C O L L E E N H O O V E R

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2021

1

Írta: Colleen Hoover

A mű eredeti címe: Maybe Now (Maybe 2)

Copyright © 2018 by Colleen Hoover.

All rights reserved.

Cover Design by Murphy Rae, www.murphyrae.net Fordította: Barthó Eszter

A szöveget gondozta: Molnár Eszter

ISSN 2064-7174

EPUB ISBN 978-963-561-827-9

MOBI ISBN 978-963-561-828-6

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2021-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid Korrektorok: Gera Zsuzsa, Takács Ildikó

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

2

Ez a könyv

a Colleen Hoover’s CoHorts minden egyes tagjának szól.

Kivéve a gyilkosoknak. Annak a kettőnek nem jár belőle.

3

Előszó

Maggie

Leteszem a tollat a papírra. A kezem túlságosan remeg, hogy befejezzem az űrlap kitöltését, ezért néhány mély lélegzetvétellel próbálom megnyugtatni az idegeimet.

Képes vagy rá, Maggie!

Újra felveszem a tollat, de mivel a remegés csak rosszabbodik, inkább feladom.

– Hadd segítsek!

Ahogy felnézek, a tandemoktató mosolyával találom szemben magam. Felveszi a tollat a kapcsos táblával együtt, és leül a jobbomra.

– Sokan izgulnak az első alkalommal. Egyszerűbb, ha átengeded nekem az adminisztrációt, úgysem tudnál most olvashatóan írni. Úgy reszketsz, mintha egy repülőből készülnél kiugrani.

Laza mosolya rögtön megnyugtat, de nem sokáig. Hamar belém hasít a felismerés, hogy rémesen hazudok. Az egészségi állapotomra vonatkozó kérdéseknél sokkal könnyebb kamuzni, ha magam töltöm ki a papírt. Kétlem, hogy hangosan kimondva ugyanolyan meggyőző lennék.

– Kösz, de megoldom.

Próbálom visszavenni tőle a táblát, de elhúzza előlem.

4

– Hátrább az agarakkal… – pillant le a lapomra –, Maggie Carson!

Felém nyújtja a jobb kezét, miközben a ballal továbbra is elérhetetlen távolságban tartja az űrlapomat.

– Én Jake vagyok, és ha azt tervezed, hogy kiugrasz velem egy repülőből háromezer méter magasból, akkor az a minimum, hogy elvégzem helyetted a papírmunkát.

Kezet rázok vele. Tetszik az erős szorítása. Valamelyest megnyugtat a tudat, hogy az életem ilyen masszív kezekben lesz.

– Hány tandemugrásod volt már? – kérdezem.

Vigyorogva visszafordítja a tekintetét az űrlapra, és lapozgatni kezdi a paksamétát.

– Te leszel az ötszázadik.

– Tényleg? Az nem semmi. Nem kéne megünnepelni?

Ahogy komoly tekintettel a szemembe néz, már nyoma sincs az arcán mosolynak.

– Azt kérdezted, hány ugrásom volt eddig. Nem akarok előre inni a medve bőrére.

Nagyot nyelek.

Jake elneveti magát, és megböki a vállam.

– Csak hülyülök, Maggie. Nyugi! Nem lesz semmi baj.

Mosolygok, de közben azért újabb mély levegőt veszek.

Jake tovább böngészi a rubrikákat.

– Van bármi egészségügyi problémád? – kérdezi, és már rá is nyomja a toll hegyét a „nem”-re. Amikor nem felelek, felemeli a fejét, és megismétli. – Bármilyen egészségügyi probléma? Betegség? Őrült expasi, akiről tudnom kéne?

Az utóbbi beszólásra mosolyogva megrázom a fejem.

– Nincs őrült ex. Csak egy nagyon klassz.

Jake lassan bólint.

5

– És a kérdés másik fele? Egészségügyi probléma?

Várja a választ, de csak újabb zavart hallgatás telik tőlem.

Közelebb hajol, és összehúzott szemmel méreget, mint aki többre kíváncsi annál, amit a papír lefed.

– Végstádium?

Próbálom leplezni a megkönnyebbülésem.

– Nem igazán. Még nem.

Még közelebb hajol, és a legnagyobb jóindulattal néz rám.

– Akkor mi a helyzet, Maggie Carson?

Nem ismerem a srácot, de van benne valami bizalomkeltő, amitől el akarom mondani neki az igazat. De nem teszem.

Lenézek az ölemben összefont kezemre.

– Ha elárulom, talán nem engedsz ugrani.

Most már olyan közel van hozzám, hogy a füle szinte a számhoz ér.

– Ha elég halkan mondod, talán meg sem hallom –

suttogja.

Ahogy a lehelete megcsiklandozza a kulcscsontomat, libabőr fut végig rajtam. Kicsit hátrébb húzódik, és a szemembe nézve várja a választ.

– CF – felelem.

Nem vagyok biztos benne, hogy tudja, mi az, de ha nem ragozom túl, talán ő sem feszegeti tovább a témát.

– Milyen az O2-szinted?

Ezek szerint tudja, miről van szó.

– Eddig jó.

– Hoztál orvosi beleegyezést?

Megrázom a fejem.

– Ez az ugrás spontán döntés volt. Néha elég impulzív vagyok.

Jake vigyorogva visszafordítja a tekintetét az űrlapra, 6

kipipálja a „nem” rubrikát, majd újra felemeli a fejét.

– Mázlid van, mert történetesen orvos vagyok. De ha ma meghalsz, mindenkinek azt fogom mondani, hogy hazudtál a kérdőívben.

Nevetve bólintok. Hálás vagyok, amiért ilyen lazán kezeli a helyzetet. Tudom, hogy ez nem magától értetődő.

– Köszönöm.

A papírra néz.

– Mit köszönsz? Én nem csináltam semmit.

A tagadása megmosolyogtat. Tovább sorolja a kérdéseket, én pedig mindenre őszintén válaszolok, egészen az utolsó oldalig.

– Ez az utolsó – mondja Jake. – Miért akarsz ejtőernyőzni?

Előrehajolok, és belekukkantok a nyomtatványba.

– Tényleg van ilyen kérdés?

– Igen. Itt – mutat a papírra.

Elolvasom, majd meglehetősen nyers felelet bukik ki belőlem.

– Talán azért, mert haldoklom. Hosszú bakancslistám van azokról a dolgokról, amiket mindig is meg akartam csinálni.

Jake tekintete kissé megkeményedik, mintha felzaklatnák a hallottak. Körmölni kezd, és ahogy oldalra döntött fejjel belenézek a papírba a válla fölött, látom, hogy egészen mást ír, mint amit mondtam: „Azért akarok ejtőernyőzni, mert szeretném minél teljesebbé tenni az életem.”

Felém nyújtja a kapcsos táblát és a tollat.

– Itt írd alá! – mutat a lap aljára.

Miután szignózom és visszaadom a nyomtatványt, Jake feláll, és felém nyújtja a kezét.

– Gyerünk az ejtőernyőkért, Ötszázas!

7

* * *

– Tényleg orvos vagy? – kiabálom túl a repülő zúgását.

Egymással szemben ülünk a kis gép belsejében. Jake mosolygás közben olyan fehér, szabályos fogakat villant, hogy az első tippem a fogorvos lenne.

– Kardiológus – feleli hangosan. – Ez csak a hobbim –

mutat körbe.

A kardiológusok ejtőernyőznek szabadidejükben? Nem semmi!

– A feleséged nem haragszik, amiért ilyen sokat vagy távol otthonról? – harsogom. Jesszusom! Milyen cikis, átlátszó kérdés. Már bánom, hogy hangosan kimondtam. A flörtölés sosem volt az erősségem.

– Tessék? – hajol előre Jake.

Most tényleg megismételteti velem ezt a baromságot?

– Azt kérdeztem, nem zavarja-e a feleségedet, hogy ilyen sokat vagy távol.

Megrázza a fejét, kikapcsolja a biztonsági övét, és átül mellém.

– Egy szót sem hallok ebben a zajban – mutat körbe a repülőben. – Mit mondtál?

Csak forgatom a szemem, de belevágok harmadszor is.

– Nem… zavarja… a… feleségedet…

Jake nevetve a számra nyomja az ujját, aztán leereszti a kezét, és közelebb húzódik hozzám. Ettől a mozdulattól a szívem hevesebben ver, mint a tudattól, hogy hamarosan ki kell ugranom innen.

– Csak hülyülök – mondja. – Láttam, mennyire égtél, amikor először kimondtad. Muszáj volt visszatapsolnom ezt a produkciót.

8

– Seggfej! – csapok a karjára.

Nevet. Feláll, kicsatolja a biztonsági övemet, és felsegít.

– Felkészültél?

Bólintok, de nem őszintén. Halálra vagyok rémülve, és ha nem egy dokival lennék itt, aki hobbiból ugrál ki gépekből –

és mellesleg piszkosul vonzó –, mostanra valószínűleg kihátráltam volna az egészből.

Úgy fordít, hogy a hátam a mellkasa felé legyen, és addig igazgatja a hevedereket, amíg teljesen magához nem csatol.

Behunyom a szemem, de érzem, ahogy felerősíti rám a védőszemüveget. A jó pár perces előkészület után a gép ajtajához lépked velem, és két kézzel a keretbe kapaszkodik.

Konkrétan felhőket látok magam alatt.

Szorosan behunyom a szemem. Jake a fülemhez teszi a száját.

– Nincs feleségem, Maggie. Egyedül az életemhez ragaszkodom.

Még egy ilyen félelmetes pillanatban is képes megmosolyogtatni. A válasza megérte a kínos kérdés háromszori elismétlését.

Szorosan markolom a hevederem. Jake előrenyúl, és lehúzza a kezemet a törzsem mellé.

– Még hatvan másodperc – jelenti be. – Megtennél nekem valamit?

Bólintok. Jelen pillanatban nem merek ellentmondani neki, tekintve, hogy a kezébe helyeztem az életem.

– Ha épségben lejutunk a földre, elvihetlek vacsorázni?

Megünnepelhetnénk az ötszázadikat.

A kétértelmű mondat hallatán elnevetem magam.

– A tandemoktatók randizhatnak a tanulókkal? – nézek hátra a vállam fölött.

9

– Nem tudom – nevet. – Eddig a legtöbb kliensem férfi volt, és egyikkel sem volt kedvem kikezdeni.

Visszafordítom a fejem.

– Majd akkor válaszolok, ha rendben földet értünk.

– Megértem.

Egy lépéssel előrébb taszít, az ujjait az enyémekbe fonja, és szélesre tárja a karunkat.

– Itt az idő, Ötszázas. Készen állsz?

Bólintok. A pulzusom az eddiginél is hevesebb, a torkom összeszorul a félelemtől. Nem hiszem el, hogy önként vállalkoztam erre. A nyakamon érzem a szelet és Jake leheletét, ahogy milliméterről milliméterre araszolunk előre a gép pereméhez.

– Tudom, hogy azért akarsz ejtőernyőzni, mert haldokolsz

– szorítja meg a kezem –, de ez nem haldoklás, Maggie. Ez az élet!

Azzal előrelendülünk… és leugrunk.

10

1.

Sydney

Amint kinyitom a szemem, azonnal az oldalamra fordulok. Az ágyam másik fele üres.

Magamhoz húzom a párnát, amin Ridge aludt. Még érzem rajta az illatát.

Ezek szerint nem álmodtam. Hála istennek!

Még mindig nem merem elhinni a tegnap estét.

A Brennannel és Warrennel közös koncertjét. A dalokat, amiket nekem írt. Hogy végre bűntudat nélkül bevallhattuk egymásnak az érzéseinket.

Talán ezért önt ma el ez a szokatlan béke – az állandó lelkiismeret-furdalás, amit a közelében éreztem, végre eltűnt.

Kemény volt beleszeretni egy foglalt pasiba, de még ennél is nehezebb volt küzdeni ellene.

Kiszállok az ágyból, és körülnézek a szobában. Ridge pólója az enyém mellett hever a földön, ami azt jelenti, hogy még itt van. Kicsit félek kimenni a szobámból, és találkozni vele, de nem tudom, miért. Talán mert most már együtt vagyunk, és alig tizenkét órám volt hozzászokni a gondolathoz. Ez olyan… hivatalos. Fogalmam sincs, mi lesz mostantól, hogy milyen lesz a közös életünk… de izgatottan várom, hogy megtudjam.

11

Felemelem a pólóját a padlóról, és belebújok. Kifelé menet teszek egy kitérőt a fürdő irányába egy gyors arc- és fogmosás erejéig. Majdnem nekiállok a frizurámnak is, mielőtt bemennék a nappaliba, de végül elvetem az ötletet. Ridge látott már rosszabb állapotban is. Lakótársak voltunk. Sokkal, de sokkal rosszabb formában is látott már korábban.

Amikor kinyitom a nappali ajtaját, Ridge az asztalomnál ül egy jegyzettömbbel és a laptopommal. Az ajtókeretnek támaszkodva nézem egy darabig.

Nem tudom, ő hogy érez ezzel kapcsolatban, de én szeretem így csendben figyelni anélkül, hogy észrevenne.

Egy ponton feszülten beletúr a hajába, és a merev válla is elárulja, hogy stresszel valamin. Gondolom, munkaügy.

Egy idő után hátrapillant. Ahogy meglát, az idegessége azonnal elillan, és ettől én is megnyugszom. Pár másodpercig szótlanul néz rám, majd a jegyzettömbre dobja a tollát, mosolyogva hátratolja a széket, és hozzám sétál. Magához húz, és puszit nyom a fejemre.

– Jó reggelt! – lép hátra.

Sosem unom meg hallgatni, ahogy beszél. Rámosolygok, és jelelve válaszolok.

– Jó reggelt!

A kezemre néz, aztán vissza rám.

– Ez annyira szexi!

– Az szexi, ahogy beszélsz – vigyorgok.

Megcsókol, és visszamegy az asztalhoz a mobiljáért. sms-t ír.

Ridge: Egy csomó melóm van mára, és kell a saját laptopom. Hazamegyek, hogy te is készülhess a munkába. Átjöjjek este?

Sydney: A lakásod útba esik hazafelé, majd beugrom.

12

Ridge bólint. Felveszi a jegyzettömbjét, lecsukja a laptopomat, és visszajön hozzám. A karját a derekamra fonva magához húz, és a száját az enyémre nyomja. Amikor visszacsókolom, nincs megállás. Hallom, ahogy a jegyzetfüzet csattan a pulton. Ridge két kézzel felemel, és a következő

pillanatban már a nappali másik végében vagyunk.

A kanapéra fektet, és rám nehezedik. Tuti, hogy a héten kirúgnak. Nem fogom bevallani neki, hogy már így is késésben vagyok, mert inkább leszek állástalan, mint hogy leállítsam a csókot.

Na jó, azért ez nem teljesen igaz. Nem szeretném, ha kirúgnának. De olyan régen várok erre, és nem akarom, hogy elmenjen. Lassan számolni kezdek tízig, és közben megígérem magamnak, hogy a végén erős leszek, és elindulok dolgozni. Végül huszonötnél Ridge mellkasára nyomom a kezem. Hátrahúzódik, és mosolyogva néz le rám.

– Tudom, menned kell.

Bólintok, és próbálom a legjobb képességem szerint eljelelni a mondandómat. Tudom, hogy még nem tökéletes, de az ismeretlen szavakat lebetűzöm valahogy.

– Jobb lett volna, ha a hétvégén csábítasz el, amikor nem kell másnap dolgoznom.

Ridge mosolyog.

– Nem tudtam addig várni.

Megpuszilja a nyakam, és lassan lemászik rólam, hogy felkelhessek, de menet közben megáll, és pár pillanatig elismerően méreget.

– Syd! – szólal meg. – Milyen… érzés…?

Elhallgat, és előveszi a mobilját. Még mindig hatalmas kommunikációs szakadék tátong köztünk, mivel ő nem képes 13

teljes beszélgetéseket folytatni szóban, én pedig nem vagyok elég jó jelelő, hogy tartani tudjam a tempót. Attól tartok, amíg mindketten eljutunk a megfelelő szintre, az írásos üzengetés marad a társalgás fő csatornája.

Nézem, ahogy pötyög a telefonján, aztán megpittyen az enyém.

Ridge: Milyen érzés, hogy végre együtt vagyunk?

Sydney: Hihetetlen. És neked?

Ridge: Hihetetlen. Olyan… szabadnak érzem magam. Ez a jó szó?

Még mindig olvasom és újraolvasom az üzenetét, de már újabbat ír. Megrázza a fejét, mint aki nem akarja, hogy félreértsem az előző SMS-t.

Ridge: A szabadot nem úgy értem, hogy a tegnap este előtt ne lettünk volna szabadok, vagy Maggie-vel börtönben éreztem volna magam. Csak…

Egy pillanatra megáll. Gyorsan válaszolok, mert sejtem, mit akar mondani.

Sydney: Gyerekkorod óta mindig másokért éltél. Az, hogy velem vagy, az első önző döntésed. Sosem csinálsz semmit csak magadért. Néha felszabadító érzés saját magunkat előtérbe helyezni.

Elolvassa az üzenetem, és ahogy a tekintetünk összeakad, tudom, hogy ugyanarra gondolunk.

Ridge: Pontosan. Veled lenni az első olyan döntés, amit csak azért hoztam, mert erre vágytam. Nem is tudom, talán nem kéne így örülnöm ennek, de akkor is jó érzés.

Bár úgy adja elő, mintha megkönnyebbült volna ettől a kis 14

önzéstől, az összevont szemöldöke között húzódó mély barázda bűntudatról tanúskodik. Az ujjammal kisimítom a ráncot, és a két kezembe fogom az arcát.

– Ne legyen lelkiismeret-furdalásod! Mindenki azt akarja, hogy boldog légy, Ridge. Főleg Maggie.

Bizonytalanul bólint, és puszit nyom a tenyerembe.

– Szeretlek.

Az éjjel többször is kimondta ezt a szót, de ma reggel megismételve olyan, mintha most hallanám először.

Mosolyogva elhúzom tőle a kezem, hogy jelelni tudjak.

– Én is téged.

Olyan hihetetlen ez az egész – miután hónapokon át sóvárogtam utána, végre itt van velem. És igaza van: a fojtogató várakozás után tényleg felszabadító érzés összetartozni. És tudom, hogy amit mondott, azt nem azért mondta, mert Maggie-vel csak kötelességtudatból volt együtt.

Szerette őt. Még most is szereti. A megkönnyebbülése mindössze annak köszönhető, hogy miután egész életében mások érdekét tartotta szem előtt, most végre magára is mer gondolni. Nem hiszem, hogy bármit is bán a korábbi döntései közül, mivel az önfeláldozás a vérében van. És a tény, hogy önző módon engem választott, cseppet sem változtat az alaptermészetén, ezért a bűntudat sosem hagyja majd teljesen nyugodni. Csakhogy néha muszáj a saját érdekünket néznünk. Aki boldogtalan, az a környezetét sem tudja boldoggá tenni.

– Mire gondolsz? – simítja hátra a hajam.

Megrázom a fejem.

– Semmire. Csak…

Nem tudom, hogy kell eljelelni a mondandómat, ezért újra a telefont hívom segítségül.

15

Sydney: Olyan hihetetlen, ami történt. Még mindig próbálom feldolgozni.

A tegnap éjjel teljesen váratlanul ért. Már épp kezdtem meggyőzni magam, hogy végleg lemondtál rólunk.

Ridge rám néz és felnevet, mintha valami hatalmas butaságot írtam volna, aztán a világ leglágyabb, legfinomabb csókjával ajándékoz meg.

Ridge: Három hónapig nem aludtam. Warren erőszakkal etetett, mert az idegességtől egy falat sem ment le a torkomon. Minden nap minden percében rád gondoltam, de nem jelentkeztem, mert időt kértél tőlem. És bármennyire fájt is, tudtam, hogy igazad van. Mivel nem lehettem veled, rákényszerültem, hogy dalban írjam ki magamból az érzéseimet irántad.

Sydney: Van olyan dalod, amit még nem hallottam?

Ridge: Tegnap este mindet megmutattam. Van egy, amin még dolgozom, de megakadtam, mert a szöveg valahogy nem működött. Viszont tegnap éjjel, miután elaludtál, egyszer csak áradni kezdtek felém a szavak. Gyorsan leírtam őket, és elküldtem Brennannek.

Megírt egy teljes dalt, amíg én aludtam? Összehúzott szemmel nézek rá.

Sydney: Nem is aludtál?

– Majd később pihenek – von vállat, és a hüvelykujjával végigsimít az alsó ajkamon. – Figyeld ma az e-mailjeidet! –

mondja, és hozzám hajol egy újabb csókra.

Szeretem, ahogy Brennan életre hívja Ridge dalait. Nincs izgalmasabb, mint egy zenésszel járni.

Ridge feláll a kanapéról, és engem is felhúz.

– Hagyom, hogy készülődj a munkába.

Bólintok. Búcsúcsókot nyomok a szájára, de amikor elindulok a hálószobám felé, nem engedi el a kezem. Ahogy 16

kérdőn visszafordulok, várakozó tekintettel néz rám.

– Mi az?

A pólóra mutat, amit viselek. Az ő pólójára.

– Erre szükségem lenne.

Nevetve kibújok a felsőből – szép lassan –, és átnyújtom neki. Miközben elveszi és magára húzza, végig fel-alá járatja a testemen a szemét.

– Mit mondtál, hánykor jössz ma át? – kérdezi a mellemtől, mint aki teljesen megfeledkezett róla, hogy arcom is van.

Nevetve az ajtó felé tolom. Mielőtt kimegy, még lop egy gyors csókot. Ahogy becsukom mögötte az ajtót, rádöbbenek, hogy amióta kiköltöztem a régi lakásomból, most először nem bánt Tori és Hunter árulása. Sőt, kimondottan hálás vagyok nekik. Sokkal nagyobb fájdalmat is vállaltam volna, ha tudom, hogy a végén Ridge lesz a jutalmam.

* * *

Néhány órával később e-mail érkezik Brennantől. Elbújok a munkahelyi vécében a fülhallgatómmal, megnyitom a

„Kiszabadítottál” című üzenetet, és a falnak dőlve, behunyt szemmel megnyomom a lejátszás gombot.

Kiszabadítottál

Eddig csak kóboroltam,

fetrengtem a földön,

megjártam a poklok poklát.

Te felvettél, mint egy mentőhajó,

s én követtelek a fény felé.

17

Hát induljunk!

Csak így tovább!

Régóta várok erre.

Hát induljunk!

Csak így tovább!

Kiszabadítottál,

leporoltál,

megtaláltad a bilincsem kulcsát.

Most már tisztán látom,

nem is lennék máshol.

Az enyém lettél, és én a tiéd.

Kiszabadítottál.

Nem tudni, minek mi az ára,

de amint elveszítjük,

már jön is a számla.

Mintha arra születtél volna,

hogy helyreránts, amikor

teljesen szétesek.

Hát induljunk!

Csak így tovább!

Régóta várok erre.

Hát induljunk!

Csak így tovább!

Kiszabadítottál,

leporoltál,

megtaláltad a bilincsem kulcsát.

Most már tisztán látom,

18

nem is lennék máshol.

Az enyém lettél, és én a tiéd.

Kiszabadítottál.

Mélyre csúsztam,

nem tudtam, hogyan tovább.

A világ a fejére állt.

Nincs orvosság a bajra,

nincs imádság a bűnre.

Nincs újrakezdés a vég után.

Kiszabadítottál,

leporoltál,

megtaláltad a bilincsem kulcsát.

Most már tisztán látom,

nem is lennék máshol.

Az enyém lettél, és én a tiéd.

Kiszabadítottál.

A dal végén csendben állok, és könnycseppek csorognak le az arcomon. Nem egy szomorú dal, de a szöveg, amit Ridge tegnap este írt azután, hogy együtt aludtunk, többet jelent nekem, mint bármelyik korábbi. És bár értettem, mire utalt ma reggel azzal, hogy most először érzi szabadnak magát, eddig észre sem vettem, mennyire igaz ez rám is.

Te is kiszabadítottál engem, Ridge.

Kiveszem a fülhallgatót, bár legszívesebben egész nap ezt hallgatnám. A mosdóból kifelé menet azon kapom magam, hogy bárgyú mosollyal a képemen hangosan énekelek az üres folyosón.

„Nem is lennék máshol. Az enyém lettél, és én a tiéd…”

19

2.

Maggie

Életem minden napjának minden órájában, sőt minden percében eszembe jut a halál. Szinte biztos vagyok benne, hogy többet gondolok rá, mint mások. Nehéz megfeledkezni róla, ha az ember tudja, hogy az átlag életidőnek mindössze a töredéke adatik meg neki.

Tizenkét éves voltam, amikor elkezdtem utánaolvasni a betegségemnek. Korábban soha senki nem mondta nekem, hogy a cisztás fibrózisnak van egy lejárati ideje. Mármint nem magának a kórnak, hanem az életemnek.

Azóta, hogy erre tizenkét évesen rádöbbentem, teljesen más szemmel nézem a világot. Például, ha a drogériában meglátok egy ránctalanító krémet, eszembe jut, hogy sosem lesz rá szükségem. Ha mázlim lesz, talán egy-két kis szarkaláb még megjelenik az arcomon, mielőtt meghalok.

A közértben, ha ránézek az ételek szavatossági dátumára, eltűnődöm, vajon melyikünk ideje jár le hamarabb: az enyém vagy a mustáré?

Néha kapok egy esküvői meghívót egy évvel későbbre, és ahogy bekarikázom a dátumot a naptáramban, bevillan, hogy a pár eljegyzése talán tovább tart, mint az én életem.

Még a csecsemőkről is a halál jut az eszembe. Mivel 20

tudom, hogy nem láthatnám a gyerekemet felnőni, inkább nem is akarok anya lenni.

Nem vagyok depressziós alkat. Még csak el sem szomorít a sorsom. Már régen beletörődtem.

A legtöbben úgy tekintenek a jövőbe, mintha száz évig élnének. Karriert, családot, nyaralásokat terveznek abban a tudatban, hogy ezekre lesz is idejük. Én viszont nem tervezek száz évre, ezért az átlagtól eltérően gondolkodom. Tudom, hogy nincs sok hátra. A jelenlegi állapotom fényében jó, ha még tíz év. Éppen ezért jut eszembe a halál életem minden napjának minden órájában, sőt minden percében.

Legalábbis a mai napig így volt.

Addig, amíg ki nem ugrottam a repülőgépből, és le nem néztem a földre. Olyan jelentéktelennek tűnt, hogy kirobbant belőlem a nevetés. Egyszerűen képtelen voltam abbahagyni.

Zuhanás közben hisztérikusan vihogtam, aztán egyszer csak sírni kezdtem, mert a csodás élmény minden várakozásomat felülmúlta. Miközben több mint száz mérföld per órás sebességgel suhantam a föld felé, egy pillanatra sem gondoltam a halálra. Csak az járt a fejemben, milyen szerencsés vagyok, hogy ennyire élek.

Végig Jake szavai visszhangoztak bennem: „Ez az élet!”

Igaza van. Ennél intenzívebben még sohasem éltem, és akár most rögtön újra ugranék. Alig egy perce értünk földet.

Jake tökéletesen landolt. Összeszíjazva ülünk a földön, és a lábamat előrenyújtva zihálok. Rendes tőle, hogy ad egy kis időt magamhoz térni.

Egyszer csak szétkapcsolja a hevedereinket, és feláll, de én ülve maradok. Ahogy fölém magasodik, eltakarja a szemem elől a napot. Ciki, hogy még mindig sírok, de annyira azért nem szégyellem magam, hogy elrejtsem a könnyeimet.

21

– Na? – nyújtja felém a kezét. – Milyen volt?

Miután felhúz, a szabad kezemmel megtörlöm az arcom, és szipogva válaszolok.

– Megint akarom.

– Most rögtön? – nevet.

Lelkesen bólogatok.

– Igen. Hihetetlen volt. Mehetünk megint?

Megrázza a fejét.

– A gépet már lefoglalták délutánra. De a következő

szabadnapomra beírhatlak.

– Az jó lenne – mosolygok.

Jake segít lecsatolni a felszerelést, én pedig visszaadom neki a sisakot és a szemüveget. Bemegyünk átöltözni. Mire végzek, az előtérben, a pultnál Jake már kinyomtatott pár képet, és letöltött egy videót az ugrásunkról.

– Átküldtem neked e-mailen is – nyújtja felém a mappát a fotókkal. – A nyomtatványon megadott lakcím a valós otthoni címed?

Bólintok.

– Igen. Miért, talán számíthatok valami küldeményre?

Jake felpillant a számítógépről, és rám mosolyog.

– Nem, de rám számíthatsz ma este hétkor.

Ó! Ezek szerint komolyan gondolta az ünneplést. Hát jó.

Hirtelen lever a víz, de igyekszem leplezni az idegességemet.

– Laza vagy kiöltözős buli lesz? – kérdezem mosolyogva.

Jake nevet.

– Foglalhatok asztalt egy étteremben, de őszintén szólva legszívesebben csak beülnék valahová egy pizzára és egy sörre. Vagy hamburgerre, tacóra vagy bármire, amihez nem kell nyakkendőt kötni.

Megkönnyebbülök.

22

– Tökéletes – lépek el a pulttól. – Akkor hétkor. Ne késs!

Hátat fordítok neki, és elindulok az ajtó felé, de mielőtt kilépnék, utánam szól:

– Nem fogok elkésni. Sőt, talán még korábban is megyek.

* * *

Olyan sokáig jártam Ridge-dzsel, hogy már az idejét sem tudom, mikor stresszeltem utoljára azon, mit vegyek fel egy randira. Az elöl kapcsos melltartók iránti rajongásától eltekintve Ridge-nek édesmindegy volt, milyen fehérnemű

van rajtam, most viszont lázasan kutatok a fiókban egy olyan szett után, ami nem csupa lyuk, és nem a nagyibugyi.comról szereztem be.

Őrület, hogy nincs egy tisztességes göncöm!

Kihúzom az alsó fiókot, ahová a sosem hordott darabokat száműztem. Miközben áttúrom a páratlan zoknik és poénos ajándéknak szánt, kivágott csipketangák tömkelegét, a kezembe akad valami, ami az egész keresgélést elfeledteti velem.

Egy félbehajtott papír. Ki sem kell nyitnom, hogy tudjam, mi áll rajta, de azért leülök az ágyra, és megnézem. Hosszan bámulom a listát, amit több mint tíz éve, mindössze tizennégy évesen kezdtem írni.

Egyfajta bakancslista, bár amikor belekezdtem, még nem voltam tisztában a szó jelentésével. Így aztán a címe „Dolgok, amiket meg akarok tenni a tizennyolcadik szülinapom előtt”

lett. A tizennyolcadik szülinapom előtt rész ki van húzva, mert azt a születésnapot kórházban töltöttem. Amikor hazaengedtek, dühös voltam a világra, amiért még egyetlen tételt sem tudtam kipipálni a listáról, ezért megváltoztattam 23

az eredeti címet. Így lett belőle „Dolgok, amiket meg akarok tenni. Egyszer talán…”

Mindössze kilenc pont szerepel a papíron:

1. Versenyautót vezetni

2. Ejtőernyőzni

3. Látni a sarki fényt

4. Spagettit enni Olaszországban

5. Elveszteni 5000 dollárt Vegasban

6. Megnézni a Carlsbad Caverns barlangjait 7. Bungee jumping

8. Egyéjszakás kaland

9. Felmenni a párizsi Eiffel-toronyba

Ahogy végignézek a felsoroláson, rádöbbenek, hogy a kilenc dologból, amire kamaszként vágytam, mindössze egyet sikerült teljesítenem: az ejtőernyőzést. Eddig a pontig is csak ma jutottam el, viszont életem legszebb élménye volt.

Elveszek egy tollat az éjjeliszekrényről, és kipipálom a kettes pontot.

Még nyolc van vissza, és tulajdonképpen egyik sem lehetetlen. Elméletileg. Ha sikerülne kibekkelnem az utazást anélkül, hogy megbetegszem, bármelyik megoldható lenne.

A nyolcas akár még ma este.

Nem tudom, Jake mit szólna hozzá, ha a bakancslistám egyik tétele lenne, de szerintem nem tiltakozna egy egyéjszakás kaland ellen. Amúgy sem tervezek folytatást a mai randi után. Más sem hiányzik, mint hogy újra kolonc legyek valaki nyakán. Egy forró futó viszony lehetősége sokkal izgalmasabb, mint valaki halálos beteg barátnőjének lenni.

24

Összehajtom a papírt, és beteszem az éjjeliszekrény fiókjába, aztán találomra előveszek egy sima bugyit. Már nem is érdekel, milyen. Ha minden a tervek szerint alakul, nem lesz rajtam elég sokáig, hogy Jake jobban megnézhesse.

Éppen a farmeremet húzom fel, amikor üzenetem érkezik.

Ridge: Küldetés teljesítve.

Mosolyogva olvasom az SMS-t. Már hónapok óta nem vagyunk együtt, de néha még írogatunk egymásnak. Nehéz volt elfogadnom, hogy a kapcsolatunk hirtelen véget ért, de a barátságát elveszíteni még fájdalmasabb lenne. Az utóbbi hat évben ő és Warren voltak az egyedüli barátaim, és hálás vagyok, hogy ez a szakítás ellenére továbbra is működik.

Persze furcsa érzés Sydney-ről beszélni vele, de Warren amúgy is folyamatosan értesít minden történésről, még azokról is, amikről talán jobb lenne nem tudnom. Igazság szerint örülök Ridge boldogságának. Bár dühös voltam, amikor megtudtam, hogy megcsókolta Sydney-t, még mindig kedvelem azt a lányt. Biztos vagyok benne, hogy nem akart rosszat, és nem szándékosan lopta el tőlem a pasimat. Annak idején ő és én jól kijöttünk egymással, és tudom, hogy mindketten próbáltak helyesen cselekedni. Talán sosem jutunk el odáig, hogy barátokként mind együtt lógjunk, mert az fura lenne, de örülök, hogy Ridge-nek bejött az élet. És amióta Warren elárulta, hogy elcsalja Sydney-t egy bárba, ahol Ridge várja egy szerelmi vallomással, tűkön ülve várom a fejleményeket. Kértem Ridge-t, hogy írja meg, ha sikerrel jár, de a részletekre nem vagyok kíváncsi. Elfogadom, hogy Sydney már az élete része, és drukkolok nekik, de ennél jobban sem most, sem később nem akarok belefolyni a 25

kapcsolatukba.

Én: Ez szuper, Ridge!

Ridge: Igen. Ennyi elég is, mert még furcsa lenne veled erről beszélni. Van valami hír a szakdolgozatról?

Megkönnyebbülök, hogy egyetértünk. Mellesleg őrület, hogy elfelejtettem megosztani vele a nagy hírt.

Én: Igen! Tegnap tudtam meg. Ötöst kaptam!

Mielőtt válaszolhatna, kopognak az ajtón. Lenézek az időre. Még csak hat harminc. Az ágyra dobom a telefont, átmegyek a nappalin, és kinézek a kukucskálón. Jake nem viccelt azzal, hogy talán korábban jön a megbeszéltnél. Még közel sem vagyok kész.

Hátratolatok az előszobai tükörhöz.

– Egy pillanat! – kiabálok ki.

Gyorsan ellenőrzöm a kinézetem, aztán visszafutok a kukucskálóhoz. Jake a ház előtt áll farmerben, zsebre dugott kézzel, és az előkertet szemlélve várja, hogy ajtót nyissak.

Őszintén szólva hihetetlen, hogy randizni fogok ezzel a pasival. Basszus, egy kardiológus hogy lehet egyáltalán facér?

Jóképű, magas, sikeres, és… az ott egy…

Kivágom az ajtót, és kilépek.

– Úristen, Jake, az ott egy Tesla?

Nem akarok bunkónak tűnni, de simán elhúzok mellette, és egyenesen a kocsijához sétálok. Hallom, ahogy nevetve utánam jön.

Véletlenül sem vagyok autómániás, de az egyik szomszédom egy teslás fickóval jár, és majd megpusztulok, hogy beleülhessek egy ilyen verdába. Sajnos nem ismerem 26

eléggé a szomszédot, hogy bekéredzkedjek hozzájuk egy fuvarra.

Megsimogatom a fényes, fekete motorháztetőt.

– Igaz, hogy nincs is motorja? – fordulok Jake felé, aki szemmel láthatólag jól mulat a tényen, hogy a kocsiját rajongom körbe helyette.

Bólint.

– Akarsz belenézni?

– Igen.

A slusszkulcsot megnyomva kinyitja a motorháztetőt, majd mellém lép, és felhajtja. Odabent kárpittal bevont üres tároló fogad. Se motor, se ékszíj. Nincs… semmi.

– Szóval ezekben egyáltalán nincs motor? Sosem kell megtankolni?

Jake megrázza a fejét.

– Nem. Meg olajcserére sincs szükség. Csak a fékre és a gumikra kell odafigyelni.

– Hogy töltöd fel?

– Van egy töltő a garázsomban.

– És csak bedugod, és rajta hagyod éjszakára, mint a telefont?

– Nagyjából igen.

Visszafordulok az autó felé. Nem tudok betelni a látvánnyal. Két éve várok rá, hogy kipróbálhassak egy ilyet, és ma este végre valóra válik az álmom. Őrület! Ha az elmúlt években bővítettem volna a bakancslistámat, most rögtön kipipálhatnék egy tételt.

– Ezzel nem ártok a környezetnek – dől a motorháztetőnek. – Nincs károsanyag-kibocsátás.

– Ja, ja, persze – forgatom a szemem. – De mennyivel megy?

27

Nevetve keresztbe teszi a bokáját, és a szemöldökét vonogatva szexi, mély hangon válaszol:

– Nulláról hatvan mérföldre gyorsul… két és fél másodperc alatt.

– Úristen!

– Szeretnéd vezetni? – biccent az autó felé.

A Teslára nézek, majd vissza Jake-re.

– Ez komoly?

Kedvesen mosolyog rám.

– Egy pillanat… hadd telefonáljak egyet! – húzza elő a mobilját. – Talán be tudom nyomni magunkat a Harris Hillbe.

– Mi az a Harris Hill?

A füléhez emeli a telefont.

– Egy nyilvános versenypálya San Marcosban.

A kezem a szám elé kapva próbálom palástolni az izgalmamat. Ki hitte volna, hogy egy nap alatt akár három dolgot is kihúzhatok a listámról? Ejtőernyőzés, autóverseny és talán egy egyéjszakás kaland.

28

3.

Ridge

Kinyitom a szemem, és felbámulok a plafonra. Az első

gondolatom Sydney. A második az, hogy hogyan alhattam el a kanapén a délután közepén.

Mondjuk az éjjel nem sokat pihentem. Sőt, a múlt héten sem. Feszült voltam a Sydney-nek tervezett tegnapi műsor miatt, mert nem tudtam, mire számíthatok. Aztán amikor a reakciója minden várakozásomat felülmúlta, és a lakásán kötöttünk ki, azért nem jött álom a szememre, mert folyamatosan küldtem a dalszövegeket Brennannek.

Szerintem csak a tegnap éjszakából háromdalnyi anyag jött össze.

Amikor ma reggel eljöttem Sydney-től, azt terveztem, hogy itthon belehúzok a munkába, de a kimerültségtől képtelen voltam koncentrálni. Végül ledőltem a kanapéra, és bekapcsoltam a Trónok harcá t. Valószínűleg én vagyok az utolsó ember a földön, aki még nem látta, pedig Warren már hónapok óta várja, hogy utolérjem. Ő a harmadik évadnál jár, nekem viszont csak az első évad harmadik részéig sikerült eljutnom ma, mielőtt bealudtam a tévé előtt.

Vajon Sydney látta már? Ha nem, inkább én is újrakezdeném, hogy együtt nézhessük.

29

Ránézek a mobilomra. Két olvasatlan üzenet Warrentől, egy Maggie-től, egy Brennantől és egy Sydney-től. Először Sydney-ét olvasom el.

Sydney: Meghallgattam a dalt. Megríkatott. Nagyon jó szám, Ridge.

Ridge: Szerintem főleg azért tetszett annyira, mert szerelmes vagy belém.

Azonnal válaszol.

Sydney: Nem. Akkor is imádnám, ha nem ismernélek.

Ridge: Túltolod az egómat. Mikor érsz ide?

Sydney: Már úton vagyok. Warren és Bridgette otthon lesznek?

Ridge: Azt hiszem, mindketten dolgoznak.

Sydney: Helyes. Hamarosan találkozunk.

Bezárom a csevegést, és megnyitom Warren SMS-ét.

Warren: Brennan átküldte az új dalt. Bejön.

Ridge: Kösz! Ma belekezdtem a Trónok harcába. Jó.

Warren: NA VÉGRE! Eljutottál már oda, ahol Starkot lefejezik a lányai szeme láttára?

A mellkasomra szorítom a telefont, és behunyom a szemem. Néha komolyan gyűlölöm ezt a barmot. Esküszöm, ki tudnám nyírni.

Ridge: Hogy rohadnál meg!

Warren: Haver, az a legjobb rész!

A dohányzóasztalra dobom a mobilt, és felállok. Bemegyek a konyhába, és a hűtőben kotorászva keresek valamit, amivel bosszút állhatok Warrenen. Baromira remélem, hogy csak szívat. Ned Starkot? Tényleg, George?

30

Az egyik rekeszben rábukkanok Bridgette egyik drága sajtjára. Kiveszem, és megbontom a csomagolást. Fehér sajt spenótdarabokkal vagy mikkel. Büdös, mint a fene, viszont kicsomagolva pont úgy néz ki, mint egy szappan. Beviszem Warren fürdőszobájába, és a zuhanyzóban kicserélem a rendes szappanját a sajtra.

Nedet lefejezik? Ha ez igaz, én istenemre kihajítom a tévét.

A nappaliba visszatérve látom, hogy villan a mobilom.

Sydney ír, hogy most parkolt le. Kinyitom az ajtót, és elindulok lefelé a lépcsőn. Ő már felfelé tart, és amint meglátom a mosolyát, azonnal megfeledkezem a lefejezésről, ami remélhetőleg amúgy is csak Warren egyik újabb béna poénja.

Félúton találkozunk. Nevetve tűri, ahogy a korlátnak nyomom, és mohón megcsókolom.

Úristen, de szeretem! Esküszöm, nem tudom, mihez kezdtem volna, ha tegnap este nem kapom meg tőle a „most”

jelet. Tuti, hogy még mindig a színpadon ülnék, és a világ összes szomorú dalát eljátszanám, miközben bevedelem a bár teljes piakészletét.

De nemcsak hogy sikerült elkerülnöm a legrosszabbat –

egyenesen a legjobb történt velem. Sydney szerette a dalt, és szeret engem, és most együtt vagyunk, és egy tökéletes unalmas este áll előttünk gyorskajával és tévézéssel.

Elhúzódik tőlem, és letörli a szájfényt az ajkamról.

– Láttad már a Trónok harcá t? – kérdezem.

Megrázza a fejét.

– Szeretnéd?

Bólint. Kézen fogom, és felmegyünk a lépcsőn. Odabent egyenesen a mosdóba megy. Én közben megnyitom a Maggie-től érkezett sms-t.

31

Maggie: Igen! Tegnap tudtam meg. Ötöst kaptam!

Ridge: Miért nem vagyok meglepve? Gratulálok! Remélem, megünnepled.

Maggie: Már megünnepeltem. Ejtőernyőzéssel.

Ejtőernyőzés? Remélem, csak viccel. Egyáltalán nem lenne szabad ilyesmit csinálnia. Kizárt, hogy jót tenne a tüdejének.

Belekezdek a válaszüzenetbe, de félúton megállok. Éppen az állandó aggódásom az, amit a legjobban utált bennem. Nem szabad többé amiatt stresszelnem, hogy veszélyezteti az egészségét. Ez az ő élete, és megérdemli, hogy azt tegye, ami jólesik neki. Kitörlöm a félkész SMS-t.

Ahogy felnézek, látom, hogy Sydney a frigónál állva engem figyel.

– Jól vagy? – kérdezi.

Felállok, és a zsebembe csúsztatom a mobilt. Most nem akarok vele Maggie-ről beszélni. Talán majd máskor.

– Gyere ide! – mosolygok rá.

Mosolyogva hozzám lép, és a derekamra fonja a karját.

Magamhoz húzom.

– Milyen napod volt?

– Isteni – vigyorog. – A pasim írt nekem egy dalt.

A homlokára nyomom a szám, majd az állánál fogva felemelem a fejét. Amint a szánk összeér, megmarkolja a pólóm, és hátrálni kezd velem a hálószoba felé. Egészen az ágyig araszolunk így összetapadva. Sydney a hátára fekszik, én pedig ránehezedek.

Hosszú percekig csókolózunk talpig felöltözve. Ez utóbbin szívesen változtatnék, de azért így se rossz. Nem egy szokványos szerelmi történet a miénk: az első csókunk tele volt bűntudattal, majd három hónapig egyáltalán nem 32

beszéltünk egymással, míg végül tegnap este összejöttünk és szeretkeztünk. A semmiből ugrottunk a mindenbe. Nem bánom, hogy most nem sietjük el a dolgot. Egész éjjel csókolni akarom, ha már egyszer három hónapig erről ábrándoztam.

A hátamra gördít, és elszakad a számtól. Az arcomba hulló haját átveti a vállán. Egy lágy puszi után lovagló ülésbe helyezkedik rajtam, hogy tudjon jelelni.

– A tegnap este…

Megáll a keze. Még nem megy elég jól neki a jelnyelv, ezért inkább szóban folytatja.

– Olyan, mintha egy örökkévalósággal ezelőtt történt volna.

Bólintok, és felemelem a kezem, hogy megmutassam az

„örökkévalóság” jelét. Miközben elismétli a mozdulatot, én kimondom hangosan a szót, majd bólintok, és visszajelelek:

– Ügyes vagy.

Lefekszik mellém az oldalára, és a könyökére támaszkodik.

– Hogy jelzed azt, hogy siket?

Elhúzom a kezem az állkapcsomtól a szám felé.

– Így? – viszi a hüvelykujját a fülétől az állához.

Megrázom a fejem, és én is felkönyöklök. A hüvelykujját behajtva kiegyenesítem a mutatóujját, a füléhez viszem, és onnan az állkapcsán át a szájához húzom.

– Így kell – mondom.

Elismétli a jelet.

– Tökéletes – mosolygok.

Fejét a párnára hajtva visszamosolyog. Imádom, hogy a külön töltött három hónapban jelnyelvet tanult. Bármennyire utálom is Warrent, amiért elszúrja nekem a Trónok harcá t, nem lehetek elég hálás neki a sok segítségért. Nélküle Sydney és én sokkal nehezebben kommunikálnánk egymással.

33

Nagyon jó barát… amikor épp nem egy orbitális seggfej.

Sydney hihetetlen gyorsan megtanulta a jelnyelvet.

Minden alkalommal lenyűgöz, amikor eljelel valamit.

Ilyenkor szeretném, ha mostantól mindig így beszélne hozzám, én pedig hangosan kimondott szavakkal hozzá.

– Most én jövök – szólalok meg. – Milyen hangot ad ki a macska?

Sok mindent nem tudok még, és az állathangok különösen sok fejtörést okoznak. Talán azért nem tudom megfejteni a hangjukat, mert egy kutyánál vagy macskánál képtelenség szájról olvasni.

– A nyávogásra gondolsz? – kérdezi.

Bólintok, és a torkára teszem az ujjam, hogy érezzem a rezgést, amikor kiadja a hangot. Miután kétszer elismétli, teszek egy próbát.

– Mia…ó?

Megrázza a fejét.

– Az első fele ilyen – jeleli el az m, i és á hangokat.

– Miá?

Bólint.

– A második… – mutat egy ú-t, és közben ki is mondja.

A tenyeremet a torkán tartva figyelek.

– Még egyszer! – kérem.

Lassan kiejti újra.

– Mi-á-ú.

Tetszik, ahogy csücsörít a végén. Mielőtt megint megszólalhatna, lehajolok és megcsókolom.

– Mijaú – mondom.

– Jobb – vigyorog.

– Miáú – ismétlem gyorsabban.

– Tökéletes.

34

Megkérdezem, miért használják ezt a hangot különféle helyzetekben, de közben megfeledkezem róla, hogy Syd még csak kezdő szinten érti a jelnyelvet. Elkerekedett szemmel próbálja követni a gyors gesztusaimat. Előrehajolva magamhoz veszem a mobilomat, és bepötyögöm a kérdést.

Ridge: Miért van az, hogy a MIÁÚ-t néha szexi értelemben használják?

Kimondva szexin hangzik?

Sydney nevetve elpirul.

– Nagyon – feleli.

Érdekes.

Ridge: A kutyaugatás is szexi?

Megrázza a fejét.

– Egyáltalán nem.

Ez a beszélt nyelv rém zavaros, de imádok új dolgokat tanulni Sydney-től. A testiségen túl az egyik legfőbb vonzereje a végtelen türelme és a töretlen érdeklődése a siketségem iránt. Nem sok hozzá hasonló szaladgál a világon, és valahányszor jelel nekem, mindig eszembe jut, milyen szerencsés vagyok.

Magamhoz húzom, és a füléhez hajolok.

– Miáú!

Amikor újra az arcára emelem a szemem, már nem mosolyog. Úgy néz rám, mintha élete legszexibb szavát hallaná. A feltevésem beigazolódni látszik, amikor az ujjait a hajamba fonva a számat az övéhez húzza. Fölé kerekedem, és a nyelvemmel az ajkai közé hatolok. Ahogy a csókunk elmélyül, és megérzem a nyögése vibrálását, elvesztem.

35

Lekerülnek a ruhák. Ennyit a lassan haladásról.

36

4.

Sydney

A szememmel követem Ridge ujjának útját, ahogy simogatja a hasam. Már vagy öt perce fekszünk így. Ridge engem néz, miközben a keze lassú köröket ró a bőrömön. Néha megcsókol, de most túl kimerültek vagyunk egy második menethez.

Nem is értem, hogy bírja még nyitva tartani a szemét.

Tegnap éjjel alig aludt, mert egész éjjel azt a dalt írta nekem, aztán amikor másfél órával ezelőtt ideértem, egyenesen a hálószobába jöttünk, ahol elég intenzív programban volt részünk. Most majdnem nyolc óra, és ha belátható időn belül nem állunk neki vacsorázni, simán elalszom az ágyában.

Amikor megkordul a gyomrom, Ridge elneveti magát.

– Éhes vagy? – simítja tenyerét a gyomromra.

– Érezted? – kérdezem.

Bólint.

– Letusolok, aztán szerzek valami kaját.

Megcsókol, és az ágyról legördülve beveti magát a fürdőbe.

Belebújok a pólójába, és kimegyek a konyhába innivalóért.

Ahogy kinyitom a hűtőt, valaki megszólal a hátam mögött.

– Szia!

Riadtan felsikkantok, és a frigóajtót kitárva próbálom 37

eltakarni a csupasz alfelem. Brennan a kanapéról vigyorog rám, és vele együtt az együttes két másik tagja, akiknek még nem mutattak be hivatalosan.

Brennan oldalra döntött fejjel mustrál.

– Amikor legutóbb találkoztunk, nem volt rajtad póló, most meg csak az van rajtad.

Életemben nem égtem ennyire. Még bugyit sem húztam, és bár Ridge felsője úgy-ahogy takarja a fenekem, gőzöm sincs, hogyan osonhatnék vissza méltósággal a hálóba.

– Sziasztok! – integetek ki bénán az ajtó mögül. –

Elfordulnátok egy pillanatra, amíg felkapok egy farmert?

Mindhárman nevetve a fal felé fordulnak, hogy visszaslisszolhassak Ridge szobájába. De amint becsuknám a frigót, nyílik a bejárat, és Warren csattog be a lakásba.

Gyorsan visszabújok a rejtekhelyemre.

Warren mögött Bridgette is beviharzik. Átvág a nappalin a hálójuk felé.

– Menj csak! – kiált utána Warren. – Zárkózz be a szobába, és duzzogj, mint mindig!

Bridgette bevágja maga mögött az ajtót. Warrenre nézek, aki a kanapén gubbasztó Brennanre és a két másik srácra mered.

– Szasztok! – köszön rájuk.

Engem még nem vett észre.

– Mizu?

Egyikük sem néz rá, mert a kérésem szerint a fal felé fordulnak. Brennan így felel neki:

– Csá, Warren!

– Miért bámuljátok a falat? – érdeklődik Warren.

Brennan a frigó felé mutat, de a feje továbbra sem mozdul.

– Várjuk, hogy a csaj visszafusson a szobába valami 38

ruháért.

Ahogy Warren megpillant, egyből felcsillan a szeme.

– Milyen kellemes meglepetés! – dobja a kulcscsomóját a konyhapultra. – Nem mintha nem találkoznánk eleget, de jó újra itt látni.

Nagyot nyelve próbálom megőrizni a hidegvérem.

– Igen… jó újra itt lenni – felelem.

Warren a hűtőajtóra mutat.

– Nem kéne azt így nyitva hagyni. Újabban nekem is be kell szállnom a rezsibe, te meg pazarlod az áramot.

Bólintok.

– Tudom, bocs. De nincs rajtam nadrág, szóval, ha odamész a srácokhoz, és te is a fal felé fordulsz, máris becsukom az ajtót, és eltűnök Ridge szobájában.

Warren oldalra dönti a fejét, két lépést tesz felém, és jobbra dől, mint aki próbál bekukucskálni az ajtó mögé.

– Látod? – kiabál Bridgette a helyiség túloldaláról, a szobájuk nyitott ajtajában állva. – Pontosan erről beszélek, Warren! Te mindenkivel kikezdesz!

Az ajtó újra bevágódik. Warren egy mély sóhaj kíséretében elindul a szobájuk felé, én pedig kihasználva az alkalmat berohanok Ridge-ébe. Becsukom magam mögött az ajtót, nekidőlök, és a kezembe temetem az arcomat.

Soha többet nem megyek ki oda.

A fürdő felé veszem az irányt. Épp akkor érek oda, amikor Ridge kilép.

A derekára törülközőt csavart, egy másikkal meg a haját szárítgatja. Átölelem, a mellkasába fúrom az arcom, és behunyt szemmel megrázom a fejem. Eltol magától, hogy a szemembe nézhessen. El sem tudom képzelni, mit olvashat ki belőle, mert egyszerre kínlódom és nevetek a szégyentől.

39

– Mi történt? – kérdezi.

A nappali felé mutatok.

– Az öcséd. Warren. Az együttes. Odakint – jelelem, majd a félmeztelen testem felé gesztikulálva a póló alól kivillanó fenekemre irányítom a figyelmét.

Ridge végigmér, aztán a nappali felé sandít, és onnan vissza rám. Úgy hunyorog, mint akinek hirtelen beugrott valami.

– Amikor először találkoztál Brennannel… csak melltartó volt rajtad. Most meg…

– Tudom – rogyok az ágyra.

Ridge nevetve felveszi a farmerét, és felém hajol. Csókra számítok, de ehelyett lehúzza rólam a pólóját. Ő teljesen fel van öltözve, én viszont az eddiginél is pucérabb vagyok.

Odaadja a ruháimat. Tudom, hogy be akar mutatni az együttesnek,

de

én

legszívesebben

magzatpózba

gömbölyödve kivárnám, amíg mindenki elmegy.

Végül erőt veszek magamon, és felöltözöm, mert Ridge mosolyából látom, milyen jól mulat az egészen, és ez elfeledteti velem a szégyenemet. Ahogy az ajtó felé húz, közben olyan csókot kapok, ami végképp kitörli a fejemből az iménti megalázó incidenst.

Amikor kilépünk a nappaliba, Brennan már a pulton ülve lóbálja a lábát széles vigyorral. Őrület, mennyire hasonlítanak egymásra Ridge-dzsel, mégis mennyire más a kisugárzásuk. Ridge a kanapéhoz visz, ahol a Cédrus Hangjai két másik tagja felállva készül kezet fogni velem.

– Spencer – mutatkozik be a magas, barna srác. Ő a dobos.

Tudom, mert láttam már őket játszani. Csak épp a megismerkedésig nem jutottunk még el.

– Price – ráz velem kezet a másik. Ő a szólógitáros és 40

vokalista. Bár a csapat sztárja egyértelműen Brennan, szerintem Price is nagyon tehetséges. A külseje alapján rockernek mondanám annak ellenére, hogy a Cédrus Hangjai nem kimondottan rockbanda. Leginkább a pop/alternatív kategóriába sorolnám, de Price szerintem bármilyen stílusban tarolna a karizmatikus kisugárzásával. Brennan néha a háttérbe vonul, hogy Price is érvényesülhessen.

– Sydney vagyok – mutatkozom be megjátszott magabiztossággal. – Örülök, hogy végre megismerhetlek benneteket. Nagy rajongótok vagyok – mutatok rájuk és Brennanre. – Elképesztő, milyen sebességgel rakjátok össze a számokat.

Price nevet.

– Sydney, mi vagyunk a te rajongóid. Mielőtt megjelentél a színen, Ridge-nek sokáig nem jött össze.

Elkerekedett szemmel meredek Ridge-re, aki kérdőn Brennanre néz. Miután az öccse eljeleli neki a hallottakat, visszanéz rám, majd Price-ra.

– Nem jött össze? – mondja ki Ridge hangosan.

– Mármint a szövegírás – tisztázza Price. – Arra gondoltam.

Most ő ég.

Egek, ez halál ciki!

– Éhes vagyok – csap a pultra Brennan. – Ti vacsoráztatok már?

– Ennék valami kínai kaját – vetem fel.

Brennan felveszi a telefonját.

– Egy nő, aki tudja, mit akar. Ez tetszik – emeli a füléhez a mobilt. – Legyen kínai! Rendelek egy rakás mindenfélét.

Próbálom nem túl feltűnően bámulni, de nem tudom túltenni magam azon, mennyire hasonlítanak külsőre Ridge-dzsel, miközben a személyiségük ég és föld. Ridge érett és 41

felelősségteljes, Brennan viszont szemmel láthatólag magasról tesz a világra. Ő mindent halál lazán kezel, amíg a bátyja az élet minden gondját a vállára veszi.

– Szóval Bridgette és én összevesztünk, ha nem vettétek volna észre – veti le magát a kanapéra Warren, és pörgetni kezdi az üzeneteit. – Szerinte túl sokat flörtölök másokkal –

néz fel rám.

Nevetek.

– Igaza van.

Warren elhúzza a száját.

– Áruló! – mormogja. – Neked az én oldalamon kéne állnod.

– Ha tényekről van szó, nincs pártoskodás – felelem. –

Flörtölsz velem, flörtölsz Bridgette-tel, flörtölsz a házunkban lakó idős nénivel. Jesszusom, még a kutyájával is flörtölsz.

Kacér vagy, és kész.

– Még velem is flörtöl – teszi hozzá Spencer.

Warren még mindig az üzeneteit böngészi. Egyszer csak megakad valamin a szeme. Felnevet, és Ridge és Brennan felé fordul.

– Maggie ma ejtőernyőzött.

A név hallatán egy pillanatra megáll bennem az ütő.

Automatikusan Ridge-re nézek, a konyhapultnak dől Brennan mellett, aki a kezével eltakarja a telefon mikrofonját.

– Jól tette – kommentálja a hírt Brennan.

Ridge csak bólint.

– Tudom. Említette – mondja kifejezéstelen arccal. Gyors pillantást vet rám, majd lenéz a mobiljára.

Kiszárad a szám. Összepréselem az ajkam. Nemrég, amikor kijöttem a fürdőből, láttam, ahogy Ridge feldúltan nézi a telefonját. Nem tudtam, mi zaklatja fel, de 42

feltételeztem, hogy munkaügy. Ezek szerint mégsem. Maggie miatt volt. Maggie-ért aggódott.

Nem tetszik ez az érzés. Előhúzom a mobilt a zsebemből, és próbálom elfoglalni magam, de nem kellemes sután ácsorogni a nappali közepén. Brennan közben végez a kajarendeléssel, Warren és Ridge pedig a telefonjukat bújják.

Hirtelen kívülállónak érzem magam. Mintha nem tartoznék ebbe a lakásba, ebbe a nappaliba, ezek közé az emberek közé. Brennan jelel valamit Ridge-nek, aztán mindketten néma beszélgetésbe bonyolódnak Warrennel, amit nem tudok követni. Szerintem nem akarják, hogy értsem őket. Igyekszem nem törődni velük, de Warren szavaira felkapom a fejem.

– Túl sokat aggódsz, haver.

– Tipikus Ridge – bólint Brennan.

Amint ezt kimondja, rám pillant, aztán a bátyjára.

– Bocs! – szisszen fel kissé megriadva. – Ez fura, ugye?

Nem kéne Maggie-ről beszélgetnünk. Ez fura.

Warren felé fordul, aki eredetileg felhozta a témát.

– Dugulj el, Warren!

Warren válaszul csak legyint egyet felém.

– Sydney-t nem zavarja. Ő nem egy ELMEBETEG, FÉLTÉKENY BARÁTNŐ, EGYESEKKEL ELLENTÉTBEN! – üvölti a szobája felé.

Két másodperccel később Bridgette kicsapja az ajtót.

– Nem vagyok a barátnőd. Szakítottunk.

Warren sértettnek és zavarodottnak tűnik.

– Mikor? – emeli fel a kezét.

– Most – feleli Bridgette. – Pont most szakítok veled, seggfej.

Bevágja maga mögött az ajtót, de ez senkit sem hat meg 43

túlzottan. Ezek szerint nem sokat változtak a dolgok errefelé.

Warren még csak fel sem áll, hogy utánamenjen.

Megrezzen a mobilom. Megnyitom az üzenetet.

Ridge: Szia!

Ránézek. Már Brennan mellett ül a pulton, és együtt lóbálják a lábukat. Imádnivalóan mosolyog rám. Szinte megbabonáz a tekintete. Int, hogy menjek oda hozzá. Amikor odaérek, széttárja a lábát, és úgy fordít, hogy a hátam a mellkasának simuljon. Puszit nyom a fejemre, és átöleli a vállam.

– Sydney! – szólal meg Brennan. – Ridge mutatta már neked Price legújabb számát?

Price-ra nézek, majd vissza Brennanre.

– Nem. Melyik az?

Brennan eljeleli Ridge-nek, hogy játssza le nekem a dalt.

Ridge elém tartja a mobilját, és keresgélni kezd a fájlok közt.

– „Ha hátat fordítasz” – mondja Price a kanapéról.

– A múlt héten vettük fel – teszi hozzá Brennan. – Nekem bejön, szerintem sikere lesz. Price az anyucikájának írta.

Price egy párnát hajít Brennan felé.

– Kapd be! – kiáltja, majd vállat vonva felém fordul. –

A mama pici fia vagyok.

Nevetek, mert ránézésre meg nem mondanám.

Ridge megtalálja a számot, rányom a lejátszásra, és a telefont a combján pihentetve újra átölel, miközben zenét hallgatok. Épp csak elkezdődött a dal, amikor SMS érkezik Ridge mobiljára. Lenézek.

Maggie: Ezt nem fogod elhinni. Végre beülhetek egy TESLÁBA!!!

44

Úgy tűnik, velem egy időben Ridge is észreveszi az üzenetet, mert abbahagyja a láblóbálást, és az izmai megfeszülnek. Mindketten a telefonra meredünk. Tudom, hogy a reakciómra vár, de fogalmam sincs, mit kéne most tennem, vagy mit kéne éreznem. Az egész olyan furcsa.

Oldalra húzom az SMS-t, amíg el nem tűnik a kijelzőről, aztán leállítom a zenét.

– Majd később meghallgatom. Túl nagy itt a zaj.

Ridge szorosabban fonja a derekamra a karját, miközben a másik kezével felveszi a mobilját, és pötyögni kezd rajta. Nem tudom, Maggie-nek válaszol-e éppen, de azt hiszem, nem is az én dolgom. Vagy mégis? Azt sem tudom, haragudnom kéne-e.

Igazából nem haragszom, inkább csak összezavarodtam. Vagy ha igazán pontos akarok lenni, feszengek ebben a helyzetben.

Ridge meghúzza a kezem. Megfordulok. Még mindig a lába között állok, de most vele szemben. A szemébe nézve próbálom megakadályozni, hogy olvasson a gondolataimban.

A kezembe nyomja a telefonját, és amikor lehajolok elolvasni, amit írt, leereszti mellém a fejét.

Ő a barátom, Sydney. Néha írunk egymásnak.

Miközben olvasok, a keze lágyan, megnyugtatón végigsimít a karomon. Fantasztikus, hogy a szóbeli kommunikáció milyen jól pótolható nonverbális eszközökkel.

Ahogy a homlokát az enyémhez nyomja, mintha azt mondaná: „Mi egy csapat vagyunk, Sydney. Te és én.”

És az a karsimogatás ezer bátorító szóval felér. Sejtettem, hogy még tartja a kapcsolatot Maggie-vel, de arra nem számítottam, hogy ez ennyire zavarni fog. Nem attól félek, 45

hogy újra összejönnek, hanem hogy mindig én leszek az a lány, aki kettejük közé állt. Ezen a barátságuk sem változtat.

Jóban lehetek Ridge összes barátjával, de Maggie-vel valószínűleg sosem kerülünk közel, és mivel ők közel állnak egymáshoz, én harmadik keréknek érzem magam a kettejük barátságában. Furcsa és kellemetlen érzés ez, amit nem sikerül elég jól lepleznem. Főleg Ridge előtt. Szemet szúrnak neki a nonverbális reakcióim, mivel az ő kommunikációja éppen erre van kihegyezve.

Erőltetett mosollyal visszaadom Ridge-nek a telefonját, de gyanítom, hogy az igazság az arcomra van írva. Magához húz egy ölelésre, és közben puszit nyom a fejemre. Nagyot sóhajtva a nyakába temetem az arcom.

– Azta, de cukik vagytok együtt! – jegyzi meg Brennan. –

Szinte már én is akarok egy barátnőt. Akár egy teljes hétre.

Elnevetem magam. Elhúzódom Ridge-től, és megfordulva újra nekidöntöm a hátam.

– Nemsokára egy hétnél hosszabb távon is lesz csajod –

szólal meg Spencer. – A következő két hónapban Sadie lesz az előénekesünk.

Brennan felnyög.

– Ne is emlékeztess!

Részemről örülök a témaváltásnak.

– Ki az a Sadie? – kérdezem.

– A sátán maga – vet rám jelentőségteljes pillantást Brennan.

– Sadie Brennan – áll fel Warren. – Nem összetévesztendő

Brennan Lawsonnal. Fatális véletlen, hogy az egyik nevük megegyezik, ahogy az is, hogy Brennan az első

találkozásukkor készséges rajongónak nézte.

Brennan felkap egy rolni papírtörlőt a pultról, és 46

Warrenhez vágja.

– Ártatlan tévedés volt – védekezik.

– Azt hiszem, ezt a sztorit hallanom kell – vigyorgok.

– Nem kell – jelenti ki Brennan határozottan.

Ugyanebben a pillanatban Warren is megszólal:

– Majd én elmesélem.

Megfordít egy széket, és lovagló ülésben elhelyezkedik velünk szemben.

– Brennannek van egy bevett szokása – vág bele, és egy füst alatt jeleli is a mondandóját. – A Cédrus Hangjai nem egy világhírű zenekar, de a környéken azért elég népszerűek.

A koncertek után általában tisztes kis rajongótábor gyűlik a srácok köré.

Warren minden szót eljelel Ridge-nek. Nevetve nézem, ahogy Brennan hátrahajtott fejjel mordul egyet, majd „Fogd be!” jelet mutat Warrennek, miközben hangosan is kimondja.

Még mindig ámulattal figyelem, ahogy folyamatosan tolmácsolnak Ridge-nek. Szinte ösztönösen, megerőltetés nélkül jön nekik úgy, hogy észre sem veszik. Nekem is ez a célom. Olyan szintre akarom hozni a kommunikációt, hogy Ridge és köztem semmilyen akadály ne legyen.

– Néha a koncertek után, ha Brennannek megtetszik valamelyik csaj, a kezébe csúsztat egy cetlit a hotelje címével, és megkérdezi, szeretne-e vele kettesben dumálni. Tízből ötször a kiszemelt lány egy órán belül felbukkan a szobája előtt.

– Tízből tízszer – javítja ki Brennan.

Egek, mintha Ridge és ő nem is lennének testvérek.

– Sadie is kapott egy ilyen cetlit. Csakhogy Brennan nem tudta, hogy a csaj nem egy rajongó, hanem azért van ott, hogy megbeszélje vele a közös fellépéseket. A csajnak meg az nem 47

esett le, hogy Brennan azoknak osztogat cetlit, akiket meg akar dönteni. Azt hitte, azért hívja fel a szobájába, hogy a következő turnéról egyeztessenek. Így aztán, amikor aznap este Sadie megjelent a hotelben, hogy is mondjam… lett némi kavarodás.

Brennanre sandítok, aki feszengve dörzsölgeti az arcát.

– Haver, utálom ezt a sztorit.

Az lehet, de attól én még hihetetlenül élvezem.

– Mi történt? – kérdezem.

Brennan felnyög.

– Nem lehetne itt lezárni?

– Nem – vágja rá Warren. – Most jön a legjobb rész.

Brennan szemmel láthatólag ég, mint a rongy, de azért átveszi a szót.

– Mondjuk úgy, hogy Sadie-nek beletelt egy kis időbe, mire rájött, mit akarok tőle, nekem meg még tovább tartott felfogni, hogy eszébe sincs ledobni a ruháit.

– Szegény csaj!

– Szegény a francokat! – grimaszol Brennan. – Mondtam már, hogy ő maga a sátán. Hozzá képest Bridgette szende kisangyal.

– Hallottam! – kiabál ki Bridgette a szobából.

Brennan vállat von.

– Akkor is igaz.

– Nem olyan szörnyű – mondja Price Brennannek. – Csak téged utál.

– De… ha ő lesz az előénekes a következő turnétokon, annyira azért nem utálhat – mutatok rá.

Brennan megrázza a fejét.

– Ó, nem, tényleg szívből gyűlöl. Viszont elképesztően tehetséges. Kizárólag emiatt kapta meg a melót.

48

– Megvan nektek valamelyik száma? Meghallgatnám.

Brennan közelebb csúszik hozzánk, és rákeres egy YouTube-videóra a mobilján. Ridge félretol, és leszáll a konyhapultról, hogy megterítsen a kínai vacsoránkhoz.

Megbabonázva bámulom Brennan telefonját. Sadie gyönyörű, és szenzációsan énekel. Megnézem az első videót, aztán még egyet és egy harmadikat. Csak a végén veszem észre, hogy Brennan teljesen mozdulatlanul ül mellettem. Tagadhatja, mennyire bejön neki a csaj, de engem nem ver át. Lélegzet-visszafojtva hallgatja a dalokat, és egy pillanatra sem veszi le a szemét a képernyőről.

A negyedik klipnél járunk, amikor megérkezik a kaja.

Miután mindenki szedett magának, letelepszünk az asztal köré. Ez az első közös étkezésünk Ridge-dzsel szerelmespárként. Mellém ül, és bal kezét a combomra teszi.

Régebben sokszor ettünk együtt ugyanennél az asztalnál úgy, hogy közben igyekeztünk minél nagyobb távolságot tartani egymástól. Jó érzés végre megérinteni – közel ülni hozzá –, és nem harcolni az érzelmeink ellen.

Ez tetszik.

A Warren és Bridgette régi szobájához tartozó fürdő ajtaja kivágódik, és megjelenik Bridgette egy szál törülközőben, csuromvizesen. Végignéz a társaságon, amíg ki nem szúrja Warrent, és hozzávág valamit. Az a valami mellkason vágja Warrent, mielőtt a tányérjára esik. Az ajtó becsapódik.

Mindenki Warrenre mered, aki felveszi azt a valamit, és pár másodpercig némán szemléli. Miután megszagolja, a feje lassan Ridge felé fordul.

– Sajt? Te sajtot tettél a zuhanyzómba?

Ridge-re nézek, aki próbálja visszatartani a vigyorát.

Warren újra megszaglássza a sajtot, és beleharap.

49

A tenyeremet a számra tapasztom, hogy el ne hányjam magam.

Felfogta, hogy Bridgette valamelyik testrészét dörzsölgette azzal, mielőtt rádöbbent, hogy nem szappan?

Warren úgy teszi le a sajtot a tányérjára, mint aki ingyen fogást kapott a rendeléséhez.

Némelyik poénjuk halál gusztustalan, de akkor is rohadtul hiányzott, ahogy ugratják egymást. Ridge lábát megszorítva jelzem, hogy tetszett a trükkje.

A vacsora végén írok Ridge-nek, hogy indulnom kell.

Holnap korán kelek, és már így is tíz után érek csak haza.

Miután elköszönök a srácoktól, Ridge lekísér. Amikor a kocsimhoz érünk, kinyitja nekem az ajtót, de nem köszön el.

Megvárja, amíg beülök, aztán átmegy a túloldalra, beül az anyósülésre, és felém nyújtja a műszerfalra tett mobilomat.

Ridge: Jól vagy?

Bólintok, de úgy érzem, nem sikerült meggyőznöm. Nem tudom, hogyan mondjam meg neki, hogy „Fejezd be a barátkozást!”, anélkül, hogy közben Bridgette-té válnék.

Ridge: Zavar?

Ki sem kell fejtenie, mire gondol. Mindketten tudjuk. Mit válaszolhatnék erre? Nem akarok féltékeny barátnő lenni, aki minden apróságon felkapja a vizet, de nem tehetek róla, bizonyos mértékben még mindig féltékeny vagyok Maggie-re.

Ridge: Légy őszinte, Syd! Tudni akarom, mit érzel.

50

Felsóhajtok. Egyrészt örülök, hogy így törődik az érzéseimmel, másrészt viszont legszívesebben a szőnyeg alá söpörném az egészet.

Sydney: Kínos ez a helyzet. Zavart, hogy ennyire aggódsz miatta, de az is zavarna, ha nem törődnél vele. Olyan… furcsa még minden. Gondolom, idővel majd megszokom.

Ridge: Aggódom Maggie miatt, mert törődöm vele. De nem vagyok szerelmes belé, Sydney. Téged szeretlek.

Amikor az üzenet végére érek, Ridge felém hajol, és két kezét az arcomra teszi.

– Szeretlek.

Az őszinte tekintete láttán mosolyra húzódik a szám.

– Tudom. Én is szeretlek.

Pár

pillanatig

csendben

fürkészi

az

arcomat,

kételymorzsák után kutatva, majd búcsúcsókot ad, és kiszáll az autóból. Felfelé menet kettesével szedi a lépcsőfokokat.

Felérve újabb üzenetet küld.

Ridge: Írj, ha épségben hazaértél! És köszönöm.

Ridge: Hogy az vagy, aki vagy.

Amikor felnézek, rám mosolyog, és eltűnik az ajtó mögött.

Egy másodpercig még nézek utána. Éppen bedobom a mobilt a táskámba, amikor valaki bekopogtat az ablakon.

A szívemhez kapok ijedtemben. Amint meglátom, ki az, elhúzom a szám.

Ilyen nincs!

Hunter a kocsim mellett áll, és várakozón néz rám. Már el is felejtettem, hogy ő is fel-felbukkan ebben a lakóparkban.

Ezek szerint még mindig Torival van. Ahogy végigmérem, 51

rájövök, hogy az ég adta világon semmit sem érzek. Még haragot sem.

Rükvercbe teszem az autót, és kihajtok a parkolóból anélkül, hogy visszanéznék. Mostantól az előre az egyetlen lehetséges irány.

* * *

Ridge: Alszol?

Megnézem a küldés idejét. Csak két perce érkezett az üzenet. Leveszem a törülközőt a fejemről, és az ujjaimmal végigszántom a vizes hajam, mielőtt visszaírok.

Sydney: Nem. Most jöttem ki a zuhany alól.

Ridge: Tényleg? Akkor meztelen vagy?

Sydney: Törülközőt csavartam magamra. És nem, nem küldök képet.

Ridge: Nem is kell. Csak nyisd ki az ajtót, és engedj be!

A nappali felé sandítok, aztán vissza a telefonomra. Ridge itt van? Alig egy órája jöttem el tőle. A nappali felé indulva görcsbe rándul a gyomrom. Csak nincs valami baj? Remélem, Hunter nem csinált semmi hülyeséget, miután otthagytam.

Kinézek a kukucskálón. Ridge kint áll, és az ajtóra mered.

Mivel egy szál törülközőben nyitok ajtót, inkább nem gyújtok villanyt a nappaliban. Ridge belép a lakásba. Ahogy a sötétben felém siet, hirtelen azon kapom magam, hogy a törülközőm a földre hullik, és a hátam a nappali falának nyomódik, miközben Ridge szája az enyémre tapad. Ridge nem az a típus, aki csak úgy felbukkan bejelentés nélkül, de nem bánom, hogy itt van.

Egy cseppet sem bánom.

52

Az egyetlen bajom, hogy rajtam nincs ruha, rajta viszont van.

Lehúzom róla a pólót, és kigombolom a farmerét. A szája csókol, ahol ér, de a keze mozdulatlanul a falhoz szegez.

Lerúgja magáról a nadrágot, majd felemel, és a combomat a derekára kulcsolja. Elindul velem a háló felé, de közben rájön, hogy a kanapé sokkal közelebb van, ezért megfordul, és oda fektet.

A csókunk egy pillanatra sem szakad meg, miközben rám nehezedik, és már belém is hatol. Csodálatos érzés. Annyira szeretem ezt a férfit!

Amíg egy másodpercre elszakad a számtól, a fejem hátrahanyatlik a párnára. Élvezem, ahogy a nyakamat puszilgatja. Amikor visszatér a számhoz, elhúzódik, és lenéz rám. Hátrasimítja a hajam. Az ablakon beszűrődő fényben tisztán látom a szemében csillogó érzelmeket. A tekintete sugárzik, ahogy kimondja:

– Szeretlek, Sydney. – Nem mozdul. Szeretné, ha csak és kizárólag a szavaira figyelnék. – Jobban szeretlek, mint valaha bárkit.

Behunyom a szemem, mert az utolsó mondat hatása leírhatatlan. Fogalmam sem volt róla, mennyire hallanom kellett ezt tőle. Szükségem volt erre a vallomásra. Tudja, hogy sosem csikarnám ki belőle. Sosem kérném rá, hogy a kapcsolatunkat a múltbeliekhez hasonlítsa, de önként megteszi, hogy a ma este ébredt kételyem utolsó szikráját is kioltsa. Magamban némán elismétlem a szavait, hogy jól az agyamba véssem ezt a pillanatot, ezt az érzést. „Jobban szeretlek, mint valaha bárkit.”

A meleg szája lágyan simul az enyémre, a nyelve az ajkaim közé hatolva cirógat. Miközben visszacsókolom, a hajába 53

markolva olyan közel húzom magamhoz, ahogy csak tudom.

A következő percekben Ridge szavak és jelek nélkül bizonyítja, milyen sokat jelentek neki.

Az orgazmus után még hosszú percekig összeforr a szánk.

Valahányszor próbál elszakadni tőlem, valami belső erő

visszahúzza. Csak csókol és csókol és csókol. Végül a nyakamba fúrja az arcát, és a bőrömbe sóhajt.

– Itt maradhatok éjszakára?

A kérdése megnevettet, bár nem tudom, miért. Valahogy egyértelműnek tűnik a válasz ezen a ponton. Bólintok, mire a kezemet megragadva felhúz, és a karjában a hálószobába visz. Lefektet az ágyra, és a takaró alá bújva rám kulcsolja pucér combját. Tetszik, hogy mindketten teljesen meztelenek vagyunk. Ilyen sem volt még.

Megpuszilom az orrát. Szeretnék jelelni neki, de a sötétben úgysem látná, és szájról sem tudna olvasni, ezért magamhoz veszem a telefont.

Sydney: Ez meglepő volt.

Ridge: Szeretnéd, ha a pasid kiszámíthatóbb lenne?

Sydney: Csak legyen olyan, mint te! Ez az egyetlen követelmény. Legyél Ridge Lawson, és járhatsz velem.

Ridge: Én elég jól játszom Ridge Lawsont. Micsoda mázli!

Rém nyálasak vagyunk.

Egyszerre gyűlölöm és imádom magunkat.

Sydney: Meglepő vagy kiszámítható, én minden oldaladat szeretem.

Ridge: Én is így vagyok veled. Ha az életünk további része dekára kiszámítható lenne, én akkor sem tudnálak megunni. Ha ugyanazt a napot élnénk újra és újra az idők végezetéig, én annál is tovább bírnám.

Sydney: Mint az Idétlen időkigben. Én is így érzek.

Ridge: Alig várom az unalmas hétköznapokat veled. Ha most azt mondanád, 54

hogy mosogassunk el, attól is fellelkesülnék.

Sydney: És ha a szennyest kéne kimosnod velem? Az is felvillanyozna?

A mobilok fényénél látom, ahogy a szemembe néz. Lassan bólint, mint akit tényleg feldob a közös mosás lehetősége.

Vigyorogva visszafordulok a telefonomhoz.

Sydney: Boldog lennél, ha mindennap ugyanazt az ételt kéne enned?

Ridge: Igen, ha veled ehetném.

Sydney: Képes lennél minden áldott nap ugyanazt az italt inni?

Ridge: Ha veled ihatnám, még a halálos ágyamon is azt kívánnám.

Sydney: Hú, ez jó szöveg. Folytasd!

Ridge: Ha hallanám a zenét, újra és újra ugyanazt a dalt hallgatnám, és ha veled tenném, sosem unnám meg.

Nevetek.

Sydney: Látom, még mindig a jó öreg süketpoénokat nyomod.

Ridge megérinti a szám.

Ridge: Neked pedig még mindig ugyanolyan gyönyörű a mosolyod.

Miközben a hüvelykujja végigsimít az alsó ajkamon, a szemében tűz gyúl.

– Ugyanaz a mosoly… ugyanaz a nevetés.

Elhúzza a kezét a számtól, és a magasba emeli.

– Ez úgy hangzik, mint egy dal.

Amint kimondja, az oldalára fordul, és felkapcsolja a lámpát.

– Van papírod?

Kihúzza az éjjeliszekrény felső fiókját. Papírt nem talál benne, csak tollat.

55

– Kéne egy papír – sürget.

Kikelek az ágyból, és az íróasztalról elveszek egy jegyzettömböt és egy könyvet alátétnek.

Még le sem ülök, de Ridge már kikapja őket a kezemből, és lázasan körmölni kezd. Hiányzott ez a látvány. Miközben leír néhány mondatot, a válla fölül figyelem.

Ugyanaz a hely, ugyanaz a szófa.

Ugyanazt az italt rendelem neked ki.

Ugyanaz a mosoly, ugyanaz a kacaj.

Tudod, ezt sohasem fogom megunni.

Megáll egy pillanatra, és mosolyogva felém nyújtja a tollat.

– Te jössz!

Mint a régi szép időkben.

Átveszem tőle a jegyzettömböt, és rövid gondolkodás után folytatom a szöveget a saját soraimmal.

Ugyanazok a ruhák a padlón,

ugyanaz a kutya ugat az ajtónkban.

Ugyanaz a szoba, ugyanaz az ágy is.

Minden jól van pont úgy, ahogy van.

Nézegeti a szöveget, aztán felpattan, és körülnéz a szobában.

– Farmer?

A nappali felé mutatok. Bólint. Úgy tűnik, elfelejtette, hogy meztelenül jöttünk be ide.

– Gitár a kocsiban – mutat hátra a válla fölött.

Kirohan a hálóból, és egy perccel később már csukódik utána a bejárati ajtó.

56

Újra végigolvasom a sorokat. Mire Ridge visszaér, még két sort hozzáírok.

Amikor minden változik,

te vagy az örök igazság.

Ridge leteszi a gitárt az ágyra, belenéz a szövegbe, és elkéri a tollat. Kitépi a lapot a tömbből, és egy másikra akkordokat és hangjegyeket kezd írni. Ez a kedvenc részem. Ez a varázslat: figyelni, ahogy hallja a zene nélküli, még meg sem született dalt. A toll szédítő sebességgel szántja a papírt. Ridge megint maga elé húzza a szöveget, és újabb sorokkal toldja meg.

Úgy érzem, sikerült,

ez most csak a miénk.

Talán hétköznapi csoda,

de nincs okom panaszra,

mert ami kell, az nem más,

csak te meg én.

Még több ugyanaz.

Még több ugyanaz.

Átadja a jegyzettömböt, a tollat, és a gitárja után nyúl.

Miközben játszik, én olvasom a szöveget. Elképesztő, milyen könnyedén megy ez neki: egy szempillantás alatt megírt egy dalt a semmiből. Pár sor és egy csipetnyi ihlet elég.

A zenét hallgatva nekiállok a következő versszaknak.

Ugyanazok a dalok a kocsiban,

sosem kell messzire menni.

57

Ne félj, nem hagylak magadra, csak sose változz meg, bébi!

Mindig tudtam,

amikor minden változik,

te vagy az örök igazság.

Úgy érzem, sikerült,

ez most csak a miénk.

Talán hétköznapi csoda,

de nincs okom panaszra,

mert ami kell, az nem más,

csak te meg én.

Még több ugyanaz.

Még több ugyanaz.

Miután újra leírom a refrént, Ridge végigolvassa az egészet, majd visszaadja a papírt, és az ágy fejtámlájának dől.

Mutatja, hogy üljek a lába közé. Odamászom hozzá, hátamat a mellkasának támasztom. Magához húz, és kettőnk elé fogja a gitárt. Szavak nélkül is tudom, mit vár tőlem. A fejét az enyémhez hajtva játszani kezd, én pedig közben éneklem neki a dalt, hogy tökéletesíthesse a dallamot.

Amikor először játszott nekem, ugyanígy ültünk. Most is éppúgy lenyűgöz, mint akkor. Ösztönző, ahogy minden idegszálával a feladatra összpontosít, és miközben ilyen fülbemászó dallamot varázsol anélkül, hogy hallaná, nehezemre esik a szövegre koncentrálni. Szeretnék megfordulni, és nézni őt, de az is boldoggá tesz, ahogy a gitár fogságában a testéhez simulok, miközben néha-néha lehajol, hogy puszit nyomjon a fejemre.

Akár minden este ülnék így vele, és sosem unnám meg.

Háromszor elismételjük a dalt. Közben Ridge néhányszor 58

megáll, és igazít a kottán. A negyedik, utolsó próba után ledobja a földre a tollat, az ágy szélére tolja a gitárt, és maga felé fordít. Egymásra mosolygunk.

Jó dolog szenvedéllyel csinálni valamit, de még annál is jobb, ha az, akit szenvedélyesen szeretsz, éppolyan szenvedélyt táplál ugyanaz iránt.

Ez egy boldog, túlfűtött pillanat. Azt hiszem, mindketten most döbbentünk rá, hogy mostantól mindig ezt csinálhatjuk.

Dalokat írhatunk, szeretkezhetünk, és a szerelmünk újabb és újabb dalokra ihlet majd bennünket.

Ridge megcsókol.

– Ez az új kedvenc dalom.

– Nekem is – felelem.

A két kezébe fogja az arcomat, az ajkába harap, és megköszörüli a torkát.

– Mert ami kell… csak te meg én… még több ugyanaz.

Úristen! Énekel. Ridge Lawson szerenádot ad nekem.

Iszonyúan hamis, de akkor is könnycseppek csorognak le az arcomon, mert ez a legszebb dolog, amit valaha láttam, hallottam, éreztem.

Mosolyogva letörli a könnyeimet.

– Ennyire hamis?

Nevetve megrázom a fejem, és olyan hévvel csókolom, mint még soha, mert szavakkal képtelen lennék kifejezni az iránta érzett szerelmemet. Némán szeretem. Még összeforr a szánk, ahogy hátranyúl, és lekapcsolja a lámpát, majd betakar bennünket, és a fejemet az álla alá hajtva rám fonódik.

Egyikünk sem mondja ki az sz betűs szót, csak csendben elalszunk.

Néha két ember olyan mély, intenzív pillanatot oszt meg egymással, amit egy egyszerű, hangosan kimondott 59

„szeretlek” csak lealacsonyítana.

60

5.

Maggie

Alig három falatot ettem a hamburgeremből, de már félre is tolom a tányért, és hátradőlök.

– Bocs, de nem bírom megenni – motyogom, a fejem a támlának támasztva.

Jake nevet.

– Ma életedben először kiugrottál egy repülőből, aztán egy órán át köröztél az autóval a pályán. Csoda, hogy egy falat is lement a torkodon – mondja az üres tányérja mellett, turmixot kortyolgatva. Gondolom, ha az ember hozzászokott a repülőkből ugráláshoz és a gyors kocsikhoz, az adrenalin már nem pörgeti úgy, hogy kavarog tőle a gyomra.

– De jól éreztem magam – mosolygok. – Nem mindennap húzhatok ki egyszerre két tételt a bakancslistámról.

Jake félretolja a tányérokat, és felém hajol.

– Mi van még azon a listán?

– Vegas, a sarki fény, Párizs… a szokásos dolgok.

Azt persze nem említem, hogy a nyolcas pont őt takarja.

Nagyon jól éreztem ma magam. Olyan jól, hogy szeretném megismételni, de közben épp ugyanezért ódzkodom is tőle. Az egész eddigi felnőttkoromat kapcsolatban éltem le, és most nem vágyom rá. Még akkor sem, ha ez a pasi túl szép, hogy 61

igaz legyen.

– Hogy lehetsz te facér? – kérdezem.

Úgy forgatja a szemét, mint aki zavarban van. Felveszi az asztalról a poharat, és párszor belekortyol a vizébe, hogy elodázza a választ, majd kihúzza a szájából a szívószálat.

– Általában nem vagyok az – von vállat.

Nevetek. Azt hiszem, nagyjából erre számítottam. Egy ejtőrenyőző, teslás, jóképű kardiológus biztosan nem tölti magányosan a péntek estéit.

– Sokat randizol?

Megrázza a fejét.

– Épp ellenkezőleg. Nemrég lett vége egy kapcsolatomnak.

Nagyon hosszú kapcsolat volt.

Ez váratlanul ér.

– Meddig voltatok együtt?

– Tizenkét évig.

Rám tör a köhögés.

– Tizenkét év? Hány éves vagy?

– Huszonkilenc. Még a gimiben jöttünk össze.

– Megkérdezhetem, miért lett vége? Vagy inkább váltsunk témát?

Jake megrázza a fejét.

– Nem zavar, hogy erről beszélünk. Úgy hat hónapja költöztem el tőle. Igazából már jegyben jártunk, négy éve kértem meg a kezét. Az esküvővel várni akartunk a rezidens évek végéig.

– Ezek szerint ő is orvos?

– Onkológus.

Jesszus! Hirtelen… csitrinek érzem magam. Épp csak befejeztem a szakdolgozatomat, erre itt ül velem szemben ez a férfi egy exmenyasszonnyal, akivel együtt végezték el az 62

orvosit, és azóta életeket mentenek. Kortyolok egyet az italomból, hogy elfojtsam a bizonytalanságomat.

– Közösen döntöttetek a szakítás mellett? – kérdezem.

Egy pillanatra lenéz a kezére, és az arcára mintha bűntudat ülne ki, mielőtt válaszol.

– Nem mondhatnám. Úgy tizenkét évvel megkésve rájöttem, hogy nem vele akarom leélni életem hátralevő

részét. Tudom, hogy szörnyen hangzik egy ilyen hosszú kapcsolat után. Egyébként vele maradni sokkal könnyebb döntés lett volna, mint elhagyni.

Vajon miért tudok ennyire azonosulni a szavaival?

Legszívesebben a magasba emelném a kezem, és hangos áment kiáltanék, mint a templomban.

– Teljesen átérzem, milyen nehéz döntés lehetett.

Jake előrehajol, és keresztbe fonja a karját az asztalon. Egy pillanatra elgondolkodva oldalra dönti a fejét.

– Hosszasan vívódtam a szakítás előtt. Megkérdeztem magam, mit bánnék jobban: ha véget vetek valami jónak, hogy később ne legyen bennem megbánás, vagy ha az életem hátralevő részét megbánásban élem le, amiért a megbánástól való félelem miatt nem volt bátorságom szakítani. Mindkét lehetőség magában hordozta így vagy úgy a megbánást, ezért felbontottam az eljegyzést. Kemény döntés volt, de inkább bánom valami jónak az elvesztését, mint hogy foggal-körömmel ragaszkodjak hozzá, és emiatt lemaradjak valami igazán különlegesről.

Pár pillanatig némán meredek rá, de aztán gyorsan elkapom a tekintetem, mert megint elfog az az érzés… az érzés, hogy többre vágyom tőle szimpla egyéjszakás kalandnál.

– Ti meddig voltatok együtt a barátoddal? – kérdezi.

63

– Majdnem hat évig.

– Te szakítottál?

Ezen elgondolkodom. Külső szemlélőként igent mondanék, de belülről nézve… nem vagyok benne biztos.

– Nem is tudom – vallom be. – Beleszeretett egy másik lányba. De ne gondolj valami tüzes, botrányos viszonyra! Ő jó ember, és tudom, hogy velem maradt volna, csak éppen nem a megfelelő okból.

Jake meglepettnek tűnik.

– Megcsalt?

Utálom ezt a szót. Ösztönösen rázom a fejem, pedig gyakorlatilag ez történt. Ridge megcsalt. Így kimondva rossz embernek tűnik, pedig nem az.

– A megcsalás csúnya kifejezés a történtekre.

Egy másodpercig eltöprengek, miközben a szívószállal körözgetek a poharamban, aztán felnézek Jake-re.

– A barátom… Azt hiszem, mély érzelmi kötődés alakult ki közte és a másik lány közt. Nem lenne tisztességes ezt megcsalásnak nevezni, nem érdemli meg. Maradjunk annyiban, hogy átlépett egy határt.

Jake az arcomat fürkészve próbálja leolvasni a gondolataimat.

– Ha nem akarsz, nem kell beszélned róla. Csak csodálkozom, mert úgy tűnik, mintha nem haragudnál rá.

Mosolygok.

– Ő az egyik legjobb barátom. Megpróbált helyesen cselekedni, de néha éppen a rossz döntés a jó döntés.

Jake igyekszik palástolni a mosolyát, mintha leplezni akarná, mennyire lenyűgözi ez a beszélgetés. Ez tetszik.

Érdekesnek találom őt, és szemmel láthatólag ő is annak talál engem.

64

Úgy néz rám, mint aki várja a folytatást, ezért tovább beszélek.

– Ridge dalszövegeket ír egy együttesnek. Úgy két évvel ezelőtt felvettek egy új dalt. Sosem felejtem el a pillanatot, amikor először hallottam. Ridge mindig elküldte nekem a dalokat a megjelenés előtt, de valamiért ezt az egyet nem kaptam meg. Amikor letöltöttem és meghallgattam, rögtön rájöttem, miért. Rólunk szólt.

– Szerelmes dal volt?

Megrázom a fejem.

– Nem, pont az ellenkezője. Egy olyan „vége a szerelemnek” típus. Egy párról szólt, akik szakítani akarnak, de nem tudják, hogyan. Akkor döbbentem rá, hogy Ridge is azt érzi, amit én, de akkor még egyikünk sem merte bevallani a másiknak.

– Rákérdeztél nála a dalra?

– Nem. Fölösleges lett volna. Már az első sornál megvilágosodott minden.

– Hogy szólt az első sor?

– „Nem értem, miért nem tudlak elengedni végre.”

– Hű, ez elég egyértelmű – dől hátra Jake.

Bólintok.

– Nem tudom, ezek után miért vártunk olyan sokáig a szakítással. Talán azért, amit te is mondtál. Jól megvoltunk egymással, de azzal a másik lánnyal megismerte azt a különleges érzést, és ő többet érdemel a szimpla jónál.

Jake másodpercekig fürkész szenvtelen arccal, aztán mosolyogva megrázza a fejét.

– Hány éves vagy? – kérdezi.

– Huszonnégy.

Elismerő tekintettel néz rám.

65

– Kissé fiatal vagy még az ilyen életbölcsességhez.

Mosolyogva fogadom a bókot.

– Az én életem rövidebb az átlagnál, ezért szűkebb időkeretbe kell bezsúfolnom a dolgokat.

Szinte

rögtön

megbánom,

hogy

vicceltem

a

betegségemmel, de Jake meg sem rezzen. Még el is mosolyodik. Egek, szörnyű, mennyire megkedveltem máris!

– Ez az első randid Ridge óta? – kérdezi.

Bólintok.

– Nekem is.

Elgondolkodom. Ha a szakítás óta nem volt senkije, az azt jelenti, hogy a gimi óta nem járt mással a volt menyasszonyán kívül. Akaratlanul is kicsúszik a kérdés a számon:

– Ha tizenkét évig jártál az exeddel, akkor te csak egy nővel…

– Igen, csak vele voltam – mondja ki kerek perec.

Nem is értem, hogy történhetett, de az első randin vacsora közben a korábbi szexpartnereinkről beszélgetünk. És ami még meglepőbb, kicsit sem érezzük kényelmetlenül magunkat. Igazából hihetetlenül jó vele dumálni. Egész este egy pillanatig sem unatkoztam. Még akkor sem fogytunk ki a szóból, amikor száz mérföld per óra sebességgel köröztünk az autójával a versenypályán.

Egyfolytában izzik körülöttünk a levegő. Volt néhány pillanat, amikor azt hittem, meg akar csókolni – amit amúgy simán hagytam volna –, de aztán mindig mosolyogva elhúzódott, mint aki élvezi a macska-egér játékot.

Tulajdonképpen érthető egy ilyen adrenalinfüggő pasitól.

A vonzalom és az adrenalin nem idegenek egymásnak.

Miközben egymást bámuljuk, próbálom megfejteni a bennem kavargó érzelmeket. Egy kis izgalom, vonzalom, 66

talán némi rajongás is. Bármi is ez, aggódom miatta. Nem ismerem túl jól Jake-et, de az arckifejezéséből ítélve ő is ugyanígy érez irántam.

Elkapom a tekintetem, és megköszörülöm a torkom.

– Jake… – Felemelem a fejem, és megint a szemébe nézek. –

Nem akarok kapcsolatot. A legkevésbé sem.

A szavaim nem váltanak ki belőle heves reakciót, épp csak összepréseli a száját egy pillanatra.

– Mit szeretnél? – kérdezi.

Lassan, bizonytalanul vállat vonok.

– Nem tudom – eresztem le a vállam. – Jól akartam érezni magam veled ma este. És így is volt, tényleg, nagyon jó veled.

De nem hiszem, hogy jó ötlet lenne újra találkoznunk.

Jake megszorítja a tarkóját, aztán előrehajol, és újra összefonja a karját az asztalon.

– Maggie! Én a randizás terén igencsak berozsdásodtam, de úgy érzem… tetszem neked. Igazam van? Vagy csak bebeszélem magamnak, mert elvakít, hogy én őrülten vonzónak talállak?

A francba! Nem tudok megálljt parancsolni a mosolyomnak. Még el is pirulok, amikor az őrült vonzalomról beszél.

– Tényleg tetszel nekem, és…

De nehéz ezt kimondani! A flörtölés nem erős oldalam.

– És én is őrülten vonzónak talállak. De a ma este után nem szeretnék többet találkozni veled. Nem miattad.

Egyszerűen csak a pillanatnak akarok élni, és ebbe most nem fér bele egy újabb komoly kapcsolat. Megvolt, szép volt, elég volt. Innentől fogva más terveim vannak.

Jake kissé csalódottnak tűnik, de közben érdeklődés csillog a szemében, már ha ez a kettő történhet egyszerre. Bólint, 67

majd így szól:

– Szóval ennyi? Itt hagyom a borravalót az asztalon, hazaviszlek, és aztán soha többé nem látjuk egymást?

Az alsó ajkamba harapok. Idegessé tesz a tudat, hogy ez egy soha vissza nem térő alkalom. Vagy kihasználom, és kipipálok egy újabb tételt a listámon, vagy holnap reggel megbánással telve ébredek, amiért nem volt bátorságom behívni magamhoz.

Nem félek. Meg tudom csinálni. A francba is, Maggie Carson vagyok, a csaj, aki egyazon napon kiugrott egy repülőből, és versenypályán száguldozott.

Összeszedem magam, és Jake szemébe nézek.

– A randinak nem kell véget érnie a kocsifelhajtón.

Jake arckifejezése azonnal megváltozik. Kíváncsian, vágyakozva és reménykedve mered a számra, mielőtt mély hangon válaszol:

– Akkor hol kell véget érnie?

Úristen, hát megtörténik! Csak egy hajszál választ el a bakancslista nyolcas pontjától.

– Mi lenne, ha a pillanatnak élnénk? – javaslom. – És ha a pillanatnak vége, te hazamész, én pedig elalszom.

Jake elvigyorodik. Előveszi a tárcáját, kiteszi a borravalót az asztalra, aztán feláll, és felém nyújtja a kezét. Az ujjaink egymásba fonódnak, ahogy kisétálunk az étteremből. Csak a jelen pillanatra gondolunk, egy másodperccel sem tovább.

68

6.

Maggie

Amint kinyitom a szemem, az oldalamra fordulok, hogy lássam, elment-e.

Elment.

Miközben végigsimítom a párnáját, azon tűnődöm, mi ez a mindent betöltő üresség bennem.

A múlt éjszaka… hogy is mondjam… tökéletes pipa volt a bakancslistámon, az egyszer biztos. Az étteremből egyenesen hozzám jöttünk. Hagyta, hogy én vezessek. Beszélgettünk autókról, a szakdolgozatomról, és megemlítettem neki, hogy ki akarom próbálni a bungee jumpingot. Felajánlotta, hogy elvisz, de amikor észbe kapott, hogy az egy újabb randi lenne, gyorsan helyesbített, és csak ajánlott egy jó helyet. Nevetve futottunk be a házba, mert amikor kiszálltunk a kocsiból, bekapcsolt az automata locsoló, és jól arcon spriccelt bennünket. Bementem a konyhába, hogy egy konyharuhával megtöröljem magam. Jake utánam jött, és amikor át akartam passzolni neki a rongyot, maga mögé dobta, és olyan hevesen csókolt meg, mint aki a találkozásunk pillanatától fogva erre vár.

A hirtelen mozdulat meglepetésként ért, de örültem neki, és bár a csókja minden idegszálamat megborzongatta, 69

egyfajta bizonytalanság uralkodott el rajtam. Életemben mindössze két emberrel feküdtem le, és mindkettőbe szerelmes voltam. Most először szexeltem olyannal, aki iránt nem tápláltam erős érzelmeket. Nem tudtam, mire számítsak, de a tudat, hogy ő is hasonló cipőben jár, valamelyest megnyugtatott. Többször emlékeztetnem kellett magam erre, miközben lágy puszikkal árasztotta el a nyakam minden pontját.

Úgy negyedórányi szenvedélyes csókolózás után valami bekattant bennem. Nem tudom, hogy csinálta, de az odaadása és a figyelmessége a nyugtalanság és bizonytalanság utolsó szikráit is kiölte belőlem. A ruháim pillanatok alatt lekerültek rólam, és mire a hálószobába értünk, már mindenben benne voltam. Ő meg bennem.

Csodálatos volt. A végén mindketten hanyatt feküdtünk az ágyon, és amikor már azt hittem, hogy le akar lépni, felém fordult.

– Nem tudom, mik az egyéjszakás kaland pontos szabályai.

Csak egy menet fér bele?

Nevettem. Jake visszamászott rám, és bár az első is fantasztikus volt, a második még azon is túltett. Szenvedélyes volt. Lassú. Tökéletes.

A végén a háta helyett az oldalára fordult, és körém fonta a karját.

– Jó éjszakát! – suttogta, és megcsókolt.

Tetszett, hogy igazi búcsú helyett így köszönt el, mert ez elvette az élét annak, amit mindketten tudtunk: mire felébredek, ő már nem lesz itt.

Arra számítottam, hogy ma reggel kielégülten és boldogan ébredek, ehelyett enyhe búskomorságot érzek. Végül is nem gáz, ha egy kicsit letör Jake hiánya. Ez csak azt bizonyítja, 70

hogy a legjobb embert találtam meg az egyéjszakás kalandomhoz. Nem hiszem, hogy bárki mással ennyire jó lett volna, és ha nem élvezem igazán, nem húzhattam volna ki jó szívvel ezt a tételt a listámról.

Szóval igen, szívás, hogy nem találok Jake-ben semmi rosszat, de még nagyobb szívás lenne visszaugrani valamibe, amiből épp most ugrottam ki. Nem kerülhetek megint olyan helyzetbe, hogy valaki kötelességének érezze gondoskodni rólam. Nem egy öröm tudni, hogy a párod a valóságnál szerelmesebbnek hiszi magát csupán azért, mert függsz tőle.

Inkább legyek búskomor, mint szánalmas.

Magamhoz húzom Jake párnáját – amit az előbb még vágyakozva simogattam –, és ledobom az ágyról. Később majd a kukába kerül, hogy ne érezzem többet az illatát.

A komódhoz lépek. Felveszem a bakancslistát, kipipálom a nyolcast, és újra átfutom a pontokat. Hirtelen kellemes elégedettség árad szét bennem, mert sosem hittem volna, hogy lesz bátorságom a nyolcashoz.

Maggie Carson, belevaló csaj vagy!

Összehajtom a papírt, és visszateszem a helyére. Kihúzom a második fiókot, kiveszek egy bugyit és egy ujjatlan pólót. Ma meglátogatom a nagypapámat, amíg még lehet, de előtte jólesne egy gofri és egy zuhany.

Előbb a gofri. Miután tegnap este alig ettem valamit, nagyon vágyom most arra a gofrira.

Később talán még manikűröztetek is. A körmeimet nézegetve bemegyek a nappaliba, de a sült szalonna illatára megtorpanok. Lassan felemelem a fejem. Jake a konyhámban áll a tűzhelynél. Főz.

Amikor egy tányérért nyúlva megfordul, meglát engem.

– Jó reggelt! – vigyorog rám.

71

Nem mosolygok vissza. Nem szólalok meg, még egy biccentéssel sem reagálok a köszönésére. Csak állok döbbenten azon tűnődve, vajon egy huszonkilenc éves férfi mit nem ért az „egyéjszakás kaland” kifejezésen. A kulcsszó az éjszaka. Reggelre már nem kéne itt lennie.

Lenézek a bugyimra és a feszülős pólómra. Alulöltözöttnek érzem magam, pedig a múlt éjjel valószínűleg a testem minden porcikáját megismerte már. A karomat magam elé fonva szemérmeskedem.

– Mit csinálsz? – kérdezem.

Jake tanácstalanul néz rám. A reakcióm láttán szemmel láthatólag elbizonytalanodott. A tűzhelyre pillant, aztán vissza rám, és közben mintha összemenne néhány centit.

– Hoppá! – motyogja. – Te azt hitted… Világos.

Bólogatva elzárja a gázt a tűzhelyen.

– Ezt elszúrtam.

Zavartan felkap egy pohár vizet maga mellől, és gyorsan belekortyol. Amikor újra felém fordul, képtelen a szemembe nézni.

– Ez kínos. Már itt sem vagyok. Én csak…

Végre az arcomra emeli a tekintetét. Szorosabbra fonom magam körül a karom, mert bánom, hogy így leégetem, miközben ő csak kedves akart lenni.

– Sajnálom, hogy kínossá teszem, csak nem számítottam rá, hogy még itt leszel.

Jake bólint. A kanapéhoz megy, és felveszi a cipőjét, amit tegnap este ott rúgott le.

– Semmi baj. Úgy tűnik, félreértettem a helyzetet. Tudom, te egyértelműen megmondtad, mit akarsz, de az még azelőtt volt, hogy… kétszer… és olyan…

Összepréselem a szám.

72

Belebújik a cipőjébe, feláll, és rám néz.

– Ezek szerint hiába reménykedtem. Akkor megyek is –

mutat az ajtó felé.

Bólintok. Talán így lesz a legjobb. Tönkretettem a tegnap este minden szép élményét.

Nem. Ha jobban belegondolok, ez az ő hibája. Abban a tudatban léptem be a nappaliba, hogy soha többé nem látom, és megbékéltem ezzel. Ő viszont mindent tönkretett azzal, hogy itt maradt, és reggelit készített, mert azt hitte, hogy én erre vágyom.

A kilincs felé nyúl, de a mozdulat közben megáll a keze a levegőben. Megfordul, egy darabig szótlanul néz rám, aztán visszajön hozzám, és oldalra döntött fejjel megáll tőlem fél méterre.

– Biztos vagy benne, hogy nem akarsz újra találkozni velem? Nem tudok olyat tenni vagy mondani, amivel meggyőzhetnélek?

Felsóhajtok.

– Én néhány éven belül meghalok, Jake.

Hátralép egyet, de nem veszi le rólam a szemét.

– Azta! – A szájához viszi a kezét, és végigsimítja az állkapcsát. – Tényleg ezt a lapot akarod kijátszani?

– Ez nem kifogás, hanem tény.

– Igen, tény, amivel pontosan tisztában vagyok.

Az arcizmai megfeszülnek. Dühös. Na tessék! Ha szépen eltűnik, mire felébredek, tökéletes véget érhetett volna ez a kaland. Most viszont mindketten haraggal és megbánással tekintünk majd vissza az éjszakára.

Felé lépek.

– Haldoklom, Jake. Haldoklom. Mégis, mi sülhet ki ebből?

Én nem akarok férjhez menni, nem akarok gyereket, és nem 73

akarok egy újabb kapcsolatot, amiben hamarosan kolonc leszek valaki nyakán. Igen, kedvellek. Igen, az éjszaka csodálatos volt. Pont ezért kellett volna már elmenned. Egy csomó tervem van, de újra szerelmesnek lenni, és azt hallgatni, hogyan éljek az életem hátralévő pár évében, nem tartozik közéjük. Szóval köszi a tegnap éjjelt, és hogy reggelit akartál készíteni nekem, de most már szeretnék egyedül maradni.

Frusztráltan fújok egyet, aztán rögtön a földre szegezem a tekintetem, mert nem tudok ránézni. Hosszú másodpercek telnek el szótlanul. Jake csak áll, és próbálja feldolgozni a szavaimat. Hátralép egyet, aztán még egyet. Mire felnézek, már az ajtó felé fordul. Kinyitja, kilép, de mielőtt becsukná maga mögött, még visszafordul, és a szemembe néz.

– Egyébként, csak hogy tisztázzuk: reggelit csináltam neked, nem a kezedet kértem meg.

Miután becsukja az ajtót, üresebbnek érzem a házat, mint valaha.

Gyűlölöm ezt. Gyűlölök mindent, amit mondtam neki.

Gyűlölöm, mennyire vágyom rá, hogy mindez másképp legyen.

Gyűlölöm ezt a rohadt betegséget.

És gyűlölöm, hogy kidobtam, mielőtt megsüthette volna azt az istenverte szalonnát. Dühösen meredek a serpenyőre, aztán fogom magam, és szalonnástul bevágom a kukába.

A pultnak dőlve tovább duzzogok. Az, hogy Jake tizenkét évvel elhúzta a saját szakítását, jobb vagy rosszabb annál, hogy én ennek ilyen gyorsan véget vetettem? Ő egy olyan pasi, akibe bele tudnék szeretni, ha a megmaradt időmbe beleférne egy ilyen szerelem.

A tarkómra kulcsolom a kezem, és a két könyökömet 74

összeérintve előregörnyedek. Le kell ráznom magamról ezt a csalódottságot. De a tény, hogy ezt az érzést egy huszonnégy órája megismert pasi váltja ki belőlem, csak még csalódottabbá tesz. Pár percbe beletelik, mire összeszedem magam, és felegyenesedek.

Kiveszem a fagyasztóból a doboz gofrit, amit reggelire szántam. Kár, hogy most már közel sem kívánom annyira.

75

7.

Ridge

Sydney kivágja a szobám ajtaját. Miközben én éppen egy weboldalt fejezek be az egyik ügyfélnek az íróasztalnál ülve, egyenesen az ágyamhoz trappol, és arccal előre a matracra dől.

Úgy látom, kemény napja volt.

Valószínűleg az én hibám, mert tegnap megint nála aludtam. Egy-egy éjszakára békén kéne hagynom, hogy végre rendesen kipihenhesse magát. A munkaidejétől eltekintve kedd óta minden percünket együtt töltöttük. Tudom, hogy még csak péntek van, de az együttléteink nagyon kimerítőek, persze jó értelemben.

Gondoskodom róla, hogy a ma este lazább legyen. Semmi izgalom, csak többórányi tévézés és punnyadás a kanapén, aztán hagyom, hogy reggel addig aludjon, ameddig jólesik.

Sőt, talán én is ágyban maradok vele.

Odamegyek hozzá, és lefekszem mellé. Ahogy kisimítok egy hajtincset az arcából, kinyitja a szemét, és bágyadtan rám mosolyog.

– Rossz napod volt? – kérdezem.

Megrázza a fejét, és a hátára gördül. Jelelésre emeli a kezét, de bármit próbál is elmondani, nem megy.

76

– Félévi vizsgák – mondja ki végül.

Oldalra döntött fejjel nézek rá.

– Vizsgák?

Bólint.

– Te a héten vizsgáztál?

Megint bólint.

Mekkora barom vagyok! Felveszem a mobilom, és írni kezdek neki.

Ridge: Miért nem szóltál? Nem lógtam volna annyit nálad.

Sydney: Én hétfőn-kedden végeztem az enyémekkel, szóval a kedd este tökéletes időzítés volt részedről. Csak a könyvtárban dolgozom, és ilyenkor bolondokháza van ott. A tanárok és a diákok is megőrülnek. Alig vártam a pénteket.

Ridge: Én is. Mi lenne, ha ma este csak tévéznénk? Meg kell tudnom, tényleg lefejezik-e Nedet.

Sydney: Kit?

Basszus! Semmivel sem vagyok jobb Warrennél. Nem merem neki bevallani, hogy elspoilereztem a Trónok harca első évadát.

Ridge: Ja, nem érdekes. A Walking Deadről beszéltem.

Sydney zavartan néz rám.

Sydney: Nem emlékszem ilyesmire a Walking Deadből.

Nézi a Walking Dead et. Király. Most totál megkívántam, pedig nyugodt estét ígértem neki.

Sydney az ajtó felé fordítja a fejét.

– Kopognak – jeleli.

Lemászom róla, és kimegyek a nappaliba. A kukucskálón 77

át látom, hogy egy FedEx egyenruhás lány áll odakint. Amikor ajtót nyitok, egy csomagot nyom a kezembe. Aláírom az elismervényt, és a pulthoz viszem a dobozt. Sydney is kijön a konyhába. A címzett én vagyok, de a feladó nincs megjelölve.

Sydney felém hajol.

– Ajándékot kaptál? – jeleli.

Vállat vonok. Tudtommal nem várok senkitől semmit.

Ahogy kinyitom a csomagot, egy henger alakú dobozt találok benne. Ahogy Warrent ismerem, tuti ő küldte. Talán egy tekercs vécépapír van benne a rányomtatott arcképével.

Miközben a ragasztócsíkot tépkedem, észreveszem, hogy Sydney elmegy mögöttem a nappali felé. Felnézve látom, hogy a mobilját felemelve felém irányítja a kamera lencséjét.

– Te most felveszel?

Bólint, és kedvesen rám mosolyog.

– Én küldtem az ajándékot.

– Vettél nekem valamit?

A félénk mosolya hihetetlenül bájos. Valahányszor olyan fáradt vagyok, hogy úgy érzem, képtelen lennék felkapni, és az ágyamra dobni, csinál valamit, ami olyan erőt ad, hogy simán lefutnám a maratont.

Lenézek a hengerre, és kisebb pánik önt el. Én szörnyű

ajándékozó vagyok. Mi van, ha ő meg pont az a fajta, aki mindig tűpontosan eltalálja, ki mire vágyik? Én inkább az a típus vagyok, aki hörcsögöt vesz a kilencéves öccsének karácsonyra, ami még az átadás előtt elpusztul. Brennan kinyitotta a dobozt, és utána egész álló nap sírt.

És ez a gyönyörű, peches lány pont engem nyert meg.

Mondjuk ezt a meglepit baromi nehéz kibontani. Leteszem a pultra, és rángatni kezdem a kupakot.

Hirtelen porfelhő csap az arcomba. Olyan gyorsan 78

történik, hogy a számat sincs időm becsukni. Hátrahőkölök az ég tudja mit lövellő hengertől, és köpködni kezdek. Mi a franc volt ez?

A mosogatónál bevizezem a kezem, és áttörlöm az arcom.

Baszki, úgy csillogok, mint egy rohadt unikornis.

Mindenütt csillámpor.

A karomon, a pólómon, a kezemen, a pulton. A számban.

Sydney-re nézek, aki a földön fetreng a röhögéstől.

A szeméből könnycseppek csorognak.

Csillámbombát küldött nekem.

Hű!

Úgy tűnik, a szívatásháború ezennel újra kezdetét vette.

Kiöblítem a szám, és higgadtan visszatérek a robbanás helyszínére. Felmarkolok egy adag csillámport. Ha harc, hát legyen harc! Sydney még mindig magából kikelve nevet, sőt most, hogy közelebbről lát, még jobban szórakozik. Istenien mutathatok talpig csillámban.

Olvastam egyszer a „visítva röhög” kifejezést. El sem tudom képzelni, hogy hangozhat, de ahogy előredöntöm a fejem, és a hajamból kihulló csillám beteríti Sydney-t, szinte biztos vagyok benne, hogy azt csinálja. Visítva röhög.

A gyomrát szorongatva hanyatt vágja magát, és egy könnycsepp gördül le az arcán.

Istenem, mit nem adnék érte, ha most hallhatnám a hangját! Annyiszor próbáltam már elképzelni a beszédét, a nevetését, a sóhajait, de a világ összes képzelőereje is kevés ehhez.

Sydney az arckifejezésem láttán elhallgat, és a szemöldökét összevonva jelelni kezd.

– Haragszol rám?

Mosolyogva megrázom a fejem.

79

– Nem. Csak nagyon szeretnélek most hallani.

A szavaim megnyugtatják, de kicsit el is szomorítják. Az alsó ajkába harapva felnéz rám, aztán megfogja a kezem, és lehúz magához. Leülök mellé a földre, és becsúsztatom a térdem a két lába közé.

Talán nem hallom őt úgy, ahogy szeretném, de érezhetem az illatát, az ízét, és szerethetem őt. Az orrommal végigsimítom az állát, amíg a szám az övéhez nem ér. Amint az ajkunk összeér, a nyelve puhán, csábítón csusszan a számba. Hasonló hévvel viszonzom a közeledést, miközben a nevetése maradványait kutatom.

Sydney fantasztikusan kommunikál a csókjaival. Egy-egy csókja gyakran többet mond ezer szónál, jelnél vagy üzenetnél. Ezért is tudom azonnal, ha valami megzavarja.

Ehhez nem is kell hallanom. Ő hall helyettem, én érzem a reakcióját, és már meg is van a diagnózis. Elhúzódom és lenézek rá, ő viszont már Warren és Bridgette fürdőszobája felé fordul. Bridgette éppen kilép az ajtón. Megtorpan, ahogy meglát bennünket a nappali padlóján talpig csillámporban.

És akkor megtörténik a lehetetlen.

Bridgette elmosolyodik.

Aztán egyszerűen átlép rajtunk, és megy a dolgára. Amikor eltűnik a lakásból, kérdőn nézek Sydney-re. Vajon őt is úgy megdöbbentette ez a váratlan fordulat, mint engem? Sydney elkerekedett szemmel pislog vissza rám, majd kitör belőle a nevetés. Gyorsan a mellkasára tapasztom a fülem, mert érezni akarom, de túl hamar abbahagyja. Megcsiklandozom a derekát, amitől újra nevetni kezd, ezért tovább csikizem, mert ez az egyetlen módja, hogy halljam a nevetését.

A mobilja mellettem hever a földön. Amikor felvillan, önkéntelenül is rápillantok. Amint meglátom a kijelzőn 80

megjelenő nevet, abbahagyom a csiklandozást.

Hunter: Kösz szépen, Syd. Te vagy a csúcs.

Sydney nem veszi észre az üzenetet. Még mindig nevet, és tekergőzve próbál kitérni az ujjaim elől. Feltérdelek, odaadom a telefonját, és felállok. Igyekszem leplezni a dühömet, miközben letörlöm egy konyharuhával a pultról a csillámport. A szemem sarkából próbálom elkapni a reakcióját, de csak annyit látok, hogy törökülésben ülve válaszol annak a seggfejnek az SMS-ére.

Miért beszél vele egyáltalán?

Mi történt, hogy hirtelen országos cimborák lettek?

Kösz szépen, Syd? Miért szólítja Syd nek? Hogy mer így bizalmaskodni azok után, amit vele művelt? És Sydney miért veszi ezt totál természetesnek? Felveszem a mobilom.

Ridge: Szólj, ha befejezted a csevegést az exeddel. A zuhany alatt leszek.

Nem nézek rá, csak elindulok a szobám felé, és bemegyek a fürdőbe. Elhúzom a zuhanyfüggönyt, megnyitom a csapot, és leveszem a pólóm. Most szívesen zajonganék, ha tudnék.

Ritkán érzem szükségét ilyesminek, de egy ilyen helyzetben valószínűleg

megkönnyebbülés

lenne

egy

hangos

mordulással kiengedni a dühömet. Ehelyett csak falhoz vágom a pólót, és kigombolom a farmerem. Némán.

Amikor nyílik a fürdő ajtaja, már bánom, hogy nem zártam be, mert szeretnék most egy kicsit egyedül lenni. Vagy egy kicsit tovább. Sydney-re sandítok, aki a keretnek támaszkodva felvont szemöldökkel néz rám.

– Ez komoly? – kérdezi.

81

Magyarázatot várva meredek rá. Mit szeretne?

Mosolyogva érdeklődjek Hunter hogyléte felől?

Sydney felém nyújtja a mobilját, és megmutatja Hunter üzeneteit. Semmi kedvem elolvasni őket, de erőszakkal a kezembe nyomja a telefont, és jelzi, hogy olvassak. Lenézek az sms-folyamra.

Hunter: Tudom, hogy nem akarsz szóba állni velem. Nem hibáztatlak, amiért a múltkor úgy elhajtottál. Hidd el, nem is zavarnálak, de tavaly odaadtam neked az összes pénzügyi kimutatásomat, hogy apukád átnézze a céges fúzió miatt. Mindjárt április van, és szükségem lenne rájuk az adóbevalláshoz. Az iroda szerint néhány hónapja visszaküldték nektek.

Sydney: A régi szobámban vannak, Tori lakásában. Piros mappa a szekrény tetején.

Hunter: Megvan!

Hunter: Kösz szépen, Syd. Te vagy a csúcs.

Sydney: Most már kitörölnéd a számom?

Hunter: Meglesz.

A mosdókagylónak dőlve megdörzsölöm az arcom. Amint visszaadom a telefont, Sydney azonnal pötyögni kezd rajta, ezért ránézek a saját mobilomra.

Sydney: Tudom, hogy köztem és Hunter közt nem ugyanaz a szitu, mint neked Maggie-vel, de én nagyon megértő voltam a barátságotokkal szemben. NAGYON MEGÉRTŐ! Te viszont most képmutató seggfejként viselkedsz, ami kicsit sem vonzó.

Kifújom a levegőt. Megkönnyebbülés és bűnbánat keveredik bennem. Teljesen igaza van. Képmutató seggfej vagyok.

Ridge: Igazad van. Sajnálom.

Sydney: Tudom, hogy igazam van. Ettől a kis bocsánatkéréstől nem leszek 82

kevésbé mérges rád.

Ahogy ránézek, nagyot nyelek. Régen láttam ennyire dühösnek. Láttam már többször zaklatottnak és frusztráltnak, de ilyen mérges utoljára aznap reggel volt szerintem, amikor az ágyamban ébredve megtudta, hogy barátnőm van.

Miért kellett így viselkednem? Totál igaza van: végtelenül türelmes velem, én meg az első adandó alkalommal sutba vágok minden megértést és bizalmat, és kiviharzom a szobából, mint egy hisztis gyerek.

Ridge: Féltékeny voltam, és hülyén reagáltam. 100%-ig hülyén. Illetve annyira hülye voltam, hogy arra már a 100% is kevés. Legyen 101%.

Örülök, hogy ilyen jól tudom értelmezni a nonverbális kommunikációját. Hiába próbálja leplezni, látom, hogy az üzenetemet olvasva kezd felengedni. Küldök neki még egyet.

Ha kell, egész éjjel bocsánatkérő SMS-eket írogatok neki, csak hogy oldjam a feszültséget, amit keltettem.

Ridge: Emlékszel, amikor a hibáinkat soroltuk, hogy csökkentsük a vonzalmunkat egymás iránt?

Sydney bólint.

Ridge: Itt van egy. Nem is tudtam, hogy ilyen féltékeny tudok lenni, amíg meg nem jelentél az életemben.

Nem mosolyog, de mellém lépve ő is a pultnak dől.

A vállunk összeér, és ez a kis gesztus most mindennél többet jelent.

83

Sydney: Az én hibám meg az, hogy túl könnyen megbocsátok, és nem tudok sokáig haragot tartani.

Szerinte talán hiba, de én végtelenül hálás vagyok érte.

Különösen most. A szemembe néz, és egy kis vállrándítással jelzi, hogy rendben vagyunk. Puszit nyomok a homlokára.

Ridge: Az én hibám pedig az, hogy tele vagyok csillámporral. Még ide is jutott…

Mutatok az elöl nyitott farmeremre.

– Ide le – mondom.

Sydney elneveti magát, mire én rámosolygok. Ki nem szarja le Huntert? Az enyém a földkerekség legcsodálatosabb barátnője.

Sydney: Az én hibám az, hogy már el is felejtettem, min veszekedtünk, mert olyan cukin csillogsz.

Ridge: Azért veszekszünk, mert tökéletes vagy, és nem érdemellek meg.

Sydney gúnyosan elhúzza a száját, és leteszi a telefonját.

Felegyenesedem, a mobilomat az övére teszem, és mindkettőt félretolom az útból. Sydney elé állok, aki kétoldalt a pultba kapaszkodva, csillogó hajjal és szempillával néz vissza rám.

Annyira gyönyörű, kívül és belül egyaránt. Megcsókolom, és lenyúlok, hogy kigomboljam a sliccét. Egy pillanatra sem szakadok el tőle, miközben levetkőztetem.

Behúzom magammal a zuhany alá, és a következő fél órában a számmal kérek bocsánatot a bűneimért.

84

8.

Maggie

Csak az elmúlt évben tizenhét éjszakát töltöttem kórházban, és még ennél is többször voltam orvosnál. A születésem óta többet jártam vizsgálatokra, mint boltba.

Elegem van.

Néha, amikor megérkezem a rendelőhöz, csak ülök a kocsiban, és az épületet bámulva azon tűnődöm, mi lenne, ha csak simán elhajtanék, és többet vissza sem mennék. Mi történne, ha nem járnék rendszeresen vizsgálatokra? Mi történne, ha nem kezelnék ki minden egyes megfázásomat?

Tüdőgyulladást kapnék, és meghalnék. Ez történne.

De akkor legalább nem kéne többet orvoshoz mennem.

A nővér leveszi a vérnyomásmérőt a karomról.

– Kicsit magas.

– Sósat reggeliztem – felelem, miközben lehúzom a pólóm ujját.

Azért ment fel a vérnyomásom, mert itt vagyok a klinikán.

Szakkifejezés

is

van

rá:

fehérköpeny-szindróma.

Valahányszor megmérik a vérnyomásomat az orvosnál, mindig magas, mert feszült vagyok. Máshol viszont teljesen normális.

Megnyalom az ajkam, hogy megnedvesítsem. Az 85

idegességtől kiszáradt a szám. Nem akarok itt lenni, de most már késő. Nincs visszaút.

A nővér ad egy kórházi hálóinget, és megkér, hogy vegyem fel, amint kimegy. Zavartan nézek le a ruhára.

– Muszáj? – kérdezem.

A nő bólint.

– Ez az előírás. Valószínűleg el kell végeznünk ma néhány vizsgálatot, és ehhez könnyen hozzáférhetővé kell tenni a mellkasát.

Bólintok. A nővér az ajtóra erősített tartóba csúsztatja a kórlapomat. Mielőtt kimegy, biztatóan rám mosolyog.

– A doktor úr mindjárt itt lesz.

Enyhe szánalmat látok a szemében, mintha legszívesebben megölelne. Sokszor van ilyen, főleg a kedves nővéreknél.

A fiatalságukat juttatom eszükbe, amikor az életük csupa pezsgés és vidámság volt. Aztán belegondolnak, mi lett volna, ha akkoriban ők kerülnek az én helyzetembe, és olyankor elönti őket a szánalom. Már hozzászoktam. Néha én is sajnálom magam, de nem hiszem, hogy ennek a betegségemhez lenne köze. A legtöbb ember természeténél fogva hajlamos az önsajnálatra.

Mélyet sóhajtok. Most még a szokásosnál is idegesebb vagyok. Remegő kézzel lehúzom magamról a pólót, gyorsan belebújok a kórházi hálóingbe, és felülök a vizsgálóasztalra.

Jéghideg a kezem. A karomat dörzsölgetve próbálom felmelegíteni magam. Összeszorítom a térdem, aztán görcsösen megmarkolom a térdkalácsom. Próbálok nem gondolni arra, amiért itt vagyok, mert ha felspannolom magam, izzadni kezdek. Nem akarok leizzadni.

Szorít a mellkasom, és a torkom csiklandozni kezd. Jön a köhögés. Olyan erősen tör rám, hogy fel kell állnom, és a 86

mosdókagylóba kapaszkodva megtámasztanom magam. Az egyik roham közben kopogást hallok. A nővér bedugja a fejét az ajtón.

– Jól van?

Köhögve bólogatok. Ő is a mosdókagylóhoz lép, és tölt nekem egy pohár vizet, de már így is túl sok folyadék van a torkomban. Azért megköszönöm, és elveszem a poharat.

Megvárom, amíg a roham csillapodik, és belekortyolok a vízbe. A nővér megint kimegy. Visszasétálok a vizsgálóasztalhoz. Amint leülök, újra kopognak.

Kezdődik.

Ahogy az ajtó kinyílik, a szívem kalapálni kezd. Még jó, hogy nem most mérnek vérnyomást. A doki belepillant a kórlapba, mielőtt felnézne.

Egyszer csak megdermed, nyilván, mert meglátja a nevemet a papíron.

Tudtam, hogy meg fog lepődni. Még engem is meglep, hogy volt bátorságom idejönni.

Jake felkapja a fejét, és rám néz. Nyilván jobb módját is találhattam volna a találkozásnak, de úgy döntöttem, hogy a tagadhatatlan vonzalmam kifejezése legyen éppolyan drámai, mint az, ahogy kidobtam őt. Még mindig bűntudatom van amiatt, ahogy pár napja bántam vele. De amióta kilépett az ajtómon, egyfolytában búslakodom, mert olyan jól éreztem magam vele. Laza, vidám nap volt, és azóta mindig csak rá gondolok. Főleg az utolsó szavaira: „Reggelit csináltam neked, nem a kezedet kértem meg.”

Egész héten ezen rugóztam. Persze, csak reggelit készített.

De ha egy jóképű doki reggelit csinál neked, abból közös ebéd lesz, aztán vacsora, aztán újabb reggeli, majd közös hétvégi kiruccanások meg közös vásárlások, és a végén azon kapod 87

magad, hogy az ő neve kerül a „vészhelyzet esetén értesítendő” rubrikába.

Szóval igen, tényleg csak reggelit készített, de mivel annyira megkedveltem, biztosan nem álltunk volna meg ennyinél. És elszomorít a gondolat, hogy így végül kénytelen lenne gondoskodni rólam.

Másrészről viszont nem tudom kiverni őt a fejemből, és valahányszor eszembe jut, tátongó űr támad a gyomromban, és minden, amire vágytam az élettől, hirtelen fakónak és unalmasnak tűnik ahhoz képest, hogy vele lehetek. Csakhogy egy érzelmi befektetés gondolata szintén elszomorít, mert tudom, hogy nem lesz jó vége. Akkor most mit tegyek? Mi lenne a jó döntés? Felejtsem el, és legyek szomorú, vagy engedjem közel magamhoz, és úgy legyek szomorú?

Akárhogy is, a szomorúság garantált.

Így hát… itt vagyok. Eljátszom, hogy kardiológusra van szükségem,

csak

hogy

bocsánatot

kérhessek

a

viselkedésemért, és elmondhassam, mennyire unalmas lenne egyedül bungee jumpingolni.

Látom a döbbenetet Jake arcán, de nem esik ki a szerepéből. Visszafordul a kórlap felé.

– Úgy látom, a panasz gyakori heves szívdobogás.

Elfojt egy mosolyt, mielőtt újra rám emeli a tekintetét.

– Valami olyasmi – bólintok.

Jake tetőtől talpig végigmér, majd leteszi a kórlapot, a fülébe dugja a sztetoszkópot, és lábhajtással közelebb gurul hozzám a székkel.

– Nézzük, mivel állunk szemben!

Basszus, igazából nincs heves szívdobogásom. Pontosan tudja, hogy csak kitaláltam, hogy legyen okom idejönni.

Puszta szemétségből mégis meghallgatja a szívem, mert tudja, 88

milyen ideges vagyok. Persze most őrült tempóban dobog, mert Jake eszméletlenül vonzó a fehér köpenyben, sztetoszkóppal a nyakában, ezen a gurulós széken. Ha most tényleg meghallgatja a szívem, valószínűleg rögtön defibrillátorért fog kiáltani.

A vizsgálóasztalhoz gurul, egészen közel hozzám. Felemeli a sztetoszkópot, a szívemhez teszi, és behunyt szemmel lehajtja a fejét, mintha tényleg a szívdobogásomra koncentrálna.

Én is behunyom a szemem, hogy megnyugodjak. A szívem mindent elárul rólam, hiába próbálnám megjátszani magam.

Akkor sem nyitom ki a szemem, amikor elhúzza a sztetoszkópot. Egy pillanatnyi csönd után halkan megszólal:

– Mit csinálsz itt, Maggie?

Ahogy felnézek rá, kérdő tekintettel találom szemben magam. Mély lélegzetet veszek, és lassan kiengedem a levegőt, mielőtt válaszolok.

– Próbálok a pillanatnak élni.

Jake felsóhajt, de az arca nem árul el érzelmeket, ezért nehezen tudom értelmezni a sóhajt. A keze a térdemre csúszik, és a hüvelykujja végigsimítja a bőrömet. Az arcomat fürkészve a fülem mögé tűr egy hajtincset.

– Csak ennyit akarok – mondja. – Egy-egy lopott pillanatot kérek, nem az egész életedet.

Megbabonázva bámulom. Teljesen megigéz a szája, a kék szeme, a szavai. Bólintok, de válaszra már nem futja. Csak arra vágyom, hogy megcsókoljon. Nem kell sokáig várnom.

Arcomat a meleg kezébe fogva hátrarúgja a széket, és a száját az enyémre tapasztja. Sóhajtva megragadom a köpenye gallérját, és mohón keresem a nyelvét. Széttolja a térdeimet, és a lábam közé áll. Már nem is bánom a hálóinget. Szorosan 89

a derekára kulcsolom a combom, ő pedig a vizsgálóasztalra döntve fölém hajol, és hevesen csókol. De pár másodperccel később hirtelen abbahagyja, és zihálva, vágytól tüzelő

szemmel néz le rám.

– Ne itt! – rázza a fejét.

Bólintok. Nem számítottam rá, hogy itt esünk egymásnak.

Érzem, hogy el akar húzódni tőlem, de a mozdulat közepén megáll, és szinte látom, ahogy az erkölcsi korlátai ledőlnek.

Újra megcsókol, és ahogy a keze elindul felfelé a combomon, azonnal elfelejtem, hogy ő orvos, ez egy kórház, én pedig technikai értelemben a betege vagyok. Most mindez nem számít, mert isteni érzés, ahogy a keze és a szája hozzám ér.

Még életemben nem élveztem így vizsgálatot.

Éppen a nyakam felé tart, amikor hirtelen lemerevedik, és az ajtó felé pillant. Gyorsan felültet, betakarja a combomat a hálóinggel, és a mosdókagyló felé fordulva megnyitja a csapot.

Nyílik az ajtó. Ahogy arra fordítom a fejem, meglátom a nővért. Jake olyan természetességgel mossa a kezét, mintha egy másodperccel ezelőtt nem a combomat simogatta volna vele, miközben ledugta a nyelvét a torkomon. Próbálok levegőhöz jutni, de az érintése és a csókja miatt az amúgy is gyenge tüdőm nem bír lépést tartani. Gyakorlatilag zihálok.

A nővér újabb aggódó, szánakozó pillantást lövell felém.

– Biztos, hogy jól van? – kérdezi.

A korábbi köhögőroham és a mostani kinézetem alapján nyilván azt hiszi, hogy a halálomon vagyok.

– Minden rendben – bólintok gyorsan. – Csak… vacakol a tüdőm. A CF egyik szépsége.

Jake majdnem elneveti magát, de még időben sikerül egy torokköszörüléssel mentenie a helyzetet. A nővérre néz.

90

– Várják a hármasban, doktor úr – mondja a nő. – Sürgős.

Jake bólint.

– Köszönöm, Vicky. Máris megyek.

Amikor becsukódik az ajtó, Jake a kezébe temeti az arcát, aztán vigyorogva rám emeli a tekintetét. Ellép a mosdókagylótól, és elindul kifelé, de közben felém fordul.

– Öltözz fel, Maggie! – hátrál az ajtó felé. – Este átmegyek, és levetkőztetlek.

Idétlen mosollyal nézem, ahogy kimegy. Leszállok az asztalról, és a székhez megyek a ruháimért. Érzem, hogy egy újabb köhögőroham közelít. A szám elé kapom a kezem, de a mosoly nem tűnik el az arcomról. Annyira örülök, hogy eljöttem!

Megköszörülöm a torkom, de nem segít. Két kézzel a pultba kapaszkodom, de hiába, mert már tudom, mi következik. Üdv újra, régi barát! Már azelőtt érzem, mielőtt megtörténne. Mindig ez van.

Amint a szoba forogni kezd körülöttem, hagyom a lábamat összecsuklani alattam, hogy ne essek akkorát, amikor földet érek.

91

9.

Jake

Tízéves koromban apa elvitt Puerto Vallartába, hogy kiugorhassak egy repülőből.

Amióta beszélni tudok, egyfolytában nyaggattam, hogy vigyen el ejtőernyőzni, de Texasban nem könnyű elintézni, hogy egy gyerek ilyesmit csinálhasson.

Apa adrenalinfüggő volt, akárcsak a fia, ezért a szabadidejét repterek közelében töltötte. Más apák golfoznak vasárnaponként, az enyém repülőgépekből ugrált ki.

Mire leérettségiztem, már teljesítettem négyszázötven ugrást, és csak ötven volt hátra a hivatalos tandemoktató-képesítéshez. De a gimi utolsó évében úgy alakult az életem, hogy az az utolsó ötven ugrás végül jó pár évembe telt. Az orvosi egyetem végére megszereztem a bizonyítványt. Bár Maggie-vel volt az ötszázadik tandemugrásom, tízéves koromtól kezdve ennek legalább a háromszorosát teljesítettem szólóban.

Tapasztalatom tehát volt bőven, mégis az a bizonyos ötszázadik volt életem legfélelmetesebb ugrása. Korábban sosem féltem kiugrani a gépből. Eszembe sem jutott, hogy nem nyílik ki az ejtőernyő, és nem rettegtem az életemért.

Egészen addig a napig. Mert rájöttem, hogy ha ott valami 92

rosszul sül el, lőttek a vacsorának Maggie-vel. Márpedig nagyon akartam azt a vacsorát. Amint beléptem a hangárba, és megláttam, rögtön tudtam, hogy randira fogom hívni.

Meglepett, mennyire megfogott már első látásra. Nem is emlékszem, utoljára mikor volt rám nő ilyen hatással. Amint megpillantottam, valami megmozdult bennem. Valami, amiről tudtam, hogy ott van, de igazából még soha nem éreztem. Olyan régen nem ébredt bennem ilyen vonzalom nő

iránt, hogy már el is felejtettem, milyen elsöprő tud lenni.

Maggie a pultnál állva űrlapokat vett át Corey-tól, akivel ugrania kellett volna. Amikor megláttam, hogy egyedül érkezett, megvártam, amíg leül a papírjaival, és könyörögni kezdtem Corey-nak, hogy átvehessem tőle a munkát.

– Jake, te havonta kábé egyszer tolod ide a képed. Nem ebből élsz, én viszont mindennap itt vagyok, mert kell a pénz

– felelte Corey.

– A pénzt megtarthatod, csak engedd át őt nekem!

Amikor Corey megtudta, hogy erőfeszítés nélkül bezsebelheti a munkadíjat, láttam rajta, hogy totál hülyének néz.

– A tiéd – legyintett Maggie felé, és már húzott is el.

Egy másodpercre megrészegített a diadal, de aztán Maggie-re néztem, ahogy ott ült magában. Az ejtőernyőzés a legtöbb ember számára hatalmas élmény, amit elsőre nem sokan vállalnak be egyedül. A legtöbb kísérő maga is ugrik, míg mások lentről izgulnak, hogy a szerettük épségben földet érjen. Tulajdonképpen ő volt az első kezdő ugróm, aki egyedül vágott bele a kalandba, és az önállósága egyszerre nyűgözött le és rémített meg.

Amióta odaléptem hozzá, hogy felajánljam a segítségemet az űrlapoknál, a bennem kavargó érzések mit sem változtak.

93

Napok teltek el azóta, de még mindig megvan ugyanaz a belső

remegés, még mindig lenyűgöz, még mindig megrémít.

És fogalmam sincs, hogyan tovább.

Ezért állok tétován a kórházi folyosón a szobája előtt, ahová két órája hozták be.

Egy másik pácienssel voltam épp, amikor Vicky rátalált Maggie-re, és intézkedett – én nem is tudtam róla. Még két másik beteget elláttam, amikor szólt, hogy Maggie-t egy órája elvitték.

Vicky elmondása szerint Maggie sokáig nem jött ki a vizsgálóból, ezért bement megnézni, jól van-e. Maggie a földön fekve éppen kezdett magához térni az ájulásból. Vicky rögtön megmérte a vércukorszintjét, aztán átkísértette a kórházba. A klinikánk a testvérkórházunk mellett van, ezért vészhelyzetben gyakran küldünk át hozzájuk betegeket, csakhogy ez esetben az egészségügyi vészhelyzet egyúttal személyes vészhelyzetté vált.

Miután Vicky elmondta, mi történt, képtelen voltam a munkára koncentrálni. Szerencsére találtam egy kollégát, aki átvette a műszakomat, így át tudtam rohanni Maggie-hez.

Most viszont a szobája előtt állva hirtelen nem tudom, hogyan kéne éreznem, mit kéne tennem, és hogyan kéne kezelnem ezt a helyzetet. Mindössze egy randink volt, egy pedig függőben maradt, de ő közben kórházba került, és most pont olyan kiszolgáltatott helyzetben van, amelytől úgy tartott. Térdre kényszeríti a betegsége, én pedig szemtanúja vagyok ennek.

Félreállok, amikor nyílik a kórterem ajtaja. Egy nővér lép ki rajta, és elindul a pult felé. Követem.

– Elnézést! – érintem meg a vállát, mire megáll.

Maggie szobája felé mutatok.

94

– Értesítették már a beteg hozzátartozóit?

A nővér elolvassa a köpenyemre tűzött névtáblát, mielőtt válaszol.

– Igen. Hangüzenetet hagytunk, amint behozták. –

Belepillant a kórlapba. – Úgy tudtam, hogy a hölgy Kastner doktornő páciense.

– Így igaz. Én a kardiológusa vagyok. A rendelőmben volt, amikor rosszabbodott az állapota. Átjöttem megnézni, hogy van.

– A kardiológiáról hozták? – böngészi a nő az aktát. – Itt csak CF és cukorbetegség van feltüntetve, kardiológiai problémáról nem tudunk.

– Rutinvizsgálat volt – felelem, majd hátrálni kezdek, mielőtt a túlzott kíváncsiságom szemet szúrna. – Csak biztos akartam lenni benne, hogy értesítették a családot.

Eszméleténél van?

A nővér bólint, de látom rajta, hogy zokon veszi a faggatózást, mintha a szakmai kompetenciáját feszegetném.

Visszamegyek Maggie-hez, de az ajtóban megint megtorpanok. Mivel nem ismerem eléggé, nem tudom, mit várna tőlem ilyen helyzetben. Ha bemegyek hozzá, és úgy teszek, mintha az ájulása semmiség lenne, talán szívtelennek tart. Ha bemegyek, és kimutatom, mennyire aggódom miatta, talán felhasználja ellenem, ellenünk.

Talán, ha több lett volna köztünk futó kalandnál, a következő percek nem lennének ilyen fontosak, de mivel csak egyszer randiztunk, mérget vennék rá, hogy tele van megbánással. Megbánta, hogy ma eljött a rendelőmbe, bánja, hogy ilyen kiszolgáltatott helyzetben látom, sőt talán azt is sajnálja, hogy kedden besétált az életembe. Úgy érzem, a következő néhány tettem sorsdöntő lesz a további viszonyunk 95

szempontjából.

Talán még életemben nem rágódtam ennyit azon, hogyan viselkedjek valaki előtt. Általában nem izgulok sokat azon, hogy valaki kedvel-e, vagy sem, ezért mindig azt teszem és mondom, amit az adott pillanatban helyesnek érzek.

Most viszont bármit megadnék egy használati útmutatóért Maggie-hez. Tudnom kell, mit vár tőlem, hogy ne riasszam el újra.

Már éppen benyitnék hozzá, amikor megcsörren a mobilom. Gyorsan hátralépek, hogy Maggie észre ne vegyen.

Kicsit távolabb megyek a folyosón, mielőtt kihúzom a zsebemből a telefont.

A kijelzőre mosolygok, amikor látom, hogy Justice hív FaceTime-on. Megkönnyebbülök, hogy kapok pár perc felkészülési időt, mielőtt bemegyek Maggie-hez.

Fogadom a hívást, és kivárom azt a pár másodpercet, amíg a tetűlassú FaceTime összekapcsol minket. Amikor végre összejön, nem Justice arca tölti be a képernyőt, hanem egy papírlap. Hunyorogva próbálom kivenni a számokat rajta, de az egész túl homályos.

– Tedd távolabb a telefontól! – szólok rá.

Justice kicsit hátrébb húzza a papírt, és így már látom a jobb felső sarokban bekarikázott nyolcvanöt százalékot.

– Nem is rossz egy horrorfilmes éjszaka után – jegyzem meg.

Most már Justice néz vissza rám a kijelzőről, méghozzá olyan arckifejezéssel, mintha én lennék a gyerek, és ő a szülő.

– Apa! Ez egy négyes! Az első négyesem idén. Le kéne cseszned, hogy soha többet ne hozzak haza négyest.

Nevetek. Olyan rosszalló tekintettel mered rám, mintha jobban fájna neki az elmaradt dorgálás, mint a négyes.

96

– Figyelj! – vetem a hátamat a falnak. – Mindketten tudjuk, hogy megtanultad az anyagot. Ha nem így lenne, most felhúznám magam, de nem ez volt a gond. Azért kaptál négyest, mert későn feküdtél le, amiatt viszont már megkaptad a magadét.

Hajnali háromkor arra ébredtem, hogy szól a tévé a nappaliban. Amikor kimentem kikapcsolni, a fiam a kanapén ült egy tál pattogatott kukoricával, és A látogatás t nézte.

Odavan M. Night Shyamalanért, amiről főleg én tehetek.

Az egész akkor kezdődött, amikor ötévesen megnézettem vele a Hatodik érzék et. Most tizenegy, és a rajongása azóta csak erősödött.

Mit mondhatnék? Az apjára ütött. De amennyire sok van benne belőlem, legalább annyira hasonlít az anyjára is. Ő is kikészítette magát minden vizsgánál és házi feladatnál a gimi és az egyetem alatt. Egyszer vigasztalnom kellett egy kilencvenkilenc százalékos dolgozat miatt, amit ő tökéletesre akart megírni.

Justice-ban is megvan ez a tökéletességre való törekvés, de örök harcban áll a másik énjével, aki egész éjjel ijesztő

filmeket nézne. Amikor ma reggel bevittem az iskolába, úgy kellett felébresztenem a parkolóban.

Már akkor tudtam, hogy a matektesztje nem lesz valami fényes, amikor letörölte a szájáról a kicsorduló nyálat, kiszállt a kocsiból, és úgy köszönt el, hogy: „Jó éjszakát, apa!” Azt hitte, az anyjánál rakom ki. Jót nevettem, amikor rájött, hogy iskolanap van. Azonnal visszafordult az autó felé, és próbálta kinyitni az ajtót, de gyorsan lenyomtam a központi zárat, mielőtt visszaülhetett volna, hogy ne kelljen bemennie.

Résnyire lehúztam az ablakot, mire bedugta az ujját.

– Légyszi, apu! Nem mondom el anyának. Csak hadd 97

menjek haza aludni!

– A tetteknek következményeik vannak, Justice. Szeretlek, sok szerencsét, és próbálj ébren maradni!

Visszahúzta az ujját, hátralépett, és megsemmisülve nézte, ahogy elhajtok.

Most meg összegyűri a papírt, hátradobja a válla fölött, és megdörzsöli a szemét.

– Megkérem Mr. Bankst, hogy hadd írjam újra.

Nevetek.

– Vagy csak fogadd el a nyolcvanöt százalékot! Nem olyan rossz az!

Justice vállat von, és megvakarja a nyakát.

– Anya tegnap megint azzal a pasival randizott – meséli mellékesen, mint akit nem különösebben zaklat fel egy potenciális nevelőapa gondolata.

Gondolom, ez jó jel.

– Tényleg? És mi volt? Megint kishavernak hívott, és megborzolta a hajad?

– Nem – forgatja a szemét Justice. – Most nem volt olyan vészes. Szerintem nincs gyereke, és anya szólt neki, hogy tizenegy éves fiúkat már nem szólítanak kishavernak. Na mindegy, anya kérdezi, hogy este tudsz-e vigyázni rám, mert megint randija lenne.

Még mindig furcsa érzés Chrissy szerelmi életéről hallani a közös gyerekünk szájából. Ez egy új helyzet számomra, amit még nem tudok tökéletesen kezelni, ezért minden erőmmel próbálom leplezni a zavaromat. Én döntöttem a szakítás mellett, és nem volt egyszerű, főleg a fiunk miatt. De a tény, hogy kizárólag Justice tart össze minket, egyikünk felé sem volt fair. Chrissy eleinte nehezen fogadta a helyzetet, de csak mert már belekényelmesedtünk az akkori életünkbe. A szíve 98

mélyén ő is tudta, hogy valami nem stimmel köztünk.

Ami a szerelmet illeti, én mindig abban hittem, hogy egyfajta őrülettel párosul. Valami mindent elsöprő érzésre vártam, amikor az ember a nap minden másodpercét a párjával akarja tölteni. Chrissyvel ilyen soha nem volt. A mi kapcsolatunk a közös felelősségre és tiszteletre épült, nem pedig valami eszeveszett, heves szerelemre.

Amikor Justice megszületett, a mindent elsöprő szerelem felé irányult, és ez átsegített minket az érettségin, a főiskolán, az orvosin és a rezidens évek nagy részén. De az egymás iránti szerelmünk kevésnek bizonyult ahhoz, hogy egy életen át kitartson.

Egy éve váltunk szét, de csak fél éve költöztem el teljesen.

Vettem egy házat kétutcányira attól, ahol Justice-t neveltük.

A bíróság közös felügyeletet ítélt meg, részletesen felosztva az időpontokat, de mi nem ragaszkodunk a papírformához.

Justice nagyjából ugyanannyi időt tölt mindkettőnknél, de ez inkább rajta múlik, mint rajtunk. Mivel olyan közel lakunk egymáshoz, kénye-kedve szerint mászkálhat egyik helyről a másikra. Szerintem így a legjobb. Nagyon jól alkalmazkodik az új helyzethez, amiben nagy szerepe van annak, hogy ő

döntheti el, mikor kinél lakik.

Néha úgy érzem, talán túlságosan is jól sikerült Justice-nak a váltás.

Mert most valami furcsa oknál fogva azt hiszi, be kell számolnia az anyja magánéletéről, pedig jobb szeretnék nem tudni róla. Másrészről viszont a gyerek még csak tizenegy éves, csupa ártatlanság, ezért nem bánom, ha megoszt velem pár részletet az élete azon részéből, amiben én már nem veszek részt.

– Apa! – ránt vissza a valóságba. – Hallottad, amit 99

mondtam? Alhatok nálad ma éjszaka?

Bólintok.

– Igen. Persze.

Maggie-nek ugyan azt mondtam, hogy este átmegyek hozzá, de az még azelőtt volt, hogy… Szinte biztos vagyok benne, hogy bent tartják éjszakára megfigyelésre, így a péntek estém felszabadult. És ha nem így lenne, Justice miatt szabaddá tenném. Sokat dolgozom, és sok a hobbim, de akkor is mindig a fiam az első. Mellette minden háttérbe szorul.

– Egyébként hol vagy? – hunyorog a telefonba Justice. – Ez nem a te rendelőd.

Az üres folyosó felé fordítom a kijelzőt, egyenesen Maggie ajtajára.

– Átjöttem a kórházba egy beteg barátnőmhöz – fordítom vissza az arcomra a telefont. – Feltéve, ha beenged.

– Miért ne engedne? – kérdezi Justice.

Egy másodperc hallgatás után megrázom a fejem. Az utolsó mondatot nem kellett volna hangosan kimondanom.

– Nem fontos – felelem.

– Talán haragszik rád?

Túlságosan furcsa egy lányról beszélni vele, aki nem az anyja, és akivel csak egyszer randiztam. Ő lazán kezeli ugyan a helyzetet, de én talán az életben nem tudok majd vele ilyen fesztelenül beszélgetni erről a témáról. Az arcomra közelítem a mobilt, és felvont szemöldökkel nézek a fiamra.

– Nem beszélem meg veled a magánéletemet.

Justice előrehajol, és leutánozza az arckifejezésemet.

– Ezt megjegyzem akkorra, amikor én kezdek majd csajozni.

Kitör belőlem a nevetés. A kölyök csak tizenegy, de már most jobb humora van, mint sok felnőttnek.

100

– Jól van. Ha mesélek erről a lányról, megígéred, hogy beszámolsz majd az első csókodról?

Justice bólint.

– Ha te meg megígéred, hogy nem mondod el anyának.

– Áll az alku – vágom rá.

– Áll az alku.

– A neve Maggie. Kedden randiztunk, és szerintem bejövök neki, de nem akart tőlem semmi komolyabbat, mert kaotikus az élete. Most viszont itt van a kórházban, és szeretnék bemenni hozzá, de fogalmam sincs, hogyan viselkedjek odabent.

– Hogy érted, hogy hogyan viselkedj? – kérdezi Justice. –

Nem kéne megjátszanod magad mások előtt. Nekem mindig azt mondod, hogy legyek önmagam.

Imádom, amikor valamelyik atyai tanácsom célt ér nála.

Még akkor is, ha én nem feltétlenül tartom be.

– Igazad van. Csak bemegyek, és magamat adom.

– De az igazi magadat! Ne az orvost.

Nevetek.

– Ez meg mit jelentsen?

Justice oldalra dönti a fejét, és olyan képet vág, amilyet valószínűleg én szoktam.

– Apának jó fej vagy, de amikor átváltasz dokiüzemmódba, dögunalmassá válsz. Ha tetszik neked a lány, ne beszélj neki a munkádról meg orvosi dolgokról.

Dokiüzemmód?

– Még valami, mielőtt bemegyek? – nevetek.

– Vigyél neki egy Twixet!

– Twixet?

Justice bólint.

– Igen. Ha valaki Twixet hoz nekem, azzal tuti barátkozni 101

fogok.

Bólintok.

– Értem. Remek tanács. Este találkozunk. Majd elmesélem, hogy ment.

Justice integet, és befejezi a hívást.

Visszacsúsztatom a telefont a zsebembe, és elindulok Maggie ajtaja felé. Csak légy önmagad! Megállok az ajtónál, és kopogás előtt mély, nyugtató lélegzetet veszek. Megvárom, amíg kikiált, hogy „Szabad!”, mielőtt benyitok.

Maggie az oldalára fordulva fekszik az ágyon. Amikor meglát, elmosolyodik, és felkönyököl.

Ez a mosoly minden bizonytalanságomat eloszlatja.

Miközben az ágyához megyek, ő kicsit megemeli a fejtámlát. Leülök mellé egy üres székre. Megint az oldalára fordul, és a párnán nyugvó feje alá csúsztatja a karját. Az arcára simítom a tenyerem, és felé hajolva puszit nyomok a szájára. Ezek után viszont fogalmam sincs, mit mondjak. Az államat az ágyrácsra támasztom, és a haját simogatva bámulom.

Imádom ezt az érzést, amikor a közelében vagyok. Tiszta adrenalinlöket, mint egy éjszakai ejtőernyős ugrás. Csakhogy hiába tombol bennem az adrenalin, hiába túrok a hajába, hiába mosolygott rám, amikor beléptem az ajtón, a szemében látom, hogy az ejtőernyőm nem fog kinyílni, és én hamarosan megállíthatatlanul a mélybe zuhanok.

A tekintete egy pillanatra elkalandozik. Az arcához húzza az oxigénmaszkot, és mélyet szippant belőle. Utána megint mosolyt erőltet az arcára.

– Hány éves a fiad?

Gyanakodva nézek rá. Honnan tud erről? Aztán a szobában uralkodó csend elárulja a választ. Odakintről 102

minden apró zaj beszűrődik.

Elveszem a kezem a hajától, és a párnán nyugvó kezére teszem. Az ujjammal finoman körözgetek a bőrére ragtapaszozott infúziós tű körül.

– Tizenegy – felelem.

– Nem akartam hallgatózni – mosolyog.

Megrázom a fejem.

– Semmi baj, nem akartam eltitkolni. Csak nem tudtam, hogyan hozzam fel a témát rögtön az első randin. Eléggé féltem őt, ezért az életemnek ezt a részét nem verem nagy dobra, amíg meg nem győződöm róla, hogy érdemes.

Maggie megértően bólogat. Megfordítja a kezét, és hagyja, hogy a csuklóját simogassam. Figyeli, ahogy az ujjam a tenyerén végigfutva eljut az infúziós tűig.

– Hogy hívják? – néz fel rám.

– Justice-nak.

– Klassz név.

– Klassz kölyök – mosolygok.

Folyamatosan simogatom a kezét, de egy darabig egyikünk sem szólal meg. Nem akarok mélyebben belemenni a témába, mert sejtem, hogy nem tetszene a végkifejlet, viszont ha most nem beszélek, félő, hogy Maggie átveszi a szót, és megint elmondja, miért nem akar az életem része lenni.

– Az anyja neve Chrissy – töröm meg a csendet. – Azért kezdtünk el járni, mert sok közös volt bennünk. Mindketten az orvosira készültünk, és mindkettőnket felvettek a texasi egyetemre, de a gimi utolsó évében teherbe ejtettem. Egy héttel a ballagás előtt szülte meg Justice-t.

Abbahagyom a simogatást, és egymásba fonom az ujjainkat. Örülök, hogy hagyja. Imádom, ahogy a keze az enyémhez simul.

103

– Lenyűgöző, hogy egy kisbaba mellett el tudtátok végezni az orvosit – mondja.

Értékelem, hogy átérzi az akkori helyzetünket.

– A terhesség alatt felmerült bennem, hogy más karriert választok. Valami könnyebbet. De amikor először ránéztem a fiamra, meggondoltam magam. Nem akartam, hogy valaha is úgy érezze, miatta nem teljesítettem be az álmomat. Nem akartam, hogy akadálynak érezze magát, csak mert olyan fiatalon vállaltuk. Mindent megtettünk, hogy elérjük a kitűzött céljainkat. Nem volt könnyű kamaszként egy kisbabával végigcsinálni az előkészítő kurzusokat, de volt segítségünk. Chrissy anyja volt a mi megmentőnk, sőt most is az. Nélküle nem sikerült volna.

Amikor befejezem a vallomást, Maggie kicsit megszorítja a kezem. Kedves, finom mozdulat, mintha azt mondaná: Szép munka!

– Milyen apa vagy? – kérdezi.

Még senki sem kérte, hogy értékeljem a saját szülői teljesítményemet. Egy pillanatra elgondolkodom, aztán teljesen őszintén válaszolok.

– Bizonytalan – vallom be. – A legtöbb feladatnál szinte rögtön kiderül, jól csinálod-e vagy sem, de a szülőségnél csak akkor jön a visszajelzés, amikor a gyerek felnő. Állandóan azon rágódom, hogy mindent elrontok, de mire kiderül, már késő lesz.

– Szerintem, ha aggódsz, hogy jó apa vagy-e, az azt jelenti, hogy nincs miért aggódnod.

– Lehet – vonok vállat. – De akkor sem vagyok nyugodt.

Soha nem is leszek.

Amikor az aggodalomról beszélek, Maggie arcára bizonytalanság ül ki.

104

Kár volt ezt mondanom. Nem akarom a gondjaimmal traktálni, mert arra vágyom, hogy csak a jelenre koncentráljon. Nem a holnapra, a jövő hétre vagy a jövő évre.

De az arcán látom, hogy már késő: máris azon agyal, hogyan passzolhatna ő bele bármilyen szinten az életembe. És ahogy körbenézeget a szobában, és kerül a tekintetével, egyértelmű

a válasza: sehogy.

Már akkor is habozott, amikor azt hitte, a munkán kívül csak az ejtőernyőzés miatt kell izgulnom, és bár ma eljött hozzám, hogy adjon még egy esélyt kettőnknek, látom, hogy Justice létezése mindent megváltoztatott. Nemcsak hogy meggondolta magát, de még elszántabb, mint aznap, amikor kidobott a házából.

Elengedem a kezét, és a hüvelykujjammal végigsimítom az arcát, hogy magamra vonjam a figyelmét. Amikor végre rám néz, már döntött. Látom a szemében a széttört remény szilánkjait. Őrület, mennyi érzelem fér egy tekintetbe.

– Ne küldj el! – kérlelem.

Összevont szemöldöke kisimul, és úgy néz rám, mint aki fájdalmasan őrlődik a vágy és a józan ész ellentétes parancsai közt.

– Jake… – szólal meg, de aztán elhallgat.

A nevem bágyadtan, elgyötörten úszik a levegőben.

Nemcsak azt tudom, hogy nem leszek képes meggyőzni, de már abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán érdemes-e próbálkoznom. Bármennyire szeretném is újra látni, és jobban megismerni, nem lenne tisztességes könyörögni érte.

Ő tisztában van a saját helyzetével, jobban, mint bárki. Tudja, mit vállalhat, és milyennek képzeli el az életét. Nem vitatkozhatom az érveivel, mert szinte biztos, hogy a helyében én is így éreznék.

105

Talán ezért hallgatunk mindketten. Mert megértem őt.

Sűrű a levegő körülöttünk, tele feszültséggel, vonzalommal és csalódással.

Próbálom elképzelni, milyen lenne szerelmesnek lenni belé. Mert ha egyetlen közös éjszaka ennyi szorongást hoz elő, csak elképzelni tudom, milyen lehet egy őrült, mindent elsöprő szerelem kezdete. Szerintem pont ilyen.

Végre találtam valakit, aki egy nap talán betölthetné az életemben tátongó űrt, de ő úgy érzi, ha belépne az életembe, végül pont a hiánya okozna űrt. Ironikus. Mondhatni őrjítő.

– Járt már itt dr. Kastner? – kérdezem.

Maggie bólint, de nem fejti ki a választ.

– Van valami változás az állapotodban?

Megrázza a fejét. Olyan gyorsan felel, hogy nem tudom, hihetek-e neki.

– Jól vagyok. Valószínűleg csak pihenésre van szükségem.

Ezzel burkoltan távozásra szólít fel, de én tudatni akarom vele, hogy bár alig ismerem, mégis szeretnék mellette lenni.

Segítenék neki kipipálni a bakancslistája megmaradt tételeit.

Segítenék, hogy teljes gőzzel éljen ahelyett, hogy azon kesereg, mennyivel kevesebb ideje van erre, mint másoknak.

De nem mondok semmit, mert ki vagyok én? Miért feltételezem, hogy nélkülem nem lenne teljes az élete? Ilyet csak egy nárcisztikus alak gondolna. Ez a lány itt előttem ugyanaz, aki a héten egyes-egyedül jött el az első ejtőernyős ugrására. Tiszteletben kell tartanom a döntését, és magára kell hagynom, méghozzá pontosan azért, ami az első

pillanatban megfogott benne. Mert egy önálló, vagány csaj, akinek nincs szüksége senkire. Neki nem tátong űr az életében.

Én viszont önző módon vele töltetném be a saját űrömet.

106

– Jól haladsz a bakancslistáddal – szólalok meg. – Ígérd meg, hogy még néhány tételt kipipálsz.

Gyorsan bólint, és közben egy könnycsepp gördül le az arcán.

– Nem hiszem el, hogy itt bőgök előtted – szégyenkezik. –

Alig ismerlek – hunyja be nevetve a szemét, majd újra rám néz. – Röhejes vagyok.

– Dehogyis! – mosolygok. – Csak azért sírsz, mert más helyzetben mostanra fülig belém estél volna.

Szomorúan felnevet.

– Más helyzetben már kedden fülig beléd estem volna.

Erre nem tudok mit mondani.

Kicsit felemelkedem a székről, és előrehajolok, hogy megcsókoljam. A két kezét az arcomra téve visszacsókol.

A homlokomat az övéhez nyomom, és behunyom a szemem.

– Szinte már azt kívánom, bár ne találkoztunk volna –

vallom be.

– Én nem – rázza a fejét. – Örülök, hogy megismertelek.

A bakancslistám harmadát neked köszönhetem.

Mosolyogva elhúzódom tőle. Azt kívánom, bár elég önző

lennék, hogy megpróbáljam meggyőzni. De most megelégszem annyival, hogy az az egy közös nap ilyen sokat jelentett neki. Muszáj megelégednem ezzel.

Utoljára megcsókolom.

– Itt maradhatok, amíg a családod megérkezik – ajánlom fel.

Hirtelen megkeményedik az arckifejezése. Megrázza a fejét, és elhúzza a kezét az arcomtól.

– Megleszek. Menj csak!

Bólintok és felállok. Nem is tudok semmit a családjáról.

Nem tudom, vannak-e szülei, testvérei. Nem tudom, kik ők, de 107

igazából nem akarok itt lenni, amikor megérkeznek. Nem akarok találkozni a számára legfontosabb emberekkel, ha esélyem sincs rá, hogy valaha közéjük tartozzak.

Még egyszer megszorítom a kezét, miközben próbálom leplezni a bánatomat.

– Hoznom kellett volna egy Twixet – mormogom.

Értetlenül néz rám, de nem fejtem ki a dolgot. Ahogy hátralépek, bágyadtan búcsút int. Visszaintek, szó nélkül hátat fordítok, és kimegyek, amilyen gyorsan csak tudok.

Adrenalinfüggő életem során sokszor hoztam helytelen döntéseket. Az adrenalin sok meggondolatlan hülyeséget csináltat az emberrel.

Hülyeség volt tizenhárom évesen karambolozni az első

túrabiciklimmel, csak hogy megtudjam, milyen érzés a csonttörés.

Hülyeség volt tizennyolc évesen gumi nélkül lefeküdni Chrissyvel, csak mert izgalmas volt, és azt hittük, minket nem érintenek a következmények.

Hülyeség volt huszonhárom évesen hátrafelé leugrani egy ismeretlen szikláról Cancúnban úgy, hogy nem tudhattam, vannak-e alattam sziklák a vízben.

És most, huszonkilenc évesen hülyeség lenne arra kérnem egy lányt, hogy ugorjon fejest egy kapcsolatba, amiből talán az egész életemben áhított mindent elsöprő szerelem lehet.

Amikor az ember ilyen mély szerelembe esik, akkor sem szabadul belőle, amikor véget ér. Olyan, akár a futóhomok.

Örökre benne ragadsz.

Szerintem ezt Maggie is tudja, és gyanítom, hogy pont ezért taszít el megint magától.

Nem utasítana el valakit ilyen határozottan, ha nem félne, hogy a halála őt is megöli. Legalább ezt a feltételezést 108

magammal vihetem megnyugtatásul. A feltételezést, hogy Maggie látott bennünk valamit, aminek véget kellett vetnie, mielőtt mindkettőnket a mélybe rántana.

109

10.

Ridge

A mosogatónál állva leszűröm a tésztát, miközben Sydney a nappaliban köröz, és eljeleli a tárgyakat. Ha valamit elront, kijavítom, de általában eltalálja. A lámpára mutat, és eljeleli a

„lámpát”. Aztán a kanapét, a párnát, az asztalt, az ablakot.

A fejére csavart törülközőre mutat, és eljeleli a „törülközőt”.

Amikor bólintok, mosolyogva letekeri a nedves hajáról, ami a vállára hullik. Be sem merem vallani, hányszor képzeltem el a frissen mosott haja illatát. Odamegyek hozzá, átölelem, és az arcomat a fejéhez simítva mélyeket lélegzem.

Amikor visszamegyek a tűzhelyhez, úgy néz rám a nappaliból, mint egy futóbolondra. Vállat vonok, és a tésztára borítom az Alfredo-szószt. Hátulról megragadja valaki a vállam. Rögtön tudom, hogy Warren az. Hátrapillantok.

– Jut nekem és Bridgette-nek is?

Nem tudom, miért nem Sydney-nél vacsorázunk. Még nekem is sokkal nyugalmasabb az ő lakása, pedig nem is hallok. Képzelem, Sydney-nek mennyivel békésebb lehet.

– Van bőven – jelelem.

Most jövök rá, mennyire el kéne vinnem a barátnőmet egy igazi randira. Muszáj kimenekítenem erről a tömegszállásról.

Holnap meg is teszem. Leszervezek egy tizenkét órás randit.

110

Ebéd, mozi, vacsi, és mindez Warren és Bridgette zavaró jelenléte nélkül.

Éppen kiveszem a fokhagymás kenyeret a sütőből, amikor látom, hogy Sydney a fürdő felé szalad. Elsőre megijeszt ez a nagy sietség, de aztán rájövök, hogy a mobilokat odabent hagytuk. Biztosan hívása van.

Egy másodperccel később visszajön telefonnal a fülén, és nevetgélve beszélget valakivel. Talán az anyjával.

Szeretnék találkozni a szüleivel. Sydney nem sokat mesél róluk. Csak annyit tudok, hogy az apja ügyvéd, az anyja pedig világéletében háztartásbeli volt, de ahhoz képest, milyen szűkszavú velük kapcsolatban, a telefonhívásaik nem tűnnek ridegnek. Az ismerősei közül eddig csak Hunterrel és Torival találkoztam – bár azt szívesen kihagytam volna –, de a család más. Ők a szerettei, és szeretnék megismerkedni velük, legalább annyira, hogy elmondhassam, milyen csodálatos lányt neveltek, és mennyire szeretem őt.

Sydney rám mosolyog, és a telefonra mutatva az „anya”

szót jeleli, majd a pulton felém csúsztatja a saját mobilom.

Egy nem fogadott hívás és egy hangüzenet. Ritkán hívnak, mert aki ismer, tudja, hogy engem nem érdemes. Ezért írnak inkább SMS-t.

Megnyitom a hangposta-appot, hogy írott formában elolvassam az üzenetet, de „Átírás nem elérhető”. A zsebembe teszem a telefont, és várom, hogy Sydney befejezze a beszélgetést. Majd megkérem, hogy hallgassa le helyettem a hangüzenetet.

Kikapcsolom a tűzhelyt, és megterítem az asztalt. Amint végzek, Warren és Bridgette mintegy varázsütésre megjelenik. Ezek ketten óraműpontossággal működnek.

Takarításkor és számlafizetéskor eltűnnek, mint a kámfor, de 111

a kajaszagra azonnal előkerülnek. Ha egyszer kiköltöznek innen, tuti éhen halnak.

Talán nekem kéne kiköltöznöm. Rájuk hagynám a lakást, hogy megtudják, mekkora poén időben befizetni a csekkeket.

Esküszöm, egy nap tényleg lelépek. Valamikor majd összeköltözöm Sydney-vel, de az nem ma lesz. Előbb szeretném megismerni a családját. Addig is hagyom, hogy egy kicsit egyedül éljen, ahogy mindig is akarta.

Sydney elköszön az anyjától, és leül mellém az asztalhoz.

Elé teszem a mobilom, és az üzenetre bökök.

– Lehallgatnád nekem?

Ma délután megkért, hogy jeleljek neki mindent, amit mondok, mert ebből is tanul, ezért most is így teszek.

Miközben az üzenetre figyel, szedek neki tésztát, dobok mellé egy szelet fokhagymás kenyeret, és leteszem elé a tányért.

Elveszi a telefont a fülétől. Egy másodpercig a kijelzőre mered, aztán Warrenre néz, mielőtt felém fordul. Még sosem láttam ezt az arckifejezését, és nehezen tudom megfejteni.

Mintha habozna, aggódna és szédülne egyszerre. Megrémít.

– Ki volt az? – kérdezem.

Visszaadja a mobilomat, és megmarkolja az elé rakott vizespoharat.

– Maggie.

Megáll bennem az ütő. Még valamit mond, de nem jelel, és nem tudom leolvasni a szájáról. Warrenre nézek, aki eljeleli Sydney szövegét.

– A kórházból hívtak. Bevitték Maggie-t.

Körülöttem minden megmerevedik. Majdnem minden, mert Bridgette továbbra is úgy pakolja a tányérját, mintha mi sem történt volna. Sydney-re sandítok, aki belekortyol a vizébe, és közben látványosan kerüli a tekintetem. Warren 112

viszont úgy mered rám, mintha nekem kéne tudnom, mi legyen. Nem értem, miért tesz úgy, mintha egyedül nekem kéne levezényelnem ezt a helyzetet. Maggie az ő barátja is.

Várakozón nézek rá.

– Hívd fel! – szólok rá.

Sydney-vel egymásra nézünk. Halvány gőzöm sincs, hogyan kéne most viselkednem. Nem akarok túl aggódónak tűnni, de képtelen vagyok nem aggódni, ha Maggie kórházban van. És közben Sydney érzései miatt is aggódom.

Miközben Warren Maggie számát tárcsázza, az asztal alatt megfogom Sydney kezét. Az ujjait az enyémekbe fonja, de közben a másikat a szája elé kapja, és Warrent figyeli, aki felállva beszélni kezd a telefonba. Mindketten Warrent nézzük, és várunk. Bridgette közben jókora adag tésztát tol fel a kenyérrel a villájára, és bekapja.

Sydney lába fel-le ugrál, majdnem olyan sebesen, mint az én szívem. Warren mintha egy örökkévalóság óta beszélne.

Nem tudom, miről van szó, de Sydney egyszer csak összerezzen, kihúzza a kezét az enyémből, és feláll az asztaltól. Felpattanok, hogy kövessem, de Warren éppen befejezi a hívást.

A nappali közepén állok, és már indulnék Sydney után, amikor Warren jelelni kezd.

– Ma elájult az orvosi rendelőben. Bent tartják éjszakára.

Megkönnyebbülten felsóhajtok. Ha a diabétesz miatt került be, az még a jobbik eset. Amikor vírusfertőzés vagy megfázás a gond, gyakran hetekbe telik, mire felgyógyul.

Látom Warren arcán, hogy még nem végzett a beszámolóval. Van még valami. Mondott valamit Maggie-nek, ami úgy felzaklatta Sydney-t, hogy ki kellett mennie.

– Mi van még? – kérdezek rá.

113

– Maggie sírt – feleli Warren. – Mintha… félt volna. De nem volt hajlandó elárulni, miért. Mondtam, hogy máris bemegyünk hozzá.

Maggie szeretné, ha ott lennénk.

Sosem szokott behívni minket, mert nem akar a terhünkre lenni.

Itt valami más baj is van.

A szám elé kapom a kezem, és sűrű köd telepedik az agyamra.

A szobám felé indulok, de Sydney már az ajtóban áll cipőben, táskával a vállán. Indulni készül.

– Sajnálom – mondja. – Nem azért megyek el, mert dühös vagyok, csak meg kell emésztenem ezt az egészet – lengeti a kezét a szoba felé, majd leengedi maga mellé.

Még nem indul el kifelé, csak zavartan álldogál.

Odamegyek hozzá, és a két kezembe fogom az arcát. Én is zavarban vagyok. A homlokom az övéhez nyomom, mire szorosan behunyja a szemét. Nem tudom, hogy kezeljem ezt a helyzetet. Annyi mindent szeretnék mondani neki, de az SMS

nem elég gyors, és nem tudom, képes leszek-e kifejezni mindent, és ő megérti-e majd a mondandómat. Elhúzódom tőle, megfogom a kezét, és visszavezetem az asztalhoz.

Jelzek Warrennek, hogy valószínűleg tolmácsra lesz szükségem. Sydney leül, én pedig úgy fordítom a székemet, hogy szembekerüljek vele.

– Jól vagy? – kérdezem.

Látom rajta, hogy habozik a válasszal, amikor meg próbálkozik, nem értem, ezért Warrennek kell fordítania.

– Én igyekszem, Ridge. Tényleg.

Miközben beszél, csak úgy sugárzik belőle a fájdalom, és emellett minden más eltörpül. Nem hagyhatom így itt.

114

Warrenre nézek.

– Nem mehetnél egyedül?

Warren csalódottnak tűnik.

– Szerinted én tudom, mit kell csinálni? – lendíti a levegőbe a karját. – Csak mert új barátnőd van, még nem hagyhatod cserben Maggie-t. Te is tudod, hogy csak mi vagyunk neki.

Legalább annyira csalódom Warren válaszában, mint a saját kérdésemben. Persze hogy nem fogom magára hagyni Maggie-t, de jelenleg nem tudom, hogy álljak egyszerre mellette és Sydney mellett. Nem gondolkodtam ennyire előre, amikor Maggie-vel szakítottunk. Szerintem ő sem. De Warrennek igaza van: milyen ember lennék, ha hátat fordítanék a lánynak, aki az elmúlt hat évben csak rám számíthatott a betegségével? Egek, hiszen még mindig én vagyok az, akit baj esetén értesítenek. Ez pontosan mutatja, hány közeli hozzátartozója van. Nem küldhetem oda Warrent egyedül. Még magáról sem tud gondoskodni, nemhogy Maggie-ről. Én vagyok az egyetlen, aki segíthet egy egészségügyi vészhelyzetben. Ismerem a kórtörténetét, tudom, milyen gyógyszereket szed, tudom az orvosai nevét, tudom, mit kell tenni baj esetén, tudom, hogy kell használni a házában tartott légzőkészüléket. Warren semmire sem menne nélkülem.

Sydney agya mintha hasonló rugóra járna. Warrenhez beszél, aki mindent eljelel nekem.

– Máskor, ha ilyesmi történik, mit csináltok? – kérdezi Sydney.

– Általában Ridge megy be hozzá, és van, hogy én is. De Ridge mindig bemegy. Hazavisszük Maggie-t, kiváltjuk a gyógyszereit, mindent elrendezünk körülötte, ő meg felhúzza 115

magát, mert nem kér a segítségünkből. A vége mindig az, hogy egy-két nap múlva kirúg bennünket. Mindig ugyanaz a rendszer, amióta a nagyapja nem tud gondoskodni róla.

– Nincs senki más, aki segítene neki? – kérdezi Sydney. –

Szülők? Testvérek? Unokatesók? Nagynénik, nagybácsik, barátok? Egy megbízható postás?

– Vannak rokonai, de messze laknak, és alig ismeri őket.

Olyan nincs, aki hazavinné a kórházból, olyan meg végképp nincs, aki kezelni tudná a betegségét. Úgy biztosan nem, mint Ridge.

Sydney szomorúnak tűnik.

– Tényleg nincs senkije?

Megrázom a fejem.

– Minden idejét a fősulira, a nagyszüleire és a hat évig tartó kapcsolatára fordította. Csak mi vagyunk neki.

Sydney emésztgeti a választ, majd lassan bólint, mint aki próbál megértő lenni. De én tudom, hogy nincs könnyű

helyzetben. Az elmúlt hónapokban valószínűleg igyekezett meggyőzni magát, hogy Maggie és én nem jövünk újra össze.

Odáig viszont biztosan nem jutott el, hogy bár Maggie-vel már nem vagyunk együtt, továbbra is én vagyok a gondviselője, amikor éppen nem tudja ellátni magát.

Tudom, hogy egy-egy SMS még belefér Sydney-nek, de mivel Maggie-nek az elmúlt hónapokban egyetlen rohama sem volt, a barátságunk ezen aspektusa még nem került elő.

Annyira el voltam foglalva azzal, hogy megszerezzem Sydney-t, hogy bele sem gondoltam, hogyan reagál majd egy ilyen szituációra.

A felismerés ezernyi tégla súlyával zuhan rám. Mi lesz velünk, ha Sydney nem fogadja el a helyzetet? Képes leszek teljesen magára hagyni Maggie-t, tudva, hogy senki másra 116

nem számíthat? Megtörténhet, hogy Sydney választásra kényszerít a saját boldogsága és Maggie egészsége közt?

Remegni kezd a kezem. Minden oldalról feszültség fojtogat. Kézen fogom Sydney-t, és a szobámba vezetem.

Becsukom az ajtót, nekidőlök, magamhoz húzom őt, és erősen a mellkasomhoz szorítom. Rettegek, hogy szörnyű választás elé állít, de hibáztatni nem tudnám érte. Nagy önfeláldozás lenne részéről támogatni ezt a szokatlan kapcsolatot a barátja és annak volt szerelme közt.

– Szeretlek – mondom.

Pillanatnyilag ennyire futja az erőmből. A mellkasomon érzem, ahogy ugyanezt a szót jeleli nekem. Egymásba kapaszkodunk. Érzem, hogy sír. Az arcomat a feje búbjához nyomom, és közben azt kívánom, bár magamba szívhatnék minden csepp bánatot a szívéből.

Most rögtön írhatnék Maggie-nek. Megírhatnám neki, hogy a barátságunk túl sok Sydney-nek, ezért minden kapcsolatot meg kell szakítanunk. De milyen ember lennék?

Képes lenne Sydney egy olyan férfit szeretni, aki csak így kihajít valakit az életéből?

És ha Sydney kérne ugyanerre – ha megkérne, hogy többé ne beszéljek Maggie-vel, ha a féltékenység legyűrné benne az emberséget –, az mit mondana el róla?

Nem, ő nem ilyen. És én sem. Ezért állunk a sötétben egymáson csüngve, miközben ő sír. Mindketten tudjuk, mi lesz a vége. El kell mennem, hogy segítsek Maggie-nek. És nem ez lesz az utolsó alkalom, mert Maggie-nek máskor is szüksége lesz rám, amíg egyszer csak majd már nem. Erre most még gondolni sem akarok.

Tudom, hogy mindig próbáltam helyesen cselekedni, de nem mindig sikerült. A szívem mélyén úgy érzem, ez a karma.

117

Fájdalmat kell okoznom Sydney-nek, mert annak idején megbántottam Maggie-t. De bármelyik kezembe harapok, az nekem is szenvedés.

Felemelem a fejét, és megcsókolom. Ahogy a kezemben tartom az arcát, szomorúan néz rám, és könnycseppek potyognak a szeméből.

Újra megcsókolom.

– Gyere velem!

Sóhajtva megrázza a fejét.

– Korai lenne. Nem akarná, hogy ott legyek.

Félresöpröm a haját, és két puszit nyomok a homlokára.

Hátralép, kiveszi a zsebéből a mobilját, és írni kezd. Az én telefonom kint maradt az asztalon, ezért az övén nézem meg az üzenetet.

Sydney: Ha most elmész, valószínűleg álomba sírom magam. De kórházban van, Ridge. Egyedül. Ha nem mész be, ő is álomba sírja magát.

Visszaírok neki.

Ridge: A te könnyeid fontosabbak nekem, Sydney.

Sydney: Tudom. Szörnyű ez a helyzet, és nagyon fáj, de a tény, hogy ennyire nehezen hagysz itt, többet jelent nekem mindennél. Menj csak! Amíg hozzám jössz vissza, nem lesz semmi baj.

Visszaadom a mobilját, és beletúrok a hajába. Ahogy az ajtó felé fordulok, megszorítom a tarkóm. Próbálom tartani magam, de életem eddigi huszonnégy éve során még soha senkitől nem kaptam ilyen mély, igaz szeretetet. Még Maggie-től sem, a szüleimtől meg aztán végképp nem, és bármennyire fontosak vagyunk is egymásnak Brennannel, talán még a testvéri szeretet sem tud ilyen mély lenni.

118

Sydney Blake minden kétséget kizáróan jobban szeret, mint eddig bárki. Jobban, mint megérdemlem, és pillanatnyilag jobban, mint amit kezelni tudok. Bárcsak lenne valami a jelnyelvben, amivel elmondhatnám, mennyire közel szeretném tartani magamhoz, még az ölelésnél is közelebb…

de nincs.

Így jobb híján megölelem, és a hajába fúrom az arcomat.

– Meg sem érdemlem a jóságodat. A jó szívedet.

* * *

Sydney segít csomagolni.

Mindent átitat a helyzet magasztossága. Az új barátnőm segít becsomagolni, hogy a volt barátnőm mellett lehessek a kórházban.

Minden egyes darabnál, amit a táskámba tesz, feltartom egy öleléssel, egy csókkal. Nem hiszem, hogy valaha jobban szerettem volna, mint ebben a pillanatban. És bár nem leszek itthon ma éjjel, őt szeretném itt tudni. Elveszem a telefonját, és bepötyögök egy üzenetet.

Ridge: Itt kéne maradnod éjszakára. Holnap szeretném érezni az illatodat a párnámon.

Sydney: Úgy terveztem, hogy maradok. Még ott a vacsorám, aztán rendbe kell tenni a konyhát.

Ridge: Azt én holnap elintézem. Egyél, de a takarítást hagyd rám! Vagy talán Bridgette is csinálhatna végre egyszer valamit, a változatosság kedvéért.

Sydney nevetve grimaszol, miközben az üzenetet olvassa.

Mindketten tudjuk, hogy fölösleges áltatni magunkat.

Visszamegyünk a nappaliba, ahol Warrent és Bridgette-et még mindig az asztalnál találjuk. Warren széktámláján 119

hátizsák lóg. Lapátolja magába a tésztát, Bridgette pedig vele szemben ülve a mobilját nyomogatja. Amikor felpillant, és látja, hogy Sydney-vel kettesben jövünk ki tőlem, enyhe döbbenet ül ki az arcára. Nyilván nem ilyen békés végkifejletre számított.

– Mehetünk? – jeleli Warren.

Bólintok, és az asztalhoz megyek a telefonomért. Warren megkerüli az asztalt, hogy megcsókolja Bridgette-et, de a barátnője csak az arcát fordítja oda. Warren szemforgatva felegyenesedik, fogja a hátizsákját, és elindul kifelé.

– Haragszik rád? – jelelem.

Warren értetlenül mered rám. Visszanéz Bridgette-re, aztán újra felém fordul.

– Nem. Miért?

– Nem akart búcsúcsókot adni.

Warren felnevet.

– A búcsúdugás után már fölösleges.

Bridgette-re sandítok, aki még mindig a mobiljára tapad.

Warren mosolyogva vállat von.

– Gyorsan lenyomtuk.

Bridgette felnéz a telefonból, és gyilkos pillantást vet Warrenre, aki hátrálni kezd az ajtó felé.

– Meg kell tanulnom némán jelelni – jelenti ki.

Indulás előtt még visszaszól Sydney-nek.

– Neked rendben van ez így?

Sydney bólint, aztán mindkettőjük figyelme Bridgette felé fordul, aki beszélni kezd. Mivel ez szokatlan esemény, a pillantásommal jelzem Warrennek, hogy tolmácsoljon.

– Hallgass rám, Sydney! – mondja Bridgette. – Némelyik pasi mázsás puttonnyal érkezik, mondjuk öt kölyökkel három különböző anyától. Ridge és Warren puttonya csak egy 120

exbarátnő, akivel néha pizsamapartiznak egyet. Hadd játsszanak a Barbie babájukkal! Mi itt maradunk, berúgunk és pizzát rendelünk Warren kártyájával. Ridge tésztája amúgy is szar volt.

Azta!

Bridgette-et még nem hallottuk egyszerre ennyit beszélni.

Sydney elkerekedett szemmel néz rám. Nem tudom, min lepődött meg jobban: Bridgette monológján, vagy a tényen, hogy közös programra hívta. Egyik sem vall Bridgette-re.

– Biztos telihold van – jegyzi meg Warren, és kinyitja az ajtót.

Én lehajolok Sydney-hez, átölelem a derekát, magamhoz húzom és megcsókolom.

Visszacsókol, aztán az ajtó felé taszigál. Mire kijutok a lakásból, még háromszor elismétlem, mennyire szeretem.

Amint beszállok Warren kocsijába, előveszem a mobilomat, és írni kezdek.

Ridge: Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek! ANNYIRA. SZERETLEK.

SYDNEY!

121

11.

Maggie

Majd meghalok egy Twixért. A francba, Jake!

A folyosói beszélgetés nagy részét nem hallottam, csak egy-egy részletet csíptem el, de abból nyilvánvalóan kiderült, hogy egy gyerek van a vonal másik végén. Amikor elhangzott az „apa” szó, minden a helyére került.

Hirtelen megértettem a benne rejlő kettősséget. Kívülről nézve igazi alfahím, de közben van egy édes, romantikus oldala is. Tudtam, hogy rajong a gyors autókért és az extrém sportokért, de a randinkon többször felmerült bennem, vajon mi késztethet egy ilyen fenegyereket arra, hogy lenyugodjon, és komolyan vegye a karrierjét.

Mint kiderült, Justice volt az.

Még mindig nem értem azt a twixes beszólást, de azóta csak két dolog jár az eszemben: Jake fejvesztett menekülése a kórteremből… és a Twix.

Elveszem az éjjeliszekrényről a mobilomat. Nem tudom, melyikük vezet, ezért nyitok egy csoportos chatet, és abba írok.

Maggie: Szeretnék egy Twixet.

Warren: Twixet? Mármint a csokit?

122

Maggie: Igen. És légyszi, hozzatok egy Dr. Peppert is!

Ridge: Warren, ne írogass vezetés közben!

Warren: Nyugi, sebezhetetlen vagyok.

Ridge: De én nem.

Maggie: Közel vagytok már?

Ridge: Öt percre. Még beugrunk a boltba, de csak egy diétás Dr. Peppert kapsz. Figyelned kell a vércukrodra. Kérsz még valamit?

Maggie: Szerintem elérkezett egy újabb SFT ideje.

Ridge: Nem. Rossz ötlet.

Warren: Valaki SFT-t említett? (Nyugi, Maggie, én veszek neked Twixet.) Ridge: Nem.

Warren: CSINÁLJUK!! Maggie, öt perc múlva legyél a kórház előtt!

Ridge: Ne csináld, Maggie! Mi leszünk fent nálad öt perc múlva.

Warren: Nem. A bejáratnál várunk.

Félresöpröm Ridge aggályait, és Warren oldalára állok.

Ahogy lerúgom magamról a takarót, most először ébred bennem egy szikrányi vidámság azóta, hogy Jake bejött hozzám. Istenem, de hiányzott ez a két lökött! Körülnézek a szobában, hogy itt ne hagyjak valamit. A dokim fél órával Jake felbukkanása előtt hazament, szóval reggelig már biztosan nem jön vissza. Ez a tökéletes időpont a szökésre.

Miközben

megszabadítom

magam

az

infúziótól,

belegondolok, mi járhat most Ridge fejében. Persze pontosan tudom.

Az SFT annyit tesz, mint saját felelősségre távozni. Eddig mindössze kétszer sikerült így meglépnem a kórházból, de Warren és Ridge mindkét esetben a bűntársam volt. És a szökés nem akkora felelőtlenség, mint amilyennek Ridge beállítja. Infúzió- és tűügyekben szakértőnek számítok, és azt is tudom, hogy csak megfigyelésre tartanak bent éjszakára, nem pedig közvetlen életveszély miatt. Tény, hogy kicsit felgyülemlett ma a váladék, de eredetileg a vércukrom miatt hoztak be, az pedig már stabil. Annyira biztosan stabil, hogy 123

legalább egy falat Twixet megengedhessek magamnak.

Semmi kedvem egész éjjel álmatlanul forgolódni egy kórházi ágyon.

Reggel felhívom a kórházat, és kimentem magam. Majd valami családi vészhelyzetre hivatkozom. A dokim biztosan pipa lesz rám, de annyiszor megszívattam már szegényt, hogy talán már hozzászokott.

Amikor korábban itt járt, megint feszegetni kezdte a

„támogatóim” témáját, mivel idén az egészségi állapotom kisebb lejtmenetbe került. Tíz éve ő az orvosom, ezért pontosan ismeri a helyzetemet. Tudja, hogy a nagyszüleim neveltek, de már nem tudnak gondoskodni rólam.

A nagymamám meghalt, a nagypapám nemrég otthonba került. Tud Ridge-ről és a szakításunkról is. Ridge eddig szinte mindig velem volt a vizsgálatokkor és a kórházban is, ezért rögtön feltűnt a hiánya, és a legutóbbi vizsgálatkor rá is kérdezett a dologra. Ma pedig, amikor látta, hogy egyedül vagyok a kórházban, újra felhozta a témát.

Miután felsorolta az aggályait, egy töredék másodpercre megbántam, hogy végül eltaszítottam magamtól Ridge-t. Már nem vagyok szerelmes belé, de akkor is szeretem, és gyenge pillanataimban, amikor megijedek a magánytól, felmerül bennem, hogy talán hibát követtem el. Talán ragaszkodnom kellett volna a szeretetéhez és a hűségéhez. De a szívem mélyén tudom, hogy a szakítás volt a helyes döntés. Ha nem kényszerítem, hogy a szivárványos varázsszemüveg helyett nagyítóval vizsgálja meg a kapcsolatunkat, életem fennmaradó részére bennragadt volna egy középszerű, kényelmes viszonyban.

Nem volt egészséges a kapcsolatunk. Ridge rám telepedett, és olyanná akart faragni, amilyen én nem akartam lenni.

124

A gondoskodása súlya egyre nagyobb teherként nehezedett rám. Ráadásul állandó bűntudatom volt. Valahányszor otthagyott csapot-papot, hogy nekem segítsen, szégyelltem, hogy elvonom a saját életétől.

Erre most… megint ugyanott tartunk.

Amíg egy pár voltunk, észre sem vettem, mennyire magányos vagyok. Csak a szakítás után döbbentem rá igazán, hogy rajta és Warrenen kívül nincs senkim. Többek közt ezért is egyeztem bele, hogy ma bejöjjenek hozzám. Azt hiszem, le kell ülnünk így hármasban, hogy jó alaposan átbeszéljük a helyzetet. Nem akarom, hogy Ridge úgy érezze, ő az egyetlen, akire vészhelyzetben számíthatok, de a valóságban… tényleg ő az egyetlen. És közben semmilyen szinten nem akarok bekavarni a kapcsolatába Sydney-vel. Persze itt van nekem még Warren, de lássuk be: ő még nálam is több gondoskodásra szorul.

Az életem egyre inkább egy ringlispílre kezd hasonlítani, amin csak én forgok körbe-körbe. Néha vicces és izgalmas, máskor viszont felfordul a gyomrom, és szeretnék megállni.

Tudom, hogy néha túl sötétnek látom a helyzetem, de talán csak a szokatlan körülményeim miatt. A legtöbb embernek sok hozzátartozója van, ezért egy ilyen betegséggel is normálisan élhetnek. Engem a családom támogatott, de erre most már nem számíthatok. Aztán jött Ridge. És most? Még mindig Ridge, csak a játékszabályok változtak. Az utóbbi hónapok sok agyalása felnyitotta a szemem, és szokatlan félelem költözött belém. Régebben talán el voltam nyomva, de a magányt nem ismertem.

Meg kéne találnom a lelki békémet. Egy csomó mindent szeretnék csinálni, látni, normális életet élni, és ez néha sikerül is. Csak aztán jönnek napok, hetek, amikor a betegség 125

figyelmeztet, hogy itt nem csak én diktálok.

Sokszor úgy érzem, két személyiség lakik bennem. Maggie, a lány, aki ezerrel pörgeti a bakancslistáját, aki a szingliségért jóképű dokikat utasít vissza, aki csupán az izgalom kedvéért kórházakból szökik meg, aki véget vet a hatéves kapcsolatának, hogy szabadon, béklyóktól mentesen élhessen. A lány, aki a betegsége ellenére is tele van élettel.

És van egy csendesebb Maggie. Ő az, aki az utóbbi pár napban visszanéz rám a tükörből. Ez a lány hagyja, hogy a félelmei felemésszék. Túl nagy tehernek tartja magát egy férfi számára, akiért amúgy teljesen odavan. Néha bánja, hogy véget vetett a hatéves kapcsolatának, még akkor is, ha így kellett lennie. Hagyja, hogy a betegsége miatt eluralkodjon rajta a haldoklástól való félelem, holott még tele van élettel.

Ez a Maggie olyan állapotba került ma, hogy az orvosa antidepresszánst írt fel neki.

Nem szeretem ezt az oldalamat. Ez egy sokkal szomorúbb, magányosabb én, aki szerencsére csak szökőévente egyszer bukkan fel. A fennmaradó időben igyekszem a másikat előtérbe helyezni, mert az az igazi. Az vagyok én. De ezen a héten… nem annyira. Főleg azóta, hogy ma bejött hozzám a dokim. Még sosem aggódott értem ennyire, és ezzel jól rám ijesztett. Ezért húzom ki most a karomból az infúziót, cserélem le a kórházi hálóinget, és surranok ki innen.

Muszáj visszakapnom a régi Maggie-t, legalább néhány órára. A másik énem szörnyen fárasztó.

Meglepően könnyen kijutok a szobából. Ahogy végigmegyek a folyosón, és elsétálok az egyik nővér mellett, úgy mosolyog rám, mint akinek nem dereng, hogy egy órája éppen nálam cserélt infúziót.

A liftből kilépve meglátom odakint Warren kocsiját.

126

Adrenalinnal telve vágtatok át az előcsarnokon. Ridge kipattan az anyósülésről, és tartja nekem az ajtót. Mosolyt erőltet az arcára, de látom rajta, mennyire dühös, amiért engedély nélkül leléptem a kórházból. Warrenre is pipa, amiért bátorít. De a szakítás előtti Ridge-dzsel ellentétben most nem szól semmit. Tartja a száját és az ajtót, én pedig gyorsan beszállok. Amíg becsatolom a biztonsági övet, ő is beül hátra. Warren felém hajol, és puszit nyom az arcomra.

– Hiányoztál.

Mosolygok.

Megkönnyebbülés

itt

lenni.

Megkönnyebbülés

mindkettőjüket látni, és megkönnyebbülés kiszabadulni erről a helyről. Warren egy csomag Twixet és egy diétás Dr.

Peppert nyújt felém.

– Hoztunk vacsit. Extra méret.

Azonnal feltépem a zacskót, és kiveszek egy csokit.

– Köszönöm – mammogom teli szájjal.

A négy szeletből egyet Warrennek adok, aki közben elhajt a kórház elől. Hátranézek. Ridge középen ül, és bámul ki az ablakon.

Amikor felém fordul, neki is adok egy Twixet. Mosolyogva elveszi.

– Köszi – mondja.

Úgy tátva marad a szám, hogy kis híján kiesik belőle a csoki. Nevetve az arcom elé kapom a kezem.

– Te… – Warrenre nézek. – Ridge beszélt. Te beszélsz? –

meredek újra Ridge-re.

– Jó, mi? – vigyorog Warren.

Ez hihetetlen. Soha egy árva szót sem hallottam tőle életemben.

– Mióta beszélsz? – jelelem Ridge-nek.

127

– Pár hónapja – von vállat, mintha semmiség lenne.

Döbbenten megrázom a fejem. Pont olyan a hangja, mint amilyennek elképzeltem. A mi hármasunkat a siket közösség hozta össze. Warren szülei, Ridge siketsége és a saját halláscsökkenésem. Ridge állapota sokkal súlyosabb. Az én halláscsökkenésem olyan csekély, hogy szinte nem is zavar a mindennapi életben, ezért aztán éveken keresztül én beszéltem helyette. Bár mindketten jól használjuk a jelnyelvet, mindig is szerettem volna, ha megtanul hangosan beszélni. Erőltetni viszont nem akartam, mert nem tudom, milyen az ő állapotával élni, ezért azt sem tudtam, mi gátolja.

Bármi volt is az, ezek szerint sikerült leküzdenie. Ez óriási!

Annyira örülök neki! Minden részletet tudni akarok.

– Hogyan? Miért? Mikor? Mi volt az első szavad?

Ridge

arckifejezése

egy

csapásra

megváltozik.

Tartózkodóvá válik, mintha érzékeny pontra tapintottam volna. Warrenre sandítok, de ő csak az utat figyeli, mint aki szándékosan

ki

akar

maradni

a

beszélgetésből.

Visszafordulok Ridge felé, aki már megint kibámul az ablakon.

És akkor leesik.

Sydney.

Miatta tanult meg beszélni.

Hirtelen féltékeny vagyok rájuk. Sydney-re. Mit tud ez a lány, amiért Ridge megugrotta ezt az akadályt? Én miért nem voltam elég motiváció?

És újra itt tartunk: a bizonytalan, depis énem visszatért.

Néhány korty Dr. Pepperrel próbálom lefojtani a rossz szájízt. Örülök a sikerének. Büszke vagyok rá. Nem fontos, hogy mi késztette fejlődésre, csak az számít, hogy megtörtént.

És bár legbelül fáj egy kicsit, mosolygok. Amikor 128

visszafordulok felé, meg akarom mutatni neki, mennyire büszke vagyok rá.

– Káromkodtál már hangosan? – jelelem.

Nevet, és az ujjával megtörli a szája sarkát.

– A baszki volt az első káromkodásom.

Nevetek. Gondolhattam volna. Annak idején imádta nézni, ahogy dühömben ezt a szót ismételgetem. Ha az ember nem hallja, amit mond, nyilván nem olyan élvezetes a beszéd, de azért biztosan jó érzés, hogy végre hangosan káromkodhat.

– Seggfejezd le Warrent! – kérem.

– Seggfej vagy – mondja Ridge Warren tarkójának.

A szám elé kapom a kezem. Őrület, hogy Ridge Lawson beszél! Mintha egy teljesen új ember lenne.

Warren rám néz, és a térdével támasztja meg a kormányt, hogy jelelhessen nekem.

– Ridge nem kisbaba. Vagy papagáj.

Belebokszolok a vállába.

– Fogd be! Hadd élvezzem ki!

Hátrafordulok, és a fejtámlára támasztom az állam.

– Mondd, hogy bassza meg!

– Bassza meg! – nevet Ridge az értetlenségemen. – Még valami? A francba! Csessze meg! Rohadék! Pokolba!

Baromarc! Bridgette!

Majd felrobbanok a röhögéstől, hogy Bridgette nevét is bedobta a káromkodások közé. Warren bemutat neki.

Nevetve visszafordulok az út felé. Újra belekortyolok az üdítőmbe, és nagyot sóhajtva elernyedek az ülésben.

– Hiányoztatok, srácok – mondom, de csak Warren hallja.

– Te is nekünk, Maggot.

A becenevem hallatán elhúzom a szám. Ránézek, de vigyázok, hogy a fejtámla takarjon Ridge elől, nehogy szájról 129

olvasson.

– Sydney dühös volt, hogy Ridge eljött értem?

Warren futólag rám pillant, aztán megint az útra koncentrál.

– A dühös nem jó kifejezés. Megrendítette a dolog, de nem úgy reagált, ahogy más tette volna – feleli, majd rövid szünet után folytatja. – Sydney jót tesz neki, Maggie. Ő… jó ember.

Ennyi. Ha nem lenne ez a gázos szitu veletek, szerintem tökre kedvelnéd.

– Végül is nem utálom.

Warren rám néz a szeme sarkából.

– Ja, de azért nem fogtok mostanában együtt manikűröztetni meg utazgatni, ha jól sejtem – vigyorog.

– Az biztos – nevetek.

Ridge előrehajol az ülések között, és megragadja minkettőnk fejtámláját. Először rám néz, aztán Warrenre.

– Visszapillantó tükör – mondja. – A siketek hangszórója –

dől hátra. – Ne beszéljetek úgy rólunk, mintha itt sem lennék!

Warren felnevet. Én elgondolkodva belesüppedek az ülésbe.

Ne beszéljetek úgy rólunk, mintha itt sem lennék.

Ne beszéljetek úgy rólunk…

Rólunk.

Most már többes szám első személyben beszél magáról és Sydney-ről. És hangosan…

Még egyet kortyolok az italomból, mert ezt nem is olyan könnyű lenyelni, mint vártam.

130

12.

Sydney

Nem tudom, mi a furcsább: végignézni, ahogy Ridge elmegy, hogy a volt barátnőjével töltse az éjszakát, vagy itt maradni a lakásában kettesben Bridgette-tel. Amint a fiúk kiléptek az ajtón, csörgött Bridgette telefonja. Felvette, és bement a szobájába, mintha itt sem lennék. Úgy hangzott, mintha a nővérével beszélne, de ennek már egy órája. Aztán hallottam, hogy zuhanyzik.

Én meg eközben a konyhát takarítom. Ridge ugyan megkért, hogy hagyjam a fenébe, de képtelen lennék nyugodtan aludni abban a tudatban, hogy hegyekben áll a pulton a kajamaradék.

Már az utolsó adag evőeszközt rakom be a mosogatógépbe, amikor Bridgette pizsamában kijön a szobájából. A telefon megint a fülén van, de ezúttal egyenesen rám néz.

– Ugye nem vagy vega vagy gluténmentes?

Azta! Úgy tűnik, tényleg csajos estét tartunk. És hoppá! Úgy tűnik, egy kicsit várom is. Megrázom a fejem.

– Még nem találkoztam olyan pizzával, ami ne ízlett volna

– felelem.

Bridgette leteszi a pultra a mobilját, kihangosítja a hívást, és kivesz a hűtőből egy üveg bort. Felém nyújtja, hogy 131

nyissam ki. Kutatni kezdek a fiókokban dugóhúzó után.

– Pizza Shack – szól bele egy srác a vonal túlvégéről. –

Elvitelre vagy házhoz szállításra rendelnek?

– Házhoz szállításra.

– Mit küldhetünk?

– Két nagy pizzát kérünk mindennel. Egy vastag, egy vékony tésztás.

Amíg Bridgette rendel, én kinyitom az üveget.

– Minden húsból kérnek feltétet? – kérdezi a srác.

– Igen. Mindent.

– Feta sajtot is tegyünk rá?

– Azt mondtam, mindent.

A túloldalról gépelés hangja hallatszik, ahogy a srác beírja a gépbe a rendelést.

– Ananászt is kérnek?

– Harmadszorra mondom, hogy mindent kérünk – forgatja a szemét Bridgette. – Minden húst, minden zöldséget, minden gyümölcsöt. Dobjanak rá mindent, ami van, nem érdekel, csak hozzák már azokat a nyamvadt pizzákat!

Bridgette felé sandítok. Olyan fejet vág, mintha a világ legnagyobb idiótájával kéne beszélnie. Szegény srác nem is kérdez többet, csak a címünket. Bridgette ezek után bediktálja Warren kártyaadatait, és kinyomja a telefont.

Kíváncsi vagyok, miféle pizza lesz ebből. Szívből remélem, az étterem nem tart szardellát, sem szardíniát. Kitöltök két pohár bort, és az egyiket odaadom Bridgette-nek. Belekortyol, majd keresztbe fonja a karját a mellkasán, megint a szájához emeli a poharat, és közben tetőtől talpig végigmér.

Nagyon csinos lány, erős szexuális kisugárzással.

Megértem, Warren mit eszik rajta. Az egyik legérdekesebb pár, amellyel valaha találkoztam, bár az „érdekes” ez esetben 132

nem feltétlenül pozitív jelző.

– Régebben utáltalak – jelenti ki Bridgette kertelés nélkül.

A konyhapultnak dőlve megint belekortyol a borba.

Pontosan ilyen lazán, őszintén kéne az embereknek beszélniük egymással. Egy gyerekkori barátnőm jut róla eszembe. Tasarának hívták, és az égadta világon mindent kimondott, ami éppen az eszébe jutott. Esküszöm, több időt töltött büntetésben, mint az osztályban, viszont én éppen ezért kedveltem annyira. Undok volt, de korrekt.

Van úgy, hogy valaki nemcsak undok, de hazudik is. Ennél a kegyetlen őszinteség sokkal szimpatikusabb.

Bridgette nem tűnik olyan típusnak, aki hazugságokra vesztegetné az idejét, ezért nem sértődöm meg a megjegyzésén. És amikor jobban belegondolok a hallottakba, rájövök, hogy múlt időt használt. Régebben utált. Ennél szebb bókot talán az életben nem kapok tőle.

– Én is kezdelek megkedvelni, Bridgette.

Elhúzza a száját. A mosogató alatti szekrényhez lép, előveszi a tisztítószeres flakont és két felespoharat.

A bor nem elég?

Kitölti a töményeket, és egyet felém nyújt.

– A bor nem elég erős. Zavarba jövök, ha valaki kedves velem. Ehhez komolyabb pia kell.

Nevetve elveszem tőle a kupicát, aztán mindketten a magasba emeljük a sajátunkat, és köszöntőt mondok.

– A nőkre, akik a pasijuk nélkül is képesek jól mulatni.

Koccintunk, és lehúzzuk a felesünket. Azt sem tudom, mi ez. Talán whisky? Mindegy, a lényeg, hogy hasson.

Bridgette tölt még egyet.

– Ez túl vidámra sikerült, Sydney – emeli fel újra a poharát, és megköszörüli a torkát a saját köszöntője előtt. – Igyunk 133

Maggie-re és az ördögi vonzerejére, amivel a szoknyája mellett tartja mindkét expasiját, akik még most is füttyentésre ugranak, pedig nem is szexelhetnek vele.

Döbbenten nézem, ahogy a poharát az enyémhez koccintja, és húzóra kiissza a tartalmát. Én mozdulni sem tudok. Amikor látja, hogy a szavaitól sóbálvánnyá meredtem, a szám felé tolja a teli kupicát, és az ujjaival megdönti.

Legurítom a piát.

– Jó kislány – dicsér meg.

Elveszi a felespoharamat, a kezembe nyomja a borost, és a pultra felpattanva törökülésbe helyezkedik.

– Szóval… mit szoktak csinálni a csajok az ilyen pizsipartikon?

Ez a lány annyira más, mint azok, akikkel felnőttkoromban eddig együtt lógtam! Ő egy teljesen külön állatfaj. Vannak a kétéltűek, a hüllők, az emlősök, a madarak, a halak… és van Bridgette. Nevetve vállat vonok, és felülök a vele szemközti pultra.

– Elég régen csináltam utoljára ilyesmit, de gondolom, kibeszéljük a pasijainkat, és Jason Momoáról áradozunk.

– Ki az a Jason Momoa?

Nevetek, de az arca elárulja, hogy nem viccel. Jesszusom!

Még nem hallott Jason Momoáról?

– Jaj, Bridgette! Tényleg? – nézek rá szánakozva.

Még most sem világosodik meg. Felveszem a mobilomat, de lusta vagyok lekászálódni a pultról.

– Küldök neked egy képet.

Amint találok egy jót, átküldöm. Amióta ismerem, mindössze egy SMS-t küldtem neki, ezért ez a második gyakorlatilag a legjobb barátnőkké tesz minket.

Rányomok

a

küldésre,

aztán

visszalépek

az

134

üzenetmappába. Van egy olvasatlan sms-em Ridge-től. Öt perce küldte.

Ridge: Csak szólok, hogy Maggie nem akart a kórházban aludni, és rábeszélte Warrent, hogy segítsen neki megszökni. Most hazavisszük, és valószínűleg mellette maradunk éjszakára, a biztonság kedvéért. Nem gond?

Amúgy jól mulatsz Bridgette-tel?

Kétszer is elolvasom az üzenetet. A bennem kavargó vegyes érzelmek ellenére próbálok lazának tűnni, de félek, hogy ha túl lazán reagálok, Maggie minden alkalommal magához rángathatja, ha látni akarja. Viszont túlreagálni sem akarom a dolgot, mert csalódnék magamban, ha érzéketlen lennék Maggie-vel kapcsolatban. Nem tudom, mit válaszoljak Ridge-nek, ezért olyat teszek, mint még soha: Bridgette-tel beszélem meg a problémát.

– Ridge írt, hogy hazaviszik Maggie-t. Saját felelősségre távozott a kórházból. Ridge és Warren valószínűleg nála töltik az éjszakát.

Bridgette a mobiljára mered.

– Szar ügy.

Egyetértek, bár nem tudom pontosan, mire érti. Hogy Maggie magához rendeli a srácokat, pedig nincs is olyan rosszul, vagy hogy Ridge szerint ott töltik az éjszakát? Vagy úgy en bloc az egészre?

– Téged nem zavar, hogy Maggie és Warren ilyen közel állnak egymáshoz?

Bridgette azonnal felkapja a fejét.

– Baszki, még szép, hogy zavar! Warren folyton flörtölt vele, amikor itt volt. De veled is flörtölt, meg kábé minden nővel, akivel találkozik, szóval nem is tudom. Általában megbízom benne. Mellesleg a didibáros egyenruhám 135

lecsúszna Maggie csoffadt kis testéről, és Warren pont arra a rucira izgul a legjobban.

Az észjárása már épp jó irányt vett, amikor hirtelen zuhanórepülésbe kezdett. Nem is értem, miért érdekelt a reakciója, amikor az ő helyzetük annyira más, mint a miénk.

Warren csak pár hétig járt a tizenhét éves Maggie-vel, Ridge viszont hat évig volt vele, és csak pár hónapja szakítottak.

Bridgette nyilván látja az aggodalmat az arcomon, miközben újraolvasom Ridge üzenetét.

– Én a helyedben nem stresszelnék ezen – mondja. –

Láttam Ridge-t Maggie-vel, és látom veled. Mintha evőpálcikát hasonlítanánk számítógéphez.

– Evőpálcika és számítógép? – nézek rá értetlenül. – Ezek meg hogy…

– Pontosan. Nem lehet összehasonlítani őket, mert a kettő

ég és föld.

Ez… valahogy… meglepően értelmesen hangzik. Máris sokkal jobban érzem magam. Eszembe jut a csillámbomba, és ahogy Bridgette ránk mosolygott, miközben Ridge-dzsel a padlón gurultunk a nevetéstől. Nem is értem, miért nem lógtam ezzel a lánnyal korábban. Igazából nem is olyan undok, ha az ember lehámozza róla a rengeteg réteg…

undokságot.

– Azt a rohadt…! – Bridgette a telefonját bámulja, és a reakciójából ítélve csak egy dolog történhetett: megnyitotta a képet, amit küldtem. – Ki ez a tökéletes férfiszépség, aki eddig valami szörnyű véletlen folytán kimaradt az életemből?

Nevetek.

– Ő Jason Momoa.

Bridgette az arcához emeli a mobilját, és megnyalja a kijelzőt.

136

Kiráz tőle a hideg, de közben nevetek is.

– Ugyanolyan gusztustalan vagy, mint Warren – jegyzem meg, mire felemeli a kezét.

– Kérlek, ne mondd ki a nevét, miközben ezt a félistent nézem. Ne rontsd el a pillanatot!

Hagyom, hogy zavartalanul szemezgessen a Google képtalálatai közt, én meg közben megiszom a boromat, és újra megnyitom Ridge SMS-ét. Válaszolok neki úgy, hogy igyekszem kikerülni a hatalmas elefántot a szobában.

Pontosabban a telefonban, tekintve, hogy Ridge és én nem vagyunk egy szobában.

Azt hiszem, egy kicsit becsíptem.

Sydney: Örülök, hogy Maggie jól van. Bridgette nem is olyan rossz. Fura vele lenni, mintha egy másik dimenzióba csöppentem volna.

Ridge: Azta! Beszélget veled, mint egy normális emberi lény?

Sydney: A normális azért túlzás, de igen. Leginkább veled kapcsolatban ad tanácsokat

Ridge: Ez ijesztő.

Sydney: Helyes. Rettegj csak a holnapi viszontlátásig!

Ridge: Nyugi, így is elég ideges vagyok. Egy csomó minden kavarog bennem.

Bűntudatom van, amiért otthagytalak. Félek, hogy szomorkodsz. Hiányzol, mert nem lehetek veled. De leginkább hálás vagyok, mert a legnehezebb helyzeteket is megkönnyíted mindenkinek.

A számhoz kapom a kezem, és végigfuttatom az ujjamat a mosolyomon. Imádom, hogy mindig tudja, mit akarok hallani.

Sydney: Szeretlek.

Bridgette: Köszönj el szépen Ridge-től. Most velem vagy.

Bridgette-re nézek, aki unott képpel bámul vissza rám.

Elnevetem magam.

137

Sydney: Bridgette rám szólt, hogy ne beszélgessek veled többet.

Ridge: Tedd, amit mond! Ki tudja, mi történik, ha szembeszegülsz az akaratával. Szeretlek. Jó éjt! Szeretlek. Jó éjt!

Sydney: A végét kétszer írtad le.

Ridge: És még sokkal többször gondolom.

Mosolyogva bezárom az üzeneteket, és kijelzővel lefelé leteszem a mobilt a pultra. Bridgette tölt magának még egy pohár bort.

– Kérdezhetek valami személyeset? – szólal meg.

– Persze.

Leszállok a pultról, kiveszem a kezéből az üveget, és én is kiszolgálom magam.

– Szokott… nyögni?

Felé kapom a fejem.

– Tessék?

Bridgette legyintve hessegeti el a döbbenetemet.

– Csak kíváncsi vagyok. Mindig érdekelt, ad-e valami hangot szex közben így, hogy nem hall.

Kirobban belőlem a röhögés.

– Te a pasim szexhangjain agyalsz?

Oldalra döntött fejjel néz rám.

– Na, ne csináld már! Sokaknak jut eszébe ez a siketekről.

Megrázom a fejem.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy a legtöbb emberben fel sem merül ilyesmi, Bridgette.

– Tök mindegy. Csak válaszolj!

Úgysem fog békén hagyni. Az arcom és a nyakam kipirul, de nem tudom, hogy az alkohol vagy az intim kérdés miatt.

Nagyot kortyolok a boromból.

– Igen – bólintok. – Nyög, morog, sóhajt, és nem tudom, miért, de a siketsége miatt ezek a hangok sokkal izgatóbbak, 138

mint eddig bárkinél.

– Ez szexi – vigyorog Bridgette.

– Ne nevezd szexinek a pasim szexhangjait!

Vállat von.

– Nem kellett volna ilyen szexinek leírnod.

Ezek után hosszú perceken át Jason Momoa-képeket böngész a neten, és bár már nagyjából mindet láttam, úgy mutogatja őket, mintha hatalmas szívességet tenne nekem.

Amikor megszólal a csengő, soha nem látott lelkesedés ül ki az arcára. Úgy rohan az ajtóhoz, mintha nem két órája tolt volna be egy egész tányér Alfredo-spagettit.

– Készítsd a borravalót, Syd! Nekem nincs kápém.

Ez a lány tökéletesen illik Warrenhez. Isten is egymásnak teremtette őket.

139

13.

Ridge

A szakításunk óta most vagyok először Maggie házában.

Kicsit furcsa, de lehetne rosszabb is. Warrennek van az a különleges képessége, hogy minden cikis helyzet élét elveszi a még cikisebb viselkedésével. Most is pont ezt csinálja. Az előbb feldúlta Maggie frigóját, és most a konyhában állva szottyadtra mikrózott halrudakat mártogat csokipudingba.

– Undorító dolgokat eszel – jegyzi meg Maggie, és kinyitja a mosogatógépet.

Én a kanapén ülve figyelem őket, ahogy nevetgélnek és poénkodnak egymással. Warren kupit csinál, Maggie takarít utána. Ránézek Maggie csuklójára – még mindig ott virít rajta a kórházi karszalag –, és próbálok nem bosszankodni, amiért itt kell lennem. De igenis bosszant a dolog. Dühös vagyok. Ha Maggie elég jól van ahhoz, hogy megszökjön a kórházból, és konyhát suvickoljon, akkor mit keresek én itt?

Maggie letép egy adag papírtörlőt, és a szájára szorítja, miközben Warren gyengéden hátba veregeti. Már a kocsiban feltűnt, milyen sokat köhög. Amikor együtt voltunk, a tenyeremet a mellkasára és a hátára simítva állapítottam meg, milyen súlyos a roham. Most viszont nem tehetem, ezért csak megkérdezem, jól van-e, és reménykedem, hogy nem 140

bagatellizálja el a betegségét.

Ez a roham egy teljes percen át tart. Gyanítom, hogy Maggie ma egész nap nem használta a mellényét, ezért felállok, és bemegyek a hálószobájába. A mellény az ágy melletti széken hever. A generátorral együtt beviszem a nappaliba, és bedugom a kanapénál.

Naponta két-három alkalommal kéne használnia, hogy felszakítsa a tüdejében felgyülemlett váladékot. A cisztás fibrózisban szenvedőknél a váladék besűrűsödik, ami aztán akadályozza a létfontosságú szervek működését. A mellény feltalálása előtt a CF-es betegek mások segítségére szorultak.

Konkrétan ütögetni kellett a hátukat és a mellkasukat naponta többször, hogy felszakadozzon a slejm.

Ez a mellény életmentő, főként Maggie-nek, aki egyedül él, és nincs, aki ütögesse. Csakhogy sosem használta annyit, mint kellene, ami állandó vitatéma volt köztünk. Ezek szerint még mindig az, mert megint én szerelem össze neki, és mindjárt ráparancsolok, hogy vegye fel.

Miután minden alkatrészt összeszereltem, Maggie megveregeti a vállam.

– Nem működik.

Visszafordulok a generátor felé, és bekapcsolom a szerkezetet. Semmi.

– Mi baja? – kérdezem.

Maggie vállat von.

– Pár napja beadta a kulcsot. Hétfőn elviszem cserére.

Hétfőn? Nem maradhat egész hétvégén nélküle, főleg, hogy már most ilyen csúnyán köhög. Letelepszem a kanapéra, és próbálom kideríteni, hol lehet a hiba. Maggie visszamegy a konyhába, és mond valamit Warrennek. Ahogy Warren felém sandít, rájövök, hogy Maggie rám tett valami megjegyzést.

141

– Mit mondott? – kérdezem.

Warren Maggie-re néz.

– Ridge tudni akarja, mit mondtál az előbb.

Maggie a válla fölött rám pillant, majd nevetve felém fordul.

– Azt mondtam, hogy semmit sem változtál.

– Ahogy te sem – felelem.

Látom, hogy megbántottam, de nem érdekel. Mindig próbált bűntudatot kelteni bennem, amiért aggódtam érte.

Nyilvánvalóan semmi sem változott, és az aggódásom még mindig ugyanúgy idegesíti, mint régen.

Maggie ingerülten válaszol.

– Igen. Sajna a cisztás fibrózis nem tűnik el varázsütésre.

Miközben farkasszemet nézek vele, azon tűnődöm, miért van ilyen ramaty hangulatban. Valószínűleg pont azért, amiért én. Ugyanazok a veszekedések mennek köztünk, mint régen, de már nincs meg a kapcsolat, ami elvenné a viták élét.

Alapból pipa vagyok, amiért lelépett a kórházból, de most, hogy még csak nem is értékeli a segítségünket, a dühöm egyre fokozódik. A barátnőm sírt, mert otthagytam, zaklatott kettőnk miatt, Maggie meg cseszeget – sőt gúnyolódik rajtam

–, pedig itt vagyok. Miatta.

Képtelen vagyok itt ülni és marakodni vele. Felállok, kihúzom a mellény töltőjét, és visszaviszek mindent a hálóba.

Maggie és Warren egyék csak tovább a gusztustalan pudingos halrudacskáikat, én meg addig megpróbálom megszerelni az életben maradáshoz szükséges mellényt.

Még be sem érek a másik szobába, amikor észreveszem, hogy Maggie követ. Leteszem az asztalra a generátort, leülök, és közelebb húzom magamhoz az asztalt. Felkapcsolom a szék melletti lámpát. Maggie az ajtóban áll.

142

– Mi a franc bajod van, Ridge?

Nevetek, de véletlenül sem azért, mert bármit is viccesnek találok a ma estében.

– Mit ettél reggel, mielőtt elájultál az alacsony vércukrod miatt?

Maggie szeme résnyire szűkül. Azért kérdeztem ezt tőle, mert a fejemet tenném rá, hogy nem emlékszik. Basszus, talán nem is reggelizett.

– Megmérted egyáltalán a vércukrodat, miután megettél egy fél óriás Twixet?

Látom rajta, hogy kiabálni fog. Amikor igazán dühös rám, jelelés közben ordít. Régebben ez felizgatott, most viszont bármit megadnék, hogy visszakiabálhassak neki.

– Nincs jogod megjegyzéseket tenni az étrendemre. Ha elfelejtetted volna, már nem vagyok a barátnőd.

– Ha nem szólhatok bele, hogyan vigyázz magadra, akkor miért vagyok itt? – Felállok, és közelebb megyek hozzá. – Nem tartod be az utasításokat, kórházba kerülsz, aztán meg sírva hívod Warrent, hogy félsz egyedül. Mi mindent eldobunk, idejövünk segíteni, erre te lelépsz a kórházból engedély nélkül. Bocs, de jobb dolgom is van, mint állandóan iderohangálni, valahányszor felelőtlenül viselkedsz.

– Nem volt kötelező idejönnöd. Nem is tudtam, hogy felhívtak titeket a kórházból. Nem sírtam Warrennek a telefonban, és egy szóval sem mondtam neki, hogy félek.

Megkérdezte, szeretnék-e társaságot, én pedig igent mondtam, mert azt hittem, hogy felnőttek módjára megoldhatjuk ezt a hülye helyzetet. DE ROHADTUL

TÉVEDTEM! – Kifelé menet becsapja maga mögött az ajtót.

Én azonnal kinyitom, de nem Maggie-t követem, hanem a konyhába megyek Warrenhez.

143

– Miért mondtad, hogy Maggie sír és fél?

Maggie a másik oldalamon áll keresztbe font karral, és Warrenre mered, aki egy doboz üdítővel a kezében oda-vissza kapkodja a tekintetét kettőnk közt. Végül rajtam állapodik meg.

– Kicsit túloztam. Nem kell úgy odalenni. Másképp nem jöttél volna.

Mély lélegzetet veszek, hogy fel ne robbanjak. Vészesen közel állok hozzá, hogy behúzzak neki egyet.

– Hosszú az út Austintól San Antonióig. Különben is össze kellett hoznom hármunkat, hogy kitaláljuk, hogyan oldjuk meg ezt az egészet hosszú távon.

– Ezt az egészet? – visszhangozza Maggie. – Mármint engem? – mutat magára. – Ki kell találnunk, hogyan oldjunk meg engem? Úgy tűnik, tényleg csak egy hatalmas kolonc vagyok a nyakatokon.

Már nem kiabál, csak jelel. Látom, mennyire szíven ütötték a hallottak, de még így sem vagyok meggyőződve róla, hogy bármi is változna, ha elkezdené egy kicsit komolyabban venni a dolgokat. Hat éven át próbáltam meggyőzni.

– Nem vagy kolonc, Maggie – jelelem. – Viszont önző vagy.

Ha jobban odafigyelnél magadra, rendesen mérnéd a vércukrodat, használnád a mellényt, és nem is tudom… nem ugrálnál ki istenverte repülőkből, rengeteg veszekedést megspórolhatnánk. Kellemetlen helyzetbe hoztam Sydney-t, ami elkerülhető lett volna, ha vigyázol magadra.

Warren a kezébe temeti az arcát, jelezve, hogy ezt jól elszúrtam.

Maggie gúnyosan forgatja a szemét.

– Szegény Sydney! Tényleg ő itt az igazi áldozat. Megkapja álmai férfiját, és még egészséges is. Baszki, megszakad érte a 144

szívem! – Warrenhez fordul. – Eszedbe ne jusson még egyszer iderángatni! Nem kell a segítsége. Egyikőtökre sincs szükségem.

Warren felhúzza a szemöldökét, de nem veszíti el a nyugalmát.

– Nem szívesen köpök bele a levesedbe, de igazából nagyon is szükséged van ránk.

Behunyom a szemem, és a padló felé fordítom a tekintetem. Tudom, hogy ez fájt Maggie-nek, és nem akarom látni a szenvedését. Amikor újra kinyitom a szemem, már a szobája felé vágtat, és bevágja az ajtót. Warren a hűtőbe bokszol. A kanapé melletti asztalhoz megyek, és felkapom a kocsi kulcsait.

– Haza akarok menni – dobom oda neki a csomót, de már nem rám figyel.

A szeme Maggie szobájára szegeződik. Átrohan a nappalin, és feltépi az ajtót. Természetesen követem, mert én nem hallhattam azt, amire ő felkapta a fejét.

Maggie a fürdőben térdel a vécé előtt, és hány. Warren keres egy mosdókesztyűt, és lehajol Maggie-hez. Én leülök a kád szélére.

Ez történik, ha túl sok váladék gyűlik fel a tüdejében. Per pillanat két dolog is közrejátszhatott: egyrészt napok óta nem használta a mellényt, másrészt a sok kiabálás megerőltette.

A fejéhez nyúlok, és hátrafogom a haját, amíg végez. Nehéz most haragudni rá, ahogy sírva Warrennek dől.

Nem tudom, milyen lehet ilyen betegséggel élni, ezért talán nem kéne ennyire keményen ítélkeznem felette. Csak azt tudom, milyen gondoskodni egy ilyen betegről. Erre mindig emlékeztetnem kellett magam: bármilyen feszült vagyok is néha, ez semmi ahhoz képest, amin ő megy 145

keresztül.

Úgy tűnik, még mindig kell az emlékeztető.

Maggie rám sem néz, miközben várjuk, hogy elmúljon a roham. Akkor sem néz rám, amikor javul az állapota, és Warren bekíséri a szobájába. Így büntet. Régebben sosem nézett rám, ha mérges volt, mert így nem tudtam jelelni neki.

Warren ágyba dugja, én pedig visszaviszem a töltőt a nappaliba. Kis idő után Warren kijön Maggie-től. Résnyire nyitva hagyja az ajtaját, bejön hozzám a nappaliba, és leül a kanapéra.

Még mindig utálom, amiért hazudott Maggie hívásáról, csak hogy idecsaljon. De lassan kezdem megérteni, miért csinálta. Tényleg le kell ülnünk átbeszélni a helyzetet. Maggie nem akar a terhünkre lenni, de amíg nem látja be, hogy az egészsége a legfontosabb, sosem lesz olyan önálló, mint szeretné. És amíg segítségre szorul, mi ketten leszünk azok, akik gondoskodnak róla.

Tudom, hogy csak mi maradtunk neki, és tudom, hogy Sydney ezt megérti. Sosem lennék képes teljesen hátat fordítani Maggie-nek, mert szüksége van a támogatásra. De aki folyamatosan becsmérli és kigúnyolja az érte tett erőfeszítéseket, az előbb-utóbb elbukja a csapatát. Csapat nélkül pedig hamar elveszíti a meccset.

Nem akarom, hogy így legyen. Egyikünk sem akarja. Ezért is maradunk itt Warrennel: Maggie-nek kezelésre van szüksége, és ahhoz meg kell javítanom a mellényt.

Warren a következő órában tévézik mellettem. Csak egyszer kel fel, hogy vizet vigyen Maggie-nek. Amikor visszajön a nappaliba, a karját lengetve vonja magára a figyelmemet.

– Nagyon csúnyán köhög – jeleli.

146

Bólintok. Én is tudom, ezért küzdök még mindig a mellénnyel.

Hajnali kettő is elmúlt, mire rájövök, hogy mi a gond. Az előszobaszekrényben

találtam

egy

régi

generátort.

Átcseréltem a vezetéket, és sikerült is beindítanom a mellényt, de csak úgy működik, ha a kezemben tartom a vezetéket.

Warren a kanapén alszik, amikor beviszem a mellényt Maggie-hez. A lámpa ég, ezért látom, hogy még ébren van. Az ágyhoz megyek, bedugom a generátort, és odaadom neki a mellényt. Felül és belebújik.

– Zárlatos a vezeték. Tartanom kell, különben kikapcsol.

Maggie bólint, de nem szól egy szót sem. Mindketten ismerjük a menetrendet. Öt percig megy a gép, aztán Maggie kiköhögi magát, hogy kitisztítsa a tüdejét. Ezután újabb öt perc mellény és újabb köhögés. Ez fél órán át ismétlődik.

Miután végeztünk, Maggie leveszi a mellényt, és az oldalára fordul anélkül, hogy rám nézne. Én a földön fekszem, de a válla mozgásából látom, hogy sír.

Most seggfejnek érzem magam.

Tudom, hogy túl könnyen felhúzom magam rajta, de ő sem tökéletes. Egyikünk sem az. És amíg arra fecséreljük az energiánkat, hogy veszekszünk, és egymást hibáztatjuk mindenért, nem fogunk tudni javítani az állapotán.

Leülök mellé az ágyra, és megszorítom a vállát. Ezt szoktam csinálni, amikor tehetetlennek érzem magam vele kapcsolatban. Megfogja a kezem, és ezzel vége is a veszekedésnek. A másik oldalára fordul, és felnéz rám.

– Nem mondtam Warrennek a telefonban, hogy félek.

– Most már tudom – bólintok.

Egy könnycsepp gördül ki a szeméből, és a hajába folyik.

147

– De igaza volt, Ridge. Tényleg félek.

Még sohasem láttam így, és szíven üt, hogy ilyen állapotba került. Zokogásban tör ki, és újra hátat fordít nekem.

Legszívesebben elmagyaráznám neki, hogy kevesebb félnivalója lenne, ha kicsit komolyabban venné a betegségét, de inkább befogom a szám. Átölelem.

Most nem hegyi beszédre van szüksége, hanem egy barátra.

* * *

Az éjszaka közepén még egyszer ráadtam Maggie-re a mellényt egy újabb félórás kezelésre. Azt hiszem, közben elalhattam, mert reggel nyolckor arra ébredtem, hogy az ágyában fekszem. Tudtam, hogy Sydney-nek ez nem tetszene, ezért kivonszoltam magam a kanapéra. Most is ott vagyok, és az arcomat a párnába fúrva aludni próbálnék, de Warren felráz.

Megnézem az időt a mobilomon. Jesszusom, már dél van!

Azonnal felülök. Nem értem, miért hagyott ilyen sokáig aludni.

– Kelj fel! – jelel. – El kell hoznunk Maggie kocsiját, mielőtt visszamegyünk Austinba.

Bólogatva kidörzsölöm az álmot a szememből.

–

Először

be

kell

ugranunk

a

gyógyászati

segédeszközöshöz. Hátha tud adni egy generátort, amíg az övét megszerelik.

– Oké – jeleli Warren, és eltűnik a fürdőben.

Nagyot sóhajtva visszadőlök a kanapéra. Nem örülök, hogy így alakult ez az út. Most nyugtalan és bizonytalan vagyok, pont, ahogy Sydney remélte. Elmosolyodom a gondolatra, 148

hogy megkapta, amit akart, és még csak nem is tud róla. Nem beszéltem vele a tegnap esti nagy Maggie–Warren–Ridge-veszekedés óta. Ahogy megnyitom az üzenetmappát, látom, hogy ő sem írt nekem azóta. Kíváncsi vagyok, hogy ment az estéjük Bridgette-tel.

Ridge: Nemsokára indulunk vissza. Milyen volt a pizsiparti?

Azonnal írni kezdi a választ. A buborék többször is megjelenik, majd eltűnik, mielőtt megérkezik az SMS.

Sydney: Korántsem olyan izgalmas, mint a tiéd.

Ezt nem értem. Warrenre nézek, aki éppen kilép a fürdőből.

– Elmesélted Sydney-nek a tegnapi veszekedést?

– Nem – feleli. – Ma még egyikükkel sem beszéltem.

Gyanítom, hogy másnaposan fetrengenek az ágyban.

Gombóc gyűlik a torkomba. Ez az üzenet nem vall Sydney-re.

Ridge: Ezt hogy érted?

Sydney: Nézz rá az Instagramra!

Azonnal bezárom az SMS-eket, és megnyitom az Instát.

Lejjebb görgetek, amíg meg nem találom az ominózus posztot.

A rohadt életbe!

Maggie kitett rólunk egy képet. A kamerába nézve grimaszol, miközben mellette alszom. Az ágyában. Az aláírás:

„Nem hiányzott a horkolása.”

Behunyom a szemem, két kézzel megmarkolom a telefont, 149

és a homlokomhoz viszem. Ez az. Ezért kellett volna otthon maradnom.

– Hol van Maggie? – pattanok fel.

Warren az előszoba felé biccent.

– A mosókonyhában – jeleli.

A helyiségbe lépve ott találom Maggie-t, aki éppen egy blúzt tereget ki a legnagyobb nyugalomban. Mintha nem épp most próbálta volna megtorpedózni a kapcsolatomat egy sunyi Instagram-poszttal.

Elé tartom a mobilom.

– Mi ez?

– Egy kép rólad – feleli rezzenéstelen arccal.

– Azt látom. De miért?

Végez a blúzzal, és a mosógépnek dőlve rám néz.

– Warrenről is kitettem egyet. Miért húzod így fel magad?

Dühösen a levegőbe lendítem a karom. Már azt sem értettem, miért csinálta, amit csinált, az meg végképp nem fér a fejembe, miért tesz most úgy, mintha a képnek nem lenne semmi jelentősége.

Eltolja magát a mosógéptől.

– Nem tudtam, hogy új szabályok léptek életbe a barátságunkban. Hat éven át folyamatosan posztoltam magunkról képeket. Vagy mostantól már mindennek Sydney körül kell forognia?

Elindul az ajtó felé, de elállom az útját.

– Tiszteletben tarthatnád a helyzetünket.

Maggie összeszűkült szemmel méreget.

– Ez most komoly? Tényleg arra kérsz, hogy tartsam tiszteletben a kapcsolatodat azzal a lánnyal, akivel megcsaltál?

Ez nem fair. Ezen már túl vagyunk. Legalábbis azt hittem.

150

– Bármilyen képet kitehettél volna rólam, de te azt választottad, amin az ágyadban fekszem. Ahol mellesleg csak azért voltam, mert fél éjszaka téged pátyolgattalak.

Kihasználtad a hibámat, és ellenem fordítottad. Ez nem fair.

Maggie arcizmai megfeszülnek.

– Beszélgessünk arról, mi fair és mi nem? Legyen!

Szerinted az fair, hogy neked volt érzelmi viszonyod egy másik nővel, amíg együtt jártunk, mégis nekem kell vigyáznom, hogy mit posztolok az Instára? És az fair, hogy nekem esel, amiért megeszem egy Twixet? Megkívántam egy rohadt Twixet, Ridge!

Kislisszol mellettem, de utánasietek. A nappali előtt megtorpan, és visszafordul felém.

– El is felejtettem, hogy melletted tilos jól éreznem magam.

Talán jobb lenne, ha nem jönnél többet, mert hónapok óta ez volt a legszarabb napom.

Amióta ismerem, még egyszer sem voltam ennyire dühös rá. Nem tudom, miért hittem, hogy ez működhet.

– Ha tényleg vészhelyzet van, nyugodtan hívhatsz, Maggie, és segítek. De addig is függesszük fel ezt a barátságot! –

Kinyitom a bejárati ajtót, és Warrenre nézek. – Menjünk!

Warren sóbálvánnyá válva áll a nappaliban. Látszik rajta, hogy totál tanácstalan.

– Mi lesz Maggie kocsijával? – kérdezi.

– Majd hív egy Ubert.

Kilépek a házból, és Warren autójához megyek. Beletelik pár percbe, mire utánam jön. Gondolom, próbálta vigasztalni Maggie-t. Csak nyugodtan. Ha ő támogatja ezt az agyament viselkedést, az az ő dolga. Én biztosan nem fogom.

Amikor végre beülünk a kocsiba, megnyitom Sydney üzeneteit. Meg sem próbálom kimagyarázni a képet. Majd 151

élőben elmondom neki, mi történt.

Ridge: Sajnálom, hogy Maggie kirakta azt a képet. Úton vagyok haza.

Sydney: Ne siess! Nem leszek itt, mire hazaérsz.

Bridgette-től is érkezik egy SMS.

Bridgette: Faszfej. Egy jó nagy faszfej vagy. Faszfej. Faszfej.

Sydney: Ne gyere a lakásomhoz! Bridgette-tel ma is lánybulit tartunk.

Bridgette: FASZFEJEKNEK TILOS A BELÉPÉS!

Bezárom a mappát, és a fejtámlának döntöm a fejem.

– Menjünk Sydney-hez!

152

14.

Maggie

Miután Warren becsukja maga mögött az ajtót, leülök a kanapéra, és a padlót bámulom.

A kezembe temetem az arcomat.

Mi a fene van velem?

Elüldöztem Jake-et. Elüldöztem Ridge-t. Még Warrent is elküldtem a francba, amikor megpróbálta kiszedni belőlem, miért viselkedem ilyen furcsán.

Fogalmam sincs, mi ütött belém ezen a héten. Ez nem én vagyok. Esküszöm az égre, nem akarok újra összejönni Ridge-dzsel, de amikor ma reggel felébredtem, és megláttam magam mellett az ágyban, örültem, hogy újra velem van.

Hiányzott. De nem romantikus értelemben, csak szeretem a társaságát. Aztán eszembe jutott, vajon én is hiányoztam-e neki, vagy már csak Sydney érdekli. Megint elöntött a bizonytalanság, mert ott volt mellettem, de közben korábban világosan az értésemre adta, hogy nem akar ott lenni.

Miközben néztem, ahogy alszik, bevillant az emlék, amikor megtaláltam a Sydney-nek küldött üzeneteit, és újra dühbe gurultam.

Tudom, hogy nem kellett volna kiposztolnom azt a képet.

Azért csináltam, mert reménykedtem benne, hogy valami 153

furcsa, perverz örömet szerez majd nekem, hogy jobban érzem majd magam tőle. Hiányzott, haragudtam rá és saját magamra is. Évek óta csak próbálok élni, miközben a betegség végig a nyakamban liheg. Ridge-nek igaza van: nem törődöm magammal eléggé. Azért nem teszek meg minden tőlem telhetőt, mert elegem van a betegségből, és néha már az sem érdekel, ha ő győz. Tényleg nem.

Felveszem a mobilomat, kitörlöm a képet, és üzenetet írok Ridge-nek.

Maggie: Ez volt életem legszarabb hete, és rajtad töltöttem ki. Bocsánat.

Mondd meg Sydney-nek, hogy nagyon sajnálom. Levettem a képet.

Megnyomom a küldés gombot, kikapcsolom a telefont, és az arcomat a kanapéba fúrva bőgök.

Ha egy magányos emberen eluralkodik az öngyűlölet, akkor nincs mellette senki, hogy emlékeztesse a jó tulajdonságaira, és csak még jobban gyűlölni kezdi magát, amivel végül minden pozitívumot kiirt magából és az életéből.

Én most erre a pontra jutottam.

Maggie Carson, ma rohadtul nem vagy a topon.

154

15.

Sydney

Tegnap este nagyon jól éreztem magam.

Megettem Bridgette gyomorforgató pizzáját, aztán elmesélte, hogyan jöttek össze Warrennel, amivel csak megerősítette, hogy ők tényleg a világ legfurcsább párja.

Aztán megnéztük Az Igazság Ligájá t, átpörgetve minden részt, amiben nem szerepel Jason Momoa.

Mivel közben elfogyott néhány üveg bor, az este további részére nem nagyon emlékszem, de a reggel kijózanított. Az álmom és a vidámságom elszállt abban a pillanatban, amikor Bridgette felrázott, és az arcomba nyomta Maggie Instagram-posztját.

Nem vagyok dühös, de fáj a dolog. Biztos vagyok benne, hogy Ridge-nek jó mentsége van a történtekre, ahogy mindig.

De Maggie-nek mi oka volt erre? Igen, bizonyos szempontból én voltam az, aki kettőjük közé állt. Én voltam az ő Torijuk.

De őszintén hittem, hogy ezen már mindannyian túlléptünk.

Warren és Ridge beszámolója alapján úgy tűnt, hogy Maggie jól, sőt nagyon is éretten kezelte a helyzetet. Ez a poszt viszont olyan… piti húzás volt. Szinte már ízléstelen.

Miután megláttam, nem bírtam Ridge-nél maradni.

Feléledt bennem ugyanaz a szánalmas, nyomorúságos érzés, 155

ami folyton rám telepedett, mialatt itt laktam, ráadásul az egész lakás pepperonitól és szardellától bűzlött. Szóltam Bridgette-nek, hogy hazamegyek, mire berohant a szobájába, összeszedett pár cuccot, és közölte, hogy ő is velem jön.

Valószínűleg éppúgy fel van dúlva, mint én, mert egy üveg bort is bepakolt. Még délután kettő sincs, de mi már iszogatunk. Nem bánom, hogy Bridgette itt van velem, sőt örülök neki. Semmi kedvem most egyedül lenni. Ha magamra maradnék, csak túlelemezném a dolgokat, és mindenféle szövevényes történetet találnék arra, mit keresett Ridge Maggie ágyában. Talán meg kéne várni az ő magyarázatát.

Bridgette törökülésben ül az ágyamon. Egyszer csak lenyúl a földre a retiküljéért, és kiveszi belőle a mobilját.

– Ennyi. Nem bírom tovább. Kommentelek az Insta-posztja alá.

Próbálom elvenni tőle a telefont.

– Ne! Nem kell tudnia, hogy láttam. Azzal csak adnánk alá a lovat.

Bridgette a hasára fordulva védi tőlem a mobilját.

– Ezért mondtam, hogy én csinálom. Írok valamit, amitől éppolyan bizonytalan lesz, mint amilyennek téged akar látni.

Odakommentelem, hogy milyen egészségesnek látszik.

Mindenki tudja, hogy ez valójában kövéret jelent.

– Nem mondhatsz ilyet egy beteg embernek. Ráadásul Maggie nádszálkarcsú.

Bridgette morogva a hátára gördül, és félredobja a telefont.

– A francba! Törölte a posztot.

Hála istennek. Értékelem Bridgette támogatását, de nincs szükségem rá, hogy beavatkozzon a Ridge-dzsel (és Maggie-vel) kapcsolatos ügyeimbe.

156

– Felhívjam Warrent, és megkérdezzem, mi történt? –

érdeklődik túlzott lelkesedéssel.

A csaj él-hal a drámáért.

Nem fogok hazudni: bennem is felmerült, hogy beszélek Warrennel, mert ezernyi kérdésem van. Tudom, hogy éppen hazafelé tartanak, és Ridge nyilván rögtön átjön magyarázkodni, de jó lenne még előtte kideríteni egy-két részletet, hogy tudjam, milyen hangosan üvöltsek Ridge-dzsel, amikor ideér. Persze az ő esetében nem számít a decibel, de nekem jólesik, ha kiadhatom a mérgemet.

Bridgette tárcsázza Warrent, és kihangosítja a telefont.

– Szia, bébi! – szól bele Warren.

– Mi a franc történt tegnap éjjel? – esik neki rögtön Bridgette.

Nem finomkodik, az biztos. Warren megköszörüli a torkát, de mielőtt megszólalhatna, megelőzöm.

– Most jelelsz Ridge-nek? Mert nem akarok beszélni vele.

– Vezetek – feleli Warren. – Kicsit nehéz lenne egyszerre vezetni, telefont tartani, sajtburgert enni és jelelni. Ridge amúgy sem figyel, csak bambul ki az ablakon.

Bridgette a mobiljához hajol.

– Sydney és Ridge kapcsolata veszélyben van, ti meg megálltok hamburgerezni?

– Én akartam megállni. Ridge-nek egy falat sem megy le a torkán, amíg helyre nem áll a béke Ridney-földön.

Elhúzom a szám.

– Akkor estére kopogni fog a szeme.

– Ridge nem csinált semmi rosszat, Sydney – mondja Warren. – Esküszöm, ő ártatlan. Az egész Maggie műve volt.

– Ott aludt az ágyában! – kiált fel Bridgette.

– Igen, mert előtte két órán át szerelte a generátort a 157

mellényéhez, aztán meg tartania kellett a vezetéket, hogy működjön. Egész éjjel nem aludt, és amikor végül kidőlt, Maggie lefotózta, és bedobta ezt a szemét húzást. Komolyan, mindenről csak Maggie tehet. Még sohasem láttam ilyennek.

Bridgette-re sandítok. Nem tudom, bízhatom-e Warrenben.

Bridgette gondolatolvasó lehet.

– Ne nézz minket hülyének, Warren! – támadja le a pasiját.

– Téged köt a tesókódex. Akkor sem köpnéd be Ridge-t, ha beléd vágna egy kést.

– Egy pillanat! – szólal meg Warren. – Iszom egy kortyot.

Bridgette-tel hallgatjuk, ahogy Warren a vonal másik végén szürcsöl. Hátradőlök a matracra. Ki vagyok bukva Warrenre, Ridge-re, Maggie-re. Viszont most először semmi bajom Bridgette-tel.

– Na szóval… – tér vissza közénk Warren. – Mondom, mi volt. Tegnap este, miután a kórháztól Maggie házához hajtottunk, ezek ketten egy órán át üvöltöztek egymással. Úgy repkedtek a válogatott sértések, mintha többévnyi felgyülemlett agresszió szabadult volna fel egyszerre. Egyszer csak…

– Állj! – vág közbe Bridgette. – Most lebuktál. Tudom, hogy hazudsz.

– Nem hazudok! – védekezik Warren.

– Azt mondtad, hogy üvöltöztek egymással. Ridge nem tud kiabálni, te gyökér.

A homlokomra nyomom a tenyerem.

– Ez csak egy szófordulat, Bridgette. Ridge nyilván dühösen jelelt, és Warren ezt írta le üvöltésként.

Bridgette gyanakvó pillantást vet rám, mint aki még mindig nem hisz Warrennek. Visszafordulok a telefon felé.

– Min veszekedtek? – kérdezem.

158

– Kábé mindenen. Ridge kiakadt, mert ott kellett lennie, pedig Maggie nem is volt olyan rosszul. Azon is kivolt, hogy Maggie nem vigyáz magára eléggé, és ezzel kellemetlenséget okoz másoknak. Aztán Maggie-nak durrant el az agya, mert Ridge megjegyezte, milyen kínos helyzetbe hozott téged és a kapcsolatotokat. Esküszöm, ilyen műsort még nem láttam tőlük. És ez nem az a fajta marakodás volt, amit én szoktam Bridgette-tel. Mi csak húzzuk egymás agyát, de ezek ketten konkrétan megfojtották volna egymást egy kanál vízben.

Behunyom a szemem. Gyűlölöm ezt az egész helyzetet.

Nem örülök, hogy veszekednek, mert ez senkinek sem jó.

Viszont megmagyarázza, miért posztolta Maggie azt a képet.

Nem nekem akart visszavágni, hanem Ridge-nek, és tudta, hogy rajtam keresztül viheti be a legnagyobb ütést.

– Aztán mindketten nekem estek – folytatja Warren. –

A sok kiabálástól Maggie hányni kezdett, aztán Ridge ráadta a mellényt, és az egyik kezelés közben elaludt az ágyában.

Amint felébredt, rögtön átköltözött a kanapéra, és ott aludt pár órát, amíg fel nem ébresztettem. Ekkor robbant ki az Insta-botrány. Történet vége.

Felmordulva a matracba rúgok.

– Basszus! Nem tudom, kire legyek dühös, de valakire muszáj!

Bridgette a telefonra mutat.

– Válaszd Warrent – suttog. – Tök jó bokszzsák.

Innentől felemeli a hangját, hogy Warren is hallja.

– Miért estek neked?

– Nem érdekes. Itt vagyunk a lakásodnál, Sydney. Engedj be minket!

Kinyomja a telefont. Nem tudom, mennyit javítottak a hallottak a közérzetemen. Egy percig sem hittem, hogy Ridge 159

azért feküdt Maggie ágyában, mert megcsalt. Sejtettem, hogy valami, Maggie állapotával kapcsolatos indokról lehet szó. De miért nem tudták ugyanezt a kanapén csinálni? Vagy a földön? Miért pont azon a helyen kellett elaludnia, ahol évekig szeretkeztek egymással?

Felállok.

– Kell még bor.

– Igen. Az kell – követ Bridgette a konyhába.

Épp a mai második pohár boromat végzem ki, amikor Ridge és Warren belép az ajtón. Warren az első, Ridge szorosan a nyomában. Szörnyű, milyen kétségbeesetten pásztázza a szobát utánam, és mennyire megkönnyebbül, amikor meglát. Szeretnék haragudni rá, de nem könnyíti meg a dolgomat azzal a csókolni való szájával és a bűntudattal teli szemével.

Tudom, mi a megoldás: nem nézek rá, nehogy túl könnyen megbocsássak. Hátat fordítok neki, hogy ne is lássam. Azt viszont látom, ahogy Warren próbálja megölelni Bridgette-et, aki eltolja magától.

Mégsem volt olyan jó ötlet megfordulni, mert Ridge mögém lép, hátulról átkarol, és a nyakamba fúrja az arcát.

Lágy puszit nyom a bőrömre, és szorosan ölel. Szavak nélkül kér bocsánatot.

Nem fogadom el. Még haragszom, ezért mereven fogadom a közeledését. A testem rideg, belül viszont olvadozom, mint a napon felejtett jégkrém.

Bridgette legurítja a maradék borát, és Warrenre mered.

– Miért esett neked Ridge és Maggie?

Érdekelne Warren válasza, de Ridge közben elenged, és megfordít, hogy egymással szemben legyünk. Két oldalról az arcomra teszi a kezét, és komolyan néz rám.

160

– Sajnálom.

Vállat vonok.

– Még mindig rosszulesik.

Warren Bridgette kérdésére fittyet hányva hozzánk lép.

Ridge válla fölött figyelem, ahogy enyhe bűntudattal a szemében a mellkasára mutat.

– Nagyrészt én tehetek arról, ami történt, Sydney. Nagyon sajnálom.

– Micsoda meglepetés! – jegyzi meg Bridgette, és a konyha felé indul egy újabb pohár borért. Ahogy átfurakszik Ridge és köztem, teljesen szétválaszt bennünket. – Bökd már ki végre!

– sürgeti a pasiját.

Warren összerezzen, és megszorítja a tarkóját.

– Vicces történet…

– Azt lefogadom – szól be Bridgette.

Warren zavartalanul folytatja.

– Talán egy kicsit eltúloztam a részleteket Maggie hívásáról. Igazából nem sírt, és szigorúan véve nem is könyörgött, hogy menjünk oda. De biztos voltam benne, hogy egy kis dramatizálás nélkül nem tudom odarángatni Ridge-t.

Bridgette-nek tátva marad a szája, és egy döbbent nyikkanás tör fel belőle. Rám néz, majd vissza Warrenre.

– Mindenkinek hazudtál, csak hogy pizsipartizhass a volt csajoddal?

– Mekkora seggfej vagy, Warren! – csattanok fel.

Hogy hazudhatott Ridge-nek, és hogy hozhatta ilyen helyzetbe? Úristen, de haragszom rá! Jó, hogy végre van kin kitöltenem a dühömet.

– Figyeljetek! – kapja fel Warren a kezét. – Ridge-nek és Maggie-nek muszáj volt átbeszélniük a helyzetüket. Nem akartam rosszat, csak segíteni próbáltam.

161

– Ja, hát nagy siker volt ez a kis kiruccanás! – jegyzem meg.

Warren vállat von, és csípőre teszi a kezét.

– Megoldás talán még nem született, de Maggie-nek hallania kellett Ridge mondandóját. Egyébként szerintem büszke lehetnél rá. Azok után, amiket tegnap összehordott a védelmedben, már abszolút semmi kétségem afelől, hogy száz százalékban téged akar.

Összefonom a karomat a mellkasom előtt.

– Talán eddig kétségeid voltak?

– Nem így értettem – emeli égnek a tekintetét.

Látom rajta, hogy a maga részéről befejezettnek tekinti az ügyet.

– Menjünk! – néz Bridgette-re. – Ezek itt kettesben akarnak maradni, és nekem is terveim vannak veled.

Bridgette kihúz egy széket a pult alól, és leül.

– Nem. Még nem végeztem a borommal.

Warren odamegy hozzá, felkapja a borosüveget, majd kiveszi a poharat Bridgette kezéből, és az ajtóhoz sétál.

Bridgette az ajtóra néz, aztán rám. Aztán megint az ajtóra, és megint rám. A tekintetéből merő kétségbeesés sugárzik.

– A bor – mutat tanácstalanul az ajtóra.

– Menj csak! – biztatom.

Ridge-t megkerülve felé indulok. Bridgette kivágtat, én pedig becsukom utána az ajtót. Amikor visszafordulok, Ridge a fejét a hűtőnek támasztva engem néz. Nagyot sóhajtva visszanézek rá.

Szerencsétlen szörnyen fáradtnak tűnik. Bár dühös vagyok Warrenre, azért örülök, hogy mindent megmagyarázott. Így már nem kell úgy haragudnom Ridge-re.

Ridge előveszi a mobilját, és írni kezd. Bemegyek a hálóba a saját telefonomért, és a konyhába visszaérve elolvasom az 162

üzenetét.

Ridge: Gőzöm sincs, mi történt az elmúlt tíz percben. Senki sem jelelt, és nehéz szájról olvasni, amikor mindenki dühös, és összevissza mozog.

Elszégyellem magam. A feje fölött veszekedtünk úgy, hogy ő közben mindenből kimaradt.

Sydney: Dióhéjban: Warren elmondta, hogy te ártatlan vagy, ő bűnös, Maggie pedig keserű, és az egész éjszaka egy hatalmas katasztrófa volt.

Ridge elolvassa, amit írtam, és vállat von.

Ridge: Akárhogy is, nem lett volna szabad Maggie ágyában aludnom. Nem gondoltam bele, milyen rosszul eshet ez neked. Azért azt tudnod kell, hogy az egyik kezelése közben aludtam el, és amint felébredtem, rögtön átmentem a kanapéra.

Sydney: Úgy tűnik, így is elkéstél. Jótett helyébe jót ne várj.

Ridge: Aki bármi rosszat mond a karmáról, az még tuti nem találkozott vele.

Igazából nagyon barátságos, és bárhová megyek, mindig a nyomomban van.

Mindig mindenhol.

Mosolygok, de Ridge szomorúnak látszik. Nem hiszem el, hogy megint itt tartunk. Egy hete sem vagyunk együtt, de már a második veszekedés után kell békülnünk. Remélem, a kapcsolatunk nem így fog folytatódni a jövőben. Persze az első alkalom kizárólag az ő hibája volt, mert hülyén viselkedett, de ez a mostani…

Nem is tudom. Warren elbeszéléséből úgy tűnik, hogy Ridge minden erejével engem próbál előtérbe helyezni, de túl sok akadályt kell leküzdenie. Basszus! Tényleg akadályként utaltam Maggie-re? Ő nem akadály. Csak a mostani viselkedése az.

163

Ridge: Megcsókolhatlak? Nagyon szeretném.

Az

üzenetét

olvasva

halványan

elmosolyodom.

Valószínűleg meglátja, mert válaszra sem várva hozzám rohan, felemeli a fejem, és a száját az enyémre tapasztja. Úgy csókol, mint aki ezer éve szomjazik rám. Ez a kedvenc fajta csókom tőle. Elszántan, teljes odaadással esik nekem. A heves támadás hátrálásra késztet, amíg a hátam a nappali falának nem ütközik. Ridge csókja szenvedélyes, de nem érzéki, inkább a szükség hajtja. Szüksége van rá, hogy érezze a közelségem, és tudja, hogy nem haragszom rá. Szüksége van a megnyugvásra, a megbocsátásra.

Egypercnyi csókolózás után a homlokát az enyémre nyomja. Hiába engedtem közel magamhoz, látszik, hogy még most sem érzi biztonságban magát. Az arcára csúsztatom a tenyerem, megsimogatom a hüvelykujjammal, és magamra irányítom a tekintetét.

– Jól vagy?

Mély lélegzetet vesz, majd lassan kifújja a levegőt. Tétován bólint, és újra magához húz. Alig van időm átölelni, mert lehajol, és karját a térdem alá fűzve felemel. Bevisz a hálóba, és letesz az ágyra.

Bármi zavarja is, az most várhat. A szája újra az enyémet keresi, de ez már nem az az előbbi csók. Ez a mostani csupa vágy. Engem akar. Leveszi a pólóját, aztán feláll, és megszabadít a pizsamaalsómtól. A következő pillanatban már rajtam fekszik, a nyelve a számban, a keze felcsúszik a combomon, és felemeli a lábam.

Hallani akarom. Amióta tegnap este leírtam az izgató hangjait, csak erre vágyom. Lehúzom a sliccét, előveszem a 164

szerszámát, és magamba irányítom.

A szája a nyakamnál van, amikor felnyög. A hang végigdübörög a mellkasán, ahogy belém hatol, és egy lágy sóhajjal lassan kihúzza magát. Behunyom a szemem, és élvezem az ismétlődő ritmust. Szeretkezés közben csendben hallgatom Ridge izgató hangjait.

165

16.

Ridge

Három olyan gyönyörű hang van a világon, ami rendre megjelenik a költők verseiben: a tenger zúgása, a vízesés csobogása és az eső.

Csak egyszer jártam a tengernél. Két évvel ezelőtt a Cédrus Hangjai Galvestonban lépett fel, és én is velük tartottam.

A koncert utáni reggel kimentem a partra, levettem a cipőm, és a homokban ülve néztem a napfelkeltét.

Emlékszem az érzésre, ami akkor eltöltött. Mintha egy-egy előbukkanó napsugárral szép lassan minden negatív érzelmem szertefoszlott volna. Ilyen, mindent elsöprő

áhítatot még soha azelőtt nem tapasztaltam. Ahogy ott ültem, ráébredtem, hogy olyasmire csodálkoztam rá, ami az első

napfelkelte óta minden egyes nap megtörténik. Arra gondoltam, hogy lehet egy ennyire hétköznapi dolog ilyen fenséges. Nincs a világon még egy ilyen kiszámítható, szabályosan ismétlődő természeti jelenség, mégis azon kevesek közé tartozik, amiktől eláll az ember lélegzete.

Ahogy ott ültem egyedül a parton, lábujjaimat a homokba fúrva, a térdemre kulcsolt kézzel… életemben először eltűnődtem, vajon van-e hangja a napfelkeltének. Szinte biztos voltam benne, hogy nincs, mert ha lenne, nyilván 166

olvastam volna róla, és valószínűleg a versekben is gyakrabban felbukkanna, mint ahogy a tenger, a vízesés vagy az eső.

És eszembe jutott, vajon milyen érzés lehet ugyanezt a napfelkeltét nézni azoknak, akik hallják a tenger moraját, miközben a nap kiszabadul a horizont fogságából. Ha ez a néma napfelkelte ilyen sokat jelent nekem, mit érezhetnek azok, akik a víz hangját is megkapják mellé?

Sírtam.

Sírtam… mert siket vagyok.

Ritkán

szoktam

sajnálni

magam,

amiért

a

fogyatékosságom ennyire korlátoz valamiben, de akkor nagyon elkeseredtem. Az volt az első alkalom, hogy emiatt sírtam. Tisztán emlékszem az érzésre: dühös voltam, keserű

és zaklatott, amiért ilyen átokkal kell együtt élnem. Temérdek korlát sorakozott előttem, noha az idő nagy részében eszembe sem jutott ezeken bánkódni. De aznap – abban a pillanatban – gyomorszájon vágott a valóság. Teljes egészében érezni akartam a napfelkeltét. Magamba akartam szívni a felettem szálló sirályok vijjogását. Vágytam rá, hogy a hullámok hangja a fülemen át beszivárogjon a testembe, hogy a gyomromban érezzem a csobbanásukat.

Az önsajnálat könnyeket csalt a szemembe. Amint felkelt a nap, felálltam és otthagytam a partot, de az érzéseim elől nem tudtam elmenekülni.

A keserűség egész nap elkísért.

Azóta sem mentem vissza a tengerhez.

Most, ahogy a csempének támaszkodva a zuhany alatt állok, és a vízsugár lecsorog az arcomon, valahogy újra hatalmába kerít az az érzés. Azon a napfelkeltés reggelen értettem meg igazán, min mehet keresztül nap mint nap 167

Maggie. Az élete csupa keserűség és fájdalom, miközben elvárják tőle, hogy mindezt könnyedén, emelt fővel viselje.

Egy külső szemlélőnek könnyű rásütni az „önző” jelzőt.

Kívülről néha úgy tűnhet, hogy csak a saját érzéseivel törődik. Néha még én is így látom. De két évvel ezelőtt a tengerparton végre igazán megértettem a helyzetét.

A siketségem nem sok mindenben korlátoz. A halláson kívül tulajdonképpen mindenre képes vagyok, és meg is tehetek bármit.

Maggie élete viszont csupa korlát. Olyasmik állnak az útjában, amikről nekem fogalmam sem lehet. Az az egy búskomor nap a tengerparton, amikor úgy igazán rám zuhant a fogyatékosságom súlya, Maggie számára mindennapos lehet. A partvonalról nézve a viselkedése mégis hálátlannak, önzőnek, urambocsá aljasnak tűnhet.

És nem alaptalanul. Maggie-ben tényleg megvan mindez.

Csakhogy van egy nagy különbség közte és az ítélkezők közt: neki minden oka megvan rá, hogy ilyen legyen.

A megismerkedésünk pillanata óta látom rajta, mennyire ragaszkodik az önállóságához. Még a gondolatát is gyűlöli, hogy a környezete terhére lehet. Arról álmodozik, hogy beutazza a világot, veszélyesen él, és csupa olyasmit csinál, amit a betegsége miatt nem tehet. Meg akarja tapasztalni a főiskola és a karrier minden stresszét. Ki akarja élvezni az önállóságot, ami a világ szerint nem jár neki. Le akarja rázni magáról a betegség láncait.

Valahányszor szemrehányást teszek neki, vagy rámutatok, éppen milyen hibával rövidíti meg a hátralevő éveit, csak vissza kell gondolnom arra a tengerparti reggelre. Arra a pillanatra, amikor bármit megadtam volna, hogy hallhassam mindazt, amit így csak érezni tudtam.

168

Éveket adtam volna az életemből egyetlen normálisan eltöltött percért.

Maggie pontosan ezt csinálja. Ő is néhány normális pillanatra vágyik, de csak úgy érheti el, ha ideig-óráig ledobja magáról a realitás béklyóját.

Ha visszaforgathatnám az időt tegnapra, sok mindent másképp csinálnék. Magammal vinném Sydney-t az útra.

Nem hagynám, hogy Maggie elszökjön a kórházból, hanem biztosítanám, hogy segíteni akarok, és rám mindig számíthat, de ehhez az kell, hogy ő se hagyja cserben saját magát.

Ehelyett az összes felgyülemlett sérelmemet rázúdítottam.

Minden szavam őszinte volt, de bántó módon adtam elő. Lett volna sokkal szebb megoldás is annál, mint hogy az igazságot fegyverként használva ezernyi fájó sebet ejtek rajta.

Maggie megbántódott, és a büszkesége is csorbát szenvedett. És bár könnyen rávághatnám, hogy csak azt kapta, amit megérdemelt, mégsem tudom megbocsátani magamnak, ahogy bántam vele.

Próbálok nem gondolni rá, de mardos a bűntudat. Tudom, hogy egyetlen módon könnyíthetek a lelkemen: ha kiöntöm a szívemet annak az embernek, aki mindenkinél jobban megért engem. Csak az a baj, hogy ő az utolsó, akivel Maggie-ről beszélgetnék.

Elzárom a zuhanyt Sydney fürdőjében. Több mint fél órája bent vagyok, de még mindig nem jöttem rá, hogyan nyomhatnám el a bennem kavargó érzelmeket. Sydney megérdemel egy nyugodt estét, amibe nem rondít bele az előző kapcsolatom. Kemény hetünk volt, és jár neki pár kellemes óra, amikor csak egymásra koncentrálunk.

Jár neki, és tőlem meg is kapja.

Egy szál törülközőben megyek ki a fürdőből, de nem azért, 169

hogy elvonjam a figyelmét a házi feladatról, amit éppen az ágyán csinál, csak éppen a hálószoba padlóján maradt a farmerem. Amikor ledobom a törcsit, és felveszem a nadrágomat, Sydney felnéz a munkájából, és a szájában tartott ceruza végét rágcsálva rám vigyorog.

Visszamosolygok, mire félretolja a könyveit, és megpaskolja maga mellett a matracot. Leülök, az ágytámlának támasztom a fejem, ő pedig lovagló ülésben az ölembe telepszik, és beletúr a nedves hajamba. Előrehajolva puszit nyom a homlokomra. Nem tudom, csinált-e valaha is ilyet. Behunyt szemmel élvezem, ahogy apró puszikkal árasztja el az arcom, és végül a számon landol egy villámcsók erejéig.

Szeretném elnyújtani ezt a pillanatot, ezért magamhoz húzom. Nem beszélgetésre vagy szexre vágyom, csak a karomban tartva kiélvezni, hogy az enyém. Úgy két percig hagyja is, de ahogy egymáshoz simulunk, ő olyasmit hall, ami nekem fel sem tűnik: a sóhajaimat.

Egy különösen mély sóhajom gyanakvást ébreszt benne.

Elhúzódik tőlem, tenyerét az arcomra teszi. Összeszűkült szeme azt súgja: „Nem ajánlom, hogy hazudni próbálj!”

– Mi bajod? És az igazat akarom hallani.

Úgy látom, ebből a hurokból csak egy őszinte vallomással szabadulhatok. Felcsúsztatom a kezemet a vállára, megszorítom, és finoman eltolom magamról.

– Laptop.

A komoly beszélgetésekhez laptopot használunk, mert ilyenkor a jelelés, a szájról olvasás és a telefonon üzengetés nem elég hatékony. Kimegyek a nappaliba, és előveszem a táskámból a laptopot. Mire visszaérek a hálóba, Sydney már az ágytámlának dőlve ül a gépével az ölében, és a szemével 170

követ, miközben letelepszem mellé. Megnyitom a chatet, és gépelni kezdek.

Ridge: Előre szólok, hogy ma este el akartam kerülni ezt a beszélgetést. De kezdem azt hinni, hogy előtted egyetlen érzelmem sem maradhat rejtve.

Sydney: Nem vagy olyan könnyen megfejthető, mint hiszed.

Ridge: Egyedül te látsz így a vesémbe.

Sydney: Akkor lássuk, tényleg így van-e. Megpróbálom kitalálni, mi bajod.

Ridge: Rendben. Akarsz fogadni? Ha jól tippelsz, elviszlek ma egy romantikus randira. De ha veszítesz, el kell velem jönnöd egy romantikus randira.

Sydney: ☺ Még sosem volt igazi randink.

Ridge: Akkor muszáj nyerned vagy veszítened, különben most sem lesz.

Sydney: Jó, akkor lássuk! A testbeszéded alapján valahol máshol jár az eszed. Az elmúlt 24 óra történései miatt arra tippelek, hogy Maggie-re gondolsz.

Ridge: Bárcsak tévednél, de sajnos igazad van. De remélem, tudod, hogy az egész teljesen ártalmatlan. Bűntudatom van amiatt, amiket mondtam neki.

Sydney: Beszéltél vele tegnap óta?

Ridge: Miután eljöttünk, küldött egy kétmondatos SMS-t, amiben mindkettőnktől bocsánatot kér. Nem válaszoltam. Eddig túlságosan dühös voltam rá, most meg már nem tudom, mit írjak, mert lelkiismeret-furdalásom van, de közben nem érzem azt, hogy mentegetőznöm kéne.

Összezavarodtam. Ha nem érzem, hogy elnézést kéne kérnem, miért van mégis bűntudatom?

Sydney: Mert így érzed, és kész. Zavar, hogy a szíved mélyén tudod, ha más lenne a helyzet, te és Maggie többé szóba sem állnátok egymással. Ti ketten annyira mások vagytok! Ha nem lenne beteg, a kapcsolatotok valószínűleg már jóval korábban véget ért volna. De az van, ami van, és Maggie nyilván nehezen emészti meg, hogy csak kényszerből vagy jelen az életében.

Miután elolvasom az üzenetet, úgy érzem, minden szava a csontomig hatol. Sydney-nek igaza van: Maggie betegsége az egyetlen, ami még összeköt bennünket. Eddig is tudtam, de sosem akartam bevallani. Maggie és én a világ két ellentétes pólusa vagyunk, akiket a cisztás fibrózis köt össze.

171

Ridge: Igazad van, bár jobb szeretném, ha nem lenne.

Sydney: Lefogadom, hogy ezzel ő is így van. Szerinted mit érezhetett, amikor rájött, hogy nem szabad akaratodból, hanem csak muszájból vagy nála?

Ridge: Biztosan bántotta.

Sydney: Pontosan. És a sértett emberek gyakran olyasmiket mondanak, amiket nem gondolnak komolyan.

Ridge: Lehet, de mi az én mentségem? Úgy nekiestem, mint még soha senkinek. Nem tudom kiverni a fejemből a történteket, mert úgy érzem, nem voltam elég türelmes vele.

Sydney: Talán tényleg nem, de nem biztos, hogy ez rossz. Ha törődsz valakivel, néha ki kell mondanod olyasmiket, amiket nem szívesen mondasz ki, de a másiknak hallania kell.

Ridge: Talán igazad van.

Sydney: A jó szíved az, amit a legjobban szeretek benned.

Ő tényleg szereti azt az oldalamat, amit Maggie sosem tudott. Azt hiszem, ezért működünk ilyen jól mi ketten. Végre találtam valakit, aki úgy szeret, ahogy vagyok.

Sydney: Viszont be kell vallanom, hogy a hatalmas szíved néha megrémít.

Ridge: Miért?

Sydney: Félek, hogy Maggie megindult lefelé a lejtőn, és tudom, hogy te is emiatt aggódsz. Félek, hogy a bűntudatod és az aggodalmad visszahúz majd hozzá, és újra összejössz vele, csak hogy megmentsd.

Ridge: Sydney…

Sydney: Bocs, de te indítottad el ezt az őszinteségcunamit.

Döbbenten nézek rá. Ahogy visszanéz, a szeméből félelem sugárzik, mint aki komolyan gondolja ezt az ostobaságot.

Ridge: Sosem hagynálak el, csak hogy megoldjam az ő problémáit. Nélküled egy roncs lennék. Ha te nem lennél, ki hozna helyre engem?

Végigolvassa a szöveget, majd a laptop képernyőjéhez viszi 172

a kezét, és a hüvelyujját végighúzza a sorokon. Kiemel egy mondatot, és kimásolja, aztán megnyit egy Word-dokumentumot, és bemásolja egy sor másik mondat alá.

Közelebb hajolok hozzá, hogy jobban lássam a gépét, mire gyorsan bezárja a doksit. Csak egy röpke pillanatra láttam, de esküdni mernék rá, hogy a lap tetején az állt: „Ridge mondásai”.

Ridge: Az ott az én nevem volt?

Sydney: Talán. Ne törődj vele!

Ahogy felé sandítok, az arcán egy kis elfojtott mosoly jelét látom. Megrázom a fejem. Szinte biztosan tudom, mit művel.

Ridge: Te elmentesz dolgokat, amiket mondok neked? Most komolyan. Van egy szöveggyűjteményed?

Sydney: Szállj le rólam! Úgy állítod be, mintha fura lenne. Egy csomó ember gyűjt valamit.

Ridge: Persze. Kézzelfogható dolgokat, mint az érmék vagy a kitömött állatok. Kétlem, hogy sokan vagdosnak ki mondatokat beszélgetésekből.

Sydney: Dugulj el!

Nevetve kiemelem az utolsó mondatát, aztán nyitok én is egy Word-dokumentumot, bemásolom, és „Sydney mondásai”

címmel elmentem.

Sydney meglöki a vállam. Lecsukom a laptopok tetejét, és mindkettőt oldalra tolom. Átölelem őt, államat a mellkasára támasztva felnézek rá.

– Szeretlek.

Felvont szemöldökkel néz vissza rám.

– Ne egér seftel.

Oldalra döntöm a fejem.

– Mondd újra! Szerintem félreolvastam a szádról.

173

– Ne. Legyél. Seggfej.

Vigyorgok a saját bénaságomon. Megpuszilom a mellkasát, aztán a nyakát, és végül egy gyors csók után felhúzom az ágyról.

– Irány a randi! Öltözz!

– Hová megyünk? – jeleli.

Vállat vonok.

– Mihez lenne kedved?

Miközben belebújok a pólómba, a mobilján üzenetet ír nekem.

Sydney: Fura lenne, ha visszamennénk abba a falatozóba?

Próbálom felidézni a közös falatozós élményeinket, de csak az az egy hely jut eszembe, ahová az első találkozásunk estéjén vittem. Szülinapja volt, és sajnáltam, hogy olyan rosszul sikerült a napja, ezért meghívtam egy sütire.

Ridge: Abba, amelyik a lakásomnál van?

Sydney bólint.

Ridge: Miért lenne fura?

Sydney: Csak úgy. Aznap találkoztunk, és ha odamennénk, kicsit olyan lenne, mintha ezt ünnepelnénk.

Ridge: Sydney Blake! Meg kell bocsátanod magadnak, hogy belém szerettél.

A közös életünk lapjai közül egyet sem fogunk kitépni, csak mert olyasmi van rajta, ami neked nem tetszik. Ez is a történetünk része. Minden mondat egy-egy lépés volt a boldog végkifejlet felé vezető úton. A jók is, a rosszak is.

Sydney elolvassa az üzenetet, és a zsebébe csúsztatja a mobilját, mint akinek nem kell több győzködés a vacsorát illetően.

174

– Ez gyönyörű volt. Köszönöm. Híd. Felhő. Pattanás – jeleli.

Elnevetem magam.

– Ezt értelmes mondatnak szántad?

Megrázza a fejét.

– Egy csomó mindennek nem tudom még a jelét. Úgy döntöttem, hogy a lyukakat véletlenszerű szavakkal fogom kitölteni.

Jelzem, hogy vegye elő a telefonját.

Ridge: Azt mutattad: Híd. Felhő. Pattanás. LOL. Mit akartál igazából mondani?

Sydney: Nem tudtam, hogyan jeleljem el, hogy a mai randi után a kedvenc desszerted vár majd itthon.

Nevetve átölelem, és puszit nyomok a homlokára.

Egyszerűen nem tudok betelni ezzel a lánnyal. Sem a hidakkal, a felhőkkel és a pattanásokkal.

* * *

Sydney kocsijával megyünk a lakásomhoz, mert az enyém otthon maradt, és tőle túl hosszú séta lenne. Ahhoz viszont ragaszkodott, hogy tőlem gyalog jöjjünk, ahogy akkor, amikor legutóbb itt jártunk. Ő reggeli tálat rendelt vacsorára, de mellé megette a fél adag hagymakarikámat, és három falatot a hamburgeremből.

Vacsi közben húsz kérdést játszottunk. Telefont használtunk hozzá, mert nem könnyű enni és jelelni egyszerre. Negyvenöt perce vagyunk itt, és azóta egyszer sem jutott eszembe a veszekedésem Maggie-vel. És az sem, hogy mennyire el vagyok maradva a munkámmal. Még a hülye Trónok harca- spoilerről is megfeledkeztem. Amikor Sydney-175

vel vagyok, minden rossz dolog elhalványul, annyira csak rá koncentrálok.

Egészen addig, amíg megjelenik Brennan.

Most már őt figyelem, ahogy becsusszan Sydney mellé a bokszba, és az asztalon átnyúlva ellopja az utolsó hagymakarikámat.

– Szasztok! – kapja be a falatot.

A háttámlának dőlve azon tűnődöm, mi a francot keres itt.

Nem mintha zavarna, de mégiscsak ez az első igazi randim Sydney-vel, és nem értem, hogy jön az öcsém a képbe.

– Te mit csinálsz itt? – jelelem.

Brennan vállat von.

– Nem volt mára semmi programom. Unatkoztam, ezért elmentem hozzád, de nem voltál otthon.

– De honnan tudtad, hogy itt vagyunk?

– Az appról – húzza magához az üdítőmet, és belekortyol.

Az arckifejezésemből gyorsan rájön, hogy fogalmam sincs, miről beszél.

– Tudod. Vannak azok az appok, amik bemérik az emberek mobilját. Én mindig tudom, merre jársz.

Mi van?

– De ahhoz fel kell telepítened az appot a telefonomra.

Brennan bólint.

– Úgy egy éve csináltam meg. Azóta minden lépésedet követem.

Ami azt illeti, ez sok mindent megmagyaráz.

– Ez nagyon para, Brennan.

Az öcsém hátradől.

– Dehogyis. A tesóm vagy – feleli, majd Sydney-hez fordul.

– Szia! Jó végre ruhában látni.

Bokán rúgom az asztal alatt, de csak nevetve keresztbe 176

fonja a karját.

– Nincs kedvetek egy kis dalszövegíráshoz? – kérdezi hangosan.

Megrázom a fejem.

– Randim van a barátnőmmel.

Brennan leereszti a vállát. Sydney oda-vissza kapkodja köztünk a tekintetét.

– Dal? Te ma este dalt akarsz írni?

– Miért ne? – von vállat Brennan. – Kell az anyag, és éppen ihletem támadt. Az autóban van a gitárom.

Sydney egészen felvillanyozódik. Lelkesen bólogatni kezd.

– Légyszi, Ridge! Szeretném látni, hogy dolgoztok.

– Légyszi, Ridge! – bólogat Brennan is.

Brennan kérlelése kicsit sem hat meg, de csak azért, mert Sydney már meggyőzött. Különben is, a randink közben végig dalszövegek kavarogtak a fejemben. Talán jobb is papírra vetni az ötleteimet, amíg még frissek.

Kifizetem a számlát, és hármasban elindulunk a lakásom felé, de Brennan egyszer csak megáll, és az utca másik odalán levő parkra mutat. A kocsijához szalad a gitárért és íróeszközért, aztán átmegyünk a parkba, és kiválasztunk két szemközti padot. Brennan leül az egyikre, mi pedig Sydney-vel a másikra.

Brennan felfordítja a gitárját, ráteszi a jegyzettömböt, írogat pár percig, aztán átadja nekem. Lejegyezte a refrén kottáját, amin éppen dolgozik, de szöveg nincs hozzá. Egy darabig tanulmányozom a hangjegyeket. Miközben próbálok valamit kezdeni a refrén első sorával, Brennan és Sydney beszélgetnek. Brennan egy darabig jelel, de abbahagyja, amikor rájön, hogy nem figyelek rájuk. Örülök, hogy nélkülem is tudnak miről beszélni. Ez nem olyan, mint 177

amikor elfelejtenek bevonni, inkább csak elütik az időt, amíg én a szöveggel foglalkozom.

Eszembe jut a korábbi beszélgetésem Sydney-vel arról, mennyire fél, hogy egy nap visszamegyek Maggie-hez, csak hogy megoldjam a problémáit. Szeretném ezt beleszőni a szövegbe, de valahogy nem az igazi. Behunyt szemmel próbálom felidézni a szavaimat.

„Nélküled egy roncs lennék. Ha te nem lennél, ki hozna helyre engem?”

Újra és újra elolvasom a mondatot. „Ki hozna helyre engem?”

Gyakran ezzel a módszerrel alapozom meg a szövegeimet.

Gondolok valakire, valamire, amiről vele beszéltem, vagy a saját gondolataimra az adott személyről. Aztán felteszek minderről egy kérdést, és versben válaszolok rá.

Szóval… ki hozna helyre engem? Sydney az egyetlen, aki összerakhatja a darabokra tört szívem szilánkjait.

Végre elkapom a fonalat, ezért gyorsan le is írom. „Csak te hozhatsz helyre engem.”

A lejegyzett zene ütemére kocogtatom a ceruzát a papíron.

Brennan felveszi a gitárját, és a ceruzám ritmusát követve játszani kezd. A szemem sarkából nézem Sydney-t, aki a karját a felhúzott térdére kulcsolva figyel bennünket. Egy darabig csendben bámulom arra várva, hogy ihletet adjon a következő sorokhoz. Mit akarok neki elmondani ezzel a dallal?

Véletlenszerű sorrendben lekörmölök pár mondatot. Nem rímelnek, de mindegyikről Sydney jut az eszembe. Majd mindjárt versbe rendezem őket, csak előbb ki akarok adni magamból minden gondolatot.

„Igaz voltál már a kezdetén.”

178

„Szép vagy, amikor beszélsz.”

„Én rombolok, te újjáépítesz.”

„Úgyis rájössz, kedvesem: csak te hozhatsz helyre engem.”

Felnézek a papírról. Brennan még mindig dolgozik a dal ritmusán. Sydney mosolyogva néz. Nem is kell ennél több inspiráció. Átülök az öcsém mellé, és megmutatom neki a refrén szövegét. Amíg azzal bíbelődik, végzek a többivel is.

Úgy egy órával később elkészül a dal. Még sosem végeztünk ilyen gyorsan. Mivel Brennan még nem énekelte el Sydney-nek, visszaülök a barátnőm mellé, és magamhoz húzom, hogy hozzám bújva hallgassa meg a kész művet.

Amikor Brennan pengetni kezdi a gitár húrjait, Sydney átölel, és a vállamra hajtja a fejét.

Korán kelek, későn fekszem,

nekem ez így természetes.

Mondj valamit, és elfelejtem,

hogy nem vagyok tökéletes.

15 perc késéssel indulok,

megváratlak, szörnyű az egész.

Nem mosogatok egy hétig,

de szépnek látlak, amikor beszélsz.

Kérdezz bárkit, és megtudod,

mindig csak rád gondolok.

Úgyis rájössz, kedvesem,

csak te hozhatsz helyre engem.

Csak te hozhatsz helyre engem.

Én rombolok, te újjáépítesz.

179

Vicces, amikor nem látsz az idegtől.

Igaz voltál már a kezdetén.

Semmi sem téphet le a szívemről.

Kérdezz bárkit, és megtudod,

mindig csak rád gondolok.

Úgyis rájössz, kedvesem,

csak te hozhatsz helyre engem.

Csak te hozhatsz helyre engem, igen.

Nem voltam észnél, elszállt az agyam.

Kegyes hazugsággal etettelek,

de végre összeszedtem magam.

Kérdezz bárkit, és megtudod,

mindig csak rád gondolok.

Úgyis rájössz, kedvesem,

csak te hozhatsz helyre engem.

Kérdezz bárkit, és megtudod,

mindig csak rád gondolok.

Úgyis rájössz, kedvesem,

csak te hozhatsz helyre engem.

Csak te hozhatsz helyre engem, igen.

Amikor Brennan befejezi a dalt, Sydney egy darabig mozdulatlanul ül, és hozzám simulva markolja a pólómat. Azt hiszem, kell neki pár pillanat, hogy feldolgozza a hallottakat.

Amikor elhúzódik tőlem, az ujjaival letörli a szemében csillogó könnycseppeket. Brennannel várjuk, hogy mondjon valamit, de csak megrázza a fejét.

180

– Ne akarjátok, hogy most beszéljek! Nem megy.

Brennan rám mosolyog.

– Nem talál szavakat. Szerintem bejön neki – mondja, és feláll. – Felmegyek hozzád, és gyorsan felveszem a dalt a mobilomra, amíg még friss az emlék. Elvigyelek titeket?

Sydney bólint, és megfogja a kezem.

– Igen, de nem maradunk Ridge-nél. Vissza kell mennünk hozzám. Fontos.

Értetlenül nézek rá, amire jelentőségteljes pillantással válaszol.

– Híd, felhő, pattanás. Most.

Mosolyogva hagyom, hogy Brennan autója felé húzzon.

Szerintem is bejött neki a dal.

181

17.

Sydney

Ridge és Brennan már kiszálltak Brennan kocsijából, de én még mindig az anyósülésen gubbasztok, és a mellettünk parkoló autót figyelem. Hunteré, de nem ő csapja be éppen a hátsó ajtót. Tori az. Azért fagytam így le, mert nem számítottam rá, és nagyon nem akarom, hogy meglásson.

Nem tervezek újra behúzni neki, de attól még nem áll szándékomban csevegni vele.

Már késő. Ridge nem ismeri fel, és kinyitja nekem az ajtót épp akkor, amikor Tori előttünk megy el. Amikor meglát, megtorpan.

A francba!

Megfogom Ridge kezét, és lassan kiszállok. Tori úgy néz rám, mint aki szellemet lát, de sajnos nem menekül fejvesztve előlem. Ehelyett az autóhoz viszi a kezében tartott bevásárlószatyrokat, leteszi őket a motorháztetőre, és felém fordul.

– Szia! – köszön.

Látom rajta, hogy beszélgetni akar, én meg képtelen vagyok bunkó módon faképnél hagyni. Ridge-re nézek.

– Menj csak fel, két perc múlva ott vagyok! – jelelem.

Ridge kettőnkre sandít, bólint, és követi Brennant fel a 182

lakásba.

Tori jól néz ki. Mindig is csinos volt. Azon kapom magam, hogy a copfomat igazgatom, és kisöpröm a kósza tincseket az arcomból.

– Ő a pasid? – kérdezi.

Felnézek a lépcső felé. Ridge éppen behátrál az ajtón, de közben aggódva figyel bennünket. Megnyugtató mosolyt küldök felé, mielőtt becsukja az ajtót, aztán a karomat keresztbe fonva visszafordulok Torihoz.

– Igen – felelem.

Tori szemében felismerés csillan.

– Ő az a srác az erkélyről, igaz? Akinek dalszövegeket írtál.

Hirtelen úgy érzem, azonnal falat kell emelnem a magánéletem köré, hogy megvédjem Toritól. Nem is értem, mit keresek itt. Csak úgy láttam, hogy nagyon beszélni akar velem, talán hogy végre lezárhassa magában a történteket.

Tori mögé nézek, ahol Hunter autójának hátsó és oldalsó ablakán ELADÓ felirat virít.

– Hunter eladja a kocsiját? – kérdezem.

– Igen – néz hátra Tori a válla fölött. – Valószínűleg beázhatott, vagy ilyesmi, mert egy ideje fura szag terjeng benne.

A szám elé kapom a tenyerem, hogy takarjam a mosolyomat. Amikor sikerül visszanyernem a komolyságom, leeresztem a kezem, és a retikülöm pántjára teszem.

– Sajnálom. Tudom, hogy imádja ezt a kocsit – mondom.

Tori mobilja megcsörren. Megnézi, ki az, aztán kissé oldalra fordulva felveszi. Olyan, mintha nem akarná, hogy halljam a beszélgetést.

– Mi az? – suttogja.

A hanghordozásából érződik, hogy idegesíti a hívó. Felnéz 183

a lakása felé.

– Még van egy kör bevásárlás, amit fel kell vinnem.

Mindjárt.

Kinyomja a telefont és a zsebébe csúsztatja, aztán az autóhoz megy, és összeszedi a csomagtartóról a megpakolt szatyrokat. Amikor minden megvan, mindkét kezében két-két zacskóval egyensúlyozva megáll előttem.

– Szóval, öhm… – Vesz egy nagy levegőt, és gyorsan ki is fújja. – Mit szólnál, ha egyszer meginnánk együtt egy kávét?

Jó lenne végre egy jót dumálni. Mesélhetnél az új barátodról.

Értetlenül meredek rá. Vajon miért gondolja, hogy én ebben benne lennék? Tisztában vagyok vele, hogy a Ridge-dzsel való barátságom egy rövid szakaszán én is Toriként viselkedtem, de bármilyen dühös voltam is Hunterre, és bárhogy haragudott is Maggie Ridge-re, kevés nagyobb árulás létezik a földön, mint amikor a legjobb barátod szúr hátba. Én Torival megosztottam az életemet, az otthonomat, az összes titkomat. De kiderült, hogy miközben együtt laktunk, ő napi szinten elárult engem.

Nem akarok kávézgatni, sőt most sem akarok beszélgetni vele, mintha mi sem történt volna. Tízszer akkora sebet ütött rajtam, mint Hunter valaha tudott volna.

Megrázom a fejem.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.

Hátulról megkerülöm a kocsiját, hogy ne kelljen elmennem mellette. Mielőtt felmennék a lépcsőn, visszanézek rá.

– Nagyon megbántottál, Tori. Jobban, mint Hunter valaha.

Ennek ellenére úgy gondolom, hogy jobbat érdemelsz egy olyan férfinál, aki nem segít neked felcipelni a bevásárlást.

Felszaladok a lépcsőn, minél messzebbre tőle, a büdös 184

kocsitól és a szomorú valóságtól, hogy még mindig nem talált rá a boldogságra. Ki tudja, talán nem is fog.

Bemegyek a lakásba. Brennan a kanapén ül a gitárjával.

Amikor meglát, Ridge szobája felé biccent a fejével. Ridge hason fekszik az ágyon, egy párnát ölelve. Odamegyek hozzá, de alszik. Tudom, hogy nehéz napja volt, ezért nem ébresztem fel. Hagyom, hadd pihenjen.

Mire visszamegyek a nappaliba, Brennan már az asztalnál pengeti az új dalt, amit Ridge-dzsel írtak. A konyhában töltök magamnak egy pohár bort. Ezzel ki is ürül az üveg. Bridgette-tel úgy megcsapoltuk a készleteket, hogy Ridge ezentúl kénytelen lesz a bort is tisztítószeres flakonban elrejteni.

– Sydney!

Brennanre nézek, aki az állát a gitárra támasztva néz vissza rám.

– Nagyon éhes vagyok. Csinálnál nekem egy grillsajtos szendót?

Elnevetem magam, de hamar rájövök, hogy nem viccel.

– Tényleg arra kérsz, hogy készítsek neked szendvicset?

– Hosszú napom volt, és nem tudok főzni. Ha itt vagyok, mindig Ridge etet.

– Jesszusom! Hány éves vagy? Tizenkettő?

– Cseréld fel a két számot, és megkapod a választ.

Elhúzom a szám, de azért kinyitom a frigót, és kiveszem belőle a sajtot.

– Nem hiszem el, hogy szendvicset sütök neked. Ezzel szembeköpök minden, nemi egyenjogúságért küzdő nőt.

– Csak akkor szeged meg a feminizmus elveit, ha a pasidat szolgálod ki. Egy barátnál belefér.

– Nem leszünk barátok, ha főznöm kell rád, valahányszor meglátogatod a bátyádat.

185

Brennan mosolyogva visszafordul a gitárjához, és egy dallamba kezd, amit még sosem hallottam.

A pengetés mellett énekel is:

Cheddar, svájci, provolone. Elszáll tőlük minden gond.

Sajt a kenyéren, csodás. Jobban kell, mint egy szopás.

Grillsajtos szenya,

Grillsajtos szenya,

Grillsajtos szenya, Sydney remekműve.

Blake-é, nem Ausztráliáé.

Nevetek az improvizációján, bár a dal elég szörnyű volt.

Szövegírásban viszont éppolyan tehetségesnek tűnik, mint a bátyja, csak valamiért elnyomja ezt a képességét.

Leteszi a gitárt az asztalra, a konyhapulthoz sétál, és leterít maga elé egy papírtörlőt. Úgy tűnik, ezzel ki is merült a hozzájárulása a vacsorához.

– Tényleg gondot okoz neked a dalszövegírás, vagy csak bűntudatból játszod meg?

– Miért lenne bűntudatom? – helyezkedik el Brennan a pultnál.

– Csak tippelek, de szerintem gyűlölöd, hogy te hallónak születtél, miközben ez Ridge-nek nem adatott meg, ezért úgy teszel, mintha nagyobb szükséged lenne rá, mint valójában van. Mindezt puszta szeretetből.

Megfordítom a serpenyőben a szendvicset. Brennan nem válaszol azonnal, ami elárulja, hogy az elevenébe találtam.

– Ridge is ezt gondolja? – kérdezi végül.

Felé fordulok.

186

– Nem hiszem. Szerintem szeret neked szövegeket írni.

Nem azt mondom, hogy mostantól ne játszd meg, hogy nem vagy legalább olyan jó szövegíró, mint ő. Mindössze jeleztem, hogy megértem, miért csinálod.

Brennan megkönnyebbülten mosolyog.

– Okos vagy, Sydney. Többre is vihetnéd az életben, mint hogy éhes pasiknak csinálsz szendvicseket.

Nevetve felemelem a szendvicsét a falapáttal, és a papírtörlőre csúsztatom.

– Igazad van. Fel is mondok.

Brennan éppen beleharap a kenyérbe, amikor nyílik a bejárati ajtó, és Bridgette csattog be zord ábrázattal, didibáros egyenruhában, zacskóval a kezében. Amikor meglát minket a konyhában, felém biccent, aztán bemegy a szobájába, és bevágja maga mögött az ajtót.

– Jól láttam, hogy biccentett neked? – ámuldozik Brennan.

– Ez egy szokatlanul kedves gesztus volt részéről. Máskor max. a középső ujját használja köszönésre. Már nem utál?

– Nem. Gyakorlatilag öribarik vagyunk.

Elkezdem rendbe szedni a konyhát, de Bridgette kikiabál nekem a fürdőből. Brennan felvont szemöldökkel, kissé aggódva néz rám. A fürdőhöz megyek, ahonnan hatalmas lárma szűrődik ki. Amikor benyitok, Bridgette a csuklómnál fogva beránt, becsapja az ajtót, és a mosdó felé fordulva beleszórja a szatyor tartalmát a kagylóba.

Elkerekedett szemmel nézem az öt bontatlan terhességi tesztet. Bridgette őrült módjára feltépi az egyik dobozt, egyet pedig felém hajít.

– Siess! – sürget. – Meg kell csinálnom, mielőtt totál kiborulok.

Kihúzza a tesztpálcát a dobozból, és már nyitja is a 187

következőt.

– Szerintem egy is megmutatja, terhes vagy-e – jegyzem meg, de Bridgette rázza a fejét.

– Biztosra kell mennem, különben nem leszek képes aludni, amíg legalább egy tucatszor meg nem jön.

Nálam van már két nyitott teszt, de még egy harmadikat is feltép. Elvesz egy fogmosópoharat a mosdókagyló mellől, kiöblíti, aztán letolt sorttal leül a vécére.

– Elolvastad egyáltalán a használati utasítást? Nem baj, hogy nem steril poharat használsz?

Mintha a falnak beszélnék. Belepisil a pohárba, majd az egészet felteszi a pultra.

– Dugd bele a teszteket! – utasít.

– Nem akarom – rázom a fejem a pisivel teli pohárra nézve.

Bridgette lehúzza a vécét, felveszi a sortját, és félrelök az útból. Mind az öt pálcát egyszerre a pohárba mártja, majd egy idő után kiveszi, és egy törülközőre fekteti őket.

Az egész olyan gyorsan történik, hogy időm sincs belegondolni a helyzetbe. Nehéz feldolgozni, hogy most derül ki, Bridgette anya lesz-e, Warren meg apa.

– Akar bármelyikőtök is gyereket? – kérdezem.

Bridgette úgy rázza a fejét, hogy majd leesik a nyakáról.

– Rohadtul nem. Ha terhes vagyok, neked adom.

Nekem nem kell. Egy Warren és Bridgette génjeiből összerakott kölyök maga lehet a pokol.

– Bridgette! – üvölti kintről Warren.

Csapódik a bejárati ajtó, amitől Bridgette összerezzen.

Amikor a fürdőajtó kivágódik, hirtelen úgy érzem, nekem már nincs itt keresnivalóm.

– Nem küldhetsz nekem ilyen üzenetet a tanulócsoport 188

közepén, hogy aztán ne vedd fel, amikor hívni próbállak.

Warren… egy tanulócsoportban? Hangosan felnevetek, amivel magamra vonom a figyelmüket.

– Bocs, csak nem tudom elképzelni Warrent egy tanulócsoportban.

– Kötelező csoportmunka – forgatja a szemét Warren, majd Bridgette-re néz. – Miért gondolod, hogy terhes vagy? Szeded a gyógyszert.

– Az uborka miatt – vágja rá Bridgette, mintha ez értelmes magyarázat lenne. – Ma este lenyúltam három savanyú uborkát az egyik vendég tányérjáról. Mindig is utáltam a savanyúságot, most meg másra sem tudok gondolni.

Visszafordul a tesztpálcák felé. Felemel egyet, de még korai leolvasni az eredményt.

– Uborka? – hüledezik Warren. – Jesszusom, azt hittem, valami komolyabb. Baszki, csak megkívántál egy savanyú ubit!

Warren az uborkán van fennakadva, én viszont még mindig azon kattogok, hogy tanulócsoportba jár.

– Mikor diplomázol? – kérdezem.

– Két hónap múlva.

– Helyes – szól közbe Bridgette. – Mert ha terhes vagyok, szerezned kell valami pénzes melót, hogy felneveld a gyereket.

– Nem vagy terhes – grimaszol Warren. – Csak megkívántad a savanyút. Túlreagálod.

A vitájukat hallgatva fogadalmat teszek magamnak, hogy Ridge és én ezentúl duplán védekezünk. Mindig rendesen szedem a gyógyszert, de volt egy-két alkalom, amikor nem használtunk gumit. Na, ennek most vége.

Bridgette felveszi az egyik tesztet, és a homlokához kapja a 189

kezét.

– Ó, baszki!

Megfordul, és Warrenhez vágja a pálcát. Warren bénázva próbálja elkapni, de az arcába csapódik.

– Pozitív? – kérdezem.

Bridgette bólint, és megdörzsöli az arcát.

– Ott a vonal. Basszus, basszus, basszus! Ott egy hosszú, sötét vonal! A francba!

Megnézem az egyik dobozt.

– A vonal csak azt jelenti, hogy működik a teszt. Nem azt, hogy terhes vagy.

Warren a két ujja közé csippentve felemeli a pálcát, és visszaejti a törülközőre.

– Ez pisis – fintorog.

– Nem mondod! – forgatja a szemét Bridgette. – Ez egy terhességi teszt, te zseni.

– Hozzám vágtad! Tiszta pisi a képem.

Fog egy kéztörlőt, és megnedvesíti a csap alatt.

– Nem vagy terhes – nyugtatom meg Bridgette-et. – Nem jelent meg a pluszjel.

Bridgette felkap egy másik tesztet, és a pultnak dőlve tanulmányozni kezdi.

– Gondolod?

Ő is elolvassa a dobozon álló használati utasítást, megkönnyebbülten felsóhajt, és a maradék vizeletet a mosdókagylóba borítja.

– Miért nem a vécébe öntöd? – kérdezi undorral Warren, a srác, aki nemrég megette a sajtot, amivel Bridgette korábban mosakodni próbált.

– Nem tudom – mered Bridgette a mosdókagylóra.

Megnyitja a csapot, és leöblíti a pisicseppeket. –

190

Bepánikoltam. Nem gondoltam át.

Warren elmegy mellettem. Átöleli Bridgette-et, felemeli a fejét, és gyengéden kisimít egy hajtincset az arcából.

– Nyugi, nem foglak teherbe ejteni. Ez után a nagy ijedség után mindig jól becsomagolom majd a Jimmy Choomat.

Már kifelé tartok a fürdőből, hogy kettesben hagyjam őket, amikor meghallom, hogy Warren Jimmy Choonak nevezi a farkát. Azonnal megtorpanok, és sarkon fordulok.

– Jimmy Choo?

– Igen, így hívjuk – néz rám vissza Warren a tükörből. –

Ridge farkának nincs valami menő beceneve?

– Menő? A Jimmy Choo egy dizájnercipő-márka.

– Dehogyis! – tiltakozik Warren. – Az egy különleges kubai szivar, ugye, Bridgette? – néz a barátnőjére, megerősítést várva. – Te nevezted el így.

Bridgette próbálja nem elröhögni magát, de kirobban belőle. Kirohan a nappaliba. Warren a nyomában.

– Azt mondtad, a Jimmy Choo egy hatalmas szivar!

Mindketten a kanapén landolnak, ahol Warren Bridgette fölé kerekedik, és nevetve hemperegnek. Most először látom őket gyengédnek egymással.

Furcsa, hogy pont a terhességpara tudja így összehozni őket.

Warren puszit nyom Bridgette arcára.

– Holnap megünnepeljük a jó hírt egy reggelivel – ül fel, és ránk néz Brennannel. – Mindenki a vendégem.

Bridgette letolja magáról Warrent, és feláll.

– Csak ha fel tudok kelni – mondja, és elindul a szobájuk felé.

Warren követi.

– Ha rajtam múlik, le sem fekszel, kisanyám – rikkantja, és 191

becsukja maguk mögött az ajtót.

Brennanre nézek, aki az ajtóról rám irányítja a tekintetét.

Mindketten megrázzuk a fejünket.

– Hazamegyek – jelenti ki Brennan. Beteszi a tokba a gitárját, felkapja a kulcsait, és elindul az ajtó felé. – Kösz a szendvicset, Sydney. Bocs, hogy ilyen elkényeztetett kölyök vagyok, de csakis Ridge tehet róla. Túlságosan jól gondoskodott rólam.

– Jó tudni. Ha ő kényeztetett így el, akkor nem fogja elvárni, hogy szendvicseket csináljak neki, és nem kell szakítanom vele.

Brennan nevet.

– Légyszi, ne hagyd el! Talán te vagy az első, aki megkönnyíti Ridge életét.

Miután becsukja maga mögött az ajtót, önkéntelenül is mosolyra húzódik a szám. Nem volt kötelező bármi kedveset mondania, de a tény, hogy mégis megtette, arra utal, hogy Brennan és Ridge jobban hasonlítanak egymásra, mint hittem. Mindkettőben megvan a gondoskodás ösztöne.

Miközben bezárom a bejárati ajtót, a hátam mögül hangos puffogás hallatszik. Megfordulok, és csendben figyelem, honnan jöhet.

Warren és Bridgette hálójából.

Jesszusom! Pfuj! Pfuj, pfuj, pfuj!

Berohanok Ridge szobájába, és bemászok mellé az ágyba.

Nem akartam itt tölteni az éjszakát. Van egy rakás házim, amit nem fejeztem be a hétvégén, és muszáj lenne pár órát otthon lennem egyedül, hogy bepótoljam a lemaradásaimat.

Ridge mellett egyszerűen képtelen vagyok a feladataimra koncentrálni.

– Syd – fordul velem szembe Ridge. A szeme csukva van, és 192

ahogy látom, alszik. – Ne… ne félj… a csirke.

Az utolsó szót jeleli.

Beszél és jelel álmában. Elmosolyodom a kótyagos butaságán. Vajon már azelőtt is beszélt álmában, mielőtt tudatosan verbalizálni kezdett? Vagy ez valami új?

Megpuszilom az arcát, és a karját magamra fonva hozzásimulok. Várom, hogy újra megszólaljon, de hiába. Már csak alszik.

* * *

Hétkor felébredtem, de Ridge még mindig aludt. Valamikor az éjszaka közepén felkelt, hogy levegye a nadrágját és a cipőjét, de utána rögtön visszabújt az ágyba.

Éppen kávét készültem főzni, amikor Warren kijött a szobájából, és leállított.

– Elviszlek reggelizni, nem emlékszel?

Bement Ridge-hez, aki közölte vele, hogy még aludna vagy két órát.

– Hagyjuk pihenni! Gyorsan felöltözöm, és mehetünk –

mondtam Warrennek, de leintett.

Állítólag a hely, ahová megyünk, kimondottan pizsamás vendégekre szakosodott. Gőzöm sincs, hová vihet.

Bridgette-nek nem volt kedve felkelni, így Warrennel kettesben megyünk pizsiben megünnepelni Bridgette negatív terhességi tesztjét. Bridgette nélkül.

Á, kicsit sem fura!

– Ez valami új étterem, azért nem hallottam róla? –

kérdezem Warrent.

Az előbb a Rohanó Reggelizőt említette, de nem cseng ismerősen a név.

193

– Nem étterembe megyünk.

Gyanakodva méregetem az anyósülésről, ahogy behajt egy hotel parkolójába, és az épület oldalához gurul.

– Várj itt! – ugrik ki a kocsiból.

A slusszkulcsot magával viszi.

Figyelem, ahogy odamegy a hotel oldalajtajához, és ott megáll. Üzenni kezdek Ridge-nek, hogy megkérdezzem, mibe keveredtem, de mielőtt befejezhetném, egy üzletember külsejű fazon lép ki az épületből. Észre sem veszi Warrent, aki megragadja a kilincset, hogy az ajtó ne tudjon visszacsukódni, és int, hogy menjek. A fejemet csóválva követem a szállodába. Most esett le, miért kellett pizsiben jönnöm: úgy kell tennünk, mintha vendégek lennénk.

– Te szórakozol velem? Belógunk ingyenreggelire?

Warren rám mosolyog.

– Ez nem egy átlagos ingyenreggeli, Sydney. Itt Texas alakú gofrit adnak.

Őrület, hogy nála ezt jelenti a meghívás.

– Akkor is lopás – suttogom, miközben belépünk az étkezőbe.

Warren felém nyújt egy tányért, és magának is vesz egyet.

– Lehet. De te nem vagy bűnös, mert én hoztalak ide.

Szedünk magunknak kaját, és leülünk az ablak mellé egy olyan pontra, amire nem látni rá a recepciós pulttól. Az első

tíz percben Warren az iskoláról mesél, mivel a tanulócsoportos

szövegével

erősen

felkeltette

a

kíváncsiságomat. A következő izgalmas, sőt megdöbbentő

infó, hogy menedzsment szakirányt választott. Nehezen tudom elképzelni vezetői pozícióban, bár tény, hogy a Cédrus Hangjai ügyeit elég jól intézi.

Attól tartok, kissé alábecsültem őt. Dolgozik, iskolába jár 194

nappali tagozaton, menedzsel egy sikeres helyi együttest, és mindemellett a maga módján boldoggá teszi Bridgette-et.

Talán a pornófüggősége és a krónikus rendetlensége miatt hittem, hogy nem több egy éretlen kölyöknél.

Amikor végzünk a reggelivel, Warren visszamegy a svédasztalhoz, és megpakol egy tálcát muffinnal és dobozos gyümölcslével.

– Ridge-nek és Bridgette-nek – magyarázza, miközben szalvétát terít a sütikre.

– Milyen gyakran jársz ide? – kérdezem. – Úgy látom, tökélyre fejlesztetted a kajalopás művészetét.

– Nem olyan gyakran. Van néhány törzshelyem a városban, de sűrűn váltogatom őket. Nem szabad felkelteni a recepciósok gyanúját.

Nevetek, és felhörpintem a maradék narancslémet.

– Ridge sosem jön velem. Tudod, milyen: próbál mindig a jó úton járni. Maggie-t viszont sikerült párszor elrángatnom.

Tetszett neki a lebukás izgalma. Egyébként miatta hívom ezeket „rohanó reggelizőnek”. Egyszer gyorsan le kellett lépnünk egy helyről, mert a recepciós körbejárt, és összevetette a szobaszámokat a vendégek nevével.

Maggie nevét hallva lesütöm a szemem. Nem akarok arról hallani, milyen jó barátok. Nem mintha gondom lenne vele, csak nem akarok hallani róla, és kész. Főleg ilyen korán reggel.

Warren valószínűleg olvas a gondolataimban, mert előrehajol, keresztbe fonja a karját az asztalon, és oldalra döntött fejjel rám néz.

– Téged nagyon zavar a barátságunk Maggie-vel, igaz?

– Nem annyira, mint gondolod – rázom a fejem. – Inkább az zavar, hogy Ridge ennyit stresszel miatta.

195

– Hát, akkor képzeld bele magad Maggie helyzetébe!

Vágok egy grimaszt. Nyilván Maggie sem boldog ettől az egésztől, de csak mert az ő helyzete rosszabb az enyémnél, még nekem is van jogom aggódni.

– Már mondtam Ridge-nek, csak egy kis időre van szükségem, hogy hozzászokjak a helyzethez.

Warren halkan felnevet.

– Akkor jobb lesz, ha csipkeded magad, mert már egyszer figyelmeztettelek, hogy Ridge sosem fogja elhagyni őt.

Tisztán emlékszem arra az estére, kár felemlegetnie.

Ridge-dzsel éppen megöleltük egymást az előszobában, amikor Warren belépett a lakásba. Nem tetszett neki, amit látott, mert Ridge akkor még Maggie-vel járt. Ridge nem vette észre, hogy nem vagyunk egyedül, de mielőtt Warren bement a szobájába, még gyorsan tudatta velem a véleményét. Szó szerint ezekkel a szavakkal: „Ezt csak egyszer mondom el, úgyhogy jól figyelj! Sosem fogja elhagyni őt, Sydney.”

Hátradőlök a székben. Automatikusan védekező

üzemmódba kapcsolok, mint mindig, amikor Warren rólam és Ridge-ről beszél. Állandóan túlfeszíti a húrt, miközben Ridge és Maggie barátságával kapcsolatban több mint megértő.

– Tényleg figyelmeztettél – bólintok. – De tévedtél, mert végül szakítottak.

Warren feláll, és elkezdi összeszedni a szemetet az asztalról.

– Persze, szakítottak – von vállat. – De én egy szóval sem mondtam, hogy örökre együtt maradnak, csak azt, hogy Ridge sosem fogja elhagyni őt. És ezt továbbra is tartom. Szóval győzködheted magad, hogy idővel megszokod a gondolatot, hogy Maggie mindig is jelen lesz Ridge életében, de van egy 196

jobb megoldás: emlékeztesd magad, hogy ezt már tudtad.

Jóval a kapcsolatotok kezdete előtt tudtad.

Megrökönyödve nézem, ahogy kidobja a szemetet, aztán visszaül az asztalhoz. Néha elfelejtem, mekkora seggfej tud lenni mindenkivel. Elismétlem magamban a szavait, de ezúttal teljesen más jelentést nyernek, mint korábban.

„Sosem fogja elhagyni őt, Sydney.”

Mindeddig úgy értelmeztem, hogy Ridge sosem fog szakítani Maggie-vel, miközben Warren arra utalt, hogy Maggie mindig Ridge életének része marad.

– Tudod, mi az egyetlen, ami egy kicsit megkönnyíthetné ezt a helyzetet? – kérdezi Warren.

Megrázom a fejem. Már semmiben sem vagyok biztos.

– Te – néz rám.

Tessék?

– Én? Mit tehetnék én? Ha nem vetted volna észre, keményen dolgoztam rajta, hogy egy istenverte szent türelmével kezeljem a szitut.

Warren bólint.

– Nem is a türelmeddel van a gond – hajol előre. –

Türelmes voltál, de elmaradt a bocsánatkérés. Van egy lány, aki fontos helyet foglal el Ridge életében, és akit te nagyon megbántottál. És bár a lány állítja, hogy nem hibáztat téged, mégis bocsánatkéréssel tartozol neki. A bocsánatkérés nem azért fontos, mert a másik megköveteli, hanem az elkövetett bűn miatt. – Az asztalra csap, mint aki befejezettnek tekinti a beszélgetést, feláll, és felveszi a Ridge és Bridgette számára összecsomagolt reggelivel megpakolt tálcát.

Összeszorul a gyomrom a gondolattól, hogy a történtek után szembe kell néznem Maggie-vel. És bár nem tehetek a rengeteg feszültségről, ami az évek során felgyűlt közöttük 197

Ridge-dzsel, van valami, amiért vállalnom kell a felelősséget.

Egy kis időre Torivá váltam, és ezért egyszer sem próbáltam bocsánatot kérni.

– Na gyere! – ránt fel Warren a székről és ki a merengésből. – Nagyobb bajok is vannak a világban, mint hogy egy áldott jószívű pasival vert meg a sors.

* * *

Hazafelé szótlanul ülök a kocsiban. Warren meg sem próbál beszélgetni velem. Amikor visszaérünk a lakásukba, Ridge még mindig alszik. Írok neki egy üzenetet, és odakészítem a feje mellé az ágyra.

Nem akartalak felébreszteni, mert szükséged van a pihenésre.

Rengeteg pótolnivaló házim van mára, de holnap este átjöhetek munka után.

Szeretlek:

Sydney

Rossz érzés hazudni neki, mert nem a házi miatt hagyom itt. Hazamegyek átöltözni.

Ez az út San Antonióba már régóta esedékes.

198

18.

Maggie

Az anyám drámai alkat volt. Minden körülötte forgott, még az is, ami nem róla szólt. Az a fajta ember volt, aki a hozzá közelállók minden tragédiáját magára vetítette, hogy a sajátjaként tálalhassa. El lehet képzelni, mekkora fegyver került a kezébe egy cisztás fibrózisos gyerekkel. Ez volt az ő

nagy lehetősége – lépten-nyomon sajnáltathatta magát a sorscsapás miatt, ami velem érte. A betegségem egy idő után számára nagyobb probléma lett, mint nekem.

De ez nem tartott sokáig, mert hároméves koromban elvállalt a cégénél egy ideiglenes kiküldetést Párizsba. Engem a nagyszüleimnél hagyott, mert Franciaország „túl hideg” lett volna nekem, neki pedig „túl nehéz” lett volna egy idegen országban boldogulni egy beteg gyerekkel. Az apám sosem volt az életem része, ő tehát nem jöhetett szóba gondviselőként. Anya megígérte, hogy egy nap magával visz Párizsba, és ott élhetek vele.

A nagyszüleim későn vállalták anyát, aki szintén a harmincas évei végén szült engem, ezért hamar eljött az idő, amikor a nagyiék már magukról is nehezen tudtak gondoskodni, nemhogy egy gyerekről. Anya átmeneti munkája időközben állandóvá vált, és valahányszor 199

hazalátogatott, mindig megígérte, hogy vele élhetek, ha a körülmények alkalmasak lesznek. De a karácsonyi szünet végén, újév napján mindig nélkülem ment vissza Párizsba.

Talán tényleg úgy tervezte, hogy magával visz, de miután két hetet eltöltött velem a nagyiéknál, mindig rájött, mekkora teher lennék neki. Egy ideig azt hittem, azért hagyott el, mert nem szeret, de kilencéves koromban rájöttem, hogy nem velem van baja, hanem a betegségemmel.

Egyik évben a fejembe vettem, hogy ha meggyőzöm, hogy tudok gondoskodni magamról, és nincs szükségem a segítségére, talán végre elvisz Párizsba, és együtt lehetünk. Az ünnepek előtti hetekben rettentően óvatos voltam.

Marékszámra faltam a vitaminokat, hogy el ne kapjak valami takonykórt az osztálytársaimtól. Kétszer annyit használtam a mellényt, mint máskor. Minden éjjel legalább nyolc órát aludtam. Austinban évek óta először havazott, de én ki sem dugtam az orrom, nehogy megfázzak, és kórházba kerüljek anya látogatása alatt.

Amikor megérkezett a karácsony előtti héten, vigyáztam, nehogy elköhintsem magam előtte, és a gyógyszereimet is úgy vettem be, hogy ne lássa. Mindent megtettem, hogy olyan életerős, egészséges gyereknek tűnjek, amilyenre mindig is vágyott, és akit egyszerűen muszáj magával vinnie Franciaországba. De ez nem történt meg, mert karácsony reggel kihallgattam, ahogy a nagyival veszekszik. Nagyi megkérte anyámat, hogy költözzön vissza az Államokba, mert aggódott, hogy egyedül maradok, ha ők meghalnak.

– Mi lesz Maggie-vel, ha mi már nem leszünk? Ki vigyáz rá? Haza kell jönnöd, és szorosabb kapcsolatot kialakítanod a lányoddal.

Sosem felejtem el anyám válaszát:

200

– Olyasmi miatt aggódsz, ami sosem fog megtörténni, anya.

Maggie-t előbb legyűri a betegsége, mint titeket az öregség.

Ezt hallva teljesen összetörtem. Berohantam a szobámba, és onnantól fogva nem beszéltem vele. Soha többé. Karácsony másnapján elutazott.

Onnantól fogva nagyjából kikopott az életemből. Úgy havonta egyszer felhívta a nagyit, de többet nem jött haza az ünnepekre, mert nem akartam látni. Tizennégy éves voltam, amikor meghalt. Éppen Franciaországból utazott Brüsszelbe, és a vonaton szívrohamot kapott. A többi utas észre sem vette, hogy már nem él, csak Brüsszel után három megállóval tűnt fel valakinek.

Amikor megtudtam, bezárkóztam a szobámba, és sírtam.

De nem a halála fájt, hanem hogy a drámai természete ellenére arra sosem vette a fáradságot, hogy valami nagyszabású gesztus keretében bocsánatot kérjen tőlem.

Talán könnyebb volt neki nélkülem úgy, hogy dühös voltam rá, mint amikor még hiányzott nekem.

Két évvel később nagyi is meghalt. Az volt a legnagyobb csapás, amit valaha el kellett viselnem. Szerintem még mindig nem dolgoztam fel teljesen a hiányát. Jobban szeretett, mint bárki, és vele együtt a szeretetet is elveszítettem.

És most a nagyapám – a másik ember, aki felnevelt – a romló egészsége miatt hospice-házba került. Jelenleg olyan súlyos tüdőgyulladása van, amivel a legyengült teste már nem bír harcba szállni. Bármelyik pillanatban meghalhat, én pedig a cisztás fibrózis miatt nem mehetek be hozzá elbúcsúzni. Valószínűleg még a héten itt hagy engem, és akkor beigazolódik a nagyi félelme: teljesen magamra maradok.

201

Úgy tűnik, anyám tévedett a jövőmmel kapcsolatban.

Mindnyájukat túlélem.

Tudom, hogy az anyámmal való kapcsolatom mindenre rányomja a bélyegét. Nehéz elhinnem, hogy a betegségem ellenére bárki is szeretni tud, amikor még a saját anyám sem volt képes rá.

Ridge viszont szeretett. Ő tényleg elköteleződött mellettem, de talán éppen ez volt a gond. A betegségem nélkül nem maradtunk volna együtt ilyen sokáig. Túlságosan különbözőek vagyunk. Szóval úgy tűnik, bárhogy viszonyulnak is hozzám az emberek – önző módon nem törődnek velem, vagy túlzott önzetlenségükben mellettem maradnak –, én így is, úgy is neheztelek rájuk. Mert ez a betegség elpusztított belőlem egy darabot.

Reggelente ezzel kelek, napközben erre gondolok, lefekvéskor ez jár az eszemben. Néha még rémálmaim is vannak róla. Hiába hangoztatom, hogy nem a betegségem határoz meg, valahogy időközben mégis bekebelezett.

Vannak napok, amikor sikerül átmenetileg kitörnöm a bűvköréből, de az idő nagy részében nincs ilyen szerencsém.

Ezért sem akartam összeköltözni Ridge-dzsel. Magamnak és neki is bemesélhetem, hogy a függetlenségemet féltettem, de valójában csak nem akartam, hogy megismerje a sötét oldalamat. Azt, amelyik harc helyett inkább feladja a csatát, amelyik elutasít ahelyett, hogy elfogadna. Azt, amelyik szeretné méltósággal viselni a helyzetet, de valójában megveti minden pillanatát.

Biztosra veszem, hogy mindenki, aki napi szinten az életéért küzd, egyszer-egyszer mélypontra kerül. Csakhogy nálam ez az egyszer-egyszer az utóbbi időben állandó állapottá vált.

202

Bárcsak visszaforgathatnám az időt keddre! A kedd fantasztikus volt.

Aznap úgy ébredtem, hogy meghódítom a világot, és estére nagyjából sikerült is.

Aztán jött a szerda reggel, amikor túlreagáltam a dolgot Jake-kel, és elküldtem. Pénteken aztán félretettem a büszkeségemet, de végül kórházban kötöttem ki teljes megalázottságban. Végül jött a péntek este. Másra sem vágytam, mint hogy magam mögött hagyjam az elmúlt napok hullámvasútját, de a veszekedésem Ridge-dzsel újabb mélypontra taszított.

És ha a péntek este volt a mélypont, a szombat reggel maga volt a feneketlen szakadék.

Vagy talán a ma. Nem is tudom. Nincs különbség.

Még az iskolára sem tudok koncentrálni, pedig már csak két hónap van vissza belőle. Lehet, hogy Ridge-nek igaza van: keményen dolgoztam a diplomámért, hogy utána elkezdhessem a doktori képzést, csak hogy úgy érezzem, elértem valamit. Ehelyett másra is fordíthattam volna az energiámat: például szerezhettem volna barátokat, vagy felépíthettem volna egy tartalmasabb életet, ami nem csak a tanulás és a betegség körül forog.

Mindennel, amit elértem, csak magamnak bizonyítottam.

A végén nem marad majd másom, csak egy diplomám, ami rajtam kívül senkinek sem számít.

Jó lenne egy varázspirula, ami minden gondomat egy csapásra megoldja. Ha Warrenen múlna, a pirula valószínűleg bocsánatkérés formájában érkezne. Ma reggel üzenetet küldött, amiben megkövetett, amiért trükkel rángatta el hozzám Ridge-t, de aztán gyorsan letolt az ágyból posztolt kép miatt, és leszögezte, hogy bocsánatot kéne 203

kérnem miatta.

Nem válaszoltam, mert ma reggel nem voltam Igazságosztó Warren-hangulatban. Esküszöm, valahányszor gyűrődés keletkezik az életünk vásznán, ő megjelenik a vasalójával, hogy elsimítsa a ráncokat, akkor is, ha közben mindannyiunkat megéget. Olyan, mint a savanyú cukor –

előbb savanyú, aztán édes. Vagy fordítva. Nála nincs középút.

Mindig brutálisan őszinte, ami néha baromi terhessé tud válni.

Viszont van ennek jó oldala is: sosem kellett azon agyalnom, mit gondol, és nem kellett amiatt aggódnom, hogy megbántom. Ő sebezhetetlen, csak az a baj, hogy azt hiszi, mindenki más is az. Bármilyen fontos is számomra, a ma reggeli SMS-ére nem tudtam érdemben reagálni, így csak ennyit írtam:

Még nem akarok beszélni róla. Holnap jelentkezem.

Féltem, hogy ha nem válaszolok, a végén még megjelenik az ajtómban, hogy lássa, élek-e még. Csakis ezért üzentem vissza neki.

De… úgy tűnik, nem elégedett meg ennyivel. Ugyanis csöngetnek. Bár elég kicsi a valószínűsége, hogy ő az. Inkább a főbérlőmre tippelek. Amióta néhány hónapja közöltem vele, hogy hamarosan visszaköltözöm Austinba a doktori képzés miatt, minden vasárnap hoz nekem egy banánkenyeret.

Szerintem csak ellenőrizni akarja, itt vagyok-e még, és nem vertem-e szét a házat, de nekem édes mindegy, hogy a kedvesség vagy a kíváncsiság hajtja. A sütije így is, úgy is isteni.

Erőltetett mosollyal ajtót nyitok, de hamar leolvad az 204

arcomról. Nem banánkenyér érkezett.

Hanem Sydney.

Nem értem, mi történik. Mögé kukkantok, hogy Ridge-dzsel jött-e, de senkit sem látok. Ridge kocsija sincs itt.

Értetlenül meredek Sydney-re.

– Csak én vagyok – mondja.

Miért jönne ide egyedül? Végigmérem tetőtől talpig. Sima farmer, póló, strandpapucs, sűrű szőke haja egyszerű copfba fogva. Nem tudom, mit keres itt, de egy átlagos barátnő ennél sokkal puccosabban mutatkozna a pasija excsaja előtt, még akkor is, ha csak egy kis cukrot jön kölcsönkérni. A nők szeretik féltékennyé tenni a vetélytársakat, főleg azokat, akik lefeküdtek a párjukkal. A legtöbben ilyenkor dögös ruhában, hibátlan sminkkel és belőtt frizurával jelennének meg.

A látogatása akkora sokként ér, hogy kis híján bevágom előtte az ajtót, de mivel látom, hogy nyilvánvalóan nem az irigységemre hajt, hátralépek és beinvitálom.

Csak egy oka lehet annak, hogy itt van.

– Az Instagram-poszt miatt jöttél? – kérdezem.

Mi másért? Még sosem járt nálam korábban. Azóta nem is beszéltünk, hogy elolvastam az üzeneteiket.

Sydney a fejét rázza, és körbehordozza tekintetét a nappalimon. Nem tűnik idegesnek, de olyan óvatosan lép be a házamba, hogy szinte már sebezhetőnek látszik. Vajon Ridge tudja, hogy itt van? Ő nem az a fajta srác, aki hagyja, hogy a barátnője vívja meg helyette a csatáit. Sydney pedig nem tűnik olyan típusnak, aki ebbe belemenne.

Csak egy lehetőség maradt: a saját csatáját jött megvívni.

– Bocs, hogy így bejelentés nélkül rád törtem – vág bele. –

Üzenhettem volna, de féltem, hogy elhajtasz.

Igaza van, de ezt nem vallom be hangosan. Egy darabig 205

szótlanul nézem, aztán megfordulok, és kimegyek a konyhába.

– Kérsz valamit inni? – pillantok vissza rá.

Bólint.

– Vizet, légy szíves.

Kiveszek két üveget a hűtőből, és az étkezőasztalhoz intem Sydney-t. Van egy olyan érzésem, hogy ez a beszélgetés inkább asztalt kíván, mint kanapét. Leülünk egymással szemben. Sydney leteszi maga mellé a mobilját és a kulcscsomóját, felbontja a vizet, belekortyol, majd az üveget markolva előrehajol az asztal fölött.

– Mit keresel itt? – kérdezem.

Nem terveztem ennyire ridegen szólni hozzá, de nagyon furcsa ez a szitu.

Sydney megnedvesíti az ajkát. Most már idegesnek látszik.

– Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek – feleli tárgyilagosan.

Összehúzott szemmel méregetve próbálom megérteni a dolgot. Egész éjjel a pasijával veszekszem, aztán egy önző, hülye pillanatomban kiteszek róla egy képet az Instára, erre idejön bocsánatot kérni tőlem? Hol a csapda?

– Miért?

Mély lélegzetet vesz, de közben végig a szemembe néz.

– Mert megcsókoltam Ridge-t, pedig tudtam, hogy veled jár. Sosem mondtam el neked, mennyire sajnálom. Szemét húzás volt.

Megrázom a fejem. Még mindig nem értem, miért vezetett el idáig egy teljesen szükségtelen bocsánatkérés miatt.

– Sosem vártam tőled ilyesmit, Sydney. Nem te voltál a párom, hanem Ridge.

Sydney szája kissé megrándul. Nyilván megkönnyebbült, 206

hogy nem gyűlölöm, de azért érzi, hogy a megkönnyebbült mosoly nem illene az alkalomhoz. Bólint egyet.

– Akkor is. Nem ezt érdemelted. Tudom, milyen érzés, amikor elárul az, akit szeretsz. Én egyszer behúztam egy lánynak, aki lefeküdt a pasimmal, te meg még csak nem is kiabáltál velem, amiért beleszerettem a tiédbe.

Értékelem az észrevételt.

– Nem is tudtam, kire haragudjak, miután elolvastam az üzeneteiteket – vallom be. – Mindketten keményen próbáltatok helyesen cselekedni. Az alapján, amit Ridge mesélt, az előző kapcsolatodban történtek merőben különböztek attól, ami Ridge és közted zajlott. A barátnőd és a pasid kicsit sem foglalkoztak az érzéseiddel, amikor összejöttek, te és Ridge viszont végig engem próbáltatok védeni.

Sydney bólint.

– Nagyon fontos vagy neki – mondja szinte suttogva. – Még most is rengeteget aggódik miattad.

Megint belekortyol a vizébe.

A vallomását hallva még jobban bánom, ami a hétvégén történt Ridge-dzsel. Tudom, hogy aggódik miattam, és úgy érzem, az én hibám, hogy még mindig aggódnia kell.

Nemcsak azért, mert nem vigyázok úgy magamra, ahogy elvárná, hanem mert én raktam rá annak idején ezt a terhet.

Belementem vele egy kapcsolatba, holott tudtam, hogy ha szakítunk, sem tud majd teljesen elhagyni, mert ahhoz túl jó ember. Az adott helyzetben képtelen lenne tiszta lelkiismerettel hátat fordítani nekem. És ez most már Sydney-t is érinti. Tudja, hogy nem fog megszabadulni tőlem, amíg végleg véget nem vetek a barátságomnak Ridge-dzsel. De képtelenség teljesen kitörölni engem a képről, amíg van egy 207

közös barátunk.

Előrehajolok és keresztbe fonom a karomat az asztalon.

Meredten bámulom a pólóm ujját, miközben babrálok vele.

– Ezért vagy itt? – pillantok fel Sydney-re. – Meg akarsz kérni, hogy tűnjek el Ridge életéből?

Várom, hogy bólintson, mert rátapintottam, miért kellett Austinból idebumliznia. Nyilván tisztára akarta mosni a lelkiismeretét, mielőtt udvariasan figyelmeztet, hogy többet ne keressem a pasiját. De nem bólint. Nem is rázza a fejét.

Csak néz rám szótlanul, mint aki próbál valami nem túl sértő

választ kitalálni.

– Ridge aggódni fog miattad, akár része vagy az életének, akár nem. Azért jöttem, hogy lássam, jól vagy-e. És ha nem, tudni akartam, tehetek-e valamit érted. Mert ha te jól vagy, Ridge-nek nem kell annyit aggódnia, és akkor nekem sem kell aggódnom miatta.

Fogalmam sincs, mit mondjak erre. Abban sem vagyok biztos, hogy meg kéne sértődnöm a vallomásán. Itt van – de nem miattam, hanem Ridge miatt. Az egyik felem elküldené, a másik viszont megkönnyebbült. Ha megjátszotta volna, hogy én érdeklem, nem hittem volna neki. Ebből a szempontból kicsit úgy viselkedik, mint Warren: őszinte, bár a kendőzetlen igazság néha fáj.

Sydney mélyet sóhajt.

– Sokszor próbáltam beleképzelni magam a helyzetedbe.

Azon gondolkodtam, mit csinálnék másképp a helyedben. –

Nem néz rám, miközben beszél. A vizespalack címkéjét kapargatja. – Talán jobban törődnék az egészségemmel, és nem hoznék felelőtlen döntéseket, például, hogy engedély nélkül megszököm a kórházból. De én könnyen beszélek, mert nem rólam van szó. El sem tudom képzelni, min mész 208

keresztül. Nem tudom, milyen érzés marokszámra szedni a gyógyszereket nap mint nap, vagy milyen lehet többet járni vizsgálatokra, mint a saját szüleimhez. Nekem nem kell a bacilusok miatt aggódnom, valahányszor kiteszem a lábamat a házból, vagy ha valaki hozzám ér. Nem kell minden programomat a kezelések köré tervezni a puszta lélegzésért.

Nem kell minden, az életemmel kapcsolatos döntést abban a tudatban meghoznom, hogy a következő évtizedben meghalhatok. És azt sincs jogom mondani, hogy ha a helyedben lennék, én nem hibáztatnám Ridge-t, amiért túlságosan törődik velem. Mert hozzám kizárólag a szeretete köti, nincs más oka, hogy velem legyen. Éppen ezért megértem, miért nehezteltél rá. Próbált megvédeni, de te azt akartad, hogy ne vegyen tudomást a betegségedről, hogy neked se kelljen.

Amikor végre felnéz, mintha könnyek csillognának a szemében.

– Tudom, hogy alig ismerlek, de biztos vagyok benne, hogy Ridge nem lenne ilyen zaklatott, ha nem látna benned milliónyi jó tulajdonságot. Remélem, ezek közül az egyik az, hogy félre tudod tenni a büszkeségedet, és rájössz, hogy bocsánatkéréssel tartozol neki azért, ahogy szombaton kiborítottad. Megérdemel ennyit azok után, hogy annyira szeretett téged.

Kitörli a szeméből a könnyeket. Válaszra nyitom a szám, de egy árva szó sem jön ki rajta. Nem térek magamhoz, mert nem erre számítottam. Sydney azért jött ide, mert azt akarja, hogy beszéljek Ridge-dzsel.

– Talán azt hiszed, hogy nincs szükséged rá, és talán így is van – folytatja. – Talán tényleg nincs. De neki szüksége van rád. Tudnia kell, hogy gondoskodnak rólad, hogy 209

biztonságban vagy, különben felemészti a bűntudat és az aggodalom. És hogy válaszoljak a korábbi kérdésedre: nem akarom, hogy eltűnj a képből. Ez eredetileg a ti képetek volt: a tiéd, Ridge-é és Warrené. De most már én is benne vagyok, és ki kell találnunk, hogyan passzolhatunk mindannyian ugyanabba a keretbe.

Még mindig nem találok szavakat. Kortyolok egyet a vizemből, és lassan visszacsavarom a kupakot. Az üvegre meredek, mert nem tudok Sydney könnyekkel teli szemébe nézni. Próbálom megérteni a hallottakat anélkül, hogy túlságosan elodáznám a választ.

– Ez váratlanul ért – töröm meg a csendet. – Kell pár pillanat, mire feldolgozom.

Sydney bólint. Csendben ülünk egymással szemben, miközben az agyamban kattognak a fogaskerekek. Nemcsak a vallomást, de ezt a lányt is nehezen tudom megfejteni. Hogy lehet valaki ennyire megértő? Mennyivel könnyebb lenne neki Ridge fülébe duruzsolni az enyém helyett. Simán meggyőzhetné, hogy nem értékelem eléggé, és már így is túl sokat tett értem. Ehelyett itt van, feltehetőleg Ridge tudta nélkül, és nem engem akar kitörölni a képről, amin valójában már semmi keresnivalóm nincs, hanem magát próbálja a már létező keretbe beszuszakolni. Nem elűzni akarja az egyik őslakost, hanem beilleszkedni a már meglévő közösségbe.

– Te sokkal jobb ember vagy nálam – jelentem ki. – Már látom, miért szeretett beléd Ridge.

Sydney halványan elmosolyodik.

– Előttem viszont téged szeretett, és biztos vagyok benne, hogy ezernyi oka volt rá.

Kétkedve nézek rá. Mindig úgy éreztem, hogy Ridge kizárólag a betegségem miatt szeretett. Ezt egyszer a szemére 210

is vetettem. „Azt hiszem, éppen a betegségem volt az, amit a legjobban szerettél bennem.” Ezt mondtam neki itt, ebben a nappaliban, mielőtt végleg szakítottunk volna. De talán mégsem volt igaz. Talán tényleg szeretett, és ezért akarta nekem a legjobbat, nem csak a gondoskodó természete miatt.

Jesszusom, az anyám tényleg rendesen tönkretett! Persze mit várhatnék? Ha az embert a tulajdon anyja sem képes szeretni, hogyan hihetné el, hogy bárki más képes rá?

Sydney-nek igaza van. Ridge sokkal több tiszteletet érdemel tőlem. És megérdemli ezt a lányt is, aki itt ül velem szemben. Ez a helyzet sokféleképpen elsülhetett volna, de Sydney a helyes utat választotta. És ha valaki megmutatja a helyes utat, az a többiekre is ösztönzőleg hat.

Bármilyen furcsa és kellemetlen volt is az elején, most már örülök, hogy ő is bekerült a képbe.

211

19.

Ridge

Tojáshéjon lépegetek a lakásban. Félek kinyitni az ajtókat, félek kaját kivenni a frigóból, vagy lefeküdni. Most Warren a soros a szívatásban, ezért minden percben, minden falat ételnél és korty italnál készenlétben állok. De nem jön a csapás, és ettől csak még paranoiásabb leszek.

Talán azzal szívat, hogy nem szívat.

Nem, ő nem ilyen dörzsölt.

Jó lenne ma Sydney-nél tölteni az éjszakát, hogy szusszanhassak egyet, de zárásig a könyvtárban dolgozik.

Csak éjfél után ér haza, reggel nyolckor meg már órája van.

Szombat óta nem láttam. Pontosabban vasárnap óta, de átaludtam, amikor elment reggelizni, és üzenetet hagyott nekem. Ma már kedd van, és kezdenek elvonási tüneteim lenni.

Viszont végre behoztam a lemaradásomat a munkában, és ma reggel átküldtem Brennannek egy új dalszöveget. Most trükköket guglizok, amikkel csőbe húzhatnám Warrent. Jó lenne egy lépéssel előtte járni, de a neten csak idétlen, hátra ragasztható feliratokat találok. Olyan mélyre nem süllyedek, viszont azon kívül már mindent eljátszottunk.

Találtam egy videóösszeállítást a YouTube-on, amiben 212

lakótársak szívatják egymást. Éppen azt nézem, amikor a mobilom vibrálni kezd az ágyon.

Sydney: Elegem van a könyvpakolásból. Mostanra ezt már robotoknak kéne csinálniuk.

Ridge: Akkor elveszítenéd a munkád.

Sydney: Kivéve, ha mérnök lennék, és én irányítanám a robotokat.

Ridge: Pályát kéne váltanod.

Sydney: Mit csinálsz most?

Ridge: Ötleteket guglizok Warren szívatására. Totál kiégtem. Valami javaslat?

Sydney: Hagyj a szobájában egy dobozt öt kiscicával. Egy kiscicát adni cuki, ötöt már szemétség.

Ridge: Nem tudom, mennyire jönnék jól ki belőle. Ahogy ismerem, mindet megtartaná, én meg zethetném öt állatra az emelt lakbért.

Sydney: Igaz, elég béna ötlet.

Ridge: Úgy látom, nincs új a nap alatt. Még mindig én vagyok a szívatások nagymestere.

Sydney: Aki alkotói válságban szenved.

Ridge: Touché! Amúgy tarthatsz ma kajaszünetet?

Sydney: Már hatkor ellőttem. :/

Ridge: Kár. Akkor csak holnap délután találkozunk. Átmenjek hozzád?

Sydney: Igen, légyszi. Egész éjjel csak magamnak akarlak.

Ridge: Meg is kapsz. Szeretlek. Holnap találkozunk.

Sydney: Szeretlek.

Amikor bezárom a chatet Sydney-vel, felugrik egy olvasatlan üzenet Bridgette-től. Akkor írta, amikor elköszöntem Sydney-től. Bridgette csak akkor ír nekem, ha valami tönkremegy a lakásban, de most nem ilyesmiről van szó.

Az üzenet rövid és tömör:

Kopognak.

213

Úgy tűnik, nem ér rá ajtót nyitni. Egyébként máskor sem szokott. Talán mert itt nem érzi magát igazán otthon.

Kiveszek egy pólót a szekrényből, és kifelé menet magamra rángatom. A kilincset megragadva kinézek a kukucskálón. A kezem megáll a mozdulat közben, amikor meglátom, ki az. Maggie áll az ajtó előtt keresztbe font karral.

A haja lobog a szélben.

A következő másodpercek bizarrul hosszúra nyúlnak. Egy darabig nézem őt, azon tűnődve, mit kereshet itt, de még mindig nem nyitok ajtót. Most először jött ide a szakításunk óta. Eddig, ha beengedtem, azonnal megcsókoltam, és behúztam magammal a hálószobába. Már egyikre sem vágyom, és nem is hiányzik, mert már régen nem úgy viszonyulunk egymáshoz, de akkor is… furcsa.

Mire végre kinyitom, már éppen indulni készül. A lépcső

felé tart, de ahogy felpillant rám, megáll a lába a levegőben.

Lassan felém fordul. Az arckifejezése nyugodt – most nem úgy néz rám, mint a múlt hétvégén, nem azzal a gyűlölettel.

Kisimítja a haját az arcából, és várja, hogy behívjam. Enyhe alázat árad belőle, ahogy pár másodpercig a cipője orrát bámulva álldogál odakint. Amikor újra rám néz, hátralépek, és kitárom előtte az ajtót. Miközben bejön, végig lesüti a szemét.

Maggie a nappali közepén ácsorog, én előveszem a mobilomat. Nem akarok félreérthető helyzetbe kerülni, ezért gyorsan üzenetet írok Sydney-nek.

Ridge: Maggie váratlanul megjelent nálam. Még nem tudom, mit akar, de gondoltam, szólok.

Visszacsúsztatom a telefont a zsebembe, és Maggie-re 214

nézek. A hűtőre mutat, és megkérdezi, ihat-e valamit. Ez furcsa, mert régebben sosem kért engedélyt, csak kiszolgálta magát.

– Persze – bólintok.

Kinyitja a frigó ajtaját, és egypár pillanatig tanácstalanul nézelődik. Ekkor jövök rá, hogy nincs itthon Dr. Pepper.

Régen mindig tartottam itthon pár dobozzal a látogatásaira, de már hónapok óta nem volt rá szükség. A szakítás után nem vettem több Dr. Peppert. Eleinte furcsa volt otthagyni a boltban a szokásos tizenkettes rekeszt, de mostanában már eszembe sem jut. Az utóbbi időben csak vízből és teából tankolok fel.

Kivesz két vizet, és az egyiket felém nyújtja.

– Köszönöm – veszem el az üveget.

Maggie a konyhaasztalra mutat.

– Van egy kis időd? – jeleli.

Bólintok, de közben azon aggódom, miért nem rezzent meg még a mobil a zsebemben. Sydney vagy nem olvasta még az SMS-emet, vagy dühös Maggie felbukkanása miatt.

Remélem, az előbbi. Biztosan az. Sydney a legmegértőbb ember, akit ismerek. Ha dühös lenne, akkor is válaszolna.

Mindketten leülünk az asztalhoz – én a végébe, Maggie a jobbomra. Leveszi a dzsekijét, és az asztallapra könyökölve összefonja a kezét. Lefelé meredve mély lélegzetet vesz, majd rám emeli a szemét, és jelelni kezd.

– Korábban akartam jönni, de két nappal ezelőtt meghalt a nagypapám. Vasárnap este.

Azonnal megszorítom a kezét, és magamhoz húzom egy ölelésre. Akkora seggfejnek érzem magam! Tudtam, hogy a nagyapja beteg. Bármi történt is Maggie és köztem szombat reggel, rá kellett volna kérdeznem, mi van vele. Két napja 215

meghalt, és fogalmam sem volt róla. Legalább Warrennek elmondhatta volna.

Elhúzódom Maggie-től, hogy megkérdezzem, jól van-e, de megelőz a válasszal.

– Jól vagyok – jeleli. – Tudod, hogy egy ideje már számítani lehetett rá. A nagynéném iderepült Tennesseeből, hogy segítsen ma elrendezni a dolgokat. Úgy döntöttünk, hogy nem lesz temetés.

A szeme vörös és kicsit püffedt, mint aki sokat sírt mostanában.

– De nem ezért vagyok itt – folytatja. – Austinban jártam, és el akartam jönni hozzád, mert…

Elhallgat, és belekortyol a vízbe, hogy összeszedje magát.

Nagy ugrás a nagyapja haláláról valami egészen más témára váltani. Zaklatottnak tűnik, ezért hagyok neki egy kis időt.

Megtörli a száját a ruhaujjával, és megint rám néz.

– Azért jöttem, mert sok mondanivalóm van a számodra.

Szeretném, ha közbeszólás nélkül végighallgatnál, rendben?

Tudod, milyen nehezen megy nekem a bocsánatkérés.

Bocsánatot akar kérni? Nahát! Erre igazán nem számítottam, mivel, ahogy ő maga is bevallotta, ez nem éppen az erőssége. Ez az egyik nagy különbség közte és Sydney közt, amihez nem volt könnyű hozzászokni: Sydney könnyen kér bocsánatot, és könnyen meg is bocsát, míg Maggie-nél ugyanez időigényes és körülményes procedúra.

Most is egy teljes percen át tart a bevezető, mielőtt a tárgyra tér.

– Egyszer azt mondtad nekem, hogy amikor hallókészüléket hordtál, folyamatosan emlékeztetett arra, hogy nem hallasz. Amikor viszont nem tetted be a füledbe, eszedbe sem jutott – jeleli. – Én is pont így voltam mindig a 216

betegségemmel. Az orvosok, a kórház, a gyógyszerek, a mellény mind arra emlékeztetnek folyamatosan, hogy beteg vagyok, de amikor sikerül elkerülnöm őket, nem is gondolok rá. Jó érzés néha ideig-óráig normálisan élni. A kapcsolatunk kezdete ilyen normális időszak volt, amire mindig szeretettel gondolok vissza. Amikor összejöttünk, nem tudtunk betelni egymással. De nem sokkal később rájöttél, hogy kezeléseket és vizsgálatokat hagyok ki, csak hogy minél többet veled lehessek.

Egy pillanatra elhallgat, mint aki bátorságot gyűjt a folytatáshoz. Mivel szüksége van rá, türelmesen várok, és ígéretemhez híven nem szólok közbe.

– Egy idő után aggódni kezdtél miattam – folytatja. –

Figyelted a naptáramat, hogy ne sumákolhassam el a vizsgálatokat, és naponta több üzenetet írtál, hogy figyelmeztess a kezelésekre. Egyszer rajtakaptalak, ahogy a gyógyszereimet számolod, mert ellenőrizni akartad, beveszek-e mindent időben. És tisztában vagyok vele, hogy ezt mind az én érdekemben, szeretetből tetted, de egy idő

után a személyed összemosódott egy csomó olyan, számomra kellemetlen dologgal, mint a vizsgálatok és a kezelések – néz a szemembe. – Állandóan a betegségemre emlékeztettél, és én nem tudtam mit kezdeni ezzel.

Egy könnycsepp gördül ki a szeméből. Letörli a pólója ujjával.

– Tudom, hogy néha nem úgy tűnt, de mindig is nagyra becsültelek. Most is. Csak időnként összezavarodtam, mert közben nehezteltem is rád. Pedig valójában nem rád haragudtam, hanem csak és kizárólag saját magamra. Tudom, hogy a legjobbat akartad nekem. Tudom, hogy szerettél.

Amiket a múltkor a fejedhez vágtam, azok egy olyan énemből 217

fakadtak, amire egy kicsit sem vagyok büszke. Én… – Az ajka megremeg, és a könnycseppek megállíthatatlanul csorognak le az arcán. – Sajnálom, Ridge. Bocsánatot kérek. Mindenért.

Reszketeg sóhaj tör fel belőlem.

Nem bírok tovább ülve maradni.

Felállok, és kimegyek a konyhába. Hozok neki egy zsepit, de nem ülök vissza az asztalhoz. Nem számítottam ilyen vallomásra, és nem is tudom, mit válaszoljak. Néha nem azt mondom, amit hallani akar, és ez felzaklatja. Nem akarok még tovább rontani a hangulatán. A tarkómra kulcsolt kézzel járkálok fel-alá a nappaliban. Egyszer csak megtorpanok, mert megrezzen a mobil a zsebemben. Megnézem.

Sydney: Kösz, hogy szóltál. Legyél türelmes vele! Nagy bátorság kellett hozzá, hogy odamenjen.

Értetlenül meredek az üzenetre. Hogy az ördögbe lehet megértőbb a helyzetemmel szemben, mint én magam?

Komolyan nem értem, miért a zene szakot választotta, amikor született pszichológus.

Visszateszem a telefont, és Maggie-re nézek, aki még mindig az asztalnál ülve törölgeti a szemét. Nehéz lehetett neki az utóbbi pár perc. Sydney-nek igaza van: idejönni és mindezt elmondani hatalmas bátorságot igényelhetett.

Visszatelepszem a helyemre, és az asztalon átnyúlva a két tenyerembe fogom a kezét.

– Én is sajnálom – szorítom meg a kezét, hogy nyomatékot adjak az őszinteségemnek. – Inkább a barátodnak kellett volna lennem, és nem egy… diktátornak.

Az utolsó szó hallatán kitör belőle a nevetés. Megrázza a fejét.

218

– Nem voltál diktátor – jeleli. – Inkább csak minidespota.

Vele nevetek. A szombat reggel után nem hittem, hogy ez még valaha megtörténik.

Maggie elfordítja a fejét. Bridgette lép be a nappaliba.

Munkába indul, de amikor meglátja Maggie-t mellettem az asztalnál, összeszűkült szemmel méreget bennünket.

– Seggfej – mordul rám, és kimasírozik a lakásból.

Lefogadom, hogy jó hangosan becsapja majd maga mögött az ajtót. Visszanézek Maggie-re, aki az ajtóra mered.

– Ez meg mi volt? – kérdezi.

Vállat vonok.

– Mostanában fura módon Sydney mellett áll. Ki tudja, mi jár a fejében?

Maggie felvonja a szemöldökét.

– Talán jobb lenne, ha megírnád Sydney-nek, hogy itt vagyok. Jobb, mintha Bridgette-től tudja meg.

– Már megírtam – mosolygok.

Maggie bólint.

– Tudhattam volna – jeleli.

Most már mosolyog, és a könnyek is eltűntek a szeméből.

Iszik egy kis vizet, és hátradől a széken.

– Szóval Sydney az igazi? – kérdezi.

Nem felelek azonnal, mert nem könnyű mit mondani. Nem akarom, hogy Maggie azt higgye, vele nem voltam boldog. De Sydney-vel más a kapcsolatunk. Több, mélyebb, jobb, és jobban vágyom rá, mint eddig bármire. De hogyan fejezhetném ki ezt anélkül, hogy lebecsülném a Maggie-vel töltött éveket?

Lassan bólintok, és jelnyelvvel válaszolok.

– Az biztos, hogy ő az utolsó.

Maggie bólint. A szemében szomorúság villan. Nagyon 219

bánt, de nem tudok tenni ellene. Most minden úgy van, ahogy lennie kell, még ha Maggie néha bánja is a történteket.

– Bárcsak lenne egy kézikönyv az élethez! – mondja. –

Téged és Sydney-t látva rájöttem, mekkora hülyeség volt eltaszítani magamtól egy tökéletes srácot. Szinte biztos vagyok benne, hogy nem lesz több esélyem nála.

Felegyenesedem a széken. Most erre mit mondjak? Azt hitte, hogy ez a látogatás esélyt adhat az újrakezdésre? Mert ha igen, akkor totál félreértettem a beszélgetésünket.

– Maggie! Én nem… Mi nem jövünk újra össze.

Összehúzott szemmel méreget, valahogy úgy, mintha gyengeelméjű lennék.

– Nem rólad beszélek, Ridge – neveti el magát. – Hanem a dögös doki-tandemoktatómról.

Oldalra döntöm a fejem. Megkönnyebbültem, de közben égek, mint a rongy.

– Hoppá! Ez kínos.

Megint felnevet.

– Te azt hitted… – lengeti az ujját oda-vissza kettőnk közt. –

Amikor a tökéletes srácról beszéltem… te egyből magadra gondoltál?

Most már a nevetéstől potyognak a könnyei. Próbálok komoly képet vágni, de a mosolyom utat tör magának.

Örülök, hogy nevet, és annak még jobban, hogy az előbb nem rám utalt.

Ez jó.

Maggie feláll.

– Warren szabad lesz szombaton?

Bólintok, és én is felállok.

– Úgy tudom, igen. Miért?

– Szeretném, ha mind leülnénk beszélgetni. Ki kéne 220

találnunk, hogyan tovább.

– Jó, persze. Ez szerintem is jó ötlet. Nem bánnád, ha Sydney is jelen lenne?

Maggie belebújik a dzsekijébe.

– Ő már tud róla – kacsint rám.

Ezt nem értem.

– Te beszéltél Sydney-vel?

Maggie bólint.

– Valamiért úgy érezte, bocsánatkéréssel tartozik nekem.

És… én is bocsánatot kértem tőle. Jót beszélgettünk.

Elindul kifelé, de az ajtó előtt megtorpan.

– A barátnőd nagyon… tapintatos.

Bólintok, bár még mindig nem jöttem rá, mikor zajlott ez a beszélgetés, és én miért nem tudok róla.

– Igen – felelem. – Tényleg az.

Maggie kinyitja az ajtót.

– Ne hagyd, hogy Bridgette elrontsa! Szombaton találkozunk.

– Igen, szombaton.

Kinyitom neki az ajtót.

– És Maggie… részvétem a nagypapád miatt.

– Köszönöm – mosolyog.

Nézem, ahogy lemegy a lépcsőn, és beszáll a kocsijába.

Amint elhajt, a konyhapulthoz futok a slusszkulcsomért, és gyorsan cipőt húzok.

Egyenesen a könyvtárhoz hajtok.

* * *

Meglátom Sydney-t az egyik távolabbi sarokban. Egy könyvtári kocsi mellett áll filctollal a kezében, és egy papírról 221

kihúzogatja a tételeket, amiket feltesz a polcra. Háttal van nekem, ezért egy darabig észrevétlenül nézhetem, ahogy dolgozik. A hely majdnem üres, így nem kell aggódnom, hogy valaki kukkoláson kap.

Egyszerűen nem értem, mikor és hogyan beszélgetett ő

Maggie-vel. És főként miért. Előveszem a mobilomat, és írok neki.

Ridge: Te beszéltél Maggie-vel a hátam mögött?

Figyelem a reakcióját, ahogy olvassa az üzenetet. Egy pillanatra megdermed, majd a telefonjára meredve megdörzsöli a homlokát, és az egyik polcnak dőlve mélyet sóhajt.

Sydney: Igen. Szólnom kellett volna róla. Csak azután akartam felhozni, hogy te is beszélsz vele. Elmentem hozzá vasárnap, de nem akartam kavarni, esküszöm. Csak mondanom kellett neki pár dolgot. Sajnálom.

Újra ránézek. Látszik, mennyire feszült. Most már a nyakát masszírozza, és a szemét a kijelzőre szegezve várja, hogy visszaírjak.

Feltartom a telefont, lövök róla egy képet, és elküldöm neki. Beletelik pár pillanatba, mire megkapja, de utána azonnal megfordul. Egymásra nézünk.

Lassan megrázom a fejem, de nem azért, mert bármilyen szinten mérges lennék. Inkább csak hihetetlennek találom, hogy ez a lány elautózott a volt barátnőm házához, csak hogy helyrehozza köztünk a dolgokat.

Még soha senkit és semmit nem értékeltem ennyire az életben.

Elindulok felé. Eltolja magát a polctól, és merev tartással 222

várja a következő lépésemet. Amikor odaérek hozzá, nem szólok semmit, és nem is jelelek. Nincs rá szükség. Pontosan tudja, mire gondolok, mert ha vele vagyok, a puszta közelsége elég a kommunikációhoz. Felnéz rám, én lenézek rá, aztán, mintha kitalálnánk egymás gondolatát, ő hátralép kettőt, én meg előre, és elrejtőzünk két könyvsor között.

Szeretlek.

Nem mondom ki vagy mutatom a szót, csak érzem, de ő

így is hallja.

Felemelem a kezem, és az ujjaimmal végigsimítom az arcát. Próbálok olyan gyengéden hozzáérni, ahogy ő szokott hozzám. A hüvelykujjamat végighúzom az ajkán. Imádom a száját, és minden kedves szót, ami kijön rajta. Lecsúsztatom a kezem a nyakára. Ahogy a torkára nyomom a hüvelykujjam, érzem, milyen hevesen ver a pulzusa.

A homlokom az övére tapasztom, és behunyom a szemem.

Csak érezni akarom a szívverését az ujjbegyemen, a leheletét a számon. Adok magunknak pár csendes pillanatot, és közben némán köszönetet mondok neki.

Bárcsak kettesben lennénk most! Ezernyi más módját tudnám a hálálkodásnak, és még szavakra sem lenne szükség.

A kezemet a nyakán tartva hozzásimulok, és úgy fordulok vele, hogy a háta a polchoz érjen. Amikor a könyveknek ütközik, az arcát az enyémhez emelve a számat az övéhez közelítem, de csak futólag érek hozzá. Az ajkamon érzem a gyorsuló leheletét.

Miután kiélveztem az érzést, a szájába csúsztatom a nyelvem, és még több szaggatott lélegzetvételt csalok ki belőle. A szája a szokásosnál is melegebb és kívánatosabb.

A mellkasomra tapasztja a tenyerét, és a papírt és a filctollat a pólómnak nyomva próbálja visszanyerni az egyensúlyát.

223

A papír a földre hullik. Még feljebb emeli a fejét, és jobban kinyitja a száját, hogy elmélyítse a csókot. A jobb kezemmel megragadom a tarkóját, és mindent beleadok.

Csókolom. Szeretem.

Szeretem. Csókolom.

Csókolom.

Annyira szerelmes vagyok belé!

Életem legnehezebb döntése elszakadni tőle. A keze még mindig a pólómba markol, a szeme is csukva marad.

Miközben nézem, azon merengek, hogy a karma talán mégis tudja, mit csinál. Talán az a sok rossz okkal történt meg velem. Kapzsiság lenne szép gyerekkort is kívánni egy olyan csodálatos felnőttkor mellé, amit Sydney-vel tölthetek. Azt hiszem, a korai évek szenvedésével fizettem a mostani boldogságomért. Ő annyira jó és tökéletes, hogy ezt a hatalmas ajándékot ki kellett érdemelnem.

Az ökölbe szorított kezéhez viszem a tenyerem. A papír már rég a földön hever, de a toll még mindig a markában van. Ahogy kifejtem az ujjai közül, kinyitja a szemét.

A pólógallérja alá csúsztatom az ujjam, és kicsit lejjebb húzom az anyagot, hogy előbukkanjon a bőre a szívénél.

A fogammal lekapom a filctoll kupakját, és a mellkasára nyomom. Öt betűt írok a szíve fölé.

ENYÉM

Visszapattintom a toll kupakját, még egyszer megcsókolom Sydney-t, és elindulok kifelé.

Sosem mondtunk még ilyen kevés szóval ilyen sokat egymásnak.

224

20.

Sydney

Ridge kocsijának anyósülésén ülve bámulok kifelé az ablakon. A jobb kezem a mellkasomon pihenve simogatja a szót, amit Ridge a szívem fölé írt kedd este. Enyém. Kicsit már megkopott, mert négy nap telt el azóta, de szerencsére alkoholos filc volt, és próbáltam nem ledörzsölni zuhanyozás közben.

Amikor aznap otthagyott a könyvtárban, azonnal le kellett ülnöm, úgy megszédültem. Öt percet sem volt velem, de ez volt életem legintenzívebb öt perce. Akkora hatással volt rám, hogy gyorsan átadtam a műszakomat az egyik kollégámnak, és egyenesen Ridge-hez hajtottam, hogy befejezzük, amit elkezdtünk. A könyvtárban átélt izgalmas öt percet két izgalmas óra követte az ágyában.

Az elmúlt négy éjszakából azóta hármat együtt töltöttünk.

Elmesélte a beszélgetését Maggie-vel. Szörnyű, hogy a nagypapája alig pár órával azután halt meg, hogy vasárnap eljöttem tőle. De a tény, hogy ennek ellenére elment bocsánatot kérni Ridge-től, még nagyobb tiszteletet ébreszt bennem iránta. Ridge teljesen megváltozott azóta. Mintha egy hatalmas kő esett volna le a szívéről. Ez az utóbbi négy nap jobb volt vele, mint a megismerkedésünk óta bármelyik.

225

Az elején minden beszélgetésünket bűntudat szőtte át Maggie miatt. Aztán a múlt heti nagy veszekedésük után minden a Maggie miatti aggodalomról szólt. De kedd óta, ha kettesben vagyunk, az tényleg kettesbent jelent. Érdekes módon azzal, hogy Maggie jobban beleolvadt az életünkbe, szinte teljesen kikopott a kapcsolatunkból. Furcsa, de tényleg így van. Exbarátnő helyett barátként kezelni őt hosszú távon jobb lesz mindenkinek.

Remélhetőleg hamarosan Bridgette is rájön erre, mert jelenleg nem túl boldog. Warren és ő a hátsó ülésen ülnek.

Ridge vezet. Bridgette egy árva szót sem szólt Maggie háza felé menet, mert indulás előtt rendesen összevesztek Warrennel. Bridgette ragaszkodott hozzá, hogy velünk jöjjön, de Warren nem akarta, mert félt, hogy a barátnője undok lesz Maggie-vel. Ettől persze Bridgette bepöccent, és bezárkóztak a szobájukba marni egymást, miközben Ridge és én a kanapén malmozva vártunk rájuk.

Na jó, igazából smároltunk a kanapén, ezért nem tudjuk, pontosan meddig tartott a dráma. De úgy tűnik, még mindig mosolyszünet van, mert már megérkeztünk Maggie-hez, és Bridgette most szólal meg először Austin óta.

– Pisilnem kell – száll ki a kocsiból, és becsapja az ajtót.

Bridgette nem a legracionálisabb ember, de kezdem komolyan megkedvelni, sőt néha meg is értem. Mindig kimutatja az érzelmeit, csakhogy rengeteg van neki, ezért néha ijesztő mennyiségben lövellnek belőle szanaszét a gyanútlan közönség felé.

Nem kell kopognunk, mert Maggie már az ajtóban vár bennünket.

Warren megy be először. Ő megöleli Maggie-t, Bridgette viszont köszönés nélkül bemegy mellette. Ridge után én is 226

öleléssel üdvözlöm Maggie-t, mert szeretném jól indítani ezt a találkozót.

– Finom illatok vannak – jeleli Ridge, miután a konyhapultra dobja a slusszkulcsát.

– Lasagne – mondja Maggie. – Éppen egy könyvet olvasok, amiben a szereplők minden nagy beszélgetés előtt lasagnét készítenek. Gondoltam, illene az alkalomhoz. Te szeretsz olvasni, Sydney? – kérdezi a konyha felé menet.

– Imádok. – Leveszem a kardigánom, és egy szék támlájára terítem. – Csak nincs rá túl sok időm, ami szomorú, tekintve, hogy egy könyvtárban dolgozom.

Bridgette eltűnik a fürdőben, Warren pedig arccal lefelé a kanapéra dől.

– Nem bírom tovább – mormogja.

– Vihar a Paradicsomban? – érdeklődik Maggie.

Warren felemeli a fejét, és ránéz.

– Paradicsom? Mikor éltem én Bridgette-tel a Paradicsomban?

– Akkor vihar a Seolban? – helyesbít Maggie.

Warren felül.

– Azt sem tudom, mi az.

– Pokol másképpen.

– Ja! – bólint Warren. – Nem kéne ilyen bonyolult szavakat használnod előttem.

– Csak négy betű.

Egy darabig figyelem a beszélgetésüket, majd Ridge-re irányul a tekintetem, aki előttem áll.

– Szomjas vagy? – kérdezi.

Bólintok. Kimegy a konyhába, kinyit egy szekrényt, és készít nekünk innivalót. Furcsa nézni, milyen otthonosan mozog itt. Most jövök rá, hogy amennyi időt itt töltött, 227

tulajdonképpen teljesen jogosan érzi otthon magát.

Valószínűleg ez is egyike azon dolgoknak, amikhez idővel hozzá kell szoknom. Ridge hoz nekem egy pohár vizet, és leül Warren mellé a kanapéra.

Kimegyek a konyhába.

– Segíthetek valamit? – kérdezem Maggie-t, aki éppen a hűtőbe tesz egy tál salátát.

Megrázza a fejét.

– Kösz, nem kell. A lasagnén kívül már minden készen van.

A két fiúra néz.

– Mit szólnátok, ha kaja előtt leülnénk az asztalhoz, és megbeszélnénk, amit kell?

Warren rácsap a farmerére.

– Vágjunk bele! – pattan fel.

Miközben mind a négyen letelepszünk a konyhaasztal köré, Bridgette kijön a fürdőből. Maggie az asztalfőn ül, én Ridge mellett, Warren pedig hagyott maga mellett egy üres helyet, de Bridgette nem azt választja, hanem az asztal Maggie-vel ellentétes végét. Warren unottan megrázza a fejét.

Maggie kinyit egy jegyzetfüzetet, kiegyenesedik, és jeleléssel kísérve beszélni kezd. Szeretem nézni, ahogy jelel.

Nem tudom, miért, de őt sokkal könnyebben követem, mint Ridge vagy Warren gesztusait. Talán mert kisebb, nőiesebb a keze, a mozdulatai lassabbak, és – ha ez egyáltalán lehetséges

– kifejezőbbek.

– Köszönöm, hogy itt vagytok – néz végig négyünkön, majd rajtam állapodik meg a szeme. – Neked is köszönöm – teszi hozzá külön kommentár nélkül.

Bólintok, de valójában Warrennek kéne hálálkodnia.

Ő adta meg nekem a szükséges lökést, hogy közeledjek Maggie felé.

228

– Hoztam pár döntést, amiket szeretnék megosztani veletek, mert ezek nagyban érintik a következő évemet, következésképpen a tiéteket is.

Az előszoba felé bök a fejével. Amikor mindannyian arra fordítjuk a fejünket, meglátjuk a költöztetődobozokat.

– A szakmai gyakorlatom véget ért, és a diplomamunkám is elkészült, ezért visszaköltözöm Austinba. A főbérlő szerdán szólt, hogy már talált is új lakót, így a hó végéig el kell hagynom a házat.

A pillanatnyi szünetet kihasználva felteszek egy kérdést:

– A kezelőorvosod nem San Antonióban praktizál?

Maggie megrázza a fejét.

– Csak hetente egyszer rendel itt, egyébként Austinban van az állandó rendelője. Ebből a szempontból még könnyebb dolgom is lesz.

– Találtál már lakást? – kérdezi Warren. – Mindjárt itt a hónap vége.

Maggie megint bólint.

– Igen, de csak április ötödikén készül el. A régi lakók most költöztek ki, és a tulajnak kell egy-két hét, hogy kifessen, és új szőnyegpadlót tetessen be.

– Visszakapod a múltkori helyed? – érdeklődik Warren.

Maggie Ridge-re néz. Van itt valami kimondatlan dolog, amit csak ők értenek. Maggie megrázza a fejét, majd szóban is válaszol:

– Nem volt szabad lakásuk. A mostani Észak-Austinban lesz.

Warren előrehajol, és olyan arckifejezéssel néz Maggie-re, amit nem tudok megfejteni. Ridge nagyot sóhajt. Mi ez az egész?

– Mi az? – bukik ki belőlem. – Mi a baj Észak-Austinnal?

229

– Elég messze van tőletek. Ridge és én… Régebben, amikor Austinban laktam… mindketten olyan helyen kerestünk lakást, ami közel volt a kórházhoz és az orvosomhoz. Ez könnyebbé tette a mindennapjainkat.

– Felhívtad a mi lakóparkunkat? – veti fel Warren. – Úgy tudom, vannak kiadó lakások.

Bridgette felmordul. Megköszörüli a torkát, majd felcsapja a retiküljét az asztalra, kivesz belőle egy üveg körömlakkot, és a széken hátradőlve pingálni kezdi a körmét.

Maggie-vel összenézünk, mielőtt válaszol.

– Nem. De Észak-Austin nem olyan vészes. Már egy éve San Antonióban lakom, és minden simán ment.

– Azért azt nem mondanám – jegyzi meg Warren.

– Tudod, hogy értem. Nem volt akkora baj, hogy belehaltam volna, mire ideértek. Most meg ugyanabban a városban leszünk, csak a két ellentétes oldalán.

Ridge megrázza a fejét.

– A múltkor meghalhattál volna a fürdőszobámban, ha Sydney nem talál rád. Csak mert szerencséd volt, még nem jelenti, hogy nem voltál veszélyben.

– Pontosan – bólogat Warren. – Most San Antonio északi részén laksz, mi pedig Dél-Austinban. Negyvenöt perc alatt megjárjuk kocsival. De ha Észak-Austinba költözöl, a városi forgalom mellett több mint egy órába telhet, mire odaérünk hozzád. Hiába leszünk egy városban, ha ez a valóságban hosszabb utat jelent.

Maggie felsóhajt. Lesütött szemmel, halkan válaszol.

– Jelenleg nem engedhetek meg magamnak másik helyet.

A kórház környékén minden kiadó lakás egy vagyonba kerül.

– Miért nem keresel munkát? – szól közbe Bridgette.

Mind felé kapjuk a fejünket. Egyikünk sem számított rá, 230

hogy hozzátesz valamit a beszélgetéshez. A hüvelykujja körmét festegetve Maggie-re mered.

– Nem könnyű megtartani egy állást, ha az ember folyton kórházban van – feleli Maggie. – Három évvel ezelőtt rokkantsegélyt kellett igényelnem, hogy fizetni tudjam a lakbért.

Látom rajta, hogy kicsit megbántódott, de nem hibáztatom. Bridgette nem tesz lakatot a szájára Maggie közelében. Vagy bárki máséban. Bridgette vállat von, és visszatér a körmeihez.

– Az előbb már kérdeztem, de újra megpróbálom: egyáltalán próbálkoztál a mi lakóparkunknál? – faggatja Warren Maggie-t, aki megint úgy néz rám, mint az előbb, amikor Warren felvetette az ötletet.

Ridge-re sandítok, ő pedig rám. Némán olvasunk egymás gondolataiban.

Bólintok, pedig ha jobban belegondolok, elég abszurd ez az egész. De közben mégsem tűnik annak. Ha Maggie Ridge és Warren közelében lakna, az mindannyiuk számára könnyebbség lenne. És mivel nem hiszem, hogy Ridge és Maggie újra próbálkoznának azzal, ami egyszer már nem ment, meglepő módon csöppet sem érzem fenyegetőnek Maggie jelenlétét. Talán naiv vagyok, de a megérzéseimre kell hallgatnom, és azok azt súgják, hogy jobb, ha Maggie közel van azokhoz, akikre számíthat.

– Engem nem zavar, ha Ridge-ék lakóparkjába költözöl, ha esetleg emiatt aggódsz – szólalok meg. – Az expasim is beköltözött ugyanoda a volt legjobb barátnőmhöz tavaly, miután én átcuccoltam Ridge és Warren lakásába. Ridge erkélyéről pont a nappalijukra látunk. Ennél gázosabb helyzetet már nehezen tudok elképzelni.

231

Maggie hálásan rám mosolyog, aztán Bridgette-re néz.

Ridge a széktámlámra teszi a kezét, felém hajol, és puszit nyom a fejemre. Szeretem ezeket a néma köszönömöket.

Bridgette farkasszemet néz Maggie-vel. Nem tűnik boldognak. Hirtelen Warrenhez fordul.

– Baszki, miért nem költözteted be rögtön hozzánk az egyik vendégszobába? Úgy élhetnénk, mint egy nagy, boldog család.

– Fejezd be, Bridgette! – forgatja a szemét Warren.

– Nem. Gondolj csak bele! Beköltöztem, és elkezdtünk szexelni. Aztán jött Sydney, és Ridge rögtön ráharapott. Úgy tisztességes, ha Maggie is megkapja a maga részét.

Behunyom a szemem, és leeresztem a fejem. Ezt most miért kellett? Felnézek Maggie-re, akinek villámokat szór a szeme.

– Talán elfelejtetted, de nekem mindkét fiú megvolt már, Bridgette. Nem kérem a részemet, de kösz szépen, hogy gondoltál rám.

– Kapd be! – legyint Bridgette.

És… csak kiborult a bili. Szerintem Ridge-nek fogalma sincs róla, mi történt. Amint Bridgette sértése elhangzik, Maggie higgadtan hátratolja a székét, és feláll. Bemegy a szobájába, és becsukja maga mögött az ajtót. Mindketten túl messzire mentek. A kezembe temetem az arcomat.

– Bridgette! Mire volt ez jó? – sóhajtok.

Úgy néz rám, mintha hátba támadtam volna.

– Hogy egyezhetsz ebbe bele? – mutat Maggie szobája felé.

– Mindig is hálátlan volt, most meg befurakszik a házunkba, és úgy csavarja a dolgokat, mintha a te ötleted lett volna.

Egy pillanatra elgondolkodom a vádjain, de tényleg csak egy pillanatra. Két másodperc múlva felállok, és bemegyek 232

Maggie-hez. Őszintén hiszem, hogy Bridgette félreismeri őt.

Kizárt, hogy Ridge képes lett volna beleszeretni egy hálátlan, manipulatív nőbe. Teljesen kizárt.

Kinyitom az ajtót. Maggie az ágyon ül törökülésben, és a könnyeit törölgeti. Letelepszem mellé. Felemeli a fejét, és bűntudattal telve néz rám.

– Sajnálom, hogy ilyen bunkó voltam. De Bridgette téved: nem akarok bekavarni egyikőtöknek sem – suttogja.

Érzem a hangján, hogy bármikor újra elsírhatja magát.

– Ha rajtam múlna, olyan messzire költöznék tőlük, hogy órákba teljen elérniük. De próbálok együttműködni. Nem akarom vesztegetni az idejüket.

Hiszek neki. Szerintem is szívesebben élne olyan helyen, ahol nem ellenőrizgetik folyton, mit csinál.

– Elhiszem, és egyetértek – mondom. – Azért vagyunk itt, mert baj esetén Warren és Ridge lesznek a gondviselőid. Attól tartok, Bridgette érzelmei most másodlagosak, ahogy az enyémek is. Sőt, még a tieid is. Csak az számít, hogyan könnyíthetjük meg Warren és Ridge életét, és ha a közvetlen közelükben laksz, az sok terhet levesz a vállukról.

Maggie bólint.

– Tudom. De nem akarom összeugrasztani Warrent és Bridgette-et. Szerintem végső soron nektek kettőtöknek kell meghozni a döntést, és kétlem, hogy Bridgette támogatná.

Még csak nem is hibáztathatom érte.

Igaza van. Tényleg úgy lenne jó, ha mind beleegyeznénk Maggie költözésébe. Az ajtó felé fordítom a fejem.

– Bridgette! – kiáltok ki.

Hallom, ahogy egy szék megcsikordul a padlón, aztán döngő léptek közelítenek Maggie szobája felé. Bridgette benyit, de nem jön be, hanem az ajtókeretnek dőlve megáll, 233

és keresztbe fonja a karját a mellkasán.

Megpaskolom magam mellett a matracot.

– Gyere ide, Bridgette!

– Jó itt.

Úgy nézek rá, ahogy egy makacs gyerekre szokás.

– Gyere ide, de rögtön! – parancsolok rá.

Bridgette az ágyhoz csattog, és elterül a végében, éppolyan látványos műsorral, ahogy az előbb Warren a kanapén.

A hasonlóságot látva kitör belőlem a nevetés. Bridgette meredten néz rám, de Maggie-vel kerüli a szemkontaktust.

A támlának dőlve oldalra hajtom a fejem.

– Beszélj az érzéseidről, Bridgette!

Bridgette elhúzza a száját, és felkönyököl.

– Lássuk csak, dr. Blake! – mondja szarkasztikusan. – Azt érzem, hogy mindkettőnk pasijának exbarátnője a lakóparkunkba akar költözni, és ennek rohadtul nem örülök.

– Szerinted én igen? – csattan fel Maggie.

Bridgette ránéz. Ezek ketten egy kanál vízben megfojtanák egymást.

– Mióta is ismeritek egymást? – kérdezem.

– Pár hónappal előtted költözött be a két fiúhoz – feleli Maggie, mintha Bridgette ott sem lenne. – Eleinte próbáltam kedves lenni hozzá, de tudod, hogy van ez…

– Szerintem jól be kéne rúgnunk így hármasban –

javaslom.

Bridgette-nél és nálam bevált, talán köztük is működne.

Maggie úgy mered rám, mintha elment volna az eszem.

– Ennél rémesebb programot el sem tudok képzelni.

Bridgette bólint.

– Az alkohol nem törli ki a többéves történetét Warrennel.

Maggie nevetve Bridgette-hez fordul.

234

– Komolyan azt hiszed, hogy képes lennék megint úgy nézni Warrenre? Ez még viccnek is rossz.

Bridgette a hátára fordul, és felbámul a mennyezetre.

– Nem is miattad aggódom, hanem miatta. Te tök csinos vagy, ő meg halál sekélyes.

Maggie-vel egymásra nézünk, és mindketten elnevetjük magunkat. Megrázom a fejem. Döbbenet, Bridgette-nek mennyire nincs önbizalma.

– Tudod te, milyen dögös csaj vagy? Ha Warren lenne a világ legsekélyesebb sráca, akkor sem látna meg más nőt rajtad kívül – biztosítom.

– Nem szívesen bókolok neked, mert rém undok vagy velem – veszi át a szót Maggie –, de Sydney-nek igaza van. Tök jó segged van. Mint két ölelkező Pringles.

Ez meg mi a frászt jelent? Bridgette nem bírja ki nevetés nélkül, bár próbálja palástolni.

– Az ég szerelmére, te a Didibárban dolgozol – folytatja Maggie. – Ha én bemennék oda munkát kérni, elhajtanának, mert tizenkét éves fiúnak nézek ki.

Bridgette felé fordul.

– Folytasd csak! – próbál még több bókot kihúzni belőle.

Elhúzom a szám, és játékosan combon rúgom Bridgette-et.

– Warren imád téged. Legyen már egy kicsivel több önbizalmad! Inkább örülj, hogy olyan rendes pasid van, aki törődik az egyik legjobb barátjával.

– Pontosan – bólint Maggie. – Tényleg rendes srác. Egy halál sekélyes, kissé beképzelt, totál perverz, rendes srác.

Bridgette hangos nyögés kíséretében felül az ágyon. Előbb rám néz, aztán Maggie-re. Nem mondja, hogy Maggie beköltözhet a lakóparkjukba, de nem is tiltakozik ellene, és ezt már sikernek könyvelem el. Feláll, elindul az ajtó felé, de 235

menet közben megtorpan az egész alakos tükör előtt.

Megfordul, két kézzel a fenekébe markol, és a válla fölött gyönyörködik magában.

– Tényleg olyan a seggem, mint két ölelkező Pringles?

Maggie kivesz a háta mögül egy párnát, és Bridgette-hez vágja, aki a saját fenekére csap, és kimegy.

Maggie az ágyra dőlve belenyög a matracba, majd újra felül, és oldalra döntött fejjel rám néz.

– Köszönöm. Sosem tudtam bánni vele. Állati félelmetes nő.

Bólintok.

– Szerintem is.

Igaz, hogy Bridgette-tel most jóban vagyunk, de azért én is rettegek a haragjától.

Maggie feláll, és elindul a nappali felé. Követem. Miután mind visszaültünk az asztalhoz, Maggie maga elé húzza a jegyzetfüzetét. Ridge-re nézek, aki rám mosolyog.

– Szeretlek – tátogja.

Elég sokszor hallottam ezt már tőle, nem is értem, most miért pirulok bele.

– Két kiadó lakásuk van – csúsztatja Warren a mobilját Maggie felé. – Egy emeleti és egy földszinti. A földszinti a lakópark másik oldalán van, mégis inkább azt választanám a helyedben.

Maggie lenéz a telefonra.

– Itt azt írják, hogy harmadikán költözhető. Reggel felhívom őket, és lefoglalom, addig meg elleszek egy szállodában.

– A szálloda pénzkidobás – szólal meg Bridgette. – Csak pár napról van szó. Megkaphatod a régi szobámat vagy Brennanét. Mindkettő üresen áll.

236

Megint a körmét lakkozza, de az ajánlatától mindenkinek eláll a szava. Ez felér egy bocsánatkéréssel. Mintha azt mondaná Maggie-nek: „Bocs, bunkó voltam.”

Ridge felém sandít, és az asztal alatt megszorítja a kezem.

Üzenetem érkezik.

Ridge: Én hozzád költöznék, amíg nálunk lakik. Rendben?

Bólintok. Valószínűleg én kértem volna rá, ha magától nem jut eszébe.

Azt hiszem, nem is nagyon tiltakozhatnék Maggie ottléte ellen, tekintve, hogy az asztal körül ülő emberek élete minden, csak nem átlagos. Ez pont beleillik a képbe.

Emlékszem, Warren egyszer azt mondta nekem: „Isten hozott a világ legfurább lakóközösségében.”

Most már értem, mire gondolt. Már nem élek velük, de aki abba a lakásba belép, jobb, ha minden eddig ismert társadalmi szabályt elfelejt.

Warren hátratolja a székét, és elfoglalja a Bridgette melletti üres helyet. Elveszi Bridgette elől a körömlakkos üvegcsét, átdobja a nappaliba, közelebb csúszik a barátnőjéhez, és megcsókolja. Bridgette vagy öt másodpercig hagyja is neki. A látvány egyszerre cuki és zavarba ejtő.

Maggie grimaszolva néz rájuk, majd Ridge elé tolja a jegyzetfüzetet.

– Írtam egy kompromisszumlistát. Van pár dolog, amit még szeretnék megtenni, de szükségem van a beleegyezésedre. Cserébe megígérem, hogy jobban vigyázok magamra. De nem követelhetsz mindent azonnal, mert kell egy kis idő az átálláshoz. Jelenleg totál szét vagyok csúszva, és nem tudom varázsütésre összeszedni magam.

237

Ridge rápillant a listára, és jelel valamit Maggie-nek, amit nem értek. Maggie bólint.

– Igen. Kipróbálom a bungee jumpingot, és nem tilthatod meg. Viszont köthetünk kompromisszumot.

Ridge felsóhajt, és visszatolja a listát Maggie elé.

– Rendben. Cserébe belépsz egy támogató csoportba.

Maggie felnevet, de Ridge komoly arccal néz rá.

– Ez nem kompromisszum, hanem emberkínzás.

Ridge vállat von.

– Velem lehet egyezkedni. Ha nem tetszik, abbahagyhatod, de szerintem a javadra válik. Egyikünk sem érzi át igazán, min mész keresztül, és jót tenne neked olyanokkal beszélgetni, akik megértenek.

Maggie felnyög, és párszor az asztallapnak koppantja a fejét. Egyszer csak hátratolja a székét, és rám néz.

– Velem kell jönnöd – jelenti ki, és elindul a konyha felé.

– A támogató csoportba? – kérdezem zavartan.

Nem

értem,

hogy

kerültem

hirtelen

a

kompromisszumcsata vesztes oldalára.

– Nem, nem oda – feleli Maggie. – A CF-csoportok amúgy is online működnek. Bungee jumpingolni.

Bungee jumping. Hm. A pasim exbarátnője azt akarja, hogy leugorjak egy hídról. Ironikus, ha jobban belegondolok.

Vigyorogva Ridge-hez fordulok. Igazából mindig is ki akartam próbálni a bungee jumpingot. Ridge mosolyogva megrázza a fejét, mint aki megadja magát.

– Van valami, amit sosem értettem – néz Bridgette Maggie-re, miközben Warren a nappaliban keresi az elhajított körömlakkot. – Miért nem kapsz új tüdőt? Attól meggyógyulnál, nem?

– Ez nem ilyen egyszerű – adja vissza Warren Bridgette-238

nek a lakkját. – A cisztás fibrózis nem csak a tüdőt érinti, ezért egy új tüdő nem jelentene teljes gyógyulást.

– Amúgy sem vagyok még olyan rossz állapotban – teszi hozzá Maggie. – A tüdőtranszplantációhoz elég ramatyul kell lenni, de nem annyira, hogy ne tudják elvégezni a műtétet.

Szerencsére ehhez én még túl egészséges vagyok. Elég faramuci helyzet: jó lenne új tüdőt kapni, de nem akarok olyan állapotba kerülni, hogy jogosult legyek rá. És igaz, hogy az átültetés pár évvel meghosszabbíthatja a beteg életét, de akár le is rövidítheti. Lényegesen. Remélem, egy darabig még nem kell emiatt aggódnom.

– Szerencsére az orvostudomány folyamatosan fejlődik –

veszi vissza a szót Warren. – Ezért tervezünk csak a közeli jövőre. Ha hosszú távban gondolkodnánk, azzal talán túlzottan megkötnénk a kezünket. Maggie nem akar a terhünkre lenni, és mi sem akarunk rászállni, ezért jelenleg az a legjobb megoldás, ha egyszerre csak néhány hónappal próbálunk megbirkózni a pillanatnyilag rendelkezésre álló eszközökkel.

Ridge bólint.

– Néha olyan, mintha takarékon tartanád az agyad.

Általában épphogy csak pislog a tűz, de ha időnként belobban, akkor jó magasra csapnak a lángok.

Warren rávigyorog.

– Kösz szépen, Ridge.

– Szerintem nem bóknak szánta – nevet Maggie.

– Dehogynem – vágja rá Warren.

Belőlem is kitör a nevetés. Rég hallottam ilyen találó, bóknak álcázott sértést.

A következő fél órában elpusztítjuk Maggie lasagnéját, és közben további kompromisszumokat dolgozunk ki. Bridgette 239

nem sokat beszél, viszont nem is szólogat be, ami nagy előrelépés.

Miután elköszönünk Maggie-től, Ridge kézen fog, és a kocsi hátsó ajtajához vezet. Mivel ő vezetett ide, hazafelé Warren a soros. Örülök, mert így Ridge-dzsel egész úton összebújhatunk hátul.

Miközben kihajtunk Maggie háza elől, Ridge egymásba fonja az ujjainkat. Előveszi a mobilját, és fél kézzel üzenetet ír.

Ridge: Te vagy a mi saját, külön bejáratú Bridgette-suttogónk. Nem is értem, hogy csinálod.

Sydney: Bridgette nem olyan vészes. Szerintem azért emel falat maga köré, mert még senki sem vette a fáradságot, hogy megpróbáljon áttörni rajta.

Ridge: Pontosan. De te igen, és ez sokat elmond rólad.

Sydney: Warren is.

Ridge: Ő csak ágyba akarta vinni. Nem számított rá, hogy beleszeret. Ez mindenkit meglepett, főleg őt.

Sydney: Különleges barátaid vannak. Bírom őket.

Ridge: Ők a te barátaid is.

Miután elolvastam az utolsó üzenetét, megszorítja a kezem. Átnyúl mellettem, kikapcsolja a biztonsági övem, majd közelebb húz magához, és bekattintja a középső ülés övét.

– Így már jobb – ölel át szorosan.

A hüvelykujja a vállamat simogatja, de aztán elindul lefelé, egészen a megfakult betűkig, amiket a szívem fölé írt.

A fülemhez viszi a száját.

– Enyém – suttogja.

Mosolyogva a szívére teszem a kezem.

– Enyém – suttogom én is.

Ridge a számra tapasztja a száját. Nem tehetek róla, de 240

végig mosolygok a csókunk alatt. Ridge megszakítja a csókot, és fejét az ajtónak támasztva még jobban magához szorít.

Magam alá húzom a lábamat az ülésen, és élvezem az ölelését.

Végre úgy érzem, hogy ez így van jól. Régebben helytelennek tűnt, de most már minden tökéletes. Sokat javított a helyzeten, hogy Maggie megbocsátott, és a történtek ellenére hajlandó volt befogadni az életébe.

Annyi minden változott az elmúlt egy évben! Aznap, amikor betöltöttem a huszonkettőt, azt hittem, ez lesz életem legrosszabb éve. Ki hitte volna, hogy a gitáros srác az erkélyről ekkora hatással lesz a sorsomra?

Most, hogy itt vagyok a karjában, nem tudom és nem is akarom letörölni a vigyort a képemről. Mert a szíve az enyém.

Az ENYÉM.

241

21.

Ridge

Nem könnyű figyelmeztetni Warrent mindenre, amit rosszul csinál, amikor a kezem foglalt a matrac miatt, amit éppen felcipelünk, ő meg bedugott füllel zenét hallgat. Nagyon nem szeretném látni, ahogy hajót vezet, vagy utánfutóval tolat, ha még egy rohadt matracot sem tud normálisan felnavigálni a lépcsőn.

Nem is értem, miért kell ezt most felvinnünk. Maggie lakása négy nap múlva elkészül, addig meg ott a kanapé, vagy akár Brennan ágya. De nem akarok vitatkozni, mert ha nálunk fog lakni, jobb, ha az enyémtől legtávolabb eső

szobában rendezkedik be, még úgy is, hogy én az éjszakákat Sydney-nél töltöm. Minél kevésbé kínos az ittléte, annál jobb.

Warren három lépcsőfokkal a cél előtt megáll pihenni, és karját a korlátra támasztva kihúzza a füléből a fülhallgatót.

– Ugye csak ezt kell felhoznunk? Minden más a teherautóban marad?

Bólintok, és intek, hogy folytassuk a munkát. Grimaszolva megmarkolja a matracot, és tolni kezdi felém.

Maggie új lakása a komplexum másik felén van, Sydney régi helyéhez egészen közel. Maggie többször is próbálta lefújni a költözést, és más megoldást keresni, mert aggódott, 242

hogy túl közel lesz hozzánk. De tényleg így lesz a legjobb mindenkinek. Gyakran van rosszul, ezért tavaly több éjszakát is San Antonióban kellett töltenem miatta. Ha egy másik lakóparkban lakna – legyen az bármilyen közel –, Warrennek vagy nekem nála kéne aludnunk, mert ha nincs jól, néha még az ágyból sem tud felkelni.

Ha itt lesz mellettünk, az megkönnyíti a dolgunkat. Nem kell kellemetlen helyzetbe hoznunk magunkat azzal, hogy éjszakára ott maradunk, mert akár óránként átugorhat valaki, hogy ránézzen. Szerintem Sydney is ezért bólintott rá az ötletre. Látta, milyen, amikor Maggie rosszul van, és tudja, hogy olyankor még egy pohár vizet sem tud tölteni magának.

És ott van még a többi: a gyógyszerek, a légzéskönnyítő

kezelések, amikhez túl gyenge lábadozás közben, és persze a vércukorszint állandó ellenőrzése és megfelelő értéken tartása. Ha messzebb lakna, csak autóval juthatnánk el hozzá, és

nem

hagyhatnánk

magára.

Ez

a

megoldás

időtakarékosabb, és mindent összevetve így Maggie is önállóbb lehet, ahogy akarta.

A matracon kívül mindent a teherautóban hagyunk.

Warren egyik kollégája mellékállásban egy teherautó-kölcsönzőben dolgozik, így kedvezményesen, napi tizenkilenc dollárért, egy hétig itt állhat a kocsi megpakolva a parkolóban, amíg Maggie beköltözik az új helyre.

Maggie még lent van, és a teherautóban pakolászva próbálja összeszedni mindazt, amire az elkövetkező négy napban szüksége lesz. Sydney elment Bridgette-ért a munkahelyére. Warren és én végre feljutunk a matraccal a lakásba, és ledobjuk a hálószoba padlójára. Warren csípőre tett kézzel zihál, mint egy eszelős.

– Te hogyhogy nem tikkadtál ki? – néz rám.

243

– Csak egy emeletet jöttünk felfelé, egyetlen menetben.

Plusz szoktam edzeni.

– Nem is.

– De igen. Mindennap a szobámban.

Egy darabig úgy mered rám, mintha a napi testmozgással árulást követnék el ellene, aztán lenéz a matracra.

– Azért ez furcsa, nem?

Követem a tekintetét Maggie fekhelyére, ami ennyi év után végre a lakásomban kötött ki. Régebben bántott, hogy Maggie nem akar összeköltözni velem, most viszont, hogy néhány napra megvalósul a régi vágyam, már közel sem örülök neki úgy, mint anno tettem volna. Tényleg fura helyzet. Éveken át úgy terveztem, hogy Maggie-vel itt fogunk élni, és idővel összeházasodunk. Sosem hittem volna, hogy az életem ekkora fordulatot vesz, de most már el sem tudnám képzelni másképp.

Szóval igen. Hogy válaszoljak Warren kérdésére, tényleg furcsa ez így. De csak azért, mert túl simán mennek a dolgok.

Szinte várom, mikor borul ki a bili. Azt még nem tudom, hogy Maggie-nél, Bridgette-nél vagy Warrennél borul, de abban szinte biztos vagyok, hogy Sydney-t kizárhatjuk a körből. Neki van a legtöbb vesztenivalója, mégis ő kezeli a legjobban a helyzetet.

– Képzeld el, hogy Sydney és Bridgette együtt lakik, és valamelyikük beköltözteti az expasiját. Szerinted jó képet vágnánk hozzá?

Vállat vonok.

– Gondolom, a körülményektől függ.

– Egy frászt! – jeleli Warren. – Kiakadnál. Úgy viselkednél, mint egy nyafogós liba, ahogy én is. Tuti szakítás lenne a vége.

244

Remélem, nincs igaza.

– Egy okkal több, hogy kimutassuk a lányoknak, mennyire értékeljük őket – mondom.

Warren lerúg egy falevelet a matracról, és lehajol érte.

– Én tegnap éjjel jól megmutattam Bridgette-nek –

vigyorog.

Mielőtt belemerülne a részletekbe, gyorsan elindulok lefelé a teherautóhoz.

Útközben üzenetet kapok. Megtorpanok, amikor látom, hogy Sydney írt a Warrennel közös csoportos chatbe.

Sydney: A Dairy Queennél vagyunk. Kér valaki fagyit?

Warren: Az ég kék? A fű zöld? Egy Reese’st kérek.

Ridge: M&M’st légyszi.

Lenézek a parkolóra, ahol Maggie éppen eltűnik a teherautó belsejében. Ez is egy olyan suta helyzet, amit majd meg kell tanulnunk kezelni. Figyelmeztetnem kéne Sydney-t, hogy talán Maggie is enne egyet, de furcsa arra kérni, hogy ne feledkezzen meg róla. Nem mintha a kapcsolatunk két hetében nem történtek volna ennél jóval furább dolgok.

Másrészről viszont nem biztos, hogy jó ötlet megemlíteni Maggie-nek a fagyit, tekintve, hogy nem ehet túl sok cukrot.

Most nem akarok hegyi beszédet tartani neki az egészségéről, mert reménykedem benne, hogy magától is megtanul vigyázni a testére.

Vívódásom közepette újabb üzenet fut be a csoportba.

Maggie: Én kérnék egy nagy, diétás Dr. Peppert. Köszi!

Észre sem vettem, hogy Sydney hozzáadta a körünkhöz.

De nem csodálkozom. Valahányszor kezd kínossá válni a 245

helyzet, ő valahogy elejét veszi a problémának, mielőtt még elburjánzana.

Odamegyek

a

teherautóhoz.

Maggie

éppen

a

ruhásszekrénye felső fiókját túrja át. Úgy dobálja a cuccokat a szekrény tetejére, mint aki nagyon keres valamit. Amikor végre megtalálja az áhított pólót, begyömöszöli a hátizsákjába. Végre felnéz, és meglát a teherautó ajtajában.

– Felvinnéd azt a bőröndöt? – kérdezi.

Bólintok, mire a „köszönöm” jelet mutatva kilép az autóból, és elindul fel a lakásba. A szekrényhez lépek, hogy leemeljem róla a bőröndöt, de a mozdulat közben megállok, mert meglátok egy papírt a padlón. Lehajolok érte. Nem akarok kíváncsiskodni, ezért gyorsan le is teszem a szekrényre, de mivel ki van hajtva, nem tudom nem észrevenni, hogy egy lista az. A tetején ez áll: „Dolgok, amiket meg akarok tenni”, mögötte pedig valami kisatírozott szöveg, amit átírt. A józan eszem tiltakozása ellenére belenézek.

A lista kilenc tételéből három ki van húzva: ejtőernyőzés, versenyautó és egyéjszakás kaland.

Az ejtőernyőzésről tudtam, de mikor vezetett versenyautót? És mikor volt neki…?

Mindegy. Nem az én dolgom.

Ahogy a többi pontot olvasom, eszembe jut, mennyit emlegette régebben ezeket a dolgokat. Nem szerettem, hogy ilyen megrögzötten ragaszkodott a terveihez, mert mindig nekem kellett kijózanítanom, és letörnöm a jókedvét.

A szekrénynek dőlve lenézek a papírra. Egyszer majdnem eljutottunk együtt Európába. Akkor fejeztem be a másodévet a fősulin, úgy négy évvel ezelőtt. Halálra rémültem az utazás gondolatától, mert a tízórás repülés egy nemzetközi járaton veszélyeztette az egészségét. Nem beszélve az oxigénszint-246

változásról, az eltérő klímáról és egy idegen ország idegen kórházairól, ahol nem ismerik a kórtörténetét. Rengetegszer próbáltam lebeszélni az útról, de végül beadtam a derekam.

Megértettem, hogy látni akarja a világot, és nem akartam az útjába állni.

Végül nem is én akadályoztam meg a vakációt, hanem egy tüdőfertőzés, ami tizenhét napra kórházba juttatta. Még sosem láttam korábban annyira betegnek, és miközben lábadozott, önző módon csak arra tudtam gondolni, milyen jó, hogy ez nem Európában történt.

Ezek után hallani sem akartam semmilyen tengerentúli utazásról. Talán hiba volt. Most már tudom, mennyire gyűlölte a burkot, amiben tartottam, és nem is hibáztatom érte. Ez az ő élete, nem az enyém, és bár mindvégig az hajtott, hogy meghosszabbítsam az idejét, ő csak tartalmasabban szerette volna eltölteni azt, ami megadatott neki.

Mozgást látok a szemem sarkából. Felemelem a fejem.

Sydney lépked felfelé a teherautó rámpáján két poharas fagyival a kezében. Az egyik Cédrus Hangjai pólóm van rajta, ami kicsit nagy neki, ezért félig lelóg a válláról. Ha rajtam múlna, életünk végéig mindennap az én pólóimat hordaná.

Imádom ezt a laza stílust.

Mosolyogva felém nyújtja az egyik poharat, aztán kihúzza a sajátjából a kanalat, lenyalja, és a szájába dugja.

– Nem tudom, te milyet kértél, de máris jobban kívánom, mint a sajátomat – vigyorgok.

Mosolyogva lábujjhegyre áll, és gyors puszit nyom a számra.

– Oreo – mondja.

Miközben visszatolja a kanalat a fagyiba, a tekintete a kezemben tartott papírra téved.

247

– Az meg mi?

Lenézek a listára. Nem tudom, megmutathatom-e neki, mivel nem az enyém.

– Maggie bakancslistája. A földön találtam.

Leteszem a lapot a szekrény tetejére, és felemelem a bőröndöt.

– Kösz a fagyit! – puszilom meg az arcát, és elindulok kifelé. Amikor visszafordulok, látom, hogy nem jön utánam.

A papír után nyúl.

248

22.

Sydney

Nyolcéves koromban a szüleimmel elautóztunk Kaliforniába.

Útközben apa megállt a Carlsbad Caverns Nemzeti Parknál éppen a denevérrajzás alatt. Halálra voltam rémülve, és végig szörnyen éreztem magam.

Tizenegy évesen kéthetes vonattúrát tettünk Európában.

Láttuk az Eiffel-tornyot, elmentünk Rómába, Londonba.

A hűtőszekrényemen van egy kép anyáról és rólam a Big Ben előtt. Apa készítette.

A huszonegyedik szülinapomon elmentem Vegasba Torival. Csak egy éjszakát maradtunk, mert többre nem volt pénzünk, de Hunter még így is kiakadt, amiért leléptem a születésnapomon.

Több tételt is megcsináltam Maggie bakancslistájáról, és bár örültem ezeknek az utazásoknak, mégis úgy érzem, nem értékeltem őket eléggé. Sosem jutott eszembe bakancslistát készíteni, és azon sem gondolkodtam még, miket írnék rá.

Nem voltak hosszú távú terveim.

A helyzet az, hogy Maggie-nek sincsenek. Csak éppen a hosszú táv neki egészen mást jelent, mint nekem.

Leteszem a fagyimat a szekrényre, és a hetes pontra szegezem a szememet. Bungee jumping.

249

Sosem próbáltam. Nem állítom, hogy az én listámra felkerülne, de a tény, hogy Maggie-én rajta van, és engem is elhívott, teljesen új megvilágításba helyezi a dolgot.

Összehajtogatom a papírt, magamhoz veszem a poharamat, és felmegyek Ridge lakásába. A fiúk a konyhában állnak, és a pultnak dőlve eszegetik a fagyijukat. Bridgette valószínűleg zuhanyozik, mert erősen csirkeszárnyszagúan jött haza. Maggie szobájához megyek. Maggie a bőröndje előtt térdelve keresgél valamit. Amikor felnéz, meglát az ajtóban.

– Bejöhetek? – kérdezem.

Bólint. Belépek a szobába, leülök a matracára, leteszem magam mellé a poharat, és felemelem a listáját.

– Ezt találtam – emelem fel a papírt, hogy lássa.

Közel van hozzám, ezért simán kiveszi a kezemből. Egy darabig úgy néz rá, mint valami használhatatlan szemétre, majd a matracra dobja.

– Ezek csak álmok – mondja, és visszatér a bőröndjéhez.

– Lehet, hogy ezzel nagyot esek most a szemedben, de én voltam Párizsban, és nem szívesen vallom be, de az Eiffel-torony úgy néz ki, mint egy hatalmas adótorony. Elég nagy csalódás volt.

Maggie nevet.

– Igen, ezt tényleg nem kéne hangoztatnod mások előtt.

Lecsukja a bőrönd fedelét, hasra fekszik a matracon, és maga elé húzza a listát.

– Egyetlen nap alatt hármat kipipáltam ezek közül.

Emlékszem az ejtőernyős napra, mert nem volt olyan régen. Ezek szerint… az egyéjszakás kaland is mostanában történt. Kíváncsi vagyok a sztorira, de nem tudom, vagyunk-e olyan viszonyban, hogy a nemi életéről faggassam.

– A legtöbb tétel elérhetetlen számomra. Túl könnyen és 250

túl gyakran betegszem meg ahhoz, hogy külföldre utazhassak.

A vegasos pontra pillantok.

– Miért akarsz veszíteni ötezer dollárt? Nem lenne jobb ugyanennyit nyerni?

Maggie a hátára gördül, és felnéz rám.

– Ha lenne fölös ötezrem, amit eljátszhatok, akkor gazdag lennék. Így burkoltan a gazdagságot is felvettem a listára.

Nevetek.

– Tervezel innen mást is a bungee jumpingon kívül? –

kérdezem.

Megrázza a fejét.

– Nem tudok csak úgy utazgatni. Párszor megpróbáltam, de sosem jutottam messzire. Túl sok gyógyászati felszerelést kéne magammal cipelni, túl sok gyógyszert kell szednem.

Mindent összevetve egy utazás több macera, mint öröm, csak ezt a lista írásakor még nem tudhattam.

Sajnálom, hogy ilyen helyzetben van. Legszívesebben alakítgatnék ezeken az úti célokon, hogy minél többet kipipálhasson.

– Mennyit tudsz utazni gond nélkül?

Vállat von.

– Egynapos túrák még beleférnek. Talán még egy-két éjszaka is, de a környéken már mindenhol jártam. Miért?

– Egy pillanat!

Felállok, és kimegyek a nappaliba. Elveszek egy jegyzettömböt és egy tollat az asztalról. Ahogy elindulok vissza Maggie-hez, magamon érzem a két fiú tekintetét. Rájuk mosolygok. A szobába érve visszaülök Maggie mellé, és a jegyzettömbre simítom a bakancslistát.

– Szerintem egy kis változtatással mindegyik tétel 251

megvalósítható – jelentem ki.

Maggie felkönyökölve nézi, mit csinálok.

– Milyen változtatásokra gondolsz?

Végighúzom az ujjamat a listán a Carlsbad Cavernsig.

– Mi érdekel Carlsbadban? A denevérek vagy a barlangok?

– A barlangok – feleli. – Denevérrajzást itt, Austinban is láttam jó párszor.

– Rendben – nyitok egy zárójelet a Carlsbad Caverns mellett. – Megnézhetnéd az Inner Space Cavernt Georgetownban. Valószínűleg a nyomába sem ér Carlsbadnak, de akkor is barlang.

Maggie némán mered a papírra. Talán átléptem egy határt azzal, hogy a listájára jegyzetelek. Már majdnem visszaadom neki egy bocsánatkérés kíséretében, amikor felém hajol, és az Eiffel-toronyra bök.

– Van egy másolat a texasi Parisban.

Elmosolyodom. Ezek szerint egy rugóra jár az agyunk.

A kilences pont mellé odaírom: „Eiffel-torony másolata, Texas, Paris.”

Feljebb húzom a tollamat, és megállok a hármasnál. „Látni a sarki fényt.”

– Hallottál már a nyugat-texasi Marfa-szellemfényekről?

Maggie megrázza a fejét.

– Nyilván nem sok közük van egymáshoz, de úgy hallom, lehet ott kempingezni, és a szabadban nézni a fényeket.

– Jól hangzik – mondja Maggie. – Írd fel!

A sarki fény mellé zárójelbe odaírom a Marfa-fényeket.

A négyes pontra mutat. „Spagettit enni Olaszországban.”

– Nincs valahol itt Texasban egy Italy nevű város? –

kérdezi.

– Van, de nagyon kicsi. Kétlem, hogy lenne éttermük.

252

Viszont közel van Corsicana, ahol rendelhetsz spagettit elvitelre, és megeheted egy parkban Italyben.

Maggie felnevet.

– Ez baromi szánalmasan hangzik, viszont legalább megvalósítható.

– Mi van még? – nézegetem a listát.

Mint kiderült, a versenyautót és az egyéjszakás kalandot már kipipálta (az utóbbiról mindketten mélyen hallgatunk), így csak Vegas kérdése maradt nyitva. Rámutatok a tollal.

– A texasi Paris környékén vannak kaszinók. Beugorhatsz egybe az ál-Eiffel-torony megnézése után. És esetleg –

satírozok ki két nullát – ötezer dollár helyett eljátszhatsz ötvenet.

– Oklahoma könyékén vannak kaszinók? – kérdezi.

– Nem is kicsik.

Magához veszi a listát, és átnézi. Mosollyal az arcán olvassa a sorokat, aztán kiveszi a kezemből a tollat és a jegyzettömböt, és a tömbre teszi a lapot. A tetején ez áll:

„Dolgok, amiket meg akarok tenni. Egyszer talán…”

A végét kisatírozza és átírja. „Dolgok, amiket meg akarok tenni. Talán most.”

253

23.

Maggie

Ma le lettem szúrva.

Most találkoztam először az orvosommal, amióta kilépett a kórházi szobámból, ahonnan nem sokkal később meglógtam.

A mai vizsgálat első felében a bocsánatáért esedeztem, és többször is megesküdtem, hogy mostantól komolyabban veszem az utasításait. Az idő fennmaradó részét különféle specialistákkal töltöttem. Ha az embernek cisztás fibrózisa van, a szakorvosi csapat egy központi helyen végzi a vizsgálatokat, hogy a páciensnek ne kelljen egy rakás különböző váróteremben ücsörögnie. Ez az én saját orvosom egyik nagy előnye, amit San Antonióban nem tudtam maradéktalanul kiélvezni. Úgy érzem, itt, Austinban könnyebb lesz kordában tartani a betegségemet. Csak nem szabad hagynom, hogy eluralkodjon rajtam a frusztráció, ami nem lesz könnyű. Elég könnyen felspannolom magam.

Majdnem egész nap távol voltam. Amikor begördülök a lakás elé, meglepve látom, hogy Ridge kocsija is a parkolóban áll. A hét nagy részét Sydney-nél töltötte. Ma péntek van, és holnap kellett volna elfoglalnom az új helyet, de a tulaj áttette vasárnapra. Ridge biztosan örül majd, ha végre a saját ágyában alhat.

254

Vagy nem. Kétlem, hogy gondot okozna neki Sydney-vel lakni.

Amikor benyitok, mindketten a kanapén ülnek. Ridge egy könyvet tart maga előtt. A dohányzóasztalra támasztja a lábát, Sydney pedig felé hajolva nézi az oldalt, amiből Ridge felolvas.

Felolvas. Hangosan.

Csendben figyelem őket. Ridge-nek gondjai támadnak az egyik szóval, ezért Sydney magára vonja a figyelmét, és megmutatja, hogy kell kiejteni. Kimondja hangosan, hogy Ridge leutánozhassa. Egészen intim pillanat ez köztük.

Legszívesebben a föld alá süllyednék, amikor Sydney felkapja a fejét az ajtócsukódás hangjára, és észrevesz. Gyorsan kiegyenesedik, és kicsit elhúzódik Ridge-től. Egészen finom mozdulat, de észreveszem, és Ridge is. Abbahagyja az olvasást, és követi Sydney tekintetét.

– Sziasztok! – mosolygok rájuk, miközben leteszem a pultra a táskám.

– Szia! – int Sydney. – Hogy ment a vizsgálat?

Vállat vonok.

– Mindent összevetve jól. De rendesen megkaptam a magamét a dokitól. – Kiveszek egy üveg vizet a hűtőből, és a szobám felé indulok. – Persze megérdemeltem.

Bemegyek a szobába, becsukom magam mögött az ajtót, és ledőlök az egyetlen bútordarabomra. Nincs se szekrényem, se tévém, se egy székem. Nincs más, csak a matrac, és a nappali, ahová nem szívesen megyek most ki.

Nem azért, mert Ridge Sydney-vel van. Egyáltalán nem bánt, ha együtt látom őket. Inkább az a baj, hogy kettejükről eszembe jut Jake, és elönt a féltékenység. Én is szeretnék így összebújni vele egy kanapén valahol. Úgy érzem, Ridge és 255

Sydney pont úgy passzolnak egymáshoz, ahogy én és Jake passzolunk. Illetve passzolhattunk volna.

Így visszanézve döbbenetes látni, mennyire nem illettünk össze Ridge-dzsel. És nem azért, mert külön-külön bármi gond lett volna velünk – egyszerűen csak nem tudtuk a legjobbat kihozni egymásból. Úgy biztosan nem, ahogy Sydney-vel teszi. Ridge a kanapén ül, és felolvas neki, hogy fejlessze a beszédhangját. Én ezt sosem tudtam volna elérni nála, és nem is nagyon próbálkoztam. Néhányszor szóba került köztünk a hangos beszéd, de Ridge mindig elintézte annyival, hogy nem akarja, én pedig annyiban hagytam.

Emlékszem a napra, amikor a kórházban megtaláltam a Sydney-nek írt üzeneteit. Ott és akkor nem néztem meg mindet, mert nem akartam. Túlságosan fájt. De később otthon többször is elolvastam a beszélgetésüket. A legjobban az a rész szomorított el, amikor Ridge elmondta Sydney-nek, honnan ered a Cédrus Hangjai név. Azért estem úgy kétségbe, mert rájöttem, hogy a kapcsolatunk alatt én egyszer sem tettem fel ezt a kérdést, és így azt sem tudtam, mennyi mindent tett Brennanért gyerekkorukban.

Sok olyat olvastam a kettejük beszélgetésében, amiről akkor azt kívántam, bár ne láttam volna. Órákig ültem a sok iMessage- és Facebook-üzenet fölött, de a végén leszűrtem egy fontos tanulságot: nem ismertem Ridge-t igazán. A rövid barátságuk alatt több olyan dolgot megosztott Sydney-vel, amit velem hat év alatt nem. És nem azért, mert bármit is titkolt vagy letagadott volna a múltjából – egyszerűen csak nem ástunk elég mélyre egymásban ahhoz, hogy ezek felszínre kerüljenek. Felmerült bennem, hogy bizonyos dolgokat azért tartottunk meg magunknak, mert szentek voltak számunkra, és ilyesmit csak azzal oszt meg az ember, 256

akihez nagyon mélyen kötődik.

Én nem kötődtem így Ridge-hez, és ő sem hozzám. De Sydney-hez igen.

Végül e miatt a kötődés miatt szakítottam Ridge-dzsel. Nem azért, mert köztük kialakult… hanem mert köztünk sosem tudott.

Az embereknek a legjobbat kellene kihozniuk egymásból, és nekem ez nem sikerült Ridge-dzsel. De ahogy az előbb figyeltem őket a kanapén, és láttam, ahogy Sydney segít neki… ő tényleg a legjobbat hozza ki belőle.

Az viszont nem tetszett, ahogy elhúzódott tőle, amikor észrevett a szobában. Bánt, hogy szükségét érezte. Szeretném, ha tudná, hogy miattam nem kell rejtegetniük a vonzalmukat.

Furcsa módon még jó is látni, mennyire szeretik egymást. Ez csak megerősít abban, hogy jól döntöttem, amikor nem hagytam, hogy Ridge a betegségem ürügyén velem maradjon.

Felállok, és visszamegyek a nappaliba. Csak úgy lehet elérni, hogy ne legyen kínos hármunknak egy szobában lenni, ha minél több ilyen helyzetet teremtünk. A bujkálás sehová sem vezet.

Sajnos, mire visszamegyek, már nem ülnek a kanapén.

Sydney a konyhában keresgél az egyik szekrényben, Ridge pedig teljesen eltűnt.

Leülök a pulthoz.

– Mit csináltok holnap? – kérdezem Sydney-t.

Megfordul, és a szívéhez kap.

– Megijesztettél – csukja be nevetve a szekrényajtót. – Úgy tudom, azt terveztük, hogy segítünk neked költözködni, de mivel az vasárnapra csúszott, mindannyian szabadok vagyunk.

– Hogy érted, hogy mindannyian? Warren is szabadnapot 257

vett ki?

Bólint.

– És Bridgette is. Bár kétlem, hogy ő segített volna a költözködésben.

– A világ csodája lenne, ha mégis – nevetek.

– Pontosan. Amúgy miért kérded? Terveznél valamit?

Vállat vonok.

– Semmi különöset. Csak az jutott eszembe… nem is tudom. Talán jót tenne nekünk, ha több időt töltenénk együtt.

Most, hogy… tudod…

Sydney bólint, mintha ő is ugyanerre gondolna.

– Most, hogy a kapcsolatrendszerünk megváltozott, és mindenki összevissza feszeng egymás közelében?

– Valahogy úgy.

Sydney nevetve a pultra támaszkodik.

– Talán megnézhetnénk azt a barlangot Georgetownban, amiről beszéltünk.

– Én igazából csak egy ebédre gondoltam – vallom be. –

Nem várhatom el, hogy az egész szombatotokat rám áldozzátok.

– Szerintem egy barlangtúra jó buli lenne.

Oldalra döntött fejjel fürkészem az arcát. Jó lenne tudni, komolyan gondolja-e, vagy csak udvariaskodik. Néha olyan kedvesnek és alkalmazkodónak tűnik, hogy az már gyanús, de közben meg nyomát sem találom benne hamisságnak. Úgy tűnik, vannak, akik nem süllyednek a féltékenység olyan mélységeibe, mint mások. Valószínűleg kiül az arcomra a gyanakvás, mert Sydney folytatja.

– Emlékszel Warren szülinapi bulijára?

Bólintok.

– Mármint arra az estére, amikor cukinak találtam a 258

melltartódat, és hülye fejjel meg akartam mutatni Ridge-nek?

Sydney kicsit összébb húzza magát.

– Igen, arra – feleli, és a pulton összekulcsolt kezére mered.

– Én nagyon jól éreztem magam aznap este. Komolyan. Akkor tényleg úgy éreztem, hogy barátnők lehetnénk, és azok után, amit Tori tett velem, nagy szükségem lett volna egy barátnőre. Csak aztán elszúrtam a dolgot azzal, hogy megcsókoltam a pasidat – néz fel rám. – Végig bántam, hogy elvesztegettem a lehetőséget, mert szerintem jól kijöttünk volna egymással. És most, hónapokkal később megint itt vagyunk, és valami érthetetlen oknál fogva olajágat nyújtasz felém. Szóval egy közös ebéd jól hangzik, de szívesen megnézném a barlangot is, úgyhogy ha készen állsz rá, hogy az egész olajfát felkínáld, szerintem jól éreznénk magunkat.

Feszülten

várja

a

válaszom.

Nem

akarom

bizonytalanságban tartani.

– Nem szúrtál el semmit, Sydney – mosolygok rá.

Visszamosolyog.

– Azért azt megértem, ha több pasidat nem mutatod be nekem.

– Á, végeztem a pasikkal – nevetek. – Főleg azután, amit a legutóbbival műveltem.

Sydney szemében kíváncsiság csillan. Attól tartok, túl sokat mondtam. Nem akartam Jake-ről beszélni, de a tekintete elárulja, hogy részletekre vágyik.

– Ő volt az egyéjszakás kaland? – kérdezi.

Bólintok. Már az is meglepett, hogy a bakancslistám átírásakor nem kezdett faggatni.

– Igen. Jake-nek hívják, és totál kiakasztott.

– Mivel?

– Reggelit csinált nekem.

259

Sydney megjátszott döbbenettel mered rám.

– A dög! Hogy merészelte? – hüledezik.

Nevetve a kezembe temetem az arcomat.

– Tudom. Tudom. És amikor pár nappal később próbáltam helyrehozni a dolgot, kórházba kerültem, és megtudtam, hogy van egy gyereke, és nem is tudom… akkor már hülye ötletnek tűnt forszírozni ezt a kapcsolatot.

– Miért? Nem szereted a gyerekeket?

– Nem erről van szó. Csak ahogy ott feküdtem a kórteremben, és hallottam, ahogy a fiával telefonál, az egész olyan véresen komolynak tűnt. Nemcsak ez az okos, vicces pasi lépne be az életembe, hanem a fia is, aki amúgy nagyon jó fejnek hangzott. És ettől valahogy… bepánikoltam.

– Mármint mitől?

Felsóhajtok. Jó kérdés. Még én magam sem tudom pontosan, miért taszítottam el magamtól Jake-et.

– Azt hiszem, megbénítottak a szokásos félelmeim.

Győzködtem magam, hogy nem akarom összetörni a szívét, és nem akarok a terhére lenni, de igazság szerint inkább az ijesztett meg, hogy ő töri össze az én szívemet. Megijedtem, amikor rádöbbentem, mennyire vonzódom hozzá, és mivel a legtöbb férfi nem olyan odaadó, mint Ridge, nem sokan vállalnák mindazt, ami velem jár. Féltem, hogy előbb-utóbb úgyis elhagyna, ezért inkább én küldtem el. Talán csak nem akartam, hogy rossz vége legyen. Nem is tudom. Azóta is mindennap ezen rágódom.

Sydney eltöpreng a hallottakon.

– Most, hogy már nem vagytok együtt Ridge-dzsel, ha tehetnéd, kitörölnéd a vele töltött hat évet?

Ezen gondolkodnom sem kell.

– Nem – rázom a fejem. – Eszembe sem jutna.

260

Sydney vállat von.

– Ha a dolgok esetleg rosszul végződnének ezzel a Jake-kel, gondolom, a vele töltött időt sem törölnéd ki. Nem szabad mindent a lehetséges vég függvényében megítélni. Sokkal fontosabb az út, ami a véghez vezet.

Csend telepszik közénk.

A szavai hegyes nyilakként hatolnak egyenesen a szívembe.

Igaza van. Hiába szeretném úgy élni az életemet, hogy nem a végére koncentrálok, valójában újra és újra ebbe a csapdába esem. Főleg, ha Jake-ről van szó. Nem is értem, miért hiszem, hogy a kettő nem megy egyszerre: élményekkel teli élet és egy újabb kapcsolat. Miért is kéne lemondanom az egyikről a másik kedvéért?

– Talán adnod kéne neki még egy esélyt – veti fel Sydney.

Sóhajtva hátravetem a fejem.

– Csórikám! Azok után, hogy ide-oda rángattam, most megint rántok rajta egyet.

Sydney nevet.

– Az a lényeg, hogy mostantól csak az egyik irányba rángasd.

Mély lélegzetet veszek, és felállok.

– Jól van. Felhívom.

Sydney mosolyogva bólint. Próbálok remegés nélkül eljutni a szobámig. Előveszem a mobilom, és megnyitom a névlistát. Reszkető kézzel nyomok rá a számára, kihangosítom a hívást, és behunyt szemmel az ajtónak dőlve várom, hogy felvegye.

Két csöngetés után hangpostára kapcsol.

Átnyomott hangpostára.

Durva húzás, de megérdemlem. Várok.

261

– Dr. Jacob Griffin üzenetrögzítőjét hívta. Kérem, hagyjon üzenetet. Amint lehet, visszahívom.

A sípszó után eldadogom a mondandómat:

– Szia, Jake! Maggie vagyok. Carson. Öhm… Hívj majd vissza, ha tudsz! Illetve, ha akarsz. Ha nem, azt is megértem.

Én csak… Mindegy. Szia!

Kinyomom a telefont, és hangosan nyögve a matracra hanyatlok. Nem hiszem el, hogy hangpostára tett. Illetve elhiszem. És jelenleg az egyetlen fegyverem a visszaszerzéséhez egy béna, zavaros üzenet, amit feltehetőleg épp most hallgat le.

Egy kicsit dagonyázom az önsajnálatban, de aztán felkelek az ágyról, és visszamegyek a nappaliba. Sydney még mindig a konyhapultnál áll, de már Ridge is vele van. Éppen a mobilján mutat valamit Sydney-nek, aki azonnal felém kapja a fejét, amikor észrevesz.

– Hangpostára tett – legyintek.

Elhúzza a száját.

– Jaj! Nem lehet, hogy nem ért rá felvenni?

Megrázom a fejem. A kanapéra dőlök, és a plafonra meredek.

– Inkább csak rájött, hogy eszelős liba vagyok, aki kirúgta a házából, mielőtt a szalonna megsülhetett volna.

– Ez is egy eshetőség – bólint Sydney.

A karomba rejtem az arcomat, és próbálok legalább egy okot találni, amiért nem kéne sajnálnom Jake hiányát.

Nem sikerül. Nagyon is bánnám, ha végleg eltűnne az életemből.

* * *

262

Két óra telt el. Lezuhanyoztam, pizsamába bújtam, és közben úgy ötezerszer ránéztem a telefonomra. Ridge elment vacsoráért, Bridgette és Warren a kanapén ülnek velem.

Warren középen, mi Bridgette-tel kétoldalt mellette. Toy Blastot játszom a mobilomon, de nem a játék érdekel, csak nem akarom levenni a szememet a kijelzőről.

Várok és reménykedem.

– Leszbi libidó? – kérdezi Warren.

– Jéghideg – feleli Bridgette.

Warrenre sandítok. Mi a francnak sorol fel pornóra hajazó filmcímeket? Továbbgörget a telefonján.

– Dögös babák Balin?

Bridgette hangosan felnevet.

– Ha Balin pornózhatnék, tuti nem a Didibárban húznám az igát.

– Várjunk csak! – kapja fel a fejét Warren. – Mióta is dolgozol ott? Csak nem a Didibárban forgattatok?

Na jó, most már tényleg elvesztettem a fonalat. Ezek meg mi a francról beszélnek?

Sydney a konyhaasztalnál ülve házi feladatot ír.

A tanácstalan arckifejezésem láttán felvilágosít.

– Bridgette egyszer csókolózott egy lánnyal egy pornófilmben, de nem hajlandó elárulni Warrennek a film címét, nehogy megnézze. Warren viszont nem nyugszik, amíg ki nem deríti.

Azta!

– Ez sok mindent megmagyaráz.

– Tudod te, hány pornófilmet forgatnak évente? – fordul felém Warren.

– A leghalványabb elképzelésem sincs.

– Kurva sokat.

263

Bólintok, és visszatérek a Toy Blasthoz. Bele sem akarok gondolni, hány filmet kell szegény srácnak végignéznie.

Gyors kopogás után kivágódik a bejárati ajtó. Amikor meglátom Brennant, örömömben felpattanok a helyemről.

Warren szülinapi bulija óta nem találkoztunk.

– Maggie! – ölel meg, de aztán a kezét a vállamra téve eltol magától. – Te mit keresel itt?

Bridgette régi szobájára mutatok.

– Pár napig itt csövezek, amíg elkészül a saját lakásom.

Brennan megrázza a fejét.

– Lakásod? Hol? Itt?

Teljesen le van döbbenve, én meg azon csodálkozom, hogy Ridge nem szólt neki a helyzetről. Ahogy meglátja Sydney-t az asztalnál, elengedi a vállam, hátralép, és elkerekedett szemmel néz rám.

– Hol van Ridge? – pásztázza körbe a szobát.

– Elment kajáért – feleli Warren. – Taco lesz a vacsi.

Nyami!

Miután újra elfoglalom a korábbi helyemet a kanapén, azonnal csekkolom a mobilomat, bár nincs lenémítva. Semmi.

Brennan a szoba közepén állva, tanácstalanul vakarja a fejét.

Konkrétan vakarja. Ezt nem lehet megállni nevetés nélkül.

– Ugyanabba a lakóparkba költözöl, ahol Ridge lakik? –

hüledezik. – És te ebbe beleegyeztél? – fordul Sydney felé. –

Mi ez az egész?

Sydney-re nézek, aki mosolyog a bajsza alatt.

– Köszöntelek az érett felnőttek világában, Brennan –

mondja.

– Dudadömping? – kérdi Warren Bridgette-et, mire minden szem rászegeződik. Vállat von. – Ne nézzetek így rám! Nem én vagyok az érett felnőtt.

264

Megérkezik Ridge a tacókkal. Brennan azonnal megfeledkezik a döbbenetes hírekről, Warren pedig úgy pattan fel a kajaillatra, mint akit a világon csak egy dolog érdekel, és az nem a pornó.

Most már biztos: a taco minden problémát elsimít.

Éppen szedek magamnak, amikor megcsörren a mobilom.

– Úristen – suttogom.

– Úristen – suttogja Sydney mellettem.

Berohanok a nappaliba. Jake neve villog a kijelzőn.

Elkerekedett szemmel meredek Sydney-re.

– Ő az.

– Vedd fel! – kiált rám.

Lenézek a telefonra.

– Ki az? – kérdezi Bridgette.

– Egy pasi, aki tetszik Maggie-nek. Félt, hogy nem fogja visszahívni.

Bridgette-re nézek.

– Vedd már fel! – mutogat bosszúsan a telefonomra.

– Maggie, vedd fel végre! – sürget Sydney.

Bírom, hogy éppolyan izgatott, mint én.

Megrázom magam, megköszörülöm a torkom, és végighúzom az ujjamat a kijelzőn.

Bemegyek a szobámba, és magamra csukom az ajtót.

– Halló! – szólok bele. Hiába a torokköszörülés, a hangom így is remeg az idegességtől.

– Szia!

Jake-et hallva az ajtónak vetem a fejem. Minden porcikám belebizsereg a tudatba, hogy őt hallom.

– Bocs, hogy hangpostára tettelek, de épp egy megbeszélésen ültem – mondja. – Elfelejtettem lenémítani a mobilomat.

265

Elmosolyodom. Ezek szerint nem velem volt baja.

– Semmi baj – felelem. – Hogy vagy?

Felsóhajt.

– Jól. Jól vagyok. És te?

– Én is. Pár napja Austinba költöztem, úgyhogy elég sok volt a dolgom mostanában.

– Elköltöztél? – kérdi, de nem vár választ. – Hát ez… pech.

Leülök az ágyra.

– Nem annyira! Van ez a szabályom, hogy nem randizom olyannal, akivel megegyezik az irányítószámunk, szóval tulajdonképpen még jobb is így. Sokkal lazább.

Jake nevet.

– Maggie, amilyen zsúfolt az életem, akkor sem tudnék rád telepedni, ha egy utcában laknánk.

– Azért szex közben csak rám telepedtél egy kicsit –

viccelek.

Várom, hogy nevessen, de hiába.

– Örülök, hogy hívtál – mondja halkan.

– Én is.

A hátamra fekszem, és a hasamra teszem a kezemet. Nem is tudom, mikor voltam utoljára ilyen ideges egy pasi miatt…

Még soha. Nem tudom, mihez kezdjek a gyomromban kavargó izgalommal, ezért úgy nyomom a gyomorszájamat a tenyeremmel, mintha ez csillapíthatná a bennem tomboló vihart.

– Nem beszélhetek sokáig, még mindig munkában vagyok

– mondja Jake. – De valamit szeretnék elmondani.

Lassan kifújom a levegőt, és felkészülök az elutasításra.

– Hallgatlak – suttogom.

Nagyot sóhajt.

– Úgy érzem, te nem tudod, mit akarsz. Randizol velem, és 266

már vacsora közben közlöd, hogy nem lesz folytatás. Aztán egy fantasztikus, szexszel teli éjszaka után kirúgsz, mielőtt végezhetnék a reggelivel. Pár nappal később megjelensz a rendelőmben, és még aznap ki is teszed a szűrömet a kórházban. Most meg ez az üzenet. Nem kérek tőled mást, csak egy kis következetességet. Ha úgy döntesz, hogy többé nem akarsz beszélni velem, én azt is megértem, de… el kell döntened végre, mit szeretnél tőlem.

Behunyom a szemem, és bólintok, bár nem látja. Igaza van. Annyira igaza van, hogy én a helyében vissza sem hívtam volna magam.

– Teljesen megértelek, és rajta vagyok az ügyön.

Egy darabig nem beszél, de szeretem ezt a csöndet.

Ilyenkor mintha jobban érezném őt. Majdnem fél perc telik el anélkül, hogy bármelyikünk megszólalna.

– Mindennap fel akartalak hívni – vallja be.

Mosolyognom kéne, de inkább elszomorodom. Pontosan tudom, mit érez, és bűntudatom van, amiért ilyen helyzetbe hoztam.

– Én pedig mindennap bocsánatot akartam kérni tőled.

– Nincs miért – feleli. – Te biztos voltál benne, hogy nem akarsz kapcsolatot, de találkoztál velem, eltöltöttünk egy csodás éjszakát, és összezavartak az érzelmeid. Tetszik, hogy én voltam a pasi, aki keresztülhúzta a számításaidat.

Nevetek.

– Érdekes magyarázat a krónikus döntésképtelenségemre.

Jól csinálod.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog. Figyelj, most mennem kell.

Felhívjalak este?

– Tulajdonképpen… ráérsz holnap?

– Be kell mennem a kórházba egy előadásra. Nyolctól tízig 267

tart, utána szabad vagyok.

– Egész nap?

– Egész nap.

Nem is tudom, hívtam-e már randira valakit korábban.

Lehet, hogy ez az első.

– Pár barátommal Georgetownba kirándulunk az Inner Space Cavernhöz. Csatlakozz, ha van kedved! De csinálhatunk valami mást is kettesben később, ha nem akarsz egy rakás idegennel barlangtúrázni.

– A lényeg, hogy te ott legyél. Legkésőbb délre Austinba érek.

Úgy vigyorgok magamban, mint egy eszement.

– Rendben. sms-ben elküldöm a címet.

– Jó.

Szinte hallom a mosolyt a hangjában.

– Viszlát holnap, Ötszázas!

Miután letettük, mosolyogva bambulok a mobilomra. Hogy bír még telefonon keresztül is ilyen érzelmeket kiváltani belőlem?

Amikor visszamegyek a nappaliba, mindenki rám mered.

Sydney-nek rágás közben megáll a szája. Kiszedek magamnak két tacót.

– Holnap két kocsira lesz szükség, hogy mind beférjünk.

Csak ennyit mondok, de Sydney szája máris mosolyra húzódik. Bridgette-é is, bár az ő mosolya kissé baljósnak tűnik.

– Hurrá! Friss husi a csapatban. Warrennek lesz mivel játszania.

Warrenre nézek, aztán vissza Bridgette-re. Jake holnap az egész napot ezzel a kettővel tölti.

Elment az eszem?

268

24.

Ridge

Ez egy jó hét volt. Végre. Az elmúlt pár éjszakát Sydney-nél töltöttem, és hogy őszinte legyek, kicsit sem akarok elmenni innen. Imádok mellette aludni, mellette ébredni, még a semmittevést is imádom vele. De közben tisztában vagyok vele, hogy egy friss kapcsolathoz képest már így is fénysebességgel haladunk, és az összeköltözés egyelőre közel sincs terítéken.

Holnap alszom itt utoljára, mielőtt hazamegyek. Nem dob fel a gondolat, mert sokkal szívesebben vagyok itt Syddel, mint a saját lakásomban Warrennel és Bridgette-tel. De muszáj hazamennem, mert nem akarom siettetni a dolgokat.

Ha egyszer összeköltözünk Sydney-vel, az egy életre szól majd. Meg akarom várni, hogy megtapasztalhassa az önállóságot, mielőtt elkötelezi magát mellettem.

Megmosom a fogam, és visszamegyek a nappaliba. Sydney a kanapén ül laptoppal az ölében. Amikor látja, hogy bejövök, helyet csinál nekem maga mellett. Összehangolt táncosokként mozogva elhelyezkedünk a pózban, ami a hét folyamán megszokottá vált köztünk: én félig ülve, félig fekve a kanapé karfájának dőlök, és átölelem Sydney-t, aki háttal a mellkasomhoz simul.

269

Mivel nem látjuk egymás arcát, ilyenkor leginkább üzenetekkel kommunikálunk. Ő a laptopján, én a mobilomon.

Teljesen természetesnek érezzük így a beszélgetést, és szeretem így tölteni vele az estéket. Ő fülhallgatón át zenét hallgat chatelés közben a laptopról. Szeretem, amikor zenét hallgat. Nézem, ahogy ritmusra hintáztatja a lábát, és érzem a hangja rezgését a mellkasomon, ahogy énekel. Most is azt csinálja, miközben az iTunes zenelistájában keresgél.

Rákattint a Cédrus Hangjai legújabb albumára. Indie-lemezként adták ki pár héttel azután, hogy Sydney hozzánk költözött, szóval ezen még nincsenek rajta a közösen írt dalok. Azok még nem jelentek meg hivatalosan. Persze a kiadott nóták közt is akad olyan, amit ő ihletett, csak éppen ezt nem tudja.

Látom, hogy megnyitja az üzenetküldőt, és ír nekem.

Sydney: Kérdezhetek valamit?

Ridge: Mintha már kértelek volna, hogy ne kérj kérdéssel engedélyt a kérdezésre.

Sydney: Én meg hangosan leseggfejeztelek.

Nevetek.

Sydney: A Vakon című dal Maggie-ről szól?

Elfordítom a tekintetem a telefonról, és lenézek rá. Oldalra döntött fejjel néz rám, a szemében őszinte kíváncsiság csillog.

Bólintok, és visszatérek a mobilomhoz. Semmi kedvem most a Maggie-ről szóló számokról beszélgetni.

Ridge: Igen.

Sydney: Nem haragudott érte?

270

Ridge: Nem hiszem. Miért?

Sydney: A szöveg miatt. Főleg az a rész durva, hogy: „Száz ok a fájdalomra, de én csak egyet látok. Mikor vakított el, hogy folyton rád vigyázok?”

Szerintem, ha hallotta ezt, és megértette a jelentését, talán fájhatott neki.

Néha úgy érzem, Sydney jobban érti a dalszövegeimet, mint én magam.

Ridge: Ha Maggie szó szerint vette is a szöveget, sosem csinált ügyet belőle.

Én mindig őszintén írok, ezt te is tudod. De Maggie szerintem nincs tisztában ezzel. Nem gondolta, hogy a valós érzelmeimet viszem bele a dalokba, pedig ez az igazság.

Sydney: Ez mostantól velünk is így lesz? Mert előre szólok, hogy a szövegeid minden egyes szavát bonckéssel fogom széttrancsírozni.

Nevetek.

Ridge: Az a szép a dalszövegekben, hogy többféleképpen értelmezhetjük őket. Talán rá sem jössz, ha egy dalomat te ihletted.

Megrázza a fejét.

Sydney: Kizárt. Én tudnám.

Mosolygok, mert téved.

Ridge: Hallgasd meg a harmadik számot! Csak egy kis időre.

Sydney rányom a lejátszás gombra, majd újabb üzenetet küld.

Sydney: Ezt már kívülről tudom.

Ridge: Azt is tudod, miről szól?

Sydney: Igen. Szeretnétek kiszabadulni a mindennapokból Maggie-vel.

271

Szerintem a betegségéről írsz, és hogy milyen jó lenne elszöktetni őt a problémák elől.

Ridge: Nem nyert. Ezt a dalt te ihletted.

Hátradönti a fejét, és zavartan néz rám. Megértem. A dalt nem sokkal azután adták ki, hogy hozzánk költözött, ezért joggal hihette, hogy ennek az albumnak semmi köze sincs hozzá. Az ujjai újra kopogtatni kezdenek a billentyűkön.

Sydney: Hogy szólhatna rólam? Még azelőtt írtad, hogy befogadtatok. Már az utolsó simításokat végeztétek az albumon, mire beköltöztem.

Ridge: A szó szoros értelmében véve nem is rólad szól, de te inspiráltad.

A szereplője én vagyok, ahogy néha az erkélyen gitározom a szemben lakó lánynak. Ez volt az én menekülésem. Mindennap pár perc, amikor megnyugodhattam, távol minden nyomástól és félelmemtől. Nem ismertelek, és te sem engem, mégis minden este segítettünk egymásnak kiszakadni a valóságból. Hát erről szól.

Sydney azonnal leállítja és újraindítja a dalt. A Google-ön megkeresi a szöveget, és a zenével együtt olvassa.

Csak egy kis időre

Te tudod, mit akarsz, bár én is tudhatnám.

Ha elárulnád, valóra váltanám.

Ó, csak egy kis időre.

Ó, csak egy kis időre.

Valami változik, amikor süt a nap.

Nyugtalan fejemből eltűnnek az árnyak.

Minden megjavul, és végre jól vagyunk.

Te és én ma este újra eggyé válunk.

Ó, csak egy kis időre.

Ó, csak egy kis időre.

272

Tudod, csak egy kis időre.

Ó, csak egy kis időre.

Egy időre rendben vagyok,

egy időre magasba szállok,

egy időre itt maradhatok,

egy időre úton vagyok.

Egy időre jól megleszek,

egy időre kint leszek,

egy időre rendben leszek,

rendben leszek.

Egy kis időre.

Egy kis időre.

Egy kis időre.

A dal végén becsukja a szöveget, és a szeméhez emeli a kezét. Nem látom, de valószínűleg a könnyeit törölgeti.

Simogatom a haját, miközben gépel.

Sydney: Miért nem mondtad soha, hogy ezt rólunk írtad?

Mély lélegzetet veszek, majd kifújom a levegőt, és elhúzom a kezemet a hajától, hogy válaszoljak.

Ridge: Ez volt az első dal, amit te ihlettél, miközben még Maggie-vel voltam.

Akkor még nem történt köztünk semmi, még csak nem is beszéltünk egymással, de az érzelmeim bűntudatot ébresztettek bennem. Így írtam ki magamból az igazságot, amit talán még magam elől is próbáltam eltitkolni.

Sydney: Megértem. Így hallgatva elég elszomorító. Mintha olyan életed lett volna, amiből néha menekülnöd kellett.

273

Ridge: Szinte mindenkinek kell egy kis szünet néhanapján. Én elégedett voltam az életemmel, mielőtt találkoztunk. Te is tudod.

Sydney: Most is az vagy?

Ridge: Nem. Mielőtt megismertelek, elégedett voltam, de most már eszelősen boldog vagyok.

Előredőlök, és belepuszilok a hajába, mire hátrahajtja a fejét, és alulról csókra nyújtja a száját. Miután megcsókolom, nevetve visszafordul a laptop felé.

Sydney: Apa mindig azt mondogatta, hogy „a középszerű élet elpazarolt élet”. Utáltam ezt a szöveget, mert csak arra használta, hogy lebeszéljen a zene szakról. De most már kezdem érteni, mire gondolt. Elégedett lennék egy zenetanári állással, de ő olyan munkát akart nekem, amit szenvedéllyel végzek. Mindig azt hittem, hogy az elégedettség elég a boldogsághoz, de félek, hogy ez nem igaz.

Ridge: Szakot akarsz váltani?

Bólint, de nem fejti ki bővebben.

Ridge: Mire váltanál?

Sydney: Egyre jobban vonz a pszichológia vagy valamiféle tanácsadás. De a mostani szakom annyira távol áll ettől, hogy gyakorlatilag a nulláról kéne kezdenem mindent.

Ridge: Az ember érdeklődése változik. Ha úgy érzed, hogy már nem akarsz zenetanár lenni, még mindig jobb most váltani, mint tíz év múlva. És… ha számít a véleményem… szerintem fantasztikus pszichológus lennél.

Kétségkívül van tehetséged a zenéhez, de ahogy az emberekkel bánsz, az egyenesen elképesztő. Akár kombinálhatnád is a két pályát, és elmehetnél zeneterapeutának.

Sydney: Köszönöm. De még nem tudom, mit csináljak. Hatalmas munkának tűnik elölről kezdeni az egészet, ráadásul az egyetemi diplomához újabb öt évre eladósítanám magam. Ha valaha összeköltözünk, ez téged is érinteni fog, mert alig lesz pénzem a számlákra. Sok mindent át kell gondolni. Ha maradok a mostani szakon, alig egy év múlva végzek.

Ridge: Nem kell nagy vagyon a boldoguláshoz. Szerintem fontosabb, hogy a 274

szívedet kövesd. Amíg azt csinálod, amit igazán szeretsz, én minden tőlem telhetőt megteszek, hogy segítsek megvalósítani az álmod, legyen az egy zenetanári diploma jövőre vagy egy doktori fokozat tíz év múlva.

Sydney: Ezt bemásolom a „Ridge mondásai” mappába arra az esetre, ha a jövőben a képedbe kéne vágnom. Mert ha most szakot váltok, úgy le leszek égve, hogy új ruhákra sem telik majd. Mostantól öt évig ezt a pólót fogom hordani.

Ridge: Ha megfakulnak is a ruhák, te új színt adsz majd nekik.

Érzem a nevetését.

Sydney: Ez jó duma. Bele kéne írnod az egyik dalodba.

Ridge: Bele is írom.

Leteszi az öléből a laptopot. Megfordul, az ölembe mászik, és megcsókol.

– Kérsz fagyit? Édességre vágyom.

Megrázom a fejem.

– Majd eszem egy falatot a tiédből.

Újra megcsókol, aztán feláll, és kimegy a konyhába.

Kényelembe helyezem magam a kanapén, és SMS-t írok Warrennek.

Ridge: Hánykor indulunk holnap?

Warren: Passz. Nyitok egy csoportot, és megkérdezem Maggie-t.

Warren: Maggot! Holnap mikor megyünk a barlanghoz?

Maggie: Ha még egyszer így nevezel, este elhasználom az összes meleg vizet. Amúgy nem tudom, valamikor ebéd után. Jake délig nem ér ide.

Ridge: Útközben eszünk valahol, vagy ebédeljünk előtte?

Maggie: Együnk útközben. Nem akarom, hogy Jake ne jusson ebédhez, ha éhesen jön.

Warren: Oké. Ebéd. Nem eszünk indulás előtt. Értettem. Ridge, ti idejöttök Syddel, vagy vegyünk fel titeket?

Ridge: Odamehetünk.

Maggie: Kérhetek tőletek egy szívességet? És ez főleg Warrennek szól.

275

Warren: KEDVES LESZEK VELE! NYUGODJ MÁR LE, MAGGIE!

Maggie: Tudom, hogy kedves leszel, nem ezzel van a gond. Csak amiatt aggódom, hogy szénné égetsz a viselkedéseddel.

Warren: Ja! Hát igen, akkor tényleg van miért aggódnod.

Nevetek. Félreteszem a telefont, mert befut Sydney egy kanál fagyival a szájában, és innentől fogva semmi más nem érdekel. Mintha olvasna a gondolataimban, vigyorogva kihúzza a kanalat a szájából.

– Kérsz egy falatot?

Bólintok.

Nem mellém ül le, hanem lovagló ülésben az ölembe telepszik, és kettőnk közé tartja a tálkát. Kikanalaz egy kis fagyit, és felém nyújtja. Amikor lenyelem, lehajtja a fejét, és megcsókol. A szájának vaníliaíze van, a nyelve hidegen simul az enyémhez.

Közelebb húzom magamhoz, de a tálka az utamban van.

Leteszem az asztalra, és szorosan magamhoz ölelem Sydney-t.

Megcsókolom, miközben lassan a kanapéra döntöm.

Úgy olvad el a karomban, mint a fagyi a tálban.

276

25.

Maggie

Múlt éjjel azt álmodtam, hogy Jake egy csajjal jelent meg nálunk. Egy magas vörössel, akinek francia akcentusa és fekete Louboutin magas sarkúja volt.

Ki megy barlangtúrára magas sarkúban?

És ha már itt tartunk… Ki visz egy másik csajt egy randira?

Izzadságban úszva ébredtem, de nem tudom, az álom melyik része zaklatott fel jobban: Jake és a nő, vagy a kétfejű

Warren–Bridgette-szörnyeteg.

Mindkettő

egyformán

felkavaró volt.

Talán az álom akasztott ki ennyire, talán a tény, hogy még előttem áll egy kínos beszélgetés Jake-kel a baráti társaságom összetételéről, de ahogy a mosdókagyló fölött állva próbálok fogat mosni, erősen reszket a kezem.

Szeretnék négyszemközt beszélni Jake-kel, mielőtt bemutatom a többieknek, de fél órán belül itt lesz, és most már mégsem hívhatom fel azzal, hogy: „Ja, amúgy ma az expasimmal leszel egész nap. Pontosabban mindkét exemmel.

Tök jó buli lesz!”

Le kellett volna fújnom a programot.

Majdnem meg is tettem, miután az éjjel felriadtam a rémálmomból. Írtam is egy mentegetőző üzenetet, de aztán 277

nem mertem elküldeni. Rögtön átlátna rajtam. Túl sokszor hülyítettem már, és ha most megint eltaszítom magamtól, valószínűleg nem lesz több esélyem nála. Különben is, tegnap világossá tette, hogy következetességet vár tőlem. Nem akarom újra és újra elhajtani, inkább azon dolgoznék, hogy végre közel engedjem magamhoz. Most csak el kell kapnom egy gyors eligazítás erejéig, mielőtt találkozna Warrennel vagy Ridge-dzsel. Jogában áll tudni, mi vár rá, mielőtt belép ebbe a lakásba.

Ha időben el tudnám csípni még az ajtóban, és berángatni a szobámba, nyernénk pár perc felkészülési időt, mielőtt kilököm a közös nappali vadállatokkal teli dzsungelébe.

Meg is van a terv. Bemutatás előtt beviszem magamhoz.

Fogmosás után megtörlöm a szám egy kéztörlővel, és ellenőrzöm a tükörképemet. A szememből sugárzó félelemtől eltekintve pont úgy nézek ki, mint máskor. Éppen visszateszem a fogkefét a piperetáskámba, amikor kitárul a Warrenék szobájából nyíló ajtó. Ahogy Bridgette-tel meglátjuk egymást, mindketten megmerevedünk a mozdulat közben.

Mindig feszengtem a közelében, de eddig legalább nem kellett egy fürdőszobán osztoznunk. Most, hogy itt áll előttem valami épphogy csak fehérneműben, a suta helyzet a kínosság szintjére emelkedik. Legalábbis számomra. Őt szemmel láthatólag nem zavarja, hogy majdhogynem pucéran mutatkozik előttem, mert egyenesen a vécéhez megy, letolja a bugyiját, és pisilni kezd. Warrenhez hasonlóan ő sem egy gátlásos típus.

– Szóval… – teker le egy adag vécépapírt. – Sejti már a srác, hogy mibe keveredett?

– Mire gondolsz?

278

– Tudod – köröz egyet a kezével. – Ez a kis csapat, akivel a napját tölti majd. Beavattad már a sztoriba?

Behunyom a szemem, és mély lélegzetet veszek.

– Még nem – fújom ki lassan a levegőt.

Bridgette olyat csinál, amire nem gyakran van példa.

Vigyorog. Nem is. Mosolyog. A széles, izgatott mosoly mögül elővillannak a tökéletes fogai. Többet kéne mosolyognia.

Nagyon jól áll neki, bár jelen pillanatban nem látom indokoltnak ezt a felhőtlen jókedvet.

– Minek örülsz ennyire? – kérdezem gyanakvón.

– Már régen volt, hogy utoljára így feldobott valami.

Válasz nélkül elfordulok tőle, és újra a tükörbe nézek.

Sápadtnak tűnök, de nem tudom, hogy az idegesség miatt, vagy a vércukrom esett le. Néha nehéz különbséget tenni az alacsony vércukor, a magas vércukor és a kezdődő

pánikroham közt.

Kimegyek a konyhába. A pulton heverő retikülömből előásom a vércukorszintmérőmet, és a pultnak dőlve ellenőrzöm a glükózszintemet. Éppen becsúsztatom a tesztcsíkot a gépbe, amikor nyílik a bejárati ajtó.

Ridge és Sydney kéz a kézben lépnek be a lakásba. Sydney köszön nekem, Ridge biccent felém, aztán jelzi Sydney-nek, hogy megy zuhanyozni. A szobája felé menet meglátja a kezemben a mérőt. A homlokán aggodalomredők jelennek meg.

– Nyugi, jól vagyok – jelelem. – Csak indulás előtt megnézem a biztonság kedvéért.

Megkönnyebbül.

– Mikor megyünk? – kérdezi.

Vállat vonok.

– Nem sietünk. Jake még nincs itt.

279

Bólint, és bemegy a szobájába. Sydney leteszi a táskáját az enyém mellé, és kivesz a szekrényből egy csomag tortilla chipset.

A vércukorszintem teljesen normális. Megkönnyebbült sóhaj kíséretében visszateszem a mérőt a retikülömbe, előveszem a mobilomat, és megnyitom Jake üzeneteit. Ma reggel megírtam neki a címünket, mire fél órával később jött a válasz:

Végeztem a munkával. Indulok.

Ez majdnem egy órája volt, vagyis bármelyik pillanatban kopogtathat.

– Jól vagy? – kérdezi Sydney.

Felnézek a telefonból. A pultnak támaszkodva ropogtatja a chipset, és közben aggódó tekintettel méreget.

– Kissé idegesnek látszol – teszi hozzá.

Ennyire nyilvánvaló?

– Tényleg?

Óvatosan bólint, jelezve, hogy nem sértésnek szánta az észrevételt.

Még a rémálmom után sem voltam ennyire nyugtalan, de ahogy telik az idő, egyre jobban bánom ezt az egészet.

A kezemet tördelve Ridge és Warren szobái felé sandítok, hogy lássam, csukva van-e az ajtajuk. Csak akkor fordulok vissza Sydney-hez, amikor megbizonyosodtam róla, hogy csak ő hallja, amit mondok.

– Ma reggel legalább háromszor le akartam mondani Jake-et, de végül nem küldtem el az üzeneteket. Egyszerűen kizárt, hogy jól érezze magát köztünk. Nem is értem, miért hívtam el. Úgy felpörögtem, amikor tegnap visszahívott, hogy át sem 280

gondoltam, mit beszélek.

Sydney oldalra döntött fejjel rám mosolyog.

– Nem lesz semmi baj. Nyilvánvalóan kedvel, ha egészen idáig vezet miattad, hogy aztán egy rakás idegennel töltse a napot.

– Éppen ez a baj – felelem. – Tényleg kedvel, de csak a magabiztos, független énemet ismeri, aki egyéjszakás kalandokba keveredik. Még sosem találkozott a béna énemmel, aki egy matracon alszik az expasija vendégszobájában.

Sydney egy legyintéssel elintézi az aggályaimat.

– Már csak egy napig leszel itt. Holnap beköltözöl a saját lakásodba, és visszakapod az önállóságodat.

Vállat vonok.

– Ez nem változtat azon, hogy az elmúlt hetekben egy csecsemő érzelmi szintjén mozogtam – nyögök fel, és hátravetem a fejem. – Összevissza hülyítettem szegényt.

Valószínűleg csak azért fogadta el a meghívást, mert azt reméli, hogy a mai lenyűgöző viselkedésem elfeledteti vele a lohasztó pillanataimat.

Sydney a szemét forgatva lerakja a chipseszacskót, hozzám lép, és a vállamra teszi a kezét. Tolni kezd hátrafelé, és lenyom az egyik bárszékre.

– Tudod, mit csináltam az első két hétben, miután beköltöztem ide?

Megrázom a fejem.

– Minden áldott nap sírtam. Sajnáltam magam a szar életem miatt, és mert kirúgtak a könyvtárból, miután idegösszeomlást kaptam munka közben, és falhoz vágtam a könyveket. Aztán egy darabig jól voltam, de néhány hónappal később, amikor átköltöztem a saját lakásomba, megint 281

hetekig sírtam.

– Miért mondod ezt el nekem? – vonom fel a szemöldökömet.

– Csak úgy – engedi el a vállam, és felegyenesedik. –

Hónapokig érzelmi hullámvasúton ültem, de valahányszor találkoztunk, te mindig erőt sugároztál. Még aznap is, amikor rájöttél, mi van köztünk Ridge-dzsel… Szinte megfélemlített a határozottságod, és… be kell vallanom, ámulattal csodáltam a tartásodat. De úgy tűnik, te mindezt elfelejted, és csak arra a pár rossz napodra koncentrálsz.

Megfogja a kezem, és őszinte arckifejezéssel néz rám.

– Senki sem tudja mindig a legjobb formáját hozni. Az önbizalom és a bizonytalanság közti különbség abban nyilvánul meg, hogy a múltunk mely pillanataiba kapaszkodunk. Te a legrosszabbakat választod, pedig pont a legszebbeket kéne.

Nem sok időt töltöttünk együtt, de valahányszor találkozunk, egyre jobban lenyűgöz az éleslátása. Mindig igaza van. Néhány mély levegővétel után bólogatni kezdek.

Volt néhány felejtős időszakom, ahogy Sydney-nek, Ridge-nek, Warrennek és Bridgette-nek is. És… bármilyen tökéletesnek tűnik is… Jake-nek is nyilván voltak nem túl tökéletes pillanatai. És biztos vagyok benne, hogy ha megosztaná ezeket velem, soha nem használnám fegyverként ellene a hibáit. Ebből következik, hogy talán ő sem fordítja ellenem a határozatlanságomat. Ha leírt volna, most nem kopogtatna az ajtómon.

Úristen! Itt van.

– Úristen! – mondom ki hangosan.

Sydney az ajtó felé pillant, majd vissza rám.

– Kinyissam?

282

– Ne! – rázom a fejem. – Majd én.

Várja, hogy felálljak, de nem mozdulok. Sóbálvánnyá válva meredek az ajtóra.

– Maggie!

– Tudom. Csak… még nem készültem fel a bemutatásra.

Megtennéd, hogy…

Bólint, és felhúz a székről.

– Már itt sem vagyok – mondja. – Engedd be!

Lök rajtam egyet, és eltűnik Ridge szobájában. Jake újra próbálkozik. Félek, hogy ha nem reagálok időben, megjelenik Warren. Vagy ami még rosszabb… Bridgette.

Felpattanok, és ajtót nyitok. Jake áll előttem teljes valójában. Magasabb és helyesebb, mint emlékeztem. Egy pillanatra eláll a lélegzetem a látványtól, de nem adok magamnak időt a gyönyörködésre. Megragadom a kezét, és a nappalin át a szobámba vonszolom, ahol kettesben lehetünk.

Gyorsan magunkra csukom az ajtót, és a homlokomat nekidöntve kifújom a levegőt. Valamivel nyugodtabb vagyok, amiért kikerültünk a veszélyzónából, de még így is majd felrobbanok az idegtől. Lassan Jake felé fordulok.

Alig egy méterre áll tőlem, és olyan arccal néz le rám, mint aki a nevetést próbálja visszatartani.

Basszus, de jól néz ki! Farmert és sötétkék pólót visel, amin egy anatómiailag pontos szív díszeleg. Vicces. Ámulattal csodálom, milyen jól áll neki ez a felső, aztán a szemébe nézek, és kihúzom magam. Megköszörülöm a torkomat.

– Szia! – szólalok meg.

Kissé oldalra dönti a fejét, és kíváncsi tekintettel néz vissza rám. Gondolom, nem érti, miért rángattam be ide úgy, mintha zombik üldöznének minket.

– Szia, Maggie!

283

Felvont szemöldöke számtalan kimondatlan kérdésről árulkodik.

– Bocs, csak négyszemközt akartam maradni veled egy kicsit, mielőtt bemutatlak a többieknek – magyarázkodom.

Mosolyog, én viszont legszívesebben a föld alá süllyednék szégyenemben. Nem azért, mert totál elgyengülök a mosolyától, hanem mert már előre égek a most következő

beszélgetés miatt. Szégyellem a szobámat, és szégyellem, hogy itt állok egy doki előtt, akinek tökéletes az élete, miközben én egy lepukkant szobában csövezek, mint valami csóró egyetemista.

Jake a hátsó zsebébe csúsztatja a kezét, és körülnéz.

Tekintete a padlón heverő matracon áll meg.

– Ez a hálószobád? – kérdezi.

– Csak holnapig. Minden bútorom egy teherautóban van a ház előtt. Holnap beköltözöm egy másik lakásba itt a lakóparkban.

Megkönnyebbülten felnevet, miután kiderül, hogy nem egy falhoz tolt, szánalmas matrac minden vagyonom. Van köztünk némi távolság, mégis fel kell néznem rá. A válaszom után reszketeg sóhaj tör fel belőlem, amit ő is észrevesz.

– Idegesnek tűnsz – jegyzi meg.

– Az vagyok – vallom be.

Elmosolyodik.

– Én is.

– Miért? – bukik ki belőlem.

Vállat von.

– Gondolom, ugyanazért, amiért te.

Teljes bizonyossággal állíthatom, hogy ez nem igaz.

– Ne szórakozz velem! – forgatom a szememet nevetve. –

Te kardiológus vagy egy majdnem kamasz gyerekkel, én meg 284

csak egy egyetemista, aki matracon alszik egy társbérlet üres szobájában. Biztosíthatlak, hogy nem ugyanazok a dolgok nyomasztanak bennünket.

Jake eltűnődik a szavaimon.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy alsóbbrendűnek érzed magad nálam?

Bólintok.

– Egy kicsit.

Ez ordas nagy kamu, mert valójában nagyon is alsóbbrendűnek érzem magam.

Felnevet, de nem válaszol. Hátat fordít nekem, és alaposan szemügyre veszi a szobát. Megint a matracon áll meg a tekintete. A válla fölött hátranéz rám, aztán félig megfordulva felém nyújtja a kezét.

Elfogadom. Ahogy az ujjaink összefonódnak, a határozott szorítása kellemes érzést kelt bennem. A matrachoz lép velem, leül középre, a falnak támasztja a fejét, és engem is lehúz. Amint letérdelek, átemeli az ölén az egyik lábamat, hogy lovagló ülésben legyek rajta.

Erre nem számítottam.

Majdnem egy magasságba kerül a szemünk, de mivel még elég mereven tartom magam, kicsit magasabb vagyok nála ebben a pózban. A falnak támasztott fejjel felnéz rám.

– Tessék – mosolyog gyengéden. – Most te irányítasz. Ettől talán megnyugszol egy kicsit.

A derekamra teszi a kezét. Amikor rájövök, mire ment ki a játék, a feszültségem egy része máris elillan.

Rámosolygok. Eszembe jut, milyen türelmes és kedves pasi.

Ahogy visszamosolyog rám, egyből olvadozni kezdek.

Olyan tökéletes, hogy belepirulok.

285

Különben is megkönnyebbültem, hogy nem a vörös hajú, tűsarkús francia csajjal érkezett.

– Így tényleg jobb. Köszönöm.

Lenéz a kezemre, és az ujjait az enyémekbe fonja.

– Szívesen – feleli.

Most, hogy valamelyest elernyedtem, leengedem a lábam.

A combjaink egymáshoz simulnak, a szemünk egy magasságba kerül. Most már hülyének érzem magam, amiért úgy izgultam. El is felejtettem, milyen megnyugtató tud lenni.

Már a megismerkedésünk első pillanatában bizonyította ezt, amikor ott ültem halálra rémülve az ejtőernyőzés előtt, ő

pedig mellém telepedett, hogy segítsen kitölteni a nyomtatványt. A jelenléte kellemes melegséggel árasztja el a testemet, megszelídíti a gondolataimat, és lecsillapítja a bennem tomboló feszültséget. Most is percek alatt elűzte minden aggodalmamat, és már úgy kell visszafognom magam, hogy ne vigyorogjak. Teljesen megrészegít, de ezt nem kell megtudnia.

– Milyen volt a reggeli előadás? – terelem el magamról a témát.

Jake felnevet.

– Justice figyelmeztetett, hogy ne menjek át dokiba, ha veled vagyok. Szerinte dögunalom, amikor orvosi dolgokról beszélek.

Ennél nagyobbat nem is tévedhetett volna.

– Szerintem pont az orvosos beszélgetés volt a randink legjobb része. Az volt az első, hogy valakit tényleg érdekeltek a szakdolgozatom részletei.

– Tényleg? – néz rám gyanakvón.

Bólintok.

– Igen, tényleg. Talán nem kéne randitippeket elfogadnod 286

egy tizenegy évestől.

Jake jót nevet.

– Van benne valami.

A mellkasára húzza a kezem, miközben a sajátját a combomra csúsztatja.

– A mai előadó éppen egy új tanulmányt készül publikálni az Orvostudományi Folyóiratban. Az agy és a szív közötti kommunikációs jelzésekről beszélt, és hogy mi történik, ha ezek megszakadnak.

Most már biztos: Justice rossz tanácsot adott. Totál érdekel a téma.

– És? – nézek kérdőn Jake-re.

Megint a falnak támasztja a fejét, és kényelembe helyezi magát. Elveszi az egyik kezemet a mellkasáról, és kettőnk közé húzza.

– Réges-régen az emberek úgy hitték, hogy a szív a gondolkodás központja, és az agy meg a szív nem kommunikál egymással – érinti két ujját finoman a csuklómhoz. – Azért gondolták ezt, mert amikor vonzódsz valakihez, az agyad nem reagál észlelhető módon, a test többi része viszont igen.

Jake ujjai lágyan körözni kezdenek a bőrömön. Nagyot nyelek. Remélem, nem érzi, mennyire felpörgött a pulzusom.

– A szív az, ami a leginkább jelzi a fizikai vonzalmat.

Gyorsabban kezd dobogni, erősebben üti belülről a mellkast.

A pulzus összevissza ugrál, ha egy számunkra vonzó személy közelében vagyunk.

A csuklómra nyomja az ujját, és másodpercekig csendben figyel. Egyszer csak elvigyorodik, és tudom is, miért.

A pulzusom nyilván egészen más, mint a beszélgetés elején.

– Nem úgy tűnik, mintha a vonzalom az agyban fejlődne ki 287

– nyomja a másik kezét a szívemre. – Sokkal inkább itt, a mellkasban, ebben a megkergült szervben.

Úristen! Elveszi a kezét a mellkasomról, elengedi a csuklóm, és gyengéden a derekamba markol.

– Mi viszont már úgy tudjuk, hogy a szív nem termel és nem őriz érzelmeket. Csak egy szimpla hírvivő, ami az agyból érkezett jelekből értesül a vonzalomról. A szív és az agy szinkronban vannak, mert két létfontosságú szervként együttműködnek, mint egy összeszokott csapat. Ha a szív elkezd leállni, az agy pánikjeleket küld neki. A szív leáll, és a fellépő oxigénhiány az agyat is elpusztítja. Egyik sem élheti túl a másik nélkül. Legalábbis eddig így hittük – vigyorog. –

A mai előadásból azonban érdekes dolgok derültek ki. Egy új tanulmány szerint, ha a halál előtti percekben megszakítják a szív és az agy közti kapcsolatot, az állat háromszor annyi ideig él tovább, mint az, amelyiknél megmarad ez a kapcsolat.

Ha ez igaz, az azt jelenti, hogy ha a két szerv között megszakad a kémiai kapcsolat, az egyik nem értesül azonnal a másik haldoklásáról, mivel nem kommunikálnak egymással. Következésképpen… ha a szív haldokolni kezd, és az agy erről nem tud, az orvosoknak több idejük marad megmenteni a szívet, mielőtt az agy megadja magát. És ugyanez fordítva is igaz.

Komolyan egész nap elhallgatnám.

– Azt akarod mondani, hogy a szív és az agy bizonyos esetekben hátráltathatják egymást? – kérdezem.

Bólint.

– Igen. Voltaképpen arról van szó, hogy túl jó köztük a kommunikáció. A tanulmány szerint, ha az egyik szerv számára átmenetileg láthatatlanná tesszük az összeomló másik szervet, azzal akár mindkettőt megmenthetjük.

288

– Hűha! Ez… lenyűgöző.

Jake mosolyog.

– Tényleg az. Egész úton idefelé ezen gondolkodtam.

Lényegében, ha rájönnénk, hogyan csökkenthetjük a szív és az agy közötti kommunikációt a nem életveszélyes helyzetekben, nagy eséllyel meggátolhatnánk, hogy a vonzalom fizikai formában jelentkezzen a testünkben.

Megrázom a fejem.

– De… miért ne akarná valaki teljes egészében megélni a vonzalmát?

– Megtörténhet – feleli Jake tárgyilagosan. – Mondjuk, ha egy orvosban heves vonzalom ébred egy lány iránt, akivel ejtőernyőzés közben találkozott, úgy nem kéne a rákövetkező

két hétben csak és kizárólag rá gondolnia, és helyette a munkájára koncentrálhatna.

Úgy elpirulok, hogy gyorsan a vállára kell hajtanom a fejem, nehogy észrevegye. Nevetve végigsimítja a hátam, és az ujjait a hajamba fúrva megpuszilja a fejemet.

Elhúzódom, és lenézek rá. Azok után, amiket mondott, legszívesebben újra hozzábújnék, de most úgy, hogy a szám az övére tapadjon. Valahogy mégis sikerül visszafognom magam. Nagy nehezen.

Mély lélegzetet vesz, és vidám szemét pillanatnyi komolyság árnyékolja be. A keze fel-le jár a karomon.

– Szombaton visszamentem a kórházba, hogy lássalak, de már elmentél – mondja.

Behunyom a szemem. Sokat tűnődtem rajta, vajon visszament-e.

Nem szívesen vallom be neki, hogy idő előtt léptem le, de nem akarok hazudni, sem elhallgatni az igazságot.

– Még péntek este kiszöktem, a saját szakállamra – nézek 289

rá. Úgy érzem, mentegetőznöm kell, mielőtt meghallgatom a rosszallását. – Tudom, hogy orvosként felelőtlennek tartasz, de nyugi, én is tudom, hogy hülyeség volt. Csak éppen nem bírtam tovább ott maradni.

Csendben mered rám egy darabig, de nem tűnik sem dühösnek, sem bosszúsnak. Megrázza a fejét.

– Megértem. Vannak betegeim, akik gyakorlatilag a kórházban élnek. Látom, milyen nyomasztó ez testileg és lelkileg egyaránt. Néha legszívesebben magam engedném szabadjára őket, mert tudom, mennyire nem akarnak ott lenni.

Hirtelen nem is tudom, mit válaszoljak, mert nem ilyen reakcióhoz vagyok szokva. Tetszik, hogy nem tol le. Bár, amennyi frusztrált pácienssel találkozik nap mint nap, végül is érthető, ha inkább empatikusan, mint rosszallással kezeli az ilyen helyzeteket.

A hajamhoz emeli a kezét, végigfuttatja benne az ujjait.

Amikor újra a szemembe néz, látom rajta, hogy meg akar csókolni. A tekintete a számra szegeződik. Közeledik a pillanat, de addig nem adhatom át magam neki, amíg el nem magyaráztam a mai idegességem okát.

– El kell mondanom valamit – szólalok meg.

Nem szívesen hozom fel a témát, de itt van, mindjárt találkozik a többiekkel, és joga van tudni, mi vár rá.

Türelmesen várja, hogy kibökjem végre a mondanivalómat.

– Ez Ridge lakása. Az exemé, akiről a randinkon meséltem.

Jake rezzenéstelen arccal néz rám. Lefelé fordítom a tekintetem, a kezünkre, és egymásba fonom az ujjainkat.

– Ridge és a barátnője, Sydney is velünk tartanak ma. Plusz Warren és Bridgette, akik szintén itt laknak. Mindjárt megismerkedhetsz velük. Én csak… Azért akartam 290

négyszemközt beszélni veled idebent, még mielőtt találkoztok, hogy ha ma esetleg szóba kerülnek a viszonyok, ne érjen váratlanul. – Megint ránézek, és kifújom a levegőt. –

Nem zavar?

Jake nem válaszol azonnal, de nem hibáztatom. Adok neki egy kis időt, hogy feldolgozza a hallottakat. Talán mégsem kellett volna ilyen helyzetbe hoznom.

– Téged zavar? – szorítja meg a kezem.

– Nem – rázom a fejem. – Már csak barátok vagyunk, és Sydney-t is nagyon bírom. Úgy érzem, most minden pont úgy van, ahogy lennie kell. De miután elhívtalak, bepánikoltam.

Nem akarom, hogy feszengj köztünk.

Jake felemeli a kezét, és megsimogatja az arcomat. Az ujjait a tarkómra csúsztatva mélyen a szemembe néz.

– Ha téged nem zavar, engem sem – jelenti ki.

A válaszát hallva megkönnyebbülten mosolygok. Azt nem kötöm az orrára, hogy én mennyire feszengek ebben a helyzetben.

Sydney téved: van, aki mindig a legjobb formáját tudja hozni.

A felismeréstől elönt a bűntudat, mert a vallomásom közel sem volt teljes. Jake azt sem tudja, hogy Warren és Ridge nagyjából olyanok nekem, mint a családom, és rajtuk kívül nincs senkim a világon. De nem akarok nagyon előreszaladni.

Addig nem, amíg ki nem derül, lesz-e a mai napnak folytatása. Talán nem is szabadna folytatni, amíg meg nem tudja, ki vagyok én valójában, de azt sem tudom, hogy készítsem ezt elő. Eltöltöttünk együtt egyet a jobb napjaim közül, de ettől még nem ismer igazán. Tudja, hogy spontán vagyok és döntésképtelen, de nagyjából ez minden.

– Szeszélyes vagyok – bukik ki belőlem. – És néha önző is.

291

Nagyjából most kéne befognom, de rám tör az őszinteségi roham. Tudnia kell, kivel áll szemben. Nem akarok egy újabb kapcsolatot valakivel, akivel nem vagyok száz százalékig nyílt és egyenes.

– Van egy makacs, lázadó énem, ami ellen keményen küzdök. Néha egész nap Netflix-sorozatokat nézek alsóneműben. A felnőttkorom nagy részében egyedül éltem, ezért dobozból eszem a fagyit, és flakonból iszom a tejet.

Sohasem akartam saját gyereket. Egy macskán gondolkodom, de félek a felelősségtől. Imádom a sorozatok főcímzenéjét és a Hallmark karácsonyi filmjeit, viszont gyűlölöm az austini forgalmat. És tudom, hogy mindez nem számít, mert még csak nem is járunk, de úgy érzem, jobb, ha ezeket rögtön az elején tisztázom.

Miután végeztem, idegesen az alsó ajkamba harapok, és várom, hogy nevet, vagy fejvesztve elmenekül. Mindkettőt megérteném. De teljesen más reakciót kapok. Felsóhajt, kissé oldalra dönti a fejét, és a mellkasára teszi az összefonódott kezeinket, miközben a hüvelykujja az enyémet simogatja.

– Magamra veszek minden rosszat, ami a munkában történik – szólal meg. – A rossz napokon magányra van szükségem. Néha még Justice-t sem bírom elviselni magam mellett. És… kupis vagyok. Négy napja nem mosogattam, és két hete nem mostam. A legtöbb orvos összeszedett, és tiszta házban él, de az enyém szinte állandóan egy csatatérre emlékeztet. És kardiológusként valószínűleg nem kéne bevallanom, de imádom az olajban sült kajákat. Láttam A Grace klinika összes részét, de ha ezt bárkinek elmondod, simán letagadom. És… csak két nővel voltam életemben, ezért azt sem tudom, jó vagyok-e az ágyban.

Már éppen kezdenék meghatódni, de szerencsére az utolsó 292

mondata megnevettet.

– Nagyon jó vagy, Jake. Nekem elhiheted.

– Tényleg? – vonja fel a szemöldökét.

Bólintok. A közös éjszakánk puszta emléke pírral önti el az arcomat.

– Részletezhetnéd egy kicsit – cukkol. – Mi volt a legjobb benne?

Ahogy visszagondolok az együttlétünkre, igazából minden pillanatát élveztem. De ha le kéne szűkítenem a kört, pontosan tudnám, mit emeljek ki.

– A második alkalom. Amikor nyitva volt a szemed, és végig engem néztél, miközben… – Elhal a hangom. Nem tudom befejezni a mondatot.

Jake komoly tekintettel fürkészi az arcomat, és a kezével beborítja az enyémet.

– Nekem is az volt a kedvencem.

Kicsit leeresztem a fejem, és megszakítom a szemkontaktust, de már nem az idegesség miatt, hanem hogy ne csókoljam meg.

A tarkómra csúsztatja a kezét, és maga felé fordítja a fejemet, miközben a másik kezét a derekamra téve magához húz.

– Nekem több kedvenc pillanatom is volt – mosolyog milliméterekre a számtól. – Például, amikor az ágyad mellett állva levetkőztettelek – suttogja, és a száját az enyémre tapasztja.

Behunyt szemmel átadom magam a csóknak, de Jake máris elhúzódik.

– Az is jó volt, amikor lefektettelek az ágyra.

Az ajka épphogy csak az enyémhez ér, miközben megemel, majd előredőlve leereszt a matracra. Már nem tudok, és nem 293

is akarok ellenállni neki. A félig leeresztett szemhéjam mögül nézem, ahogy fölém kerekedik.

– Az is tetszett, amikor másnap reggel felébredtem, és te úgy rám gabalyodtál alvás közben, hogy tíz percembe telt kiszabadulni anélkül, hogy felébresztettelek volna.

Válaszra nyitom a szám, de semmi esélyem. Ahogy a szája az enyémre tapad, hirtelen visszatér minden, amit az első

csókunkkor éreztem. Nem is értem, hogy voltam képes visszautasítani, ráadásul kétszer.

Néha lenyűgöz a saját önuralmam, mert most a világon semmiért el nem cserélném ezt a csókot. Azt se bánom, ha ki sem tesszük a lábunkat többet ebből a szobából, mert a nyelve az enyémhez simul, az ujjaim a hajába túrnak, és…

Miért nem lehetek már a saját lakásomban? Itt még a falnak is füle van.

Szerencsére leáll, mielőtt a szánkon kívül más testrészeink is beszállnának a buliba. Még kétszer lágyan megcsókol, aztán az arcát az enyémhez nyomva belesóhajt a hajamba.

Csatlakozom a sóhajhoz, mert rájövök, hogy belátható időn belül ki kell mennünk innen.

– Azt hiszem, ideje bemutatnom téged a lakótársaimnak.

– Igen, attól tartok – fürkészi az arcomat.

Nagyot nyelek. Kezd megint eluralkodni rajtam az idegesség. Főleg Warren miatt.

– Kérhetek tőled valamit? – kérdezem.

Jake bólint.

– Szeretném, ha nem egyes lakótársaim szerint ítélnél meg. Warren ma mindent meg fog tenni, hogy leégessen.

Jake szája ördögi vigyorra húzódik.

– Ó, már alig várom, hogy megismerjem!

Elhúzom a szám, és taszítok egyet a mellkasán, mire 294

leszáll rólam, és a hátára gördül. Felállok, és megigazítom a pólómat, de ő nem mozdul. A matracon fekve fura tekintettel méreget.

– Mi az? – nézek rá.

Mitől tűnik ilyen… elégedettnek?

Még egy kicsit mustrál, aztán megrázza a fejét, és feláll.

Gyors puszit nyom a homlokomra.

– Annyira rohadtul gyönyörű vagy! – mormogja.

Megfogja a kezem, és elindul velem az ajtó felé.

Ebben a pillanatban minden korábbi félelmem és bizonytalanságom elillan. Ha most nem húzna ki a szobából, hogy találkozzon a többiekkel, megkérném, hogy várjon, amíg keresek egy tollat, és hozzáírok még egy pontot a bakancslistámhoz. Csak két szó lenne az egész.

Jake. Griffin.

Nem írnám le, hogy „Szeretkezni Jake Griffinnel” vagy

„Hozzámenni Jake Griffinhez”.

A tízes pont mindössze a nevéből állna, mintha ő maga lenne a teljesítendő küldetés.

A tízes pont, amit ki kell pipálni a listán: Jake Griffin.

295

26.

Jake

Amikor valaki megkérdezi, miért lettem orvos – ami gyakran megesik –, mindig a szokásos válaszokat adom: Életeket akarok menteni. Jobbá akarom tenni a világot. Segíteni akarok az embereken.

A fenéket!

Azért lettem orvos, mert adrenalinfüggő vagyok.

Persze a többi is mind igaz, de főleg az adrenalin miatt csinálom. Imádok én lenni a kulcs élet-halál helyzetekben.

Imádom az izgalmat, amikor a szakmai tudásom versenyez egy gyorsan összeomló szervvel. Imádok győzni.

A véremben van a verseny.

De különbség van a versenyszellem és a másokkal való versengés között. Más orvosokkal és más emberekkel nem szoktam versenyezni, csakis saját magammal. Folyamatosan próbálok javítani a teljesítményemen mindenben – legyen az műtét, ejtőernyőzés, vagy hogy a lehető legjobb apja legyek Justice-nak. Mindennap jobb akarok lenni, mint előző nap.

Világéletemben csak saját magamat akartam legyőzni, senki mást.

Egészen mostanáig. Mert ebben a pillanatban azt remélem, hogy Ridge nem ér fel hozzám. Még nem 296

találkoztam vele, de még sosem kellett egy számomra fontos lány exével megismerkednem. Amikor a gimiben járni kezdtem Chrissyvel, én voltam az első igazi fiúja. Velem csókolózott először. Velem randizott először. Mindenben én voltam neki az első. És mivel több mint tíz évig együtt voltunk, nem kellett más fiúval versenyeznem érte.

Nem állítom, hogy örülök ennek a helyzetnek.

Amikor Maggie az első randinkon megemlítette Ridge-t, elmesélte, hogy a srác még a kapcsolatuk alatt összejött egy másik lánnyal, és tulajdonképpen ez vezetett a szakításukhoz.

Ezzel már szerzett nálam egy hatalmas fekete pontot. Az is kiderült, hogy dalokat ír egy együttesnek, ami egy újabb rossz pont. Nem mintha bajom lenne a zenészekkel. Éppen az a gond, hogy egy zenész még egy orvosnak is túl nagy konkurencia.

Abból, ahogy Maggie Ridge-ről beszélt, azt szűrtem le, hogy nem bánta meg a szakítást, de még így is kissé kellemetlenül érint, hogy ez a pasi lakása, Maggie a volt barátnője, és Ridge barátaival töltöm a napot. Senki sem szereti, ha az exe új pasit hoz a házhoz, és hacsak a srác nem valami szent, minden okom megvan az idegességre. Most először vagyok féltékeny, pedig még nem is találkoztam a fickóval.

Ez viszont pillanatokon belül megváltozik, mert kimegyünk Maggie szobájából, hogy megismerkedjem a többiekkel. Kinyitom az ajtót, és előreengedem Maggie-t.

Menet közben felpillant rám, és a saját idegessége ellenére nyugodt mosollyal ajándékoz meg.

Pont ugyanígy nézett rám az első találkozásunkkor, amikor segítettem kitölteni neki az ejtőernyős űrlapokat. Csak úgy sugárzott belőle az idegesség – annyira, hogy a helyiség 297

másik felében is észrevettem. De amint leültem mellé, és hálásan rám mosolygott, hirtelen úgy éreztem, mintha már ki is ugrottunk volna együtt abból a gépből. Szavak nélkül is képes kommunikálni. Még sosem találkoztam mással, aki egy-egy arckifejezéssel egy teljes beszélgetést le tud folytatni.

Az arca most azt sugallja: „Tudom, hogy ez kínos, de minden rendben lesz.”

Nyitva hagyja nekem az ajtót, és kimegy a nappaliba.

Követem. Egy srác áll a konyhában nekünk háttal. Ebből a szögből nem látom jól, de mintha a mobilját nyomkodná.

A pult mellett egy szőke lány éppen a cipőjét veszi fel. Amint meghallja, hogy jövünk, felkapja a fejét. Ahogy meglát minket egymás mellett, felragyog az arca.

– Jake! Ő Sydney – mutat be minket Maggie.

Sydney tovább szuszakolja a lábát a cipőbe, majd amikor sikerül belebújnia, hozzám lép, és már menet közben felém nyújtja a kezét.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek – mondja a cipő

párjával küszködve.

– Én is örülök – rázok kezet vele.

Maggie említette már korábban Sydney nevét, és hogy ő

Ridge új barátnője. Nem tudom, hogy történt, de úgy látom, a két lány jól kijön egymással, ami sokat elmond a jellemükről.

És Sydney-nek van valami őszinte kisugárzása, amitől rögtön megkedvelem.

Nem úgy, mint a srácot, aki még mindig hátat fordít nekünk, és szemmel láthatólag esze ágában sincs bemutatkozni. Csak sejtem, hogy ő lehet Ridge, de mielőtt még túl sokat agyalhatnék azon, mit akar elérni ezzel a tüntető elvonulással, és vajon ez nekem szól-e, nyílik az egyik szoba ajtaja, és egy pár lép ki rajta.

298

Maggie szinte izgatott arckifejezéséből ítélve arra következtetek, hogy a felém közeledő srác csak Warren lehet.

A szemében kaján gonoszság csillog, és Maggie figyelmeztetett, hogy Warren ma minden eszközzel próbálja majd leégetni őt.

Már menet közben széttárja a karját, és megölel.

Vonakodva viszonzom. Évek óta nem üdvözölt így egy másik férfi. Az én szakmámban inkább kézfogással és hivatalos bemutatkozással élünk, esetleg megbeszéljük, ki melyik klubba jár golfozni vasárnaponként.

A medveölelés és az arcpaskolgatás szokatlan számomra.

A srác konkrétan megpaskolja az arcomat.

– Azta! Te aztán jóvágású legény vagy – jelenti ki, majd Maggie-re sandít. – Szép munka, Maggot! Behúztad Amerika Kapitányt.

Nevetve hátralépek. Attól tartok, Warren nemcsak Maggie-t akarja ma szívatni, hanem mindkettőnket.

– Warren! Ő Jake – mutat be Maggie olyan hanglejtéssel, mint aki máris belefáradt a harcba.

– Örvendek, Jake – szalutál Warren.

Ő legalább lelkesnek tűnik, a másik srác viszont ügyet sem vet ránk. Úgy tesz, mintha itt sem lennék. Talán azért figyelmeztetett Maggie, mert tudta, hogy nem mindenki örül majd nekem.

Visszanézek Warrenre.

– Én is örülök.

Warren a mellette álló, barna hajú lányra mutat.

– Ő a barátnőm, Bridgette.

A lány nem szól hozzám, csak biccent, és a hűtőhöz megy.

Warren a konyhában álló srácra mutat.

– Találkoztál már Ridge-dzsel?

299

– Még nem – rázom a fejem.

Nem is tudom, akarok-e egyáltalán találkozni vele, ha őt ennyire hidegen hagyja a jelenlétem.

Warren odamegy hozzá, és vállon böki. Amikor Ridge ránéz, Warren jelelni kezd neki, miközben hangosan is beszél.

– Itt van Jake.

Ridge megfordul, és végre észrevesz.

Mindig azt tanítom Justice-nak, hogy ne ítélkezzen ismeretlenül mások felett, erre mit csinálok? Gondolkodás nélkül leírok magamban egy idegent, mint egy igazi bunkó.

Ridge nem szándékosan nézett levegőnek, csak éppen nem tudta, hogy itt vagyok.

A pultot megkerülve hozzám sétál.

– Szia! Ridge Lawson vagyok – ráz velem kezet.

A hangja egyértelműen elárulja, hogy nem akart udvariatlan lenni. Most már biztos, hogy egy bíráskodó seggfej vagyok.

Megkönnyebbülten fogok vele kezet.

– Jake Griffin.

Nem tudom, Maggie szándékosan titkolta-e el Ridge siketségét, vagy csak úgy megszokta már, hogy eszébe sem jutott megemlíteni, de akárhogy is, megkönnyebbültem. Öt másodperccel ezelőtt még menekülni akartam innen, mert nem szívesen látott betolakodónak éreztem magam, de Ridge éppolyan melegen fogadott, mint Sydney.

Hirtelen elillan belőlem minden féltékenység és versenyszellem, amit az előbb Maggie szobájában még erővel kellett elnyomnom magamban. Csak annyit tudok erről a csapatról, amennyit Maggie elmondott – vagyis nem túl sokat

–, de úgy látom, mindenki jó fej, és jóban vannak egymással.

300

Habár Warren barátnőjével még nem beszéltem. Talán csak félénk.

A következő másodpercekben mindenki mozgásba lendül.

Ridge cipőt húz, Sydney kabátba bújik, Warren odamegy a hűtőnél álló barátnőjéhez… Bridgette- hez… és próbálja megcsókolni, de a lány eltolja magától.

Maggie-re sandítok, aki rám mosolyog.

– Hozom a pulóveremet – mondja, és eltűnik a szobájában.

Körülnézek a lakásban. Több ajtót is látok, amik feltehetőleg különböző szobákba vezetnek. Maggie elmondta Ridge és az ő történetét, de a többiek kapcsolatrendszeréről semmit sem tudok.

– Ti mind lakótársak vagytok? – nézek négyükre. – Innen ismeritek egymást?

Bridgette éppen vizet kortyolgat, de a kérdésre azonnal felkapja a fejét, épp abban a pillanatban, amikor Maggie visszajön a pulcsijával.

– Én szívesen elmagyarázom neked, honnan ismerjük egymást – csavarja vissza a vizespalack kupakját Bridgette.

Maggie a nevét kimondva próbálja elhallgattatni, de hiába.

– Warren és Ridge évek óta a legjobb barátok – lengeti Bridgette az üveget a két srác között, aztán Maggie-re mutat. –

Warren és Maggie jártak, de nem sokáig, mert Ridge lecsapta a kezéről.

Várjunk csak! Mindkét fiú járt Maggie-vel?

– Maggie és Ridge hat évig voltak együtt, de szakítottak, miután Sydney tavaly beköltözött ide. Most Sydney jár Ridge-dzsel, de már nem lakik velünk. Maggie viszont igen.

Legalábbis, amíg elkészül a saját lakása, ami véletlenül épp ugyanabban a lakóparkban van, ahol a két expasija lakik.

Bridgette rám néz.

301

– Ja és nem, ez mind kicsit sem fura. Á, dehogy! Főleg most, hogy mindannyian legjobb barátosdit játszunk, és egész nap öribaris programokat nyomunk. Hurrá!

A hurrája cseppet sem tűnik lelkesnek. Azt hiszem, rosszul ítéltem meg a helyzetet: ez a lány egyáltalán nem félénk.

A következő tíz másodperc néma csendben telik. Ilyen fülsiketítő csendet még életemben nem tapasztaltam.

A szemem sarkából Maggie-re nézek, aki halálra vált arccal hüledezik. Sydney rosszalló pillantásokat lövell Bridgette felé, aki vállat von, mintha semmi rosszat nem tett volna.

Megcsörren a mobilom.

A jókor jött figyelemelterelés közben mindenki szétszéled, kivéve Maggie-t, aki érdeklődve várja a következő lépésemet.

Kiveszem a zsebemből a telefont. Már a csörgésből tudom, hogy Chrissy az. Csak akkor hív, ha valami fontos dologról van szó. Ezer éve nem hívtuk egymást csak azért, hogy csevegjünk. Miközben a fülemhez emelem a telefont, Maggie szobája felé mutatok, jelezve, hogy odabent szeretnék beszélni. Bemegyek, és behajtom magam mögött az ajtót.

– Szia! – szólok bele.

– Szia! – liheg Chrissy.

Hallom, ahogy kapkod. Valószínűleg a kórházi egyenruhát rángatja magára.

– Behívtak. Átvihetem hozzád Justice-t?

Behunyom a szemem. Justice majdnem tizenkét éves.

Hagytuk már párszor egyedül, de olyankor mindig csak pár utcányira voltam tőle.

– Austinban vagyok – dörzsölgetem a tarkóm. – Legalább egy óra, mire hazaérek.

– Austinban? Ó, értem. Átküldeném Codyékhoz, de az éjszaka közepén rosszul lett és hányt. Idehívjam anyámat?

302

Maggie ajtajára sandítok.

– Ne, hagyd csak! Mindjárt indulok. Odamegyek érte, és átviszem magamhoz éjszakára.

Chrissy megköszöni, és kinyomja a telefont. A mobilomra meredve azon tűnődöm, vajon Maggie hogy fogadja majd a hírt. Remélem, hallott valamit a beszélgetésből, és nem hiszi, hogy csak le akarok lépni Bridgette kirohanása után.

Elindulok a háló ajtaja felé. Odakint Maggie a konyhában állva Sydney-vel beszélget.

– Van egy perced? – mutatok a szobája felé, jelezve, hogy négyszemközt szeretnék beszélni vele.

Bólint. Egy pillanatra egymásra néznek Sydney-vel, mielőtt bejön hozzám. Becsukja az ajtót.

– Ne haragudj! – szólal meg. – Bridgette szereti kavarni a szart, de hidd el…

Felemelem a kezem.

– Semmi baj, Maggie. Tudom, hogy nem hívtál volna ide, ha még mindig valaki más érdekelne.

Látom rajta, hogy megkönnyebbül.

– Ennél rosszabb nem is lehetne az időzítés, de Chrissy, a volt feleségem hívott. Justice beteg, őt pedig behívták dolgozni. Haza kell mennem.

Maggie cseppet sem kételkedik a szavamban. Inkább aggodalom ül ki az arcára.

– Jól van a fiad? – kérdezi.

– Igen, csak gyomorrontás.

Bólint. Csalódott, amiért el kell mennem, és én is az vagyok. Magamhoz húzom egy búcsúölelésre. Ahogy a mellkasomhoz simul, egyre kevesebb kedvem van elengedni.

– Ez van, ha két orvos vállal gyereket – mondom. – Még a szabad hétvégéiden is bármikor berángathatnak.

303

Maggie elhúzódik, és felnéz rám. A kezembe fogom az arcát, és lehajolok, hogy megcsókoljam.

Nem tudom nem észrevenni, hogy a testiség köztünk jóval a kapcsolat előtt jár. Még nem is vagyunk egy pár, de ahogy ölelem és csókolom, az teljesen más képet mutat. Ezért most csak egy gyors búcsúpuszit nyomok a szájára. Nem akarom siettetni a dolgokat, nehogy elijesszem.

– Érezd jól magad a túrán! – mondom.

– Meglesz – mosolyog. – Jobbulást Justice-nak.

– Köszi. Küldj majd képeket a barlangról! Este felhívlak, ha nem túl későn értek haza.

– Az jó lesz. Kikísérjelek?

– Az jó lesz.

* * *

Az ember azt hinné, hogy egy orvos, aki rendszeresen belevág mások mellkasába, nem esik kétségbe egy kis hányástól.

Hát én megdöntöm ezt a tévhitet.

Esküszöm, Justice ma többet okádott, mint élete első öt évében összesen. Vagy csak azért tűnik így, mert most nagyobb, és több hányást termel, de basszus, ez ma tényleg rengeteg volt. Hála istennek, vége. Legalábbis egyelőre.

Kizárt, hogy maradt még odabent bármi, amit a szerencsétlen kölyök felöklendezhet.

Miután kitakarítottam a fürdőt, lezuhanyoztam, és ránéztem Justice-ra, végre leülhetek a kanapéra, és folytathatom a beszélgetést Maggie-vel. Úgy egy órája értek haza a kirándulásból, és rögtön átküldött néhány képet.

Megígértem neki, hogy FaceTime-ozunk, amint lefektettem 304

Justice-t.

Az első csörgésre felveszi. A mosolya csalódással tölt el, de csak mert nem láthatom élőben.

– Hogy van Justice?

Imádom, hogy köszönés helyett rögtön ezzel kezd.

– Alszik. Végre üres a gyomra. Szerintem a január óta megevett összes kaja kijött belőle.

– Szegény kölyök – grimaszol.

A matracán fekszik, haja szétterül a párnán. Maga fölé tartja a telefont. Ugyanaz a látvány tárul elém, ami nemrég a szobájában, amikor fölé kerekedtem, hogy megcsókoljam.

Próbálom elhessegetni az emléket, mielőtt keresztüllát rajtam.

– Tényleg olyan jó volt a túra, mint ahogy a képek mutatják?

– Igen – bólint. – Legalábbis nagyrészt.

Félresöpri a haját a homlokából, mire előbukkan egy kis ragtapasz a halántékán.

– Warren úgy gondolta, jó ötlet elbújni, aztán megijeszteni bennünket. Olyat pördültem, hogy összefejeltünk Bridgette-tel – nevet, és megigazítja a fürtjeit. – Warrennek olyan bűntudata lett utána, hogy meghívott minket vacsizni. Jó, csak a Taco Bellbe, de akkor is. Szerintem még életében nem fizetett semmiért.

Mosolygok. Ezek szerint jól szórakoztak. Nagyon jól áll neki a vidámság.

– Felkészültél a holnapi költözésre? – kérdezem.

Bólint, és az oldalára fordulva leereszti a telefont.

– Alig várom, hogy újra saját fürdőszobám legyen.

– Felajánlanám a segítségemet, de Chrissy hétfőig ügyeletes. Inkább magamnál tartanám Justice-t, amíg rendbe 305

jön, hogy ne kelljen oda-vissza rángatni.

– Egy csomó segítségem lesz, és amúgy sincs túl sok holmim. De holnap este felhívlak FaceTime-on, és megmutatom az új helyet, ha végeztünk a pakolással.

– Jobb szeretném élőben látni.

Elvigyorodik.

– Mikor lesz a következő szabadnapod?

– Szerdán korán végzek. Elmegyek hozzád… Rendelhetünk kaját. Éjszakára most nem maradhatok nálad, de pár órát együtt tölthetünk.

– Jól hangzik. Majd főzök valamit.

– Ezer éve nem ettem házi kosztot.

Megint mosolyog, én pedig felsóhajtok.

Éppen megdicsérném, mennyire gyönyörű, amikor Justice bejön a szobába.

– Szia, kishaver! – nézek fel a mobilomból. – Jól vagy?

Bólint, de nem néz rám. Kimegy a konyhába, és kinyitja a hűtő ajtaját.

– Most békén hagylak – suttogja Maggie.

Visszafordulok a kijelzőhöz, és elismerő mosolyt küldök felé.

– Hívj holnap, ha végeztetek! – köszönök el.

– Rendben. Jó éjt!

Pár pillanatig még csendben nézem. Nem szívesen vetek véget a beszélgetésnek, de nem szeretek úgy telefonálni, hogy Justice hallótávolságban van.

– Jó éjt, Maggie! – suttogom.

Integetve kinyomja a hívást. A kanapéra dobom a mobilt, és kimegyek Justice-hoz.

A fiam a nyitott hűtő előtt áll.

Kivesz egy szelet sajtot, beleharap, és miközben a szájából 306

kilóg a maradék, rábont egy csomag felvágottra. Szed magának egy kis sonkát, és a sajttal együtt a szájába gyömöszöli.

– Nem lenne jobb, ha csinálnék neked egy szendvicset?

Justice elmarja az egész csomag sonkát, és becsukja a frigóajtót.

– Nem tudnám kivárni. Mindjárt éhen halok.

Magához vesz egy zacskó chipset, és a sonka társaságában letelepszik a konyhapulthoz. Kinyitja a chipset, és ropogtatni kezdi.

– Kivel beszéltél? – érdeklődik.

– Látom, már jobban vagy.

– Ha szerinted az éhenhalás jó… Szóval kivel beszéltél?

– Maggie-vel.

– Azzal a Maggie-vel, akihez bementél a kórházba?

Ezért nem akartam előtte telefonálni. Nem fél kérdezni, és mivel én a teljes őszinteség híve vagyok, bólintok.

– Igen, vele.

– Miért volt kórházban?

– Cisztás fibrózisa van.

– Komolynak hangzik.

– Az is. Keress rá a neten!

Justice elhúzza a száját, mert tudja, hogy nem viccelek.

Valahányszor azt a választ kapja egy kérdésre, hogy keressen rá a neten, másnap mindig ellenőrzöm, tényleg megtette-e, és korrigálom a frissen szerzett tudását. Ez a baj a Google-lel: rengeteg infó van rajta, de meg kell tanulni elválasztani az ocsút a búzától. Leginkább ezért akarom, hogy pár témában saját maga végezze el a kutatást – hogy megtanulja felismerni a marhaságokat.

– Ez a Maggie a barátnőd?

307

– Nem – rázom a fejemet.

– De szexeltél vele?

Egy tizenegy éves gyerek sonkával teli szájából ilyen kérdést hallani egyszerre fura és vicces.

– Tessék? – hüledezem.

– A telefonban azt mondtad neki, hogy most nem maradhatsz nála éjszakára. Ezek szerint máskor már ott aludtál, és akkor valószínűleg szexeltetek, mert Cody szerint ezt csinálják a felnőttek, amikor együtt töltik az éjszakát.

– Cody tizenegy éves. Van még mit tanulnia.

– Ez nemet jelent?

Bűntudatom van, mert eszembe jut, mennyivel könnyebb dolgom lenne, ha Justice most betegen feküdne az ágyában.

– Nem jegelhetnénk ezt a témát úgy tizennégy éves korodig?

– Persze – forgatja Justice a szemét. – Állítólag örülsz, hogy ilyen érdeklődő fiad van, de sosem válaszolsz a kérdéseimre.

– Örülök, hogy kíváncsi vagy, és szívesen kielégítem a kíváncsiságodat, de néha túl sokat akarsz tudni – felelem, és a kezébe nyomok egy üveg vizet. – Idd ezt meg! Pótolni kell a folyadékveszteséget.

Justice elveszi a palackot.

– Jól van. De a tizennegyedik szülinapomon folytatjuk.

Nevetek. Istenem, de bírom ezt a kölyköt! De ha így folytatja, nem biztos, hogy megérem a tizennegyedik születésnapját. Azt mondják, aki kíváncsi, hamar megöregszik, de jelen helyzetben én vagyok az, aki beleőszül az állandó faggatózásába.

– Kérsz még valamit? – nézek rá.

Justice bólint, és elcsomagolja a felvágottat.

– Ennék egy fahéjas pirítóst. Nézhetjük a Jelek et?

308

Szívem szerint nemet mondanék, mert rohadtul semmi kedvem huszadjára is megnézni az egyik kedvenc filmjét, de tudom, hogy pár év, és már nem akar majd többet az apjával mozizni. Apaként megtanultam, hogy fogadjak el mindent a gyerektől akkor, amikor adni akarja, mert szélsebesen változnak körülötte a dolgok. Ami most unalmasnak vagy bosszantónak tűnik, azért később már bármit megadnék majd.

– Nézhetjük. Indítsd el, amíg megcsinálom a pirítóst!

309

27.

Sydney

Váltogatom a rádióadókat, amíg találok egy fülbemászó dalt.

Kedvem támadt énekelni. Letekert ablakkal vezetek hazafelé a csodás napsütésben, és az előbb eszembe jutott, hogy időtlen idők óta nem énekeltem hangosan a kocsiban. Nem tudom, mi lehet az oka: talán az, ahogy tavaly a dolgaim alakultak, vagy talán a suli, esetleg mindkettő. De a múlt héten megváltozott valami. Az életem olyan volt, mint egy hullámvasút: sötét alagutakban és kacskaringós pályán száguldoztam, miközben a testem jobbra-balra, előre-hátra dülöngélt a kanyarokban, aztán egyszer csak az érzelmi hullámvasút egy sima, lassú, nyugodt szakaszhoz érkezett, ahol kifújhatom magam, mert tudom, hogy biztonságban vagyok, és végre minden a helyére került bennem.

Pont így érzem magam. Az életemben minden a helyére került.

Miután vasárnap átköltöztettük Maggie-t, mind kidőltünk a nappalijában. Ridge és én az egyik kanapén nyúltunk el, Maggie és Bridgette a másikon, Warren pedig a padlón, és úgy néztük A Nagy Ő záróepizódját. Egyikünk sem követte eddig a show-t, de nem találtuk a távirányítót, és túl lusták voltunk felkelni csatornát váltani. Warren idővel egészen beleélte 310

magát a műsorba, és veszekedni kezdett a tévével, mert a fickó nem azt a nőt választotta, akire ő fogadott volna, ha lenne pénze.

Tévézés után Ridge-dzsel visszamentünk hozzájuk. Ott aludtam, mert túl fáradt voltam hazavezetni. Még zuhanyozni sem volt erőnk. Egyenesen az ágyhoz mentünk, és eldőltünk, mint a zsák. Ruhástól alhattunk el, mert az éjszaka közepén arra ébredtem, hogy Ridge leveszi rólam a cipőt, és betakar.

Ennek már három napja, és azóta minden tökéletes.

Furcsa, hogy csóró főiskolásként egyik napról a másikra tengődöm, mégis örömmel élnék így az idők végezetéig. Ha a megfelelő emberek vesznek körül, tényleg nem sok kell a boldogsághoz. A lényeg, hogy szeressenek.

Behajtok a lakóparkba. Amint kiszállok az autóból, megnézem a mobilomat. Ridge még mindig nem írt. Azt ígérte, hogy jelentkezik, ha végez a munkájával, de már este hét van, és semmi.

Én: Átjössz ma este?

Ridge: Szeretnéd?

Én: Mindig.

Bedugom a kulcsot a zárba, és kinyitom a lakásom ajtaját.

A telefonra meredek Ridge válaszára várva, amikor valaki hátulról megragad. Sikítok, de ahogy hátulról átölel, rögtön rájövök, hogy Ridge az. Felé fordulok, mire lemosolyog rám.

– Jó, hogy igent mondtál, mert már itt vagyok.

Nevetek. A szívem hevesen kalapál. Nem számítottam társaságra, de örülök neki. Ahogy megcsókol, a napom mintegy varázsütésre még szebbé válik.

311

Komolyan hányingert kapok saját magamtól. Még életemben nem voltam ilyen gusztustalanul szerelmes, és alig tudom megszokni ezt az új énemet. Olyan sokáig voltam mélabús, hogy időközben az vált normává, és most olyasmiket fedezek fel magamban, amik eddig talán nem is léteztek.

Vagy ott voltak eddig is… csak még senki nem hozta úgy ki belőlem a legjobbat, mint Ridge.

Lábujjhegyre állok, és megcsókolom. A két kezébe veszi az arcomat, visszacsókol, és addig hátrál velem, amíg a hátam a konyhapultnak ütközik. Már vagy egy perce csókolózunk, amikor megérzem a lakásomat belengő isteni illatokat.

Elhúzódom Ridge-től, és a tűzhely felé fordulva meglátom a vacsoránkat. Visszanézek Ridge-re, aki rám mosolyog.

– Meglepetés! Főztem vacsorát.

– Ünneplünk valamit?

– Nem kell különleges indok, hogy örömet szerezzek neked. Úgy tervezem, hogy életed végéig mindennap kényeztetni foglak.

Ez tetszik.

Ridge lehajol, és puszikkal árasztja el a nyakamat. Egyszer csak elenged, és a tűzhelyhez lép.

– A kaja öt perc múlva kész. Addig átöltözhetsz.

Mosolyogva megyek be a hálószobámba. Ez a srác túl jól ismer. Tudja, hogy legyen bármilyen napszak, itthon szeretek kényelmes ruhában lenni. Amint hazaérek, azonnal lekerül a melltartó és a farmer, és jöhet a pizsialsó meg az ő egyik pólója. Ilyenkor kontyba csavarom a hajam, és semmi más nem érdekel, csak a maximális komfort.

Imádom, hogy Ridge ilyen jól ismer.

Mire visszamegyek a konyhába, már a terítésnél tart. Sült 312

csirkét készített zöldségekkel és rizottóval. Nem is tudom, látott-e már ez a konyha ilyen úri lakomát. Magamnak szinte sosem főzök rendesen. Néha Ridge-dzsel összedobunk valamit, de odáig csak ritkán merészkedünk, hogy begyújtsuk a sütőt. A mikrót rendszeresen használjuk, még a tűzhely is belefér, de a sütő már komoly elkötelezettség, amire nem sokszor jut időnk. Jelbeszéddel megdicsérem Ridge-t az ínycsiklandó látvány miatt, és pillanatok alatt bevágom az adagom felét. Az íze még a kinézeténél is jobb.

– Komolyan, Ridge, ez mennyei.

– Köszönöm.

– Én nem tudok így főzni.

– Dehogynem. Minden finomabbnak tűnik, ha nem neked kell pepecselned vele. Ez a főzés egyik alapszabálya.

Nevetek. Remélem, igaza van.

– Hogy ment ma a munka? – kérdezem.

Vállat von.

– Próbálom utolérni magam. Ja, és Brennan üzeni, hogy kellenék a jövő hétvégi koncerten, mert nem lesz gitárosuk.

– Hol játszanak?

– Dallasban. Nincs kedved velünk jönni? Ott tölthetnénk a hétvégét.

Bólintok. Imádom nézni őt a színpadon.

– Szívesen. Sadie is ott lesz?

Ridge értetlenül mered rám.

– Az énekesnő, aki a Cédrus Hangjai előtt lép fel. Szerintem bejön Brennannek.

– Ja, tényleg. Biztosan ott lesz. Ez érdekes programnak ígérkezik – vigyorog.

Ahogy hallom, Brennan nem sűrűn esik szerelembe, ezért különösen érdekel a mostani ügy kimenetele. Remélem, 313

találkozhatom ezzel a lánnyal.

Erről eszembe jut valami. Nem mehetek Dallasba anélkül, hogy meglátogatnám a szüleimet.

– Ha már Dallasban leszünk… Mit szólnál, ha egyik este a szüleimmel vacsoráznánk?

Ridge habozás nélkül válaszol.

– Alig várom, hogy megismerhessem őket.

Nem tudom, miért, de ezzel megint sikerül megdobogtatnia a szívemet. Mosolyogva belekortyolok az italomba.

– Tudnak már rólam? – kérdezi.

– Anyának meséltem, hogy van barátom. Rögtön letámadott vagy húsz kérdéssel.

– Csak hússzal? – vigyorog.

– Lehet, hogy volt az huszonöt is.

– És mit mondtál? Hogy írtál le neki?

– Meséltem, hogy tehetséges vagy, helyes, jó szívatásokat tudsz kitalálni, és szuper vagy az ágyban.

– Ja, persze – nevet.

Hátradől a széken, és megbök a térdével.

– Említetted nekik, hogy siket vagyok? – mered a tányérjára a maradék rizottóját tologatva.

Nem, de kizárólag azért, mert nem került szóba, és valahogy nem is jutott eszembe.

– Kellett volna?

Vállat von.

– Figyelmeztethetnéd őket. Nem szeretek meglepetést okozni, ha egy mód van rá. Jobb, ha előre tudnak róla.

– Engem sem figyelmeztettél – emlékeztetem.

– Az más volt.

– Mennyiben?

314

Oldalra döntött fejjel gondolkodik a válaszon. Aztán felveszi a mobilját, ami azt jelenti, hogy írásban akar elmagyarázni valamit.

Ridge: Általában gyelmeztetem az embereket, mielőtt találkozunk, mert így elkerülhetjük a kínos pillanatokat. Neked azért nem szóltam róla, mert…

Nem is tudom. Veled más volt a helyzet.

Sydney: Jó értelemben más?

Ridge: A lehető legjobb értelemben. Egész életemben én voltam a siket srác. Minden új ismeretségnél ez volt az első téma, az első, amire az illető

reagált velem kapcsolatban. Mindenkinek ez ugrik be először, ha velem beszél. Ez határozza meg, hogyan viselkednek velem, hogyan reagálnak rám, és én hogyan reagálok rájuk. De ha veled vagyok, néha megfeledkezem a siketségemről. Melletted elfelejtem azt, ami alapján mások beskatulyáznak. Melletted… csak önmagam vagyok.

Örülök, hogy mindezt leírta, mert ez is felkerül a listára azok közé a mondásai közé, amikre örökké emlékezni akarok.

– A szüleim éppúgy imádni fognak, mint én.

Ridge elmosolyodik, de épp csak egy pillanatra.

A poharáért nyúlva próbálja elrejteni az érzelmeit, de így is észreveszem a vívódást a szemében. Lehet, hogy csak az én kedvemért egyezett bele a találkozásba, és valójában még nem áll készen erre a lépésre? Végül is csak nemrég jöttünk össze.

– Jól vagy? – jelelem.

Bólint. Az asztalon át a kezemért nyúl, és a tenyerét rásimítva simogat a hüvelykujjával.

– Igen – feleli. – Csak néha szeretném, ha normálisabb szüleim lettek volna. Olyanok, akiknek bemutathatlak, és észrevennék, mennyire tökéletes vagy nekem. Akik úgy imádnának, ahogy én.

Belesajdul a szívem a szavaiba.

315

– Neked ott van Brennan. Ő örül a boldogságodnak.

– Igen. És Warren – mosolyog.

– És Bridgette.

– Kész őrület – grimaszol.

– Ugye? Én tényleg megkedveltem – nevetek. – Ha hat hónappal ezelőtt valaki azt mondja, hogy Bridgette-tel egyszer még barátok leszünk, az összes megtakarított pénzemet feltettem volna ellene. Igaz, hogy csak ötszáz dolcsim van, de akkor is.

Ridge felnevet.

– Ha nekem hat hónapja azt mondod, hogy te meg én összejövünk, és aztán egy teljes napot rászánunk, hogy beköltöztessük Maggie-t a szomszédba, kiröhögtelek volna.

– Fura az élet, nem?

Ridge bólint.

– Csodásan fura.

Rámosolygok. Miután csendben befejezzük a vacsorát, leszedem az asztalt, és bepakolok a mosogatógépbe. Ridge közben rácsatlakoztatja a telefonját a hifimre, és elindítja az egyik Spotify-dallistámat.

Az ilyenekből tudom, hogy igazán szeret. Egy csomó mindent csinál csak értem, például gondoskodik a zenéről, amit nem is hall. Tudja, hogy szeretek zenét hallgatni, és így akar örömet szerezni. Erről eszembe jut az első ilyen alkalom. A kocsijában ültünk a klubból hazafelé, és bekapcsolta nekem az autórádiót. Ezek az önzetlen kis gesztusok sokat elmondanak az emberekről.

Ridge keresztbe fonja a karját a pulton, és mosolyogva előredől.

– Van számodra egy ajándékom.

Elindítom a mosogatógépet.

316

– Tényleg? – mosolygok vissza rá.

Felém nyújtja a kezét.

– A hálószobában van.

Sejtelmem sincs, mi lehet az, de két kézzel megragadom az övét, és már húzom is a szobám felé. Alig várom, hogy megtudjam, mit kapok. Ridge kicsit visszahúz, hogy előttem mehessen be, és a kezemet elengedve jelelni kezd.

– Egyszer, amikor együtt írtunk egy dalt, említetted, mennyire szeretnél egy ilyet.

Bemegy, és kihúz egy hatalmas dobozt az ágyam alól. Egy szintetizátor állvánnyal és ülőkével. Felismerem a márkát: a zeneórán is ilyet használunk, így pontosan tudom, mennyit költött az ajándékomra. Felmerül bennem, hogy nem kéne elfogadnom, de aztán felülkerekedik az eufória. A dobozhoz szaladok, és végigsimítom az ujjaimmal, aztán átölelem Ridge-t, és sok-sok puszit nyomok az arcára.

– Köszönöm, köszönöm, köszönöm!

Nevetve nézi, mekkora örömet okozott.

– Ilyenre gondoltál? – kérdezi.

Bólintok.

– Tökéletes.

Gyerekkoromban volt zongorám a szüleim házában, de egy akkora monstrumot nem tudtam magammal hozni. Azon tanultam meg játszani, és onnan ered a zene iránti szeretetem. Közben kipróbáltam egy-két más hangszert is, de mindig a zongora maradt a szívem csücske. Ridge felállítja a fal mellett a szintetizátort, és leül az ágyra. Belekezdek egy dalba. Ridge olyan ámulattal figyeli a kezem mozgását, mint aki hallja a leütött hangokat.

Amikor befejezem a dalt, elismerően végigsimítom a billentyűket. Hihetetlen, hogy Ridge emlékezett arra az ezer 317

éve elhangzott, egyetlen kósza mondatomra arról, mennyire szeretnék egy olyan szintetizátort, amilyenen a suliban gyakorlunk.

– Miért kaptam? – kérdezem.

– Mert tehetséges dalszerző vagy, és megérdemelsz egy jó hangszert, amin alkothatsz.

Az orromat ráncolva nézek rá. Tudja, hogy nem tudok mit kezdeni a bókokkal, ahogy szerintem ő sem. Felmászom mellé az ágyra, átölelem, és a szemébe nézek.

– Köszönöm.

Hátrasimítja a hajamat, és az arcomra teszi a kezét.

– Szívesen.

Érzem, hogy megszáll az ihlet. Ridge, az ajándéka, az érzés, ahogy letekert ablakkal bömböltettem a zenét a kocsiban… mind inspirál.

– Írjunk egy dalt! – vetem fel. – Hazafelé jövet támadt egy ötletem.

Elveszek az éjjeliszekrényről egy tollat és egy jegyzettömböt, és mindketten felkúszunk az ágy fejtámlájához. Ridge gitárja a szobában áll a falnak támasztva, de nem kel fel érte. Úgy döntünk, hogy ezúttal a szöveggel kezdünk.

Hazafelé elöntött az érzés, hogy bárcsak minden úgy maradna örökre, ahogy most van. Szerettem volna egy dobozba zárva tartósítani ezt az érzést.

Amint ez megfogalmazódott bennem, máris tudtam, hogy dalba kell öntenem. A lap tetejére felírom a címötletemet:

„Ezt a szerelmet őrizni kell”, és körmölni kezdem a sorokat, ahogy a fejembe tolulnak.

Nincs sok pénzünk,

318

de elvagyunk belőle,

a házunk nem szép,

de nem ázunk meg benne.

A barátaink nem gazdagok,

de hétvégén mindig úgy teszünk.

Dobolok a papíron a tollal, és közben végighúzom az ujjamat a sorokon, hogy mutassam Ridge-nek a ritmust.

A térdét ütögetve követi az ütemet, majd a toll után nyúl.

Leírja a „refrén” szót, és folytatja a megkezdett szöveget.

Ha a ruháink megfakulnak,

te új színt adsz majd nekik.

Az idők változhatnak,

de én ugyanannak látlak.

Tudod, ezt a szerelmet őrizni kell.

Amint elolvasom a ruhás részt, elmosolyodom. Múlt héten beszélgettünk arról, hogy talán szakot váltok. Még mindig nem döntöttem, de ő egyértelművé tette, hogy mindenben támogat, még ha ez anyagi nehézségeket jelent is számunkra.

Akkor mondta nekem, hogy új színt adok majd a kifakult ruháknak, én pedig felvetettem, hogy ezt beleírhatná egy dalba. Most úgy érzem, mintha már megszületett volna a fejében a szöveg, és csak az alkalomra várt, hogy beilleszthesse valahová. Őrület, milyen gördülékenyen tudunk együttműködni. A dalszerzés normál esetben éppolyan magányos tevékenység, mint mondjuk a könyvírás lehet, de mi ketten valahogy jobban működünk párban, mint külön-külön.

319

Ridge lekopogja a refrén ritmusát, de én még mindig a szövegét ízlelgetem. Rajzolok mellé egy szívecskét, hogy lássa, mennyire tetszik, aztán rövid gondolkodás után nekiállok a folytatásnak.

Nem kell arany, se gyémánt,

elég a szemed csillogása.

Ha a szerelmed az alku tárgya,

tudod, én mindig vevő vagyok rá.

Mi a semmiből is kincset csinálunk,

csak maradjon meg a boldogságunk.

Ridge felkel az ágyból, és magához veszi a gitárt. Én leülök a szintetizátorhoz, és beállítom a felvevőt, ő pedig mellém telepszik az ágy szélére. A következő tizenöt percben a dallamon dolgozik, miközben én a szintetizátorral követem a gitár hangját.

Hozzátold a szöveghez még néhány sort és egy refrént, és egy órán belül nagyjából el is készülünk. Most már csak át kell adni a héten Brennannek egy nyers felvételre, hogy lássuk, hogy szól. Ez most valamivel vidámabb, mint az eddigi számaink.

Imádok egyszerre két hangszerrel dolgozni. A szintetizátor különféle beállításainak köszönhetően sokkal csiszoltabb anyagot hoztunk össze Ridge gitárkíséretes dalainál, amiket eddig küldözgettünk Brennannek. Az új számtól és Ridge ajándékától úgy felpörgök, hogy táncolni támad kedvem, miközben visszahallgatom a felvételt.

Ridge félreteszi a gitárt, és nézi, ahogy körbe-körbe táncolok a szobában. Valahányszor összeakad a tekintetünk, elnevetem magam, annyira jó kedvem van. Egyszer csak 320

észreveszem, hogy már nem mosolyog. Megállok, és kérdőn nézek rá.

– Bárcsak én is veled táncolhatnék! – jeleli.

– Miért ne? Táncoltál már.

Megrázza a fejét.

– Nem a lassúzásról beszélek, amikor az ember csak áll egy helyben. Hanem erről – mutat rám. – Az ilyen gyorsabb táncokról.

Összeszorul a szívem. Odalépek hozzá, és felhúzom az ágyról.

– Ridge Lawson, te bármire képes vagy.

A nyakára fonom az egyik karom, ő pedig a derekamra teszi a kezét. A szabad kezemmel dobolni kezdek a mellkasán a zene ritmusára. Ütemesen mozgok jobbra-balra, ő pedig követ. Közben éneklem a szöveget, hogy leolvashassa a számról, hol tartunk. Amikor a szám véget ér, újra benyomom a lejátszás gombot.

Nevetve nyugtázom, hogy Ridge kezdi elkapni a ritmust.

Ő is nevet, miközben követi az ütemet, amit nem is hall.

Ahogy körbetáncolja velem a szobát, én folytatom az éneklést és a dobolást. Az utolsó refrén végén megpörget, aztán magához húz, és lassan megállunk.

Csak állunk szótlanul, és mosolyogva nézünk egymásra.

Olyan hálát látok a szemében, amilyet eddig még senkitől sem kaptam. Mintha olyasvalamit adtam volna neki, amit eddig elérhetetlennek hitt.

Nekem ez csak egy tánc volt – valami, amit bármikor gond nélkül csinálhatok –, neki viszont áttörés. Valami, amit még sosem csinált, és nem hitte, hogy képes rá.

Amit most érez, az olyasmi lehet, amit én érzek, amikor bekapcsolja nekem a rádiót. Ezek a kis dolgok adják a 321

legfontosabb közös pillanatainkat.

A keze közé veszi az arcomat, mintha mondani akarna valamit, de végül beszéd és jelelés helyett csak felsóhajt, és némán a szemembe néz. Egyszer csak lehajtja a fejét, és gyengéden megcsókol. Amikor újra összeakad a tekintetünk, egyetlen pillantásával többet mond, mint eddig bármelyik kommunikációs eszközzel.

– Sydney – szólal meg halkan. – Minden, ami árán idáig, eddig a percig eljutottunk… minden megérte.

Nem tudnék semmi olyat mondani vagy jelelni, ami felér ezzel a mondattal.

A szintetizátor felé nyúlok, újra a lejátszásra nyomok, és átkarolom a nyakát. Ridge mosolyogva a homlokomhoz nyomja a homlokát. Táncolunk.

322

28.

Ridge

Át akartam küldeni Brennannek a dalt, amit ma este Sydney-vel írtunk, de kellene hozzá a laptopom. Ezért jöttünk át hozzám, és ezért kerültünk ilyen kínos helyzetbe.

Állunk az ajtóban.

Warren segge pucéran mered ránk a kanapéról.

Annyira… fehér.

Sydney azonnal sarkon fordul, és eltakarja a szemét, bár már az ellenkező irányba néz. Rázza a fejét, mint aki legszívesebben kitörölné a szörnyű emléket a fejéből. Nekem is ugyanez jár az eszemben.

Gyanítom, hogy Bridgette éppen üvöltözik, de szerencsére nem hallom. Csak azt látom, hogy Warren ráborítja a takarót a kanapé támlájáról. Holnap ki kell mosnom azt a takarót.

Aztán a farka elé kapja a párnát. A párnát is ki kell mosnom.

– Nem tudsz kopogni? – jeleli.

– Nem tudod bezárni az ajtót? – jelelek vissza.

Kézen fogom Sydney-t, és bevonszolom a szobámba. Amint biztonságban érzi magát, végre ki meri nyitni a szemét.

– Soha többet nem ülök arra a kanapéra – jelenti ki, és a szekrényemhez lépve lerúgja a papucsát.

323

A fürdőre mutatok. Bólint. Mielőtt bemegyek, utánam szól:

– Kölcsönveszek egy dolcsit.

Már a fürdőben vagyok, amikor rájövök, hogy ennek semmi értelme. Vagy rosszul olvastam a szájáról? Mire kell most neki egy dollár itt a lakásban? De ha nem dolcsit mondott, akkor mit?

Zoknit.

Zoknit akar kölcsönvenni.

Basszus! A gyűrű!

Kivágom az ajtót, de már késő. A zoknisfiók nyitva. Sydney a kezében tartja a nyitott dobozt, és a száját eltakarva mered a gyűrűre.

324

29.

Maggie

A régi főbérlőm írt ma reggel, hogy kaptam néhány levelet a régi címre, ezért úgy döntöttem, hogy elautózom San Antonióba, és ott találkozom Jake-kel. Miután átvettem a postámat, üzentem neki, hogy nem kell Austinba mennie.

Azonnal válaszolt. Elküldte a címét, majd rögtön utána a kiegészítő instrukciókat:

Kulcs a grill melletti kő alatt, a hátsó teraszon. Egy-két óra múlva otthon vagyok.

Ennek már hét órája.

Azóta számos bocsánatkérő SMS-t küldött. Behívták egy sürgősségi műtétre. Biztosítottam, hogy nem haragszom, és felajánlottam, hogy visszajövök egy alkalmasabb időpontban, de megesketett, hogy megvárom.

Szóval… hogy kevésbé legyen fura hét órát elütni egy pasi házában, akivel még csak nem is járok, igyekeztem elfoglalni magam. Jake ugyan bevallotta, hogy kupis, de úgy tűnik, alábecsültem az őszinteségét, mert… miután kiugrottam a boltba tisztítószerekért, és órákon át takarítottam, még mindig maradt tennivaló. Beraktam négy kör mosást, kétszer 325

telepakoltam a mosogatógépet, bevetettem az ágyát (szerintem én voltam az első), kisuvickoltam mindkét fürdőt, most pedig vacsorát főzök.

Úgy készültem, hogy itt töltöm az éjszakát. Nem tudom, Jake marasztal-e majd, de mindenesetre bepakoltam a gyógyszereimet, egy szett váltás ruhát és a légzéskönnyítő

mellényemet. Ciki lesz előtte használni, de ha elhanyagolom a kezelést, és megint rosszul leszek, az még kínosabb.

Az a sanda gyanúm, hogy szeretné, ha itt aludnék. Az utóbbi egy-két óra üzenetei erőteljes flörtölésbe csaptak át.

Legutóbb egy fotót küldtem neki a csillogóan tiszta mosogatót simogató kezemről, amire ez a válasz érkezett:

Ez a legszexibb kép, amit valaha láttam.

Éppen sajtot szórok a pizzára, amikor kulcscsörgést hallok.

Ahogy Jake kinyitja az ajtót, beleremeg a gyomrom az izgalomba. Tudom, gáz, de annyira bírom ezt a pasit!

Ráadásul látványnak sem utolsó. Koptatott farmert visel világoskék inggel és fekete nyakkendővel. Miközben közelít felém, mosolyogva körbenéz a konyhában, de a szeme mindig visszatér hozzám. Látom rajta, hogy egész nap erre a pillanatra várt.

– Nem műtősruhában dolgozol? – kérdezem.

A pultra hajítja a kulcsait.

– De igen, de általában bent hagyom a kórházban.

Sterilizálni kell.

Elkezdi kioldani a nyakkendőjét.

– Ide kéne költöznöd – jegyzi meg.

– Kösz, nem – nevetek a béna humorán. – Eszem ágában sincs szobalánynak állni.

326

Visszafordulok a pult felé, és rápakolom a maradék feltéteket a pizzára.

Jake mögém lép, és hátulról átkarol. Hozzásimulok.

Hiányzott az érintése és az illata. Lehajol a fülemhez.

– Ha szobalány lennél, orgazmusokban fizetnék neked.

– A mai munkám után már lógsz egy-kettővel.

A nyakamba nevet.

– A konyha tisztaságából ítélve jó párral lógok.

Rászórom a felaprított hagymát a tésztára, és megmosom a kezem. Jake még mindig a karjában tart.

– Itt maradsz éjszakára? – kérdezi reménykedve.

Nem akarok elbizakodottnak tűnni, ezért nem vallom be neki, hogy a váltás ruhával teli hátizsákom már a hálószobájában van.

– Majd improvizálunk – cukkolom.

Érzem, hogy rázza a fejét, aztán maga felé fordít.

– Nem, inkább döntsük el most! Aludj nálam!

– Hát jó.

Túl könnyen adtam magam. Megkerülöm Jake-et, és beteszem a pizzát a sütőbe.

– Mikor lesz kész? – kérdezi.

Becsukom a sütőajtót, és felé fordulok.

–

Kábé

addigra,

mire

lerovod

az

első

orgazmustartozásodat.

Végre megcsókol. A karjában bevisz a hálóba, és lefektet a gyönyörűen bevetett ágyra. Most veszi észre, hogy idebent is rendet raktam. Ott hagy az ágyon, és kimegy a fürdőbe.

Miután ott is megcsodálta a tisztaságot, szemügyre veszi a mosókonyhát is.

Végül visszajön hozzám, és fölém kúszik az ágyban.

– Maggie Carson!

327

Csak ennyit mond mosolyogva. Csak a nevemet. Utána kikerül a látóteremből, mert elindul lefelé, hogy kigombolja a farmeremet.

Alaposan megköszöni a munkámat, és miután végzett, még marad is öt percünk a pizzáig.

328

30.

Sydney

– Ez nem az, aminek látszik – mondja Ridge.

Ránézek, és leeresztem a kezem a szám elől.

– Eljegyzési gyűrűnek látszik. Nem az?

Ridge a fejét rázza.

– Nem – lép hozzám. – De igen. Úgy értem… az, de mégsem.

Eljegyzési gyűrű… de… nem a tiéd.

Olyan óvatosan fogalmaz, hogy beletelik pár pillanatba, mire rájövök, mire föl a sajnálkozó tekintet. Visszafordulok a gyűrű felé, amit nem nekem szánt.

– Ó! Nem is tudtam, hogy megkérted a kezét.

Határozottan megrázza a fejét.

– Nem kértem meg.

Szerencsétlen szinte riadtan várja a reakciómat. Fogalma sincs, milyen rohadtul megkönnyebbültem. Még egy hónapja sem járunk. Ha most megkéri a kezem, valószínűleg sírva fakadtam volna, de nem a boldogságtól. Furcsa módon inkább halálra rémültem volna. Jobban szeretem Ridge-t, mint eddig bárkit, és egyszer szeretnék majd feleségül menni hozzá, de előtte még ki akarom élvezni a kapcsolatunk minden szakaszát.

Jó lenne majd a menyasszonyának lenni, de a 329

barátnőjeként is éppolyan boldog vagyok. Szeretném még egy darabig elhúzni ezt a barát-barátnő állapotot, mielőtt szintet lépünk.

Nevetve a szívemhez kapok. Őrült tempóban kalapál.

– Úristen, Ridge! Azt hittem, megkéred a kezem. – A dobozt markolva leülök az ágyra. – Szeretlek, de… korai lenne.

Ridge izmai megkönnyebbülten elernyednek.

– Hála istennek! – dörzsöli meg az arcát, de gyorsan összeszedi magát. – Nem mintha nem akarnálak elvenni, csak… hát igen. Majd egy nap.

Leül mellém. Vigyorogva megbököm a vállammal.

– Egy nap talán.

– Egy nap talán – mosolyog vissza.

Lenézek a gyűrűre, és végigfuttatom rajta az ujjam.

Antiknak látszik.

– Nagyon szép.

Felveszi a mobilját, és írni kezd. Én is előveszem a telefonomat.

Ridge: Maggie nagymamájáé volt. A nagyapja adta nekem, amikor még együtt voltunk, de végül nem kértem meg a kezét. A szakítás óta vissza akarom adni neki, de valahogy sosem volt megfelelő a pillanat. Nem is tudja, hogy nálam van.

Sydney: A zoknis ókban tartottad. Ennél közhelyesebb gyűrűrejtekhely nincs a világon. Biztosan megtalálta már.

Ridge: Három évig a gardróbban volt. Két hete tettem át a ókba, hogy ne felejtsem el visszaadni.

Sydney: Három évig nálad volt, de nem kérted meg? Mi tartott vissza?

Ridge vállat von.

– Sosem éreztem úgy, hogy meg kell tennem.

Legszívesebben mosolyognék, de inkább nem teszem.

Azért jó érzés ezt hallani tőle. Vagy mégsem? Nem is tudom.

330

Igazából unom már megkérdőjelezni minden egyes érzelmemet. Mostantól nem görcsölök annyit, csak bűntudat nélkül átadom magam az érzéseknek. Most például megkönnyebbülök. Egyrészt, mert Ridge nem nekem szánta a gyűrűt, másrészt, mert Maggie-nek sem.

– Holnap visszaadom neki – nyúl a doboz felé, de elhúzom előle.

– Ne! Szerintem várj még vele!

– Várjak? Miért?

Inkább írásban válaszolok, mert túl sok a mondanivalóm a jelenlegi jelnyelvszintemhez, és szeretném, ha mindent megértene.

Én: Szerintem ez a gyűrű sokat jelentene Maggie-nek. És tudom, hogy Jake-kel még csak most jöttek össze, de ő is fontos neki. Talán várjuk ki, hogy alakul a dolog kettejük között. Ha minden jól megy, Maggie helyett akár Jake-re is átruházhatod majd azt a gyűrűt.

Ridge mosolyogva olvassa az üzenetet, majd elismerő

pillantást vet rám.

– Rendben – bólint.

Visszaadom neki a dobozt. Visszateszi a fiókba, majd zsebre dugott kézzel felém fordul.

– Mihez lenne kedved ma este? – kérdezi.

Vállat vonok.

– Az biztos, hogy Warren fenekének látványa elvette a kedvemet a szextől.

Ridge nevetve lehuppan mellém az ágyra.

– Nézhetnénk egy filmet – javasolja.

– Nem – rázom a fejem. – Én arra a kanapéra nem ülök többet.

– Én mozira gondoltam.

331

– De… hogy élveznéd a filmet felirat nélkül?

– Hozd el a füldugódat, és mindketten siket üzemmódban mozizunk.

Lelkesen felpattanok. Warrennek köszönhetően a szex ma már nincs terítéken, de attól még szívesen randizom a pasimmal, akivel majdnem egy hónapja járok, és akit teljes szívemből szeretek. Csak éppen eljegyzési gyűrűre nem vágyom még tőle.

332

31.

Jake

Miután reggel felébredtem, készítettem reggelit. Szalonnát, tojást, péksütit. És ahogy reméltem, a reakció teljesen más volt, mint aznap, amikor Maggie-nél próbálkoztam ugyanezzel az első közös éjszakánk után. Most kijött hozzám a konyhába egy szál melltartóban és az én tegnapi ingemben, amit nyitva hagyott elöl. Úgy bámultam, hogy majdnem odaégettem a tojást.

Puszit nyomott az arcomra, és töltött magának innivalót.

Késésben voltam a munkából, de nem érdekelt. Vele akartam reggelizni, ezért maradtam még egy fél órát. Amikor indulnom kellett, ő is szedelőzködni kezdett. Belém hasított a felismerés, hogy ha most elmegy, megint nem látom egy-két hétig, és ez nem tetszett.

– Maradj! – húztam magamhoz, mielőtt kiléptem volna az ajtón.

– Miért? – mosolygott fel rám. – Valakinek ki kell takarítania utánad a konyhát?

Még mindig égek a tegnapi miatt.

Nyilván értékelem, amit csinált, de mentségemre legyen mondva, hogy a ház még sosem volt annyira lepukkant állapotban, mint ahogy tegnap találta. Az utóbbi hetekben 333

rengeteget dolgoztam, és amikor hazaértem, csak aludni volt erőm. És mivel Justice beteg volt, ő sem végezte el a ráeső

feladatokat. Tény, hogy alapból rendetlen vagyok, de most még a szokásos önmagamat is sikerült alulmúlnom.

– Maradj itt, és pihenj! Nézz Netflixet! A kamrában találsz csokit.

– Milyen csokit? – vigyorgott.

– Reese’st. Talán Twixet is.

Felhúzta az orrát.

– Csábítóan hangzik, de vigyáznom kell a cukromra.

– Van cukormentes csokim is.

– Ah! – döntötte hátra a fejét. – Erre nem lehet nemet mondani. Meg rád sem. Mikor jössz haza?

– Nem tudom. Próbálok áttenni néhány délutáni időpontot.

– Hát jó. De szavadon foglak, és ma tényleg nem takarítok.

– Gyors puszit nyomott a számra, és levetette magát a kanapéra. – Fel sem kelek innen egész nap.

– Helyes – feleltem.

Fölé hajoltam, és megcsókoltam. Jó kis csók volt, sőt, tökéletes. Az a fajta, ami egész nap elkísér. Alig várom, ha hazaérve repetát kapjak belőle.

Sikerült lemondanom a mai utolsó három betegemet. Két héten belül már másodszor csinálom ezt. Mivel nem jellemző

rám az ilyesmi, az asszisztensnőm, Vicky egyből rájött, hogy történt velem valami. Amikor elindultam kifelé, utánam szólt:

– Sok sikert a randin!

Megtorpantam, és felé fordultam, mire sokatmondó pillantást vetett rám, és eltűnt a folyosó irányában.

Nem hittem volna, hogy így elárulom magam, de ilyen szintű eufóriát nehéz palástolni. Ha jól belegondolok, még 334

sosem volt alkalmam megtapasztalni egy kapcsolat ezen oldalát. Chrissyvel túl korán lettünk szülők, előtte pedig mi magunk is gyerekek voltunk. Az orvosi egyetem és Justice nevelése mellett nem volt időnk gond nélkül élvezni egymás társaságát.

Ez most tetszik.

Nagyon jól érzem magam Maggie-vel. Elszomorít a gondolat, hogy ma este vagy holnap reggel hazamegy, de megesküdtem magamnak, hogy nem fogok neki könyörögni.

Ma reggel már így is elgyengültem. Nem szabad elfelejtenem, hogy ez a lány már kétszer lepattintott. Még csak most szokom vissza a randizás világába, és nem akarom újra elijeszteni.

* * *

A magamnak tett ígéret mindössze három órán át tartott ki.

Most jöttünk haza a vacsoráról, és Maggie már pakolja össze a cuccait.

– Maradj reggelig! – kérem.

Nevetve rázza a fejét.

– Nem lehet. Biztosan van valami szabály arra, hogy nem tölthetünk zsinórban két éjszakát azzal, akivel nem is járunk.

– Akkor tegyük hivatalossá a dolgot. Legyél a barátnőm, és maradj!

Furcsállóan néz rám.

– Vagy ez nem egy finom célzás volt arra, hogy tisztázzuk a helyzetünket? – kérdezem.

– Nem, csak hangosan gondolkodtam. Nem akarok rád telepedni.

Kisimítom a haját az arcából.

335

– Pedig nem bánnám.

A homlokát a mellkasomra nyomva felnyög, aztán hátralép.

– Mindkettőnknek kötelezettségeink vannak. Nekem még vissza van három hét a suliból, neked holnap reggel dolgozni kell menned. Nem kell eljátszanunk, hogy ez az életünk.

Valami sziruposan boldog, romantikus, fergeteges viszony.

– Ki játszik el bármit is?

Felvont szemöldökkel néz rám, mint aki újabb kiakadásra készül. Szinte látom, ahogy építi a falat maga köré.

A derekára fonom a karom, és magamhoz húzom.

– Hadd mondjak neked valamit!

– Mit?

– Én nem az exed vagyok.

– Ezt én is tudom.

– Attól, hogy a múltban nem voltam veled, még tisztában lehetek a jelenünkkel, és mindazzal, ami a jövőben történhet vagy

nem

történhet

velünk.

Ne

túlozd

el

a

kötelezettségeinket, csak mert félsz megtudni, hová repítene minket ez a fergeteg.

– Ez mély volt.

– Pedig épp, hogy sekélyes próbálok lenni. Nem akarom, hogy ma este kötelességeken, betegségeken vagy kapcsolati szabályokon agyalj. Csak azt akarom, hogy dobd le azt a táskát, csókolj meg, és ne aggódj annyit! – nyomom a homlokomat az övéhez. – Élj a pillanatnak, Maggie!

A szeme csukva, de látom, hogy mosoly fut végig az arcán, miközben a földre ejti a hátizsákját.

– Jake Griffin, te olyan jót teszel nekem! De közben olyan rosszat is!

Megpuszilja az államat, majd felegyenesedve a számat is.

336

Benyúl a pólóm alá, és végigfuttatja a tenyerét a hátamon.

Segítek kibújni a felsőjéből, és bemegyünk együtt a hálóba.

Egyéjszakás kalandhoz képest már ötödszörre szeretkezünk.

Kíváncsi leszek, mikor hagyok majd fel a strigulázással.

A következő fél órában a pillanatnak élünk. Először én vagyok felül, aztán ő, aztán megint én. A végén a hátamra gördülve lihegek. Maggie a mellkasomra hajtja a fejét, és velem együtt kapkodja a levegőt.

Könnyen hozzá tudnék szokni ehhez. A haját babrálva azon tűnődöm, végül is kimondtuk-e az előbb, hogy együtt vagyunk. Ha jól emlékszem, nem tiltakozott, de nem is bólintott rá.

– Maggie!

Felemeli a fejét, és felnéz rám.

– Tessék!

– Ez most már hivatalos?

Bólint.

– Egy ilyen menet után? Abszolút.

Elmosolyodom, de hamar leszárad a vigyor az arcomról.

Nyílik a bejárati ajtó.

– Apa!

– Basszus! – ugrom ki az ágyból, és felkapom a farmerem.

Maggie is a nadrágja után nyúl.

– Most mit csináljak? – suttogja. – Akarod, hogy elbújjak valahová?

A szekrényhez lépek.

– Bújj be ide!

Engedelmesen hozzám siet. Kirobban belőlem a nevetés.

Megragadom a csuklóját, ahogy a szekrényajtó felé nyúl.

– Csak vicceltem.

Próbálom abbahagyni a röhögést, de ez a nő halál 337

komolyan el akart bújni a szekrényben.

– Justice már tud rólad. Öltözz fel, és gyere ki!

Maggie pár pillanatig szótlanul mered rám, majd rácsap a mellkasomra.

– Seggfej!

Nevetve felveszem a pólómat a földről.

– Apa! – kiált újra Justice.

– Jövök!

Felöltözöm, adok egy gyors puszit Maggie-nek, és ott hagyom a hálóban. Justice a konyhában vár a barátjával, Codyval.

– Mizu? – intek nekik lazán.

Justice felém fordul.

– Semmi különös. Veled mi van?

Lefagyok. A kölyök sejt valamit. Gyanús mosoly bujkál a szája sarkában.

Cody felemeli Maggie pólóját.

– Ez kié? – érdeklődik.

Mindketten elnevetik magukat. Beviszem Maggie-nek a pólóját, és megvárom, hogy felvegye.

– Kösz! – mondja. – Féltem, hogy megtalálják.

Nem merem neki bevallani, hogy pontosan ez történt.

Miután teljesen felöltözött, kijön velem a konyhába.

Amikor Cody meglátja, leesik az álla.

– Haver! – böki meg a könyökével Justice-t. – Állati dögös az új mostohaanyád.

– Ne égess már! – forgatja a szemét a fiam.

Maggie csak nevet. Hála istennek!

Bemutatom őket egymásnak.

– Maggie, ő itt a fiam, Justice.

Justice int neki.

338

– Ő pedig a legjobb barátja, Cody.

Maggie a fiúkra mosolyog.

– Sziasztok! Én vagyok… a nem mostohaanya.

– Annál jobb – vigyorog Cody, de a figyelmeztető

pillantásom gyorsan letöri a szarvát.

Csipog a mikró időzítője. Justice kivesz belőle egy csomag elkészült pop-cornt.

– Anyát behívták. Mondta, hogy hívjalak fel, és kérdezzem meg, nem zavarok-e.

– És miért nem hívtál?

Justice elmosolyodik.

– Akkor tudtad volna, hogy jövök – mondja, majd Maggie-hez fordul. – Tudod, ki az az M. Night Shyamalan?

– A rendező? Persze.

Justice helyeslően bólint felém, majd újra Maggie-t veszi célba.

– Melyik a kedvenc filmed tőle?

Maggie a bárpulthoz sétál, és leül. Úgy látom, nem jött zavarba, ami megkönnyebbülés. Nem akartam kínos helyzetet. Igazság szerint még nem terveztem összeismertetni őket, de elbújtatni Maggie-t a fiam elől még cikisebb lett volna.

– Nehéz döntés – válaszol Justice kérdésére Maggie. –

Nyilván imádom a Jelek et, de a Hatodik érzék nek mindig is bérelt helye lesz a szívemben.

– És Az esemény?

– Azt még nem láttam.

Cody kinyitja a pop-cornos zacskót.

– Hát akkor, nem mostohaanya Maggie, ma szerencsés napod van.

Justice szétönti két tálba a kukoricát, és az egyiket Maggie 339

felé nyújtja. Miközben a fiúk bemennek a nappaliba, Maggie már ropogtatni is kezdi az adagját.

Megkönnyebbülten kifújom a levegőt. Nem is tudom, miért izgultam annyira. Végül is tizenegy éves gyerekekről beszélünk.

– Bírom a fiadat – mondja Maggie.

– Mondtam, hogy szuper kölyök.

Maggie feláll, és betesz egy pop-cornt a számba.

– Lehet, hogy jobban bírom, mint téged – sétál el mellettem, majd hirtelen visszafordul felém. – Maggie-t senki sem dughatja be a szekrénybe.

– Ez jó – nevetek.

Maggie bemegy a nappaliba. Követem, mivel ez a pasik dolga.

Justice és Cody elfoglalták a tévével szembeni nagy kanapét, így nekünk már csak a kétszemélyes szófa marad.

Maggie nekem dől, és elfekszik, hogy jobban lássa a tévét.

A lábát a kartámlára támasztja.

Justice elindítja a filmet. Nem érdekel, hogy már négyszer láttam. Egyszerűen csak örülök, hogy ilyen jól alakult az este.

Holnap talán majd megrémít a gondolat, hogy mibe rángatom magam ezzel a lánnyal.

Ma viszont csak a pillanatnak akarok élni.

340

32.

Három hónappal később

Sydney

Amióta Maggie hónapokkal ezelőtt beköltözött Bridgette-ék lakóparkjába, folyamatosan próbálom őket összehozni, de hiába. Bridgette még mindig nem engedett fel.

Most éppen Maggie ágyán ül, miközben én segítek ruhát választani Maggie-nek ma estére. Ha úgy vesszük, ez is haladás. Amióta Maggie itt lakik, Bridgette mindössze egyszer járt nála, amikor Maggie pár éjszakát a kórházban töltött.

Bridgette átjött ruhákat összeszedni neki, de azt is csak Warren kedvéért.

– Szerintem a fekete felső jobban illene ehhez – töpreng Maggie. – Felpróbálom.

Fogja a pólót, amit áthoztam neki, beviszi a fürdőbe, és magára csukja az ajtót. Bridgette-re nézek. A hátán fekve bámulja a plafont, és látványosan ásítozik. sms-t írok neki, mert nem akarom, hogy Maggie hallja a beszélgetésünket.

Sydney: Tök kellemetlenné teszed a szitut.

341

Bridgette elolvassa az üzenetet, majd rám néz, és a levegőbe lendíti a kezét.

Bridgette: Most mi van?! Pont olyan vagyok, mint máskor.

Sydney: Bocs, de épp ez a gond. Néha az embernek meg kell erőltetnie magát, és MÁSKÉPP viselkednie, hogy könnyítsen a helyzeten. Egy árva szót sem szólsz hozzá. Szedd össze magad! Kérdezz tőle valamit!

Bridgette: Megerőltetem magam. Eljöttem, nem? Amúgy nem tudok mit kérdezni tőle. Mit kéne mondanom? Én nem tudok színlelni.

Sydney: Kérdezd a diplomaosztóról vagy a bungee jumpingunkról. Kérdezd meg, hogy állnak a dolgok Jake-kel. Rengeteg téma van, ha egy kicsit gondolkodsz.

Maggie kilép a fürdőből. Bridgette a szemét forgatva ledobja a mobilját az ágyra.

– Jól áll ez a felső – dicsérem Maggie-t, aki előre-hátra forog a tükör előtt.

Sokatmondó pillantást vetek Bridgette-re, mire látványos mozdulattal felül, a matracra csapja a tenyerét, és megköszörüli a torkát.

– Szóval, öhm… Maggie! Hogy vagytok… Jake-kel?

Remélem, jól – mondja műmosollyal.

Úgy hangzik, mint egy robot. Talán mégsem volt olyan jó ötlet rávenni erre.

Maggie-re sandítok, aki oldalra döntött fejjel mered rá.

Visszanézek Bridgette-re, és megrázom a fejem.

– Azta! Te tényleg nem tudsz beszélgetni.

– Mondtam! – lendíti a levegőbe a karját.

Maggie rám néz.

– Te vetted rá, hogy kérdezzen tőlem?

Vállat vonok.

– Csak próbálom megtanítani normálisan kommunikálni az emberekkel.

342

– Ne csináld! Nem áll jól – mondja Maggie Bridgette-nek.

– Na ugye! – dől vissza az ágyra Bridgette. – Inkább maradok önmagam. Abban jó vagyok.

– Jó, bocs, hogy megpróbáltam. – Visszafordulok Maggie-hez. – De tényleg: mi újság veled és Jake-kel?

Bridgette megint felül.

– A te szádból miért hangzik sokkal normálisabban? –

mutat rám.

Maggie-vel elnevetjük magunkat. Maggie a tükörbe néz, és megigazítja a haját.

– Minden rendben – mosolyog. – Jake-kel minden olyan egyszerű. Ő olyan… laza. Szereti jól érezni magát, és semmit sem vesz túl komolyan. Csak amit kell.

– De jó az ágyban? – kérdezi Bridgette.

Jellemző. Az egyetlen téma, ami természetesen áll Bridgette-nek, az a szex. Ridge nyög szex közben? Jake jó az ágyban?

– Nagyon jó – vágja rá Maggie.

– Ki a jobb, Ridge vagy Jake? – néz rá Bridgette. – Esetleg Warren? Azta, te mindhármunk pasijával kavartál.

A homlokomra csapom a tenyerem. Ez a nő reménytelen.

Szerencsére Maggie csak nevet.

– Jól van, Bridgette, szerintem hanyagoljuk a témát.

Bridgette lebiggyeszti a száját.

– Igazából tényleg érdekelne, ki a legjobb. Fogadjunk, hogy Warren.

Maggie rám néz, és az orrát ráncolva rázza a fejét.

– Nem ő – tátogja.

Bridgette motyog valamit valami nasiról, és kimegy a konyhába. Én Maggie felé nyújtok egy lila blúzt.

– Próbáld fel ezt! Szerintem jobban fog tetszeni, mint a 343

fekete.

– Mit számít? Jake egész hétvégén ügyel, ott sem lesz.

Maggie bemegy a fürdőbe, Bridgette pedig visszajön a konyhából chipset ropogtatva. A tükör elé állva megfordul, hogy lássa a fenekét, aztán kivesz egy Pringlest a dobozból, és a fenekéhez tartja.

– Te meg mi a fenét művelsz? – hüledezem.

Közben Maggie is befut a lila blúzban.

– Ez a nyerő – bólintok. – Tökéletes.

– Maggie! – méregeti magát Bridgette a tükörben. – Amikor azt mondtad, hogy olyan a seggem, mint két ölelkező Pringles, azt bóknak szántad?

Maggie nevet.

– Láttad már a feneked? Persze hogy bók volt.

– Én ezt nem értem.

Kivesz még egy chipset, és a homorú felével összeilleszti a kettőt.

– Ez kicsit sem dögös – jegyzi meg.

Maggie kiveszi a kezéből a két Pringlest, és megfordítja őket.

– Így gondoltam.

Bridgette a chipsekre mered, majd nagy sokára végre beugrik neki a dolog.

– Ja! Igen, így már tényleg hasonlít.

* * *

Ridge és Warren már a helyszínen segítenek az együttesnek kipakolni, ezért Maggie és én Bridgette-tel megyünk a koncertre. Ridge ma nem játszik. Azt mondta, néha jobban szeret csak nézőként jelen lenni.

344

Maggie mosolyogva száll ki az autóból, de látom rajta, hogy feszeng. Megáll, és felnéz az épületre.

– Bárcsak Jake is el tudott volna jönni! – mondja halkan.

Kézen fogom.

– Majd legközelebb. Azért próbáld meg jól érezni magad!

Olyan izgatott vagyok, hogy gyakorlatilag húzom magammal befelé. Írok Ridge-nek, hogy a hátsó bejáratnál vagyunk. Egy pillanattal később nyílik az ajtó, és kilép Ridge Warrennel. Kicsit rosszul érzem magam, mert Ridge engem ölel meg, Warren Bridgette-et, Maggie meg csak áll egymagában.

De nem sokáig!

Épphogy csak becsapódik az ajtó, de már nyílik is újra.

Jake lép ki rajta.

Állati nehéz volt titokban tartani Maggie előtt, de Jake meg akarta lepni. Sikerült elcserélnie a hétvégi ügyeletét, csak éppen ezt nem árulta el Maggie-nek. Úgy tervezi, hogy egészen hétfő reggelig a városban marad.

Amikor Maggie rájön, hogy Jake tényleg itt van, és nem a szeme káprázik, fergeteges jókedve kerekedik. Odarohan hozzá, a nyakába csimpaszkodik, mint egy kis majom, és a derekára kulcsolja a combját. Jake könnyedén tartja. Ez némi féltékenységgel tölt el, mert én nem tudnám ugyanezt megcsinálni Ridge-dzsel. Nem vagyok olyan pöttöm, mint Maggie. Nekünk egy ilyen ugrás komoly szervezést igényelne: kéne hozzá egy felvigyázó és egy matrac, ami felfogja az esést.

Ezek ketten annyira szeretik egymást! Nagyon cukik.

Ridge a fülemhez hajol.

– Gyönyörű vagy – súgja.

Csókkal jutalmazom a bókot. Mi is cukik vagyunk.

Warren tartja nekünk az ajtót. Ahogy sorjázunk befelé, 345

érzem, hogy vibrál a mobilom. Hátranézek Ridge-re, aki jelzi, hogy üzenetet küldött.

Ridge: Odaadtam Jake-nek a gyűrűt.

Én: Tényleg? És kiakadt, vagy inkább örült neki?

Ridge: Legalább ötször megköszönte, és egész úton idefelé azt nézegette.

Nem hiszem, hogy sokáig várna a lánykéréssel.

Elmosolyodom. Tudom, hogy az esküvő nem szerepel Maggie bakancslistáján, de talán az életének egy olyan pontjára érkezett, amikor nem ártana új tételeket kitalálni. És Jake hosszú távra tervez vele. Ahogy egymásra néznek, az mindent elárul.

A terem zsúfolásig megtelt, de szerencsére az egyik technikus foglalt nekünk helyet a színpad közelében. Megvan az előnye, ha valaki dalszövegeket ír a bandának.

Jake és Maggie mellettünk állnak. Jake hátulról átöleli Maggie-t. Amikor Brennanék színpadra lépnek, Maggie kifejti magát Jake karjából, és tapsolva ugrándozni kezd. Nem tudom, mikor látta őket utoljára játszani, de őszinte lelkesedéssel veti bele magát a koncertbe. Belegondolok, milyen sok köze van ezekhez az emberekhez, hiszen szinte az együttes megalakulása óta az életük része. Lefogadom, hogy Brennan és a többi tag többet jelentenek neki, mint azt valaha gondoltam.

Ettől még többre becsülöm az utat, amin át idáig eljutottunk. Ha nem sikerül megoldani a békés egymás mellett élést, Maggie egy hatalmas szeletet elveszített volna az életéből, és ezt sosem bocsátottam volna meg magamnak.

Warrenre és Bridgette-re nézek. Még Bridgette is mosolyogva tapsol, miközben Brennan bemutatja a banda tagjait a közönségnek. Warren tölcsért csinál a kezével a szája 346

elé, úgy kiabál valamit a srácoknak, aztán leereszti a karját, és átöleli Bridgette derekát. A barátnője felnéz rá, mire Warren rámosolyog, és megcsókolja. Nem könnyű ilyen pillanatokat elkapni náluk, de amikor sikerül, az csodálatos.

Odavannak egymásért, még ha nem úgy fejezik is ki, mint a normális emberek.

Végül is ez a szép a szeretetben. Milliónyi különböző

formában jelenik meg, és állandóan változik. Ott van például Ridge és Maggie. Még mindig szeretik egymást… csak már máshogy. Ezt imádom bennük a legjobban. Ridge sosem szűnt meg szeretni őt, és Maggie mindig fontos lesz a számára. És most, hogy mi is ilyen közel kerültünk egymáshoz, önkéntelenül is örülök a kapcsolatuknak, mert Maggie megérdemli ezt. Megérdemelte Ridge szerelmét, és most megérdemli a barátságát.

Ridge hátulról átölel, és az egyik kezét a mellkasomhoz emeli. A tenyerét a torkomra simítja, és a fejét az enyémhez támasztja. Rajtam keresztül akarja hallani a zenét, ezért Brennant követve énekelni kezdem a dalt. Úgy a közepénél tartok, amikor érzem, hogy könnycseppek potyognak a szememből.

Nem is tudom, miért.

Csak annyira szeretem ezt a srácot! Szeretek most itt lenni vele, és szeretem a barátait.

Csak… szeretem.

347

33.

Ridge

Sydney mindegyik dalt kívülről fújja. Nem tudom, mikor tanulta meg azokat, amiket még a találkozásunk előtt írtam.

Vajon miattam jegyezte-e meg őket, hogy amikor együtt nézzük a koncertet, elénekelhesse nekem?

Amikor a dal véget ér, és tapsolni kezd, látom, hogy könnycseppek gördülnek le az arcán. Letörlöm őket, gyors puszit adok neki, és elindulok. Próbálja elkapni a pólómat, de eltűnök a tömegben. A színpad felé veszem az irányt.

Brennan mondta, hogy az első szám után menjek fel hozzájuk, és adjam elő a dalt, amit Sydney-nek írtam. Ő mit sem sejt az egészről.

Odafent érzem a közönség moraját még úgy is, hogy nem hallom. Az izgalom az arcokon, az ugrándozó rajongók az első sorokban, a reflektorok melege, Sydney mosolya, amikor végre megtalálom a szememmel a tömegben… A mikrofonhoz hajolok, és jeleléssel kísérve hangosan is elmondom, miért írtam ezt a dalt.

– Sydney!

Olyan szélesen vigyorog, hogy én is elmosolyodom.

– Most egy vidám dalt írtam neked, mert… hát… mert boldoggá teszel. Mindegy, mi történik, mindegy, hol 348

vagyunk… a lényeg, hogy együtt vagyunk. És ez rohadtul boldoggá tesz.

Sydney nevet.

– Te is boldoggá teszel engem – jeleli.

Átveszem a gitárt Brennantől. Amikor jelt ad, behunyt szemmel játszani kezdek, és a fejemben némán követem a szöveget, amit Brennan hangosan énekel.

Mi ketten talán ott leszünk,

ahol a föld és víz találkozik.

Nincs félelem, ez a hely

csak neked és nekem létezik.

Talán felkel majd a nap,

besüt a bambuszroló résein,

a hajadba fénycsík hasít,

és semmi nem számít.

Nem, semmi nem számít.

Mert ami kell, megvan mindenünk.

A világ fellázadhat ellenünk,

de hadd mondjak valami fontosat:

ez az érzés mindig velünk marad, bárhová megyünk.

Bárhová megyünk.

Mi van, ha nem látunk mást,

csak a lehulló esőcseppek táncát,

a falevelek hajlongását,

a lábunk alól kipergő homokot?

349

Mi van, ha minden,

mit rossznak hittünk, nincsen?

Ha a napunk kisiklik, elszáll,

és nekünk ez nem fáj.

Nem, nekünk nem fáj.

Mert ami kell, megvan mindenünk.

A világ fellázadhat ellenünk,

de hadd mondjak valami fontosat:

ez az érzés mindig velünk marad, bárhová megyünk.

Bárhová megyünk.

Tudod, itt leszünk egy darabig.

Ne féljünk hát, menjünk el a falig.

Használjunk ki minden tűnő napot,

és hidd el, jól megleszünk!

Mert ami kell, megvan mindenünk.

A világ fellázadhat ellenünk,

de hadd mondjak valami fontosat:

ez az érzés mindig velünk marad, bárhová megyünk.

Bárhová megyünk.

A dal végén visszaadom a gitárt Brennannek, és visszamegyek a többiekhez. Látom Warrent, Bridgette-et, Maggie-t és Jake-et, de Sydney sehol sincs.

– Hová tűnt? – jelelem Maggie-nek, aki a színpadra mutat.

Megfordulok. Mit keres ott Sydney?

Brennan mond neki valamit, miközben leül a bárszékre.

350

Brennan a tömeg felé fordul, és mond nekik valamit, amit aztán eljelel nekem.

– Ő itt Sydney Blake, az egyik dalszövegírónk. Most először lép színpadra. Köszöntsétek nagy tapssal!

Sydney idegesnek tűnik, de nálam biztos nem jobban.

Sejtelmem sem volt róla, hogy erre készül.

Ahogy Brennan pengetni kezdi a gitárt, közelebb megyek, hogy lássam, milyen akkordokat fog le, hátha így felismerem a számot. Szinte azonnal leesik, hogy az Egy nap talán az – a mi dalunk. Sydney-re nézek, amikor belép a szöveg, de látom, hogy nincs előtte mikrofon.

Sydney jelelni kezdi a dalt.

Úristen! Nekem énekel.

Basszus, most hogy ne bőgjem el magam?

Amikor a szemembe néz, megrázom a fejem. Ámulattal követem a kezét, ahogy jelnyelven énekli nekem az átdolgozott szöveget.

Egy nap

Talán most

Itt állok előtted, itt is maradok.

Könnyebben élek túl minden új napot

most, hogy a tiéd vagyok, és te az enyém.

Kérded, mit akarok majd holnap.

Ugyanazt, mint tegnap:

semmi mást… csak téged.

Veled minden gondom elsimult,

az „egyszer majd” már csak a múlt.

Készen állok az igenre.

Lehet akár holnap, de

351

akár ma is.

Figyelek, amikor beszélsz,

fontos minden, amit mesélsz,

csak csók közben hallgatunk.

Érzem az illatod az ágyamon,

megszálltad minden gondolatom.

Végre kimondjuk az igazságot.

Veled minden gondom elsimult,

az „egyszer majd” már csak a múlt.

Készen állok az igenre.

Lehet akár holnap, de

akár ma is.

Minden éjjel hallod a szívdobogásom.

Ha veled vagyok, csak úgy jó, már tudom.

Örökre szólunk, mint a dalunk.

Ebből csak jó jöhet ki nekem és neked, az éjszakák nappallá változnak veled,

örökre a tied, örökre az enyém.

Veled minden gondom elsimult,

az „egyszer majd” már csak a múlt.

Készen állok az igenre.

Lehet akár holnap, de

akár ma is.

Nem is emlékszem a dal végére, vagy ahogy Sydney lejött a színpadról, és megjelent előttem. Az egyik pillanatban még 352

odafent állt, a másikban meg már csókoltam. Érzem, hogy már szól a következő dal, de nem hagyom abba a csókot.

A kezem a hajába túr. Végül elszakadok a szájától, és a homlokomat az övéhez nyomom.

– Szeretlek – suttogom.

Szeretem. Istenem, mennyire szeretem!

* * *

Nem is tudom, miket játszottak még a srácok ezután, mert Sydney-n kívül semmi másra nem figyeltem. A koncert végén a többiek a színpad mögött találkoztak a bandával, hogy eldöntsék, hová menjünk kajálni. Mi közben a folyosón csókolóztunk Sydney-vel. Most éppen vacsorázunk, de alig bírok magammal. Kész kínszenvedés távol tartani a kezemet a szerelmemtől.

Brennannek és a fiúknak menniük kellett, így csak mi maradtunk Syddel, Maggie-vel, Jake-kel, Warrennel és Bridgette-tel. Nem is értem, miért ülünk egy asztalnál, mert a három pár ügyet sem vet egymásra.

Illetve… eddig így volt, de Warren most Sydney-hez fordul.

– Segíts nekünk eldönteni valamit! – mutat Bridgette-re és magára.

– Mit?

– Szóval… az átírt dalszövegedben… valami „igent”

említettél. Ez utalás arra, hogy összeházasodtok?

Sydney nevet. Rám néz, aztán vissza Warrenre, és megrázza a fejét.

– Néhány hónapja megbeszéltük, hogy még nem állunk készen ilyesmire. De amikor átírtam a szöveget, ráébredtem, hogy talán mégis. Mármint… – néz rám. – Te így értetted?

353

Mert nem azt mondtam, hogy lánykérést várok tőled, csak annyit, hogy majd, ha készen állsz… Én készen állok.

Én is, de ezt nem árulom el neki. Ennél ünnepélyesebb lánykérést érdemel.

– Egy pillanat! – szólal meg Warren, mielőtt válaszolhatnék. – Lassan a testtel! Bridgette és én vagyunk együtt a legrégebben. Nekünk kéne először összeházasodni.

– Nem – vágja rá Bridgette. – Jake és Maggie legyen az első.

Maggie-nek kevesebb ideje van hátra.

Reméltem, hogy rosszul olvasok a szájáról, de amikor látom, hogy Sydney kiköpi az italát, rájövök, hogy nem bennem van a hiba. Bridgette-nek mázlija van, hogy Maggie csak nevet a beszólásán ahelyett, hogy megfojtaná érte.

– Most mi van? – kérdezi Bridgette ártatlanul. – Csak az igazat mondtam.

Maggie-re néz.

– Nem akarok szemét lenni, de komolyan: minél több mindent bele kéne sűrítened az életedbe. És miért is ne? Add hozzá az esküvőt a bakancslistádhoz, és ess túl rajta!

Maggie belepirul a ráirányuló figyelembe, de Bridgette-et ez nem hatja meg. Vagy talán észre sem veszi.

– Nem házasodunk össze – szólal meg Maggie. – Még csak néhány hónapja ismerjük egymást. A statisztikák szerint minél kevesebb ideje ismeritek egymást a házasság előtt, annál nagyobb az esély a válásra.

Warren előrehajol, és elgondolkodva felemeli az ujját.

Mindig görcsbe rándul a gyomrom, amikor valami bölcsességbombát készül ránk dobni.

– Meglehet – mondja. – De nem érné meg a kockázatot ezt is felvenni a listára? Te és Jake folytathatjátok a kapcsolatotokat a mostani formájában a végtelenségig, vagy 354

vállalod a kockázatot, és átélheted a házasságot és a válást még a halálod előtt.

Jake felvont szemöldökkel néz Maggie-re.

– Szerintem nem rossz ötlet.

Maggie szeme elkerekedik. Jake mosolyogva belekortyol az italába.

– Ha belegondolsz, van benne logika – folytatja. – Nem akarok túl dokisan hangzani, de a várható élettartamod előreláthatólag alacsonyabb az enyémnél, így aztán… én készen állok, ha te is.

Maggie döbbenten mered rá, és nem ő az egyetlen.

Szerintem senki sem számított rá, hogy Jake egyetért majd Warrennel.

– Remélem, ezt nem lánykérésnek szántad – mondja Maggie. – Kimaradt a szeretlek, hogy a gyűrűről már ne is beszéljek.

Jake egy pillanatig szótlanul néz rá, majd átnyúl az asztal fölött.

– Kérem a kocsikulcsot, Ridge.

Odaadom neki. Maggie megrökönyödve figyeli, ahogy Jake kiviharzik az étteremből.

– Most mit csinál? Valami rosszat mondtam?

Warren a fejét rázza.

– A szemétláda be akar előzni.

– Miben? – kérdezi Maggie.

Tanácstalannak tűnik, de mind úgy teszünk, mintha fogalmunk sem lenne róla, mi következik. Jake visszajön az asztalhoz. Nála van a gyűrű, amit korábban nekiadtam, de mielőtt kinyitná a dobozt, az asztalfőhöz állva Maggie-re néz.

Warren tolmácsol nekem.

– Maggie! Tudom, hogy csak pár hónapja járunk, de ezek 355

voltak életem legszebb hónapjai. Az első perctől fogva elvarázsoltál. Talán jobb lett volna előre eltervezni ezt a beszédet és ezt a pillanatot, de szerencsére mindketten szeretjük a spontán helyzeteket.

Fél térdre ereszkedik, és felnyitja a doboz tetejét. Egyikünk sem tudja leolvasni Maggie érzéseit. Két lehetséges válasz is van, és nem vagyok benne biztos, hogy Jake azt kapja, amit várt.

– Ez a gyűrű a nagymamádé volt – folytatja Jake. –

Mindennél jobban szerettem volna találkozni vele, hogy megköszönhessem, hogy ilyen csodálatos, független, tökéletes nőt nevelt. Olyat, aki pont nekem való. Akár hozzám jössz, akár nem, a gyűrű mindenképpen téged illet.

Kiveszi a gyűrűt, és Maggie remegő ujjára húzza.

– De azért nagyon szeretném, ha vállalnád életed legnagyobb kockázatát, és hozzám jönnél, még úgy is, hogy alig tudsz valamit rólam, és arról, hogy összeillünk-e egy életre, vagy…

Maggie lehajol, és egy csókkal beléfojtja a szót.

Jesszusom! Sikerült!

Sydney sír. Még Bridgette is elmorzsol egy könnycseppet.

Warren feláll, és tósztra emeli a borospoharát.

– Sok boldogságot kívánok! – köszönti Maggie-t és Jake-et, akik még mindig csókolóznak, és ügyet sem vetnek rá. –

Örülök nektek, de azért ez szívás, mert a mai az én estém lett volna.

Mindenki legnagyobb meglepetésére előhúz a zsebéből egy dobozt, kinyitja, és Bridgette felé fordítja.

– Bridgette, ma meg akartam kérni a kezedet. Még mindig akarom, bár rohadtul bosszant, hogy Jake megelőzött. Szóval, mielőtt Sydney és Ridge is beleköp a levesembe, leszel a 356

feleségem?

– Nem ereszkedtél fél térdre – jegyzi meg Bridgette.

– Ja! – térdel le Warren. – Hozzám jössz? Így már jó?

– Igen – bólint Bridgette.

– Mi igen? Hogy így már jó, vagy hogy hozzám jössz?

Bridgette vállat von.

– Végül is mindkettő.

Ezt nem hiszem el!

Mi a fene történik itt ma?

Egyszerű szerelmespárokként ültünk le vacsorázni, erre hatból négyen már jegyben járnak. Sydney-re nézek. Csak úgy ragyog. Szokás szerint mosolyogva figyeli a többiek örömét.

Jake, Maggie és Sydney megtapsolják Warrent és Bridgette-et.

Warren elszakad Bridgette-től, és Maggie-ék felé fordul.

– Gratula! Lehet, hogy a ti eljegyzésetek volt előbb, de az esküvővel megelőzünk titeket.

Maggie nevet.

– Csak nyugodtan! Nehogy már ne te legyél az első!

– Vagy… – fordul felém Warren. – Akár most rögtön összehozhatnánk. Ridge, kérd meg Sydney kezét, aztán irány Vegas! Mindannyiunknak.

Nevetek. Ha van valami, amit komolyan akarok venni az életben, az a lánykérés pillanata. Már el is terveztem az egészet. Írok neki egy dalt, és előadom Brennan egyik koncertjén. Sydney többet érdemel egy ad hoc lánykérésnél.

– Jaj, ne már! Mire vársz? – győzköd Warren. – Írsz neki egy dalt, és eljátszod a színpadon, ahogy már kétszer is csináltad?

Hogy rohadnál meg!

– Hát… az volt a terv – jelelem letaglózva.

– Rohadtul kiszámítható húzás, ráadásul nyálas is. Hat 357

legjobb barát közös esküvője viszont már egy olyan sztori, amitől még az unokáink is dobnak majd egy hátast. Húzzunk Vegasba, és csináljuk meg!

Bridgette a kezét az álla alá támasztva tátog nekem:

– Légyszi, légyszi, légyszi, légyszi!

A szívem kétszer olyan gyorsan dobog, mint két perccel ezelőtt. Sydney-re nézek, hogy felmérjem a reakcióját.

Mosolyog.

– Csak szólj, ha készen állsz! – jeleli.

– Készen állok – bukik ki belőlem hangosan, még mielőtt elmutogathatnám.

Sydney szája az enyémre tapad. Mindketten nevetünk. Azt hiszem, eljegyeztük egymást.

Úristen!

– Holnap veszek neked gyűrűt. Amilyet csak szeretnél.

– Nem akarok gyűrűt – rázza a fejét. – Inkább tetováltassunk!

– Vegasban – veszi elő Warren a mobilját. – Megnézem a járatokat.

– Már intézem – mered Jake a telefonjára. – Maggie állapota miatt a leggyorsabbat kell kiválasztani. Érkezés után a biztonság kedvéért elviszem egy ottani kollégámhoz egy gyors vizsgálatra, aztán már mehet is az esküvő.

Sosem hittem volna, hogy ez valaha megtörténhet: Vegasba repülök Maggie-vel. Amíg együtt voltunk, én biztosan elleneztem volna. Jake tényleg jobb társ neki, mint én voltam.

Mer

kockázatot

vállalni,

de

közben

kellőképpen

elővigyázatos. Maggie-re nézek, aki könnyes szemmel csodálja a gyűrűjét. Amikor észreveszi, hogy nézem, rám mosolyog.

– Köszönöm – tátogja.

358

Tudja, hogyan került Jake-hez a gyűrű. Visszamosolygok rá. Örülök, hogy tanúja lehetek ennek a pillanatnak. Mindig a legjobbat kívántam neki, és most, hogy megkapta, örülök a boldogságának.

A lehető legőszintébben örülök.

Ez itt… Mindenki, akit szeretek, megtalálta a párját.

A bolond legjobb barátom kifogta az egyetlen lányt a világon, aki illik hozzá. A csodálatos, hihetetlen exbarátnőm új életet kezdhet a férfival, aki boldogabbá teszi, mint én valaha tudtam volna.

És Sydney… A lány az erkélyről, akibe olyan erősen próbáltam nem beleszeretni.

A lány, akibe mégis beleszerettem.

A lány, akibe szerelmes maradok életem végéig és még azután is.

A számhoz húzom a kezét, és megpuszilom a gyűrűsujját, ami már nem sokáig marad ilyen csupasz.

– Összeházasodunk – mondom neki.

Mosolyogva bólint.

– Remélem, ez nem csak az egyik hülye szívatásotok Warrennel.

Nevetek, és magamhoz húzom, hogy a fülébe súghassak.

– A szerelmünk érinthetetlen. Holnap a feleségem leszel.

Átölelem, és a hajába temetem az arcomat. Warrennek talán igaza van: nem mindig a kiszámítható út a jó út. Mert sehogy máshogy nem tudom elképzelni az életemet, mint így.

A számomra legfontosabb emberek megkaptak mindent, amit megérdemeltek, sőt annál is többet.

Ami pedig minket illet Sydney-vel… az egy nap talán ból végre örökkön örökké lett.

359

– VÉGE –

360

Köszönetnyilvánítás

Már most hiányzik mindez! Ez a sorozat különleges helyet tölt be a szívemben, ami leginkább nektek, olvasóknak köszönhető. Különösképpen azoknak, akik már a wattpados verzió óta velem tartanak. A lelkesedésetek, a dühötök és a szereplők iránti rajongásotok sarkallt arra, hogy (végre) megírjam ezt könyvet.

Amikor az Egy nap talán véget ért, úgy éreztem, Ridge és Sydney története lezárult, de Maggie karaktere mindig ott motoszkált a fejemben. Ő még nem kapta meg a cuki, rózsaszín masnis lezárást, és úgy éreztem, tartozom neki annyival, hogy újra fejest ugrom a régi banda forgatagába, hogy kiderüljön, hogyan sikerül mindenkinek megtalálni a saját helyét ugyanabban a keretben. Remélem, legalább annyira élveztétek a történetet, mint én az írást.

És most jöjjenek a köszönetek!

Ezt a regényt írás közben, fejezetről fejezetre töltöttem fel az olvasóknak, hogy megvédjem a sok átírástól és a szigorú átszerkesztésektől. Murphy Rae és Marion Archer: köszönöm a gyors javításokat és a hasznos tanácsokat. Murphy mindig egy kicsivel keményebb, mint Marion, de ez a jó a nővérekben.

Örök hála a CoHorts-tagoknak. Mint mindig, most is kiegészítettetek.

361

Köszönet a Maybe Now vitacsoportnak. Sajnos el kellett hagynom titeket, hogy be tudjam fejezni a könyvet, de a lelkesedésetek az utolsó leütésig hajtott. Szeretném mindegyikőtöknek megköszönni a segítséget, és persze az adminoknak is: Tasara Vegának, Laurie Darternek, Anjanette Guerrerónak, Paula Vaughnnak és Jaci Chaney-nek. Az üzeneteitek élettel töltöttek meg.

Köszönöm Sean Fallonnak, hogy Griffin Stephanie-ja volt.

Sean, ha nem érted, mire gondolok, tudd, hogy ez a létező

legnagyobb bók tőlem.

És végül, de nem utolsósorban ezer köszönet Griffin Petersonnak. Mindegy, hogy éjszaka, kora reggel vagy tegnapra kell valami, te mindig készséggel és profizmussal álltál minden kérésemhez. A közös munkánk és a koncertekkel összekötött könyvbemutatók életem legszebb élményei közé tartoznak. Nagyra értékelem a tehetségedet, de ami még fontosabb: nagyra értékellek téged. #GriffinIsLegit 362

Document Outline

Előszó

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

Köszönetnyilvánítás