiába van késő, Honor, Utah és Sagan egyesével vonulnak be a szobámba. Luck az ágyam felé int.

- Foglaljatok helyet! - mondja nekik. Ahogy felpillantok, Sagan engem néz, miközben becsukja a hálószoba ajtaját.

- Minden rendben? - kérdezi Sagan egyenesen rám nézve, de csak vállat vonok, fogalmam sincs, mire készül Luck.

- Sagan, mi történik, ha tejet iszol? - kérdezi Luck.

Sagan bizonytalanul nevetni kezd.

- Nem iszom tejet. Laktózérzékeny vagyok.

Nem is tudtam, hogy laktózérzékeny, de ennek mi köze mindehhez?

- Szedsz rá gyógyszert?

- Néha - bólint Sagan.

Luck ekkor Utah felé fordul.

- Mi történik, ha naptej nélkül sokáig vagy a napon?

Utah a szemét forgatja.

-Leégek. Nem lehet mindenkinek könnyen barnuló bőre - sandít Saganre.

- És te miért hordasz kontaktlencsét, mikor Merit nem? - néz Luck Honorre.

- Talán mert Merit jobban lát, mint én, Einstein?

Luck visszanéz rám.

-Látod? Ok se normálisak - mondja. - A depresszió nem kezelhetetlenebb, mint Sagan laktózérzékenysége, Utah sápadt bőre vagy Honor rossz látása. Nincs miért szégyenkezned, de tudomást kell róla venned. Egyedül nem tudod rendbe hozni, de ez még nem tesz téged természetellenessé! Éppen olyan normális vagy, mint ezek az idióták! - mutat a többiekre.

Érzem, hogy elvörösödöm a szégyentől és a kéretlen figyelemtől, de a mosolyt sem tudom leparancsolni az arcomról, mert jólesik őrült mostohanagybátyám törődése. Mondhatom, örülök, hogy hozzánk sodorta az élet.

- Lábgombám is van - szólal meg Sagan, és amikor ránézek, az orrát ráncolja. - Elég rossz, főleg nyáron.

Nevetek, mire Honor megszólal:

- Apropó, a rendellenességeink… Emlékeztek, hogy apát Tourette-szindrómával diagnosztizálták?

- Ne már! - mondja Luck.

- Nem a káromkodós fajtával, az csak a tévében nagy sláger - magyarázza Utah. - Gyakran tikkelt a szeme, és fura torokhangokat adott ki. Az orvos szerint a stressz okozta, néhány évig gyógyszert is szedett rá. Azt nem tudom, hogy még szedi-e.

-Látod? - mondja nekem izgatottan Luck. - A családodban mindenkivel van valami zűr, még csak különleges sem vagy, Merit! Valamilyen szinten mind elcseszettek vagyunk!

Nevetek, de nem tudom, mit mondhatnék. Furcsa, de jó érzés, hogy bátorítanak.

- Merit… nagyon sajnálom - mondja Honor egy árnyalatnyi bűntudattal a hangjában, majd lehajtja a fejét, és vállat von. - Azt hiszem, észre kellett volna vennem… nem is tudom, a jeleket?

Megrázom a fejem.

- Honor, tudom, hogy öngyilkos akartam lenni, de még úgy sem esett le nekem, hogy depressziós vagyok.

Luck a falhoz támasztja a fejét.

- Meritnek igaza van - mondja. - Sok depressziós ember nem is tudja, hogy depressziós, mert fokozatosan válik azzá. Legalábbis az én esetemben így volt. Azt hittem, a világ ura vagyok, aztán egy nap észrevettem, hogy már nem én vagyok az, csak ide-oda csapódom a világban. Nemsokára úgy éreztem, felettem uralkodik az egész világ.

Figyelmesen hallgatom Luckot, mintha ebben a néhány mondatban a teljes elmúlt évemet összefoglalta volna. Szóra nyitom a számat, de apa folyosón visszhangzó, éles hangja elnémít.

- Merit, ajánlom, hogy…

Kivágódik az ajtóm, és apa ugyanazzal a lendülettel el is hallgat. Biztosan hangokat hallott, és azt hitte, valami rosszban sántikálunk. Ahogy végignéz rajtunk, látszik rajta, hogy felkészületlenül éri a látvány.

Nagyon régen volt, hogy Honor, Utah és én ugyanabban a szobában ülve beszélgettünk.

Apa tétovázva bólint, majd mosolyogva csukja be az ajtót. Nevetni kezdünk, de ekkor ismét kinyitja.

- Örülök, hogy együtt vagytok, de késő van! Sipirc lefeküdni!

- De hétvége van! - veti ellen Utah.

Apa számonkérően néz rá, mire hirtelen mindenki úgy érzi, fel kell állnia az ágyamról. Utoljára Sagan hagyja el a szobámat, de mielőtt becsukná az ajtót, rám mosolyog.

- Ma könnyű volt téged kedvelni, Merit - mondja.

Sóhajtva dőlök hátra. Micsoda este volt ez! Micsoda hét!

Ismét lekapcsolom a lámpát, és az éjszaka folyamán másodszorra próbálom megfékezni a gondolataimat. Már majdnem sikerülne elaludnom, amikor halk kopogást hallok. Szobám koromsötétjébe apró fénypászmát vet a nyíló ajtó.

- Alszol már? - kukkant be Sagan.

Felülök, és felkapcsolom a lámpát. Belegondolok, miért jöhetett vissza, és már remeg is a kezem.

- Nem.

Becsukja az ajtót, és leül mellém az ágyra. Nem visel pólót, csak egy fekete melegítőnadrágot. Felülök, de a takarót továbbra is magam elé vonom, mert még korábban, amikor mindenki kiment, levettem a pizsamanadrágom, és csak egy póló van rajtam. Ketten ki is adnánk egy meztelen embert.

- Szerettem volna mondani még valamit, de a többiek előtt nem akartam - jelenti ki Sagan.

- Mit akartál mondani?

- Amikor elmeséltem neked a történetemet, azt mondtad, seggfejnek érzed magad.

- Valóban - bólintok. - Még mindig annak érzem magam.

Sagan megcsóválja a fejét.

-Zavar, hogy így gondolod. Nem kellene összehasonlítanod a kettőnk megpróbáltatásait, mert nem ugyanarról az alapvonalról indultunk.

- Az meg mi? - meredek rá értetlenül.

A kezemért nyúl, és az ölébe vonja, majd tenyérrel felfelé fordítja, megérinti a csuklómat, és egy képzeletbeli vonalat rajzol rá.

- Tegyük fel, hogy ez az alapvonalad, ahol a normális stressz-szinted található. - Feljebb húzza a kezét a tenyeremen, amíg el nem éri a középső ujjam tövét. - És tegyük fel, hogy ez a maximálisan elviselhető stressz-szinted. - Ismét lejjebb siklik az ujja, hogy megérintse a csuklómat. - Az alapvonalad egy átlagos napnak felel meg, amikor nem ér sok stressz, minden rendben zajlik, de tegyük fel, hogy eltöröd a lábad. - Ujja a tenyerem közepére siklik. - A stressz-szinted körülbelül ötven százalékkal megemelkedne, mert korábban sosem törted el a lábad.

Elengedi a kezem, és megfordítja a saját kezét, majd rám néz.

- Tudod, hogy nekem hányszor tört csontom?

- Kétszer? - vonok vállat.

- Hatszor - mosolyog. - Izgága gyerek voltam.

Ujjával a saját csuklójára is rajzol egy láthatatlan vonalat.

-Ha eltörném a lábam, akkor stresszes lennék, de mivel már korábban találkoztam az élménnyel, nagyjából tíz százalékkal emelné meg a stressz-szintemet, nem ötvennel. - Habozva néz rám. - Érted, amit mondok?

Az igazat megvallva, fogalmam sincs, mit akar mondani.

- Vagyis keményebb vagy, mint én?

- Dehogy, Merit, ez csak egy példa volt! - nevet. - Azt próbálom mondani, hogy történhet ugyanaz két emberrel, de nem biztos, hogy ugyanolyan mértékű stresszel reagálnak rá. Mindenki más stressz-szinthez szokott. Te valószínűleg ugyanannyira stresszeltél a családod miatt, ahogy néha én is, még ha két teljesen eltérő helyzetről van is szó. Ettől még nem leszel gyengébb, sem seggfej. Csak két ember vagyunk, eltérő tapasztalatokkal.

Ismét megfogja a kezem, de most nem szemléltetési céllal. Ujjait összefonja az enyémmel.

-Bosszantónak találom, amikor egyesek azt állítják, hogy senkinek sincs joga haragudni vagy szorongani, aki másoknál jobban él. Ez komplett baromság! Jogod van minden érzelmedhez és reakciódhoz, Merit. Sose hagyd, hogy meggyőzzenek az ellenkezőjéről! Hiszen a te érzéseidről van szó!

Megszorítja a kezem.

Nem tudom, hogy a beszélgetés során pontosan mikor szerettem bele végleg, de kétségkívül megtörtént. Lehet, hogy éppen mellette ülök az ágyon, de átvitt értelemben már tócsává olvadtam a lábánál.

A Luckkal és Sagannel töltött órák felnyitották a szemem.

Nem is próbálok válaszolni mindarra, amit mondott nekem, csak a vállára hajtom a fejem, mire ő átkarol. Eszembe jut, amit korábban mondott: „ma könnyű volt téged kedvelni”. Jólesik ez a mondat, mert talán csak az elmúlt huszonnégy órában láthatott igazán önmagamként. Behunyom a szemem, és hozzábújok.

- Téged mindennap könnyű kedvelni - suttogom, majd végre elnyom az álom.

Tizenhetedik fejezet

Noha szombat van - tehát végre nem kellene úgy tennem, mint aki felébredt, és el is indult az iskolába -, mégis korábban ébredek, mint szeretném. Sagan mellettem aludt el tegnap éjjel. Ahogy kinyitom a szemem, megfordulok, hogy felébresszem, nehogy apa itt találja, de már nincs sehol.

A párnáján egy rajz hever, mosolyogva felveszem. A hátoldalra ezt írta: „Nem tudom, mi ez. Néztem, ahogy alszol, és közben rajzoltam. Gondoltam, tetszene.”

Én sem tudom, mit ábrázol, de nagyon tetszik, talán elő is lépett az új kedvencemmé. Ki is teszem a falra.

Felhúzok egy farmert meg egy ujjatlan topot, és a konyha felé indulok, de Sagan szobája előtt megtorpanok. Teljes a rendetlenség, a fiókjai kihúzva, a falakat díszítő képek eltűntek. Torkomban dobog a szívem, ahogy igyekszem uralkodni a rám törő rémületen. A konyha felé fordulok, hogy megnézzem, mi történt, de az ajtóban apa állja el az utam.

- Hol van Sagan?

- Kidobtam - feleli tárgyilagosan. Kezemet a fejemre szorítom.

- Micsoda?

- Tegnap éjjel nálad aludt, Merit! Ezt nem akarom elhinni!

- Ezért csak úgy kirúgtad, anélkül, hogy megkérdeztél volna? Megpördülök, és ismét benézek a vendégszobába, hátha csak álmodom… de majdnem mindene eltűnt.

- Neked nincs szíved? - fordulok ismét apa felé. - Nem tudod, mi történt a családjával? Nem tudod, min ment keresztül?

- Merit, nyugodj már meg! - sóhajt apa. Csuklón ragad, és átvonszol a folyosón és a konyhán át, egyenesen a teraszajtóig. Sagan már az udvar túlsó végén jár, vállán egy hatalmas szemeteszsák.

- Átköltözik a régi házba - mondja apa.

Figyelem, ahogy Sagan kinyitja a kertkaput, és felcipeli a szemeteszsákot a régi házunk teraszára.

- Ó…

- Megmondtam neki, hogy lakhat ebben a házban, amennyiben mindkét lányomat elkerüli… de megszegte a szabályt.

- Nem is kavarunk, apa! Semmi sem történt tegnap, csak elaludtunk beszélgetés közben!

Apa kétkedve néz rám.

- Akkor miért egyezett bele a költözésbe, amikor közöltem vele, hogy csak ezzel a feltétellel járhat veled?

Összeszorítom a szám, és éppen időben nézek ki az ajtón ahhoz, hogy lássam, ahogy Sagan belép a régi házba.

- Beleegyezett, hogy elköltözik? - kérdezem halkan.

- Bizony - mondja apa.

O. Nem tudom, hogy miért, de így mindjárt más nézőpontból szemlélem a helyzetet.

- Átmehetek?

- Nem. Szobafogságot kapsz!

Ismét felé fordulok.

- És mégis miért?

- Lássuk csak… beengedtél egy fiút a szobádba, elloptad anyád gyógyszerét, lilára festetted a kerítésemet, ráadásul…

Felemelem a kezem.

- Jól van, jól van, igazad van.

- Ráadásul iskolát kerülsz - teszi hozzá.

Orromat ráncolva lépek hátra.

- Ó… tehát tudsz róla?

- Anyád elmondta, hogy többször is felhívták az iskolából.

Apa a konyhába megy, és kinyitja a mosogatógépet, majd rámutat, így jelezve, hogy amíg büntetésben vagyok, a házimunka is az én reszortom. Megfordul, hogy készítsen magának egy csésze kávét.

Odalépek a mosogatógéphez, és kipakolom a tányérokat.

- Tegnap beszéltem az igazgatóddal - mondja apa. - Szívesen segít behozni a lemaradást, de év végéig egyetlen további napot sem hiányozhatsz. Hétfőn elviszlek az iskolába, és érted is megyek. Utána pedig megyünk dr. Criss terápiájára.

Kiveszek a mosogatógépből egy serpenyőt, és a helyére teszem.

- Megyünk dr. Criss terápiájára? - kérdezem. - Ezek szerint te is jössz?

Félig viccnek szánom a kérdést, ezért megdöbbent a válasza.

- Mindannyian megyünk.

Döbbenten nézek rá.

- Mindannyian?

Apa bólint.

- Én, te, Honor, Utah és Victoria is. - Leteszi a kávéscsészét. - Már jó pár éve érik.

Elmosolyodom a hihetetlen megkönnyebbüléstől.

Az összegyűrt papírgalacsin hatására tegnap kialakult, érzelgős beszélgetés miatt már elhatároztam, hogy elmegyek pszichológushoz, de nem találtam valami igazságosnak, hogy egyedül nekem kötelező. Apának igaza van, már jó pár éve érik a családnak a terápia.

- És anya? Neki is kell terápiára járnia?

Apa arca elkomorul.

- Minden tőlem telhetőt megteszek, megígérem.

- Mit ígérsz meg? - kérdezi Utah, aki ekkor lép be Honorrel a kertajtón.

Apa kiegyenesedik, és megköszörüli a torkát.

-Tegyétek magatokat szabaddá hétfőn, iskola után! Családterápiára megyünk!

- Ez szörnyen hangzik - mordul fel Honor.

- Túl késő lenne most a magam lábára állni? - kérdezi Utah.

- Tizennyolc éves vagy, már felnőtt - nevet apa. Elindul kifelé a konyhából, de ekkor megtorpan, és visszanéz. - Merit, mi az ördög az a hátadon?

Érzem apa ujjait a bőrömön, és ijedtemben szoborrá merevedek. Basszus, ma reggel csak farmert és ujjatlan felsőt húztam, ami nem takarja el a lapockámat… és a tetoválást.

- Ööö ...

Hallom, hogy becsapódik a szúnyogháló ajtaja. Sagan áll a konyhában.

Honor előrehajol, és a tetoválásra néz.

- Öhm… ezt én rajzoltam, de csak ideiglenes!

- Igen… - értek egyet gyorsan. - Olyan, mint a henna! -Honor nem rajzol ilyen jól! - veti ellen apa, mire felé fordulok, hogy ne a tetkómat nézze.

- Dehogynem rajzol ilyen jól, Sagan tanította! Saganre nézek támogatásért, aki rögtön bólint is.

-Igen, Honor művész akar lenni! Nagyon tehetséges! - bizonygatja.

- Úgy van, állati tehetséges vagyok! - replikázik Honor is.

Apa mindhármunkat szemügyre veszi, de nem tudja eldönteni, melyikünk hazudik, ezért feladja, és elvonul.

- Köszi! - tátogom Honor felé. Rám kacsint.

- Csinálunk reggelit? - kérdezi.

*

Már majdnem kész a tojás, amikor Victoria lép a konyhába.

- Mi folyik itt? - néz ránk gyanakvóan.

Honor átveszi a tojássütést, én pedig folytatom az előkészületeket.

- Csak kapsz egy kis szabadidőt - mondja Honor.

- Ez valami kelepce? - kérdezi Victoria.

- Szó sincs róla, csak reggelit készítünk neked - öntök vizet a palacsintatésztába.

Victoria nem lélegzik fel. Lassan a kávéval teli kannához lép, és önt magának egy csészébe, közben folyamatosan szemmel tart minket.

- A tojást utoljára kell megsütni - jegyzi meg.

- Még csak tanulunk, ez az első alkalom - mosolygok.

Victoria leül a bárpulthoz.

- Túlzottan is élvezem a látványt ahhoz, hogy egy másodpercet is elszalasszak - közli.

Még mindig keverem a palacsintatésztát, amikor úgy döntök, kiterítem Victoriának a kártyáimat.

-Figyelj csak… Moby nagytestvére vagyok - mondom. - A nagytesók néha suttyomban fánkot adnak a kistesóknak. Ez a Mobyval közös hagyományunk, nem hagyom abba, de… mondjuk, hetente csak egy fánkot adok neki - nézek Victoriára. - Jó lesz úgy?

Victoria úgy néz rám, mintha megszállt volna az ördög, de végül bólint.

- Azt értékelném, Merit. Köszönöm!

Ennyi kellett hozzá, hogy megtaláljuk a régóta megkésett egyetértést.

Sagan épp akkor jön vissza egy újabb cipekedőkörről, amikor az első palacsinta tésztáját öntöm a serpenyőbe. Megáll, és szemügyre veszi a jelenetet: Honor és én reggelit főzünk, Victoria mosolyogva figyel minket. Sagan kicsit gyönyörködik, majd Honorhöz lép, és puszit ad neki.

- Jó reggelt, szépség!

Amikor hozzám lép, hátulról átkarol, sokkal meghittebben, ahogyan Honornek köszönt. Csókot nyom a tarkómra, majd a vállamra támasztja az állát, úgy nézi a palacsintakísérletemet.

- Szépségversenyeket,      bowlingbajnokságokat, tájfutóversenyeket nyersz, és most kiderül, hogy még szakácskodsz is? Lehet, hogy megtartalak, Merit.

-Ha hagyom - vágok vissza fapofával, mert persze hogy hagyom.

- Sagan, nézz ide! - mondja a konyhába éppen bekacsázó Moby. Sagan felkapja, és felülteti a bárpultra, Moby pedig átad neki egy rajzot.

-Hűha! - mondja Sagan, és rögtön félbehajtja, majd zsebre is teszi.

- Mi az? - kérdezi Victoria, de Sagan a fejét rázza. Nyilvánvalóan nem akar beszélni róla.

- Semmi, a világon semmi.

-Lerajzoltam a halottakat, akiket a király a hegybe hordatott! - közli lelkesen Moby.

Victoria Saganre mered, aki csak nevet, és leveszi Mobyt a bárpultról.

- Talán előbb gyakoroljuk a növényrajzolást, utána jöhetnek a holttestek - mondja, de Utah az útját állja, és elkapja Mobyt, majd felteszi az egyik székre.

- Várod a mai napot, Moby?

- Igen!

- Mennyire várod? Nagyon várod?

- Nagyon várom! - kuncog Moby.

- Nagyon-nagyon várod?

- Nagyon-nagyon várom!

Honor felém hajol, és a szénné égett palacsintáimat nézi.

- Gyakorolnunk kell - állapítja meg. - Azt hiszem, én meg a tojást rontottam el.

*

Fél órával később már majdnem minden kész van, és az utolsó palacsintát sütöm. Luck ekkor lép be a konyhába. Starbucks-egyenpólóját viseli, de a zöld skót szoknyát vette fel hozzá.

-Ki akarod magad rúgatni? - hallom Utah nevetését az asztaltól.

Luck kivesz egy csészét a szekrényből.

-Ha nem engedik, hogy skót szoknyában dolgozzak, akkor beperelem őket vallási diszkriminációért!

Az utolsó palacsintát is a tányérra borítom. Honor az utolsó fogást tálalja fel, amikor leteszem a palacsintás tányért, és leülök Sagan és Moby közé.

Moby beleharap a palacsintába.

- Te meleg vagy, Utah? - kérdezi teli szájjal.

Mind rámeredünk. Utah szaggatottan felnevet.

Victoria megköszörüli a torkát.

- Hol hallottad ezt a szót, Moby?

- Vagy tíz évvel ezelőtt! - von vállat Moby. - Valaki azt mondta, hogy Utah meleg. Az is olyan, mint a fattyú?

- Melegnek lenni azt jelenti, hogy egy fiú egy másik fiúval házasodik össze, és nem egy lánnyal - magyarázza Utah nevetve.

- Vagy egy lány egy másik lánnyal házasodik össze - teszi hozzá Victoria.

-És vannak olyanok, akik a fiúkat és a lányokat is szeretik! - bólint Luck.

- Én a legót szeretem! - jelenti ki Moby.

-Legóval nem tudsz összeházasodni - mondja neki Victoria, mire Moby elkámpicsorodik.

- De miért nem?

Apa Mobyra mutat a villájával.

- Mert a légó nem élőlény, fiam.

- Akkor élő dolognak kell lennie? - kérdezi Moby. - Mint a kiskutyák, akiket tegnap mutattál?

Apa gyorsan megrázza a fejét.

- Sajnos ragaszkodnod kell a saját fajtádhoz! Emberrel kell összeházasodnod!

Moby duzzogni kezd.

- Ez nem igazság! Én a kiskutyákkal akarok összeházasodni!

- Korán megtanulod, hogy az élet nem igazságos - nevetek. - Nekem tizenhét évembe telt!

Victoria kivesz egy újabb palacsintát.

- Ez igazán jól sikerült, lányok! - állapítja meg.

- Valóban! - ért egyet apa.

A család tele szájjal bólogat, de ekkor dörömbölés szakítja meg az idillt. Kinézve az ablakon egy rendőrautót látok a ház előtt. - Ajjaj!

Apa végigmér minket, de senki sem néz a szemébe.

- Miért érzem úgy, hogy mind nyakig sárosak vagytok? Egyikünk sem szólal meg. Annál hevesebben igyekszünk teletömni a szánkat, amitől persze még gyanúsabbnak tűnünk. Apa a fejét fogva lép el az asztaltól, és nyitja ki a bejárati ajtót. Senki sem áll fel, csak csendben figyelünk.

- Jó reggelt, Barnaby! - mondja a rendőr.

- Jó reggelt, biztos úr! Mi a gond?

- Nos… miután eltemettük Brian tiszteletes kutyáját, valaki megbolygatta a sírt… és Brian tiszteletes sírját is. Mintha valaki áthelyezte volna a kutyát.

- Valóban?

- Elég a maszlagból, Barnaby - sóhajt hatalmasat a rendőr. - Maga ásta ki a kutyát, miután már letartóztattuk emiatt?

- Természetesen nem - nevet apa. - Azonnal hazajöttem, és lefeküdtem aludni.

A rendőr ismét szóra nyitja a száját, de apa leinti. - Minden tiszteletem, biztos úr, de itt csak az idejét vesztegeti. A kutya elpusztult, és szerintem pontosan ott van, ahol Brian tiszteletes is szeretné, ha lenne. Biztosan maguknak is van jobb dolguk!

A rendőr ismét megpróbál ellenkezni, de hiába.

- Van felhatalmazása? - vág közbe apa.

- Nincs, csak meg akartam magát kérdezni…

-Remek, meg is kérdezett. Ha nem bánja, visszatérek a reggelimhez. Csodás napot, maga bűnüldöző hős!

Ezzel becsapja az ajtót, és visszajön az asztalhoz. Nem tudom megállapítani, hogy dühös-e. Leül, és egyszerre több palacsintát is a villájára tűz, majd ránk néz.

- Pogányok vagytok, egytől egyig - morog.

Tizennyolcadik fejezet

-Mi legyen a nevük? - kérdezi a mellettem üldögélő Moby. A kertben vagyunk. Apa szobafogságszabályzata nem tért ki külön a kertre.

- Nem tudom. Nevezd el az egyiket, én majd elnevezem a másikat!

- Oké! - mondja Moby izgatottan. Felemeli az egyik kiskutyát. - Az ő neve Dick!

Nevetni kezdek.

- Nem biztos, hogy ez tetszeni fog anyukádnak. Moby összevonja a szemöldökét.

- Miért ne? Ő Mobynak nevezett el engem, én meg Dicknek nevezem el a kiskutyámat, hogy tesók lehessünk!

- Ezt mindenképp fejtsd ki anyádnak is - mondom neki. Sagan ekkor kilép az új lakhelye kertajtaján, és odajön hozzánk, majd leül mellém a fűbe. Felemelem a névtelen kölyköt.

- Nevet keresünk neki. Van ötleted?

- Tuqburni - vágja rá Sagan habozás nélkül. - És hívjuk Tucknak!

Mosolygok. Eltemetsz engem. Felemelem a kiskutyát, és megpuszilom az orrát.

- Ez tetszik. Tuqburni.

Moby feláll, és kikapja Tuckot a kezeim közül.

- Óvatosan, Moby!

- Jó, jó, csak megmutatom anyának Tuckot és Dicket! - Mindkét kiskutyát a karjában dédelgetve indul el a kertajtó felé.

Tuck és Dick? Lennék légy a falon, amikor ezt Victoria meghallja…

Moby eltűnik a házban, majd Sagan felém fordul.

- Megnézed az új kuckómat?

Nevetve hanyatlók hátra a fűben.

- Nem tehetem, mert büntetésben vagyok. És nagyon kérlek, ki ne mondd még egyszer a „kuckó” szót!

- Büntetésben vagy? Meddig?

- Apa még nem döntötte el.

Sagan mellém fekszik. Mindketten az eget nézzük.

- Nem ment el ma reggel ügyintézni? Nincs is otthon - tesz bogarat a fülembe, mire rávigyorgok. Tetszik ez a lázadó oldala.

- Igazad van. Menjünk, nézzük meg az új kuckódat!

Felállunk, és átmegyünk a régi házhoz. Hat hónapja nem jártam odabenn, amióta Utah hozzákezdett a parkettafelújításhoz. Olyan sokáig állt üresen a ház, hogy még sajnáltam is Sagant, amiért ilyen körülmények között kell élnie, de amikor belépek, kellemes meglepetés ér. Bőven lesz még vele munka, de az elmúlt hat hónap igencsak jót tett neki.

- Nahát, Utah rengeteget dolgozott ezen a házon!

A parketta majdnem kész, már csak a nappali van hátra. Követem Sagant a folyosón. Utah régi hálószobájára mutat.

- Ott Utah alszik.

Megfordul, és elindul visszafelé, majd Honor egykori szobájára mutat.

- Ha rá tudja venni anyukátokat, hogy költözzön hozzá, akkor megkapja Honor régi szobáját.

Ismét előrefordul, és megáll az én régi szobám ajtaja előtt.

- A te egykori szobád… most már az én szobám.

Benyit. Hatalmas rendetlenség van odabenn. A holmijai még bezsákolva állnak, a matracon nincs huzat.

Az ágyhoz megyek, és elnyúlok a matracon.

- Szörnyű - mosolygok.

- Tudom, de ingyen van - mondja Sagan nevetve. Mellém ül, de ekkor megszólal a telefonja. Most már tudom, mit jelent neki minden egyes hívás, ezért majdnem ugyanolyan izgatott vagyok, mint ő, amikor előveszi a mobilt. Látom a szemében a csalódást, amikor meglátja Utah nevét.

Kihangosítja, úgy veszi fel.

- Helló?

- Átvitted magaddal a szemeteszsákokat?

- Nem, a vendégszoba szekrényén hagytam a tekercset.

- Okéka, kösz! - mondja Utah, majd le is teszi a telefont. Sagan a hátára dől. A telefonjára mered, majd a zsebébe csúsztatja.

Keresztbe teszem a lábam, és felé fordulok. Szeretném a családjáról kérdezni. Mit gondol, mi történhetett velük? Reménykedik benne, hogy valaha kiderül? Biztosan látja rajtam a tépelődést, mert a kezemért nyúl, és az ujjait az enyémekbe fonja.

-Idővel biztosan elfogadom, hogy többé nem hívnak fel… de még reménykedem - mondja.

Megpróbálok biztatóan mosolyogni, de nem tudom, sikerül-e, mert látom a szemében, hogy már nem maradt reménye. Nagyon sajnálom őt. A kezemet fogó kezéről a karjára téved a tekintetem. Megérintem a „Magán a sor, Doktor” tetoválást, ujjaim végigjárnak a betűkön.

Felemeli a kezét, hüvelykujját a homlokomra simítja, éppen a két szemem között.

- Ne aggódj értem! - suttogja, és ujja alatt kisimul a szemöldököm ránca. - Több évem volt rá, hogy hozzászokjak. Minden rendben.

Biccentek, majd magához von, és a mellkasához simulok. Csendben fekszünk egy ideig.

Meg akarom kérdezni, mit beszélt ma reggel apával, mi hangzott el pontosan, amikor úgy döntött, ideköltözik, hogy járhasson velem. Ugyanakkor nem akarom, hogy tudja, hogy tudom.

Közelebb vonom magamhoz a karját, és megérintek egy másik tetoválást: a koordinátákat.

- Hova mutatnak ezek a koordináták?

- Nem olyan nehéz kitalálni, csak gépeld be őket a telefonodba.

Ez miért nem jutott az eszembe?

Felkapom a telefonom, és a hátamra gördülök. Megnyitom a Google Mapset, és begépelem a koordinátákat: 33°08′16.8″N, 95°36′04.4″W. A betöltődő helyszín láttán eltátom a szám. A térképre nagyítok, és még jobban elcsodálkozom.

- De… várj csak egy kicsit! Azt mondtad, a koordináták a születési helyedet mutatják!

Sagan felkönyököl, majd kiveszi a kezemből a telefont, és leteszi az ágyra, a fejem mellé.

- Nem ezt mondtam - hajol fölém. - Azt kérdezted: ott születtem? És én azt feleltem, hogy olyasmi.

- Azt mondtad, Kansasban születtél, de ezek a város főterének koordinátái, ahol megcsókoltál. Itt, Texasban! Még csak a közelében sem vagyunk Kansasnak!

-Pontosan - simítja ki az arcomból a hajamat. - Ez nem az a hely, ahol születtem, hanem ahol eltemettél.

Csendes döbbenettel meredek rá. Nem akarok mosolyogni, de nehéz megállnom, ha egyszer ő így mosolyog rám.

- Az a csók egy tetoválást is megért neked?

Nemet int.

- Nem azért készítettem ezt a tetkót, mert ott csókoltalak meg először, hanem azért, mert ott találkoztunk. - Keze a tarkómra siklik, és lassan hozzám hajol. - De azért a csók sem volt rossz, ugye?

Ajkaink gyengéden, finoman találkoznak. Nem véletlenül, mint az első, nem hamisan, mint a második, és nem őrülten, mint a harmadik alkalommal. Ez az első valódi csókunk, és szeretném, ha minél tovább tartana. Türelmesen csókol, és ezt a türelmet mindennél többre értékelem, mert azt jelenti, számos csók vár még ránk.

Rám gördül, és amint a létező legjobb pozícióba helyezkedünk, megszólal a telefonom. Sagan a csókba nevet, és vonakodva elhúzódik. Felkapom a telefont, Honor hív. Átfut a fejemen, hogy nem veszem fel, de tulajdonképpen még örülök is neki, hogy hív, mert máskor sosem telefonálunk. Úgy látszik, valóban megváltozott a kapcsolatunk.

- Halló? - veszem fel.

-Hali, figyelj, apa most ért haza! - mondja. - Jobb lenne, ha sürgősen hazavonszolnád a valagad!

Leteszem a telefont, és gyorsan megcsókolom Sagant.

- Apa hazaért. Mennem kell.

Szorosan átölel, és magához von, hogy gyorsan megcsókoljon, mielőtt eltol magától.

- Találkozunk a vacsoránál, Mer!

Mosolyogva futok haza.

Haza.

Életemben először gondolok Dolláros Vossra az otthonomként.

VÉGE

Ha ön is úgy érzi, segítségre lenne szüksége, hívja a krízishelyzetben lévőknek rendszeresített, ingyenesen hívható

116-123, vagy 06-80/820-111 telefonszámot!

http://www.ongyilkossagmegelozes.hu/ongyilkossagi-gondolataim-vannak.html

illetve

http://www.ongyilkossagmegelozes.hu/ha-aggodik-valakiért. html

Köszönetnyilvánítás

Azt szeretem a legjobban az írásban, hogy szabad vagyok. Arról írhatok, ami megihlet. Ezek a történetek néha súlyosabbak, mint az őket tartalmazó könyv, néha viccesek és mókásak, de mindegyiket áthatja a tőletek, olvasóktól kapott támogatás. Köszönöm, hogy évről évre biztosítjátok nekem a szabadságot, hogy olyan hivatásom lehet, amit imádok.

Hatalmas köszönet jár a CoHortsnak, 2017 csodálatos év volt veletek! Együtt nevetünk, együtt sírunk, könyvekről beszélgetünk. Tudom, hogy a miénk a legnagyobb seggfej mentes online csapat, és ezt nagyon szeretem.

Köszönöm a családomnak. Ezt a határidőt az összes többinél nehezebb volt tartani, de egyikőtök sem panaszkodott… legalábbis szemtől szemben nem. Nagyon köszönöm!

Köszönöm a férjemnek, aki a szívem, a lelkem, a legjobb barátom. Nélküled szó szerint képtelen lennék erre. Nélküled semmire sem vagyok képes, sem az életre, sem a mosogatásra, sem az írói karrierre. Csak maradj velem örökké, jó?

Köszönöm Levinek. Te vagy a kedvenc gyerekem. Szeretlek.

Köszönöm azon keveseknek, akiket magammal rángattam erre az írói útra: Brooke Howardnak, Joy Nicholsnak és édesanyámnak. MINDANNYIÓTOKAT IMÁDLAK!

Köszönöm a szerkesztőmnek, aki talán józan eszét is megőrizhetné, ha nem az lenne a kedvenc szerzője, aki. Johanna Castillo, mindig hálás leszek a könyv iránt és az irántam tanúsított türelmedért!

Köszönöm Beckhamnek. Te vagy a kedvenc gyerekem. Szeretlek.

Hatalmas köszönet jár ügynökeimnek, a Dystel & Goderichnek, kiadómnak, az Atria Booksnak, sajtósomnak, Ariele Friedmannek, mert mindig odateszi magát, még kismamaként is.

Köszönöm Cale-nek. Te vagy a kedvenc gyerekem. Szeretlek.

Végül, de nem utolsósorban ÓRIÁSI köszönet illeti Brandon Adamst, amiért megrajzolta Sagan rajzait, és mert óriási tehetségét latba vetve rendezte be a The Bookworm Books nevű könyvesboltomat. Csodálatos vagy, nagylelkű, és hálás vagyok, amiért a barátomnak mondhatlak.

Méltatások

Ha szereted Colleen Hoovert, ne habozz, szerezd be ezt a könyvet! Ha bejön a YA műfaj és a mentális betegségekkel is foglalkozó családi drámák, nagyon fogod élvezni ezt a könyvet. Elolvasása után teljesen más szemmel nézel a világra.

Elles BookBlog.

amazon.com

Minden, családregényért rajongó embernek ajánlom ezt a remek szereplőket felvonultató könyvet. Felkavaró élményt nyújt, mély kötődést alakít ki a szereplőkkel, akiknek minden nevetését és bánatát átérezzük. Nagyon tetszett.

Michelegg,

amazon.com

A káprázatosan összetett, esendő szereplőktől a jól megírt cselekményig minden ízében imádtam ezt a történetet. Merit karakteréhez annyira közel kerültem, hogy nemegyszer szökött könny a szemembe - sok élménye ismerős volt, és szinte vigasztalásnak éreztem, hogy olyan karakterről olvashattam, akiben sok szempontból magamat látom.

Taylor Knight,

goodreads.com

Ez a könyv felnyitotta a szemem, húsba vágó tanulságokkal szolgál a szeretetről, a depresszióról, a bánatról és a szexualitásról. Megrázó, kiváló alkotás, mindenkinek ajánlom.

Kendall,

goodreads.com

Ez a könyv csodálatos volt! Kicsit más, mint Colleen Hoover többi írása, de hihetetlen tanulsággal bírt! Nem tudok sokat a depresszióról, de úgy érzem, egész életemben közhelyesen gondolkodtam a témáról. A könyv felnyitotta a szemem, hogy a depresszió típusai mennyire eltérőek lehetnek, közben azonban vicces, őszinte, szívmelengető élmény is volt. Még mindig hevesebben dobog a szívem. Colleen, köszönjük ezt a káprázatos kincset!

Rebecca Okwu,

amazon.com

A történetben rejlő gyógyító erő szívmelengető, minden családnak reményt adhat. Őrizzen egy család bármilyen titkot, mindig van lehetőség a tanulásra és a fejlődésre.

Amy. FoxyBlogs,

goodreads.com

[1] Merit: érdem, Honor: becsület, Luck: szerencse (angol).