C O L L E E N H O O V E R

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2022

írta: Colleen Hoover

A mű eredeti címe: Layla

A művet eredetileg kiadta: Montiaké, Seattle

Copyright © 2020 by Colleen Hoover

Fordította: Sereg Judit

A szöveget gondozta: Róbert Katalin

EPUB ISBN 978- 963- 597- 417- 7

MOBI ISBN 978- 963- 597- 418- 4

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2022- ben

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Bóta Petra Kitti, Tomku Kinga

Beckhamnek. Ha meghalok, te leszel az első, akit kísérteni kezdek.

Annyira jó buli megijeszteni!

A természetfeletti az a természetes, amit

még nem sikerült megértenünk.

Elbert Hubbard

A VALLOMÁS

○

Dupla adag szigszalagot ragasztottam Layla szájára, mielőtt lejöttem a földszintre, de még így is hallom a fojtott kiabálását, amikor a nyomozó leül az asztalhoz.

A férfinek olyan régi diktafonja van, amilyet a nyolcvanas évekbeli filmekben szokás látni. Úgy huszonöt centi hosszú és tizenöt centi széles, és a bal oldali gombon van egy nagy, piros kör. Egyszerre nyomja le a lejátszás gombbal, aztán a diktafont az asztal közepére tolja. A kazettatekerő kis kerekek forogni kezdenek.

- Mondja a nevét! - utasít.

Megköszörülöm a torkomat.

- Leeds Gabriel.

Az elemtartó fedelét régi szigszalag tartja a szerkentyű oldalán, amit egy kicsit viccesnek találok. Ez a borzalmasan ódivatú kütyü fel fogja venni minden szavamat, és ez majd valahogy segít nekünk?

Bár ezen a ponton igazából már fel is adtam az egészet. Ennek az alagútnak nincsen fény a végén. Már abban se vagyok biztos, hogy egyáltalán van vége az alagútnak.

Mégis hogy reménykedhetnék abban, hogy van még kiút, amikor ennyire kicsúszott minden a kezemből? Itt beszélek egy nyomozóval, akit online ismertem meg, a barátnőm meg fent van az emeleten, és teljesen kifordult önmagából.

Mintha tudná, hogy rá gondolok, újra felerősödik a hang. A fa ágytámla a falnak ütközik odafent, és a koppanás hátborzongató visszhangot kelt ebben a hatalmas, üres házban.

- Szóval... - vág bele a férfi. - Hol szeretné kezdeni?

Úgy tűnik, őt nem zavarja a zaj, de nem biztos, hogy nekem így menni fog. Nem olyan könnyű figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy Layla az én tetteim miatt szenved. Összerezzenek minden kis zajra, ami az emeletről szűrődik le.

- Miért nem kezdjük azzal, hogy hogyan ismerkedtek meg egymással? - javasolja a férfi.

Elsőre nem akaródzik felelnem olyan kérdésekre, amik úgysem vezetnek hasznos válaszokhoz, de ezen a ponton már a saját hangomat is szívesebben hallgatom, mint Layla elfojtott kiabálását.

- Itt találkoztunk először tavaly nyáron. Akkor még egy kis szálloda volt. Én voltam a basszusgitáros a zenekarban, ami a nővére esküvőjén játszott.

A férfi nem válaszol, csak hátradől a székében, és csendesen bámul rám. Nem tudom, mit mondhatnék még. Ennél jobban is ki kellene fejtenem?

- Mi köze annak, hogyan ismerkedtem meg Laylával ahhoz, ami a házban történik?

A nyomozó előredől, és közben a fejét rázza, majd keresztbe teszi a karját az asztalon.

- Talán semmi. Csakhogy ezért vagyok itt, Leeds! Minden lehet nyom. Vissza kell mennie az első naphoz, amit itt töltött. Milyen ruha volt Laylán? Miért voltak itt? Mi volt az első dolog, amit magának mondott? Észrevett bármelyikük is bármi különöset a házon azon az estén? Minél több információt kapok, annál jobb. Nincsenek jelentéktelen részletek.

Az asztalra könyökölök, és a tenyeremet a fülemre szorítom, hogy elnyomjam a hangokat, amiket Layla okoz az emeleten. Nem bírom elviselni, hogy ilyen zaklatott. Annyira szeretem, de fogalmam sincs, hogyan tudnék ennek a pasasnak arról beszélni, miért is szeretem, miközben kiteszem ennek az egésznek.

Próbálok nem gondolni arra, milyen tökéletesen indult minden. Ha mégis megteszem, csak egyre biztosabb leszek benne, hogy nagy valószínűséggel az én hibámból jutottunk ide.

Behunyom a szemem, és visszagondolok arra az estére, amikor megismerkedtünk. Akkor még könnyebb volt az élet. A tudatlanság valóban áldás volt.

- Borzasztó bénán táncol - mondom végül a férfinek. - Ez tűnt fel először...

ELSŐ FEJEZET

○

Ez a csaj borzasztó bénán táncol.

Ez tűnik fel először a színpadról, ahogy az egyre fogyatkozó vendégseregnek játszunk. Mintha fogalma sem lenne, hogyan irányítsa hosszú karjait. Mezítláb van a fűben, és szándékosan olyan erővel csapkodja a földhöz a lábát, hogy az köszönőviszonyban sincs a dal visszafogottságával. Vadul rázza a fejét, kócos fekete tincsei előre- hátra repkednek, mintha valami heavy metal slágerre headbangelne.

Ami azért vicces, mert a mienk egy modern countryzenekar. Egy elég unalmas modern countryzenekar. Szép kis kínálatunk van olyan dalokból, amelyek hallgatásánál csak egy dolog fájdalmasabb: eljátszani őket.

Mi vagyunk Garrett bandája.

Konkrétan ez a nevünk. Garrett’s Band. Ez volt a legjobb, amit Garrett ki tudott találni.

Én vagyok a nem hivatalos negyedik tag, aki utolsóként lépett be a csapatba. Basszusgitározom. Nem olyan klasszikus, jóféle basszusgitáron, amit még megbecsülnek az emberek, hanem elektromoson. Ezen a kevésre tartott, láthatatlan hangszeren, amit általában a zenekar legláthatatlanabb tagja tart a kezében, az, aki minden egyes dalnál szépen beleolvad a háttérbe. Mondjuk, engem nem zavar, ha a háttérbe olvadok. Talán ezért is kedvelem az elektromos basszusgitárt annyira.

Zenét tanultam a Belmonton, és bár az volt a célom, hogy énekesdalszerző legyek, mégsem segítek Garrettnek a dalok írásában. Nem is kér a segítségemből. Nem ugyanúgy tekintünk a zenére, úgyhogy egyelőre csak magamnak írogatom a dalokat egy jövőbeni napra, amikor majd elég magabiztos leszek ahhoz, hogy kiadjak egy szólóalbumot.

Az elmúlt pár évben a zenekar egyre népszerűbb lett, és bár megnőtt irántunk a kereslet, aminek köszönhetően több pénzt is keresünk, az én gázsim basszusgitárosként nem emelkedett. Gondoltam már rá, hogy feldobom a témát a többieknek, de nem vagyok benne biztos, hogy megéri, és nekik nagyobb szükségük van a pénzre, mint nekem. Arról nem beszélve, hogy ha felvetném ezt a kérdést, még hivatalos tagságot ajánlanának a bandában, és őszintén szólva, annyira utálom ezt a zenét, hogy már attól kínosan érzem magam, hogy itt kell állnom a színpadon.

Minden koncert mintha megölne egy kis darabot a lelkemből. Egy kis harapás itt, egy kis harapás ott. Attól félek, ha még sokáig csinálom ezt, nem marad belőlem más, csak egy üres burok.

Őszintén nem tudom, mi tart még itt. Amikor beszálltam, egyáltalán nem terveztem, hogy állandó dolog lesz belőle, de valamilyen oknál fogva még annyi energiát sem tudok összeszedni, hogy magamtól kilépjek. Az apám tizennyolc éves koromban halt meg, és a halála miatt a pénz nem jelentett többé gondot. Elég komoly életbiztosítást hagyott rám és anyámra, meg egy internetbekötő vállalatot, ami gyakorlatilag magától működik, és az alkalmazottak azt szeretik a legjobban, ha nem csinálok semmit, és nem változtatok az évek óta jól bevált munkafolyamatokon. Úgyhogy anyával tisztes távolságot tartunk az üzlettől, és kellemesen eléldegélünk a bevételekből.

Ezért egyértelműen hálás vagyok, de azt nem mondanám, hogy büszke is. Ha az emberek tudnák, milyen keveset kell tennem ezért az életért, nem tisztelnének. Talán ezért maradtam a bandával. Sokat utazunk, sokat melózunk, sokat éjszakázunk. Az önkínzásnak hála legalább úgy érezhetem, hogy kiérdemeltem egy részét annak a pénznek, ami a bankszámlámon csücsül.

Állok a színpadon kijelölt helyemen, gitározom, és nézem a lányt. Azon töprengek, hogy vajon részeg- e, vagy be van állva valamitől, vagy esetleg azért táncol így, hogy rámutasson, mennyire szar is ez a zenekar. Bármilyen okból vergődik is úgy, mint egy partra vetett hal, hálás vagyok érte. Jó ideje ez a legszórakoztatóbb dolog, ami egy koncertünkön történik. Egy ponton még el is mosolyodom, ami isten tudja, mikor esett meg utoljára. Pedig már előre utáltam, hogy ide kell jönnöm!

Talán a hangulat teszi, a helyszín meghittsége meg az esküvő utórezgései. Vagy talán az, hogy senki sem figyel ránk, és a vendégek kilencven százaléka már elment. Vagy talán a fűszálak a lány hajában és a zöld foltok a ruháján, amiket úgy szerzett, hogy már vagy háromszor elesett a szám alatt. Vagy talán az a hat hónapos cölibátus, amit a legutóbbi szakításom után róttam ki magamra.

Vagy talán mindezek kombinációja okozza, hogy az egész éjszakám középpontjába ez a lány kerül. Ami nem annyira meglepő, tekintve, hogy még úgy is, hogy a sminkje folyik az arcán, és néhány hajtincse az izzadságtól a homlokára tapadt, ő közel s távol a legszebb lány. Amitől még különösebb, hogy senki sem figyel rá. A maradék pár vendég a friss házasokkal beszélget a medence körül, amikor mi eljátsszuk az este utolsó dalát.

Az én béna kis táncosom az egyetlen, aki még akkor is figyel, amikor végre végzünk, és elkezdünk pakolni.

Hallom, ahogy a lány „visszát” kiabál, amikor a színpad végébe sétálok, hogy eltegyem a gitáromat. Gyorsan lecsukom a tokot, és baromira remélem, hogy nem tűnik el a csaj, amíg berakodjuk a cuccokat a furgonba.

Négyünknek kivettünk két szobát ma éjszakára a szállodában. Tizenegy órás autóút ide Nashville, és egyikünk sem akarta bevállalni éjfélkor a sofőrködést.

A vőlegény odalép Garretthez, amikor becsukja a furgon hátsó ajtaját, és meghív minket egy italra. Általában vissza szoktam utasítani az ilyet, de most abban reménykedem, hogy a béna táncoslány is a környéken lesz még. Olyan szórakoztató volt. És tetszett az is, hogy egyetlen dalunknak se tudta a szövegét. Nem biztos, hogy tudnék vonzódni olyan lányhoz, akinek tényleg bejön Garrett zenéje.

Végül a medencében találok rá, háton lebeg a vízen, még mindig a krémszínű, fűfoltos koszorúslányruhájában.

Egyedül ő van a medencében, úgyhogy fogok egy sört, és a medence mélyebb részéhez lépek, lerúgom a cipőmet, és farmerestül belógatom a lábamat a vízbe.

Az így keltett hullámok lassan elérik őt, de nem néz fel, hogy megtudja, ki csatlakozott hozzá. Továbbra is az eget bámulja, olyan némán és mozdulatlanul, mintha csak egy vízen lebegő farönk lenne. Mekkora ellentét ahhoz a nevetséges előadáshoz képest, amit a koncert alatt mutatott be!

Pár perce nézem már, amikor a víz váratlanul elborítja a testét, és eltűnik. Egyetlen karcsapással áttöri a víz felszínét, felbukkan a feje, és egyenesen rám néz, mintha végig tudta volna, hogy itt vagyok.

Kis rúgásokkal és karcsapásokkal tartja magát a víz felett. Lassan eltünteti köztünk a távolságot, megérkezik egyenesen a lábam elé, és onnan néz fel rám. A mögöttem világító hold fényében a szeme úgy csillog, mint két kis villanykörte.

A színpadról nézve azt gondoltam, hogy csinos, de így, alig tíz centire tőle, megállapítom, hogy ő a legszebb lány, akit valaha láttam. Telt, rózsaszín ajkak, finoman metszett arc, aminek vonalán remélem, hogy majd végigfuttathatom az ujjamat. A szeme olyan zöld, mint a medencét körülvevő gyep. Szeretnék becsúszni hozzá a vízbe, de a zsebemben ott a mobilom, a kezemben meg egy félig teli sörösdoboz.

- Szoktál olyan YouTube- videókat nézni, amikben az emberek meghalnak belül? - kérdezi.

Fogalmam sincs, miért kérdezi ezt tőlem, de bármit is ejtett volna ki a száján, ugyanolyan erővel hasított volna belém, mint ezek a szavak. A hangja leheletfinom és könnyű, mintha semmi akadályba nem ütközne a torkában.

- Nem- felelem.

Kicsit kapkodva veszi a levegőt, ahogy próbálja fent tartani magát a felszínen.

- Ilyen válogatások arról, hogy kínos dolgok történnek emberekkel. A kamera mindig a legrosszabb pillanatban közelít az arcukra, és olyan kifejezés ül ki rá, mintha éppen meghalnának belül. - Két kézzel kitörli a szeméből a vizet. - Te is így néztél ki ma a színpadon. Mintha éppen meghalnál belül.

Nem is emlékszem rá, hogy felnézett volna a színpadra, arra meg végképp nem, hogy elég ideig nézett volna engem ahhoz, hogy ilyen pontosan felmérje, hogyan érzem magam, amikor kénytelen vagyok ezeket a szar dalokat játszani.

- Már rég meghaltam belül. Már az első este, amikor ezzel a zenekarral játszottam.

- Sejtettem. Tetszett a táncom? Próbáltalak jobb kedvre deríteni.

Bólintok, és kortyolok egyet a sörömből.

- Sikerült.

Elvigyorodik, aztán pár másodpercre lebukik a víz alá. Amikor újra felbukkan, kisöpri a haját az arcából, és megkérdezi:

- Van barátnőd?

- Nincs.

- Pasid?

- Nincs.

- Feleséged?

Megrázom a fejemet.

- Azért legalább barátaid vannak?

- Nem igazán - vallom be.

- Testvérek?

- Egyke vagyok.

- Basszus. Jó magányos lehetsz.

Újabb pontos megállapítás. Bár az én esetemben a magány döntés.

- Ki a legfontosabb ember az életedben? - kérdezi. - A szülők nem számítanak!

- Ebben a pillanatban?

Bólint.

- Igen. Ebben a pillanatban. Ki a legfontosabb ember az életedben?

Elgondolkodom egy kicsit a kérdésen, és arra jutok, hogy senki sincs, akiért golyó elé állnék az anyámon kívül. A zenekaros srácokkal szemben közömbös vagyok. Olyan kollégák, akikkel nincs bennünk semmi közös. És mivel a szülők nem számítanak, ez a lány konkrétan az egyetlen, aki az eszembe jut.

- Akkor, gondolom, te - felelem.

Oldalra billentett fejjel, résnyire húzott szemmel néz rám.

- Ez elég szomorú.

A lábam között elrúgja magát a faltól.

- Akkor úgy tűnik, fel kell dobnom ezt az éjszakádat.

A mosolya sokat sejtető. Hívogató.

Elfogadom a meghívását, a mobilomat leteszem a betonra a most már üres sörösdoboz mellé. Leveszem a pólómat, és figyelem, ahogy végigmér, miközben becsúszom a medencébe.

Most egy szinten vagyunk, és itt dögöljek meg, ha nem lett valahogy még szebb.

Lassan körözünk egymás körül, óvatosan, hogy ne érjünk a másikhoz, bár egyértelmű, hogy mindketten szeretnénk.

- Ki vagy te? - kérdezi.

- A basszusgitáros.

Ezen felnevet, és a nevetése szöges ellentétben áll a levegős beszédhangjával. Gondtalan és erőteljes, és talán még jobban bejön nekem.

- Mármint mi a neved? - pontosít.

- Leeds Gabriel.

Még mindig körözünk egymás körül. Oldalra billentett fejjel gondolkodik egy sort a nevemen.

- A Leeds Gabriel front embernév. Miért játszol valaki másnak a zenekarában? - Nem vár választ, rögtön folytatja: - Az angliai városról neveztek el?

- Igen. És téged hogy hívnak?

- Layla. - Úgy suttogja a nevet, mintha titok lenne.

Ez a tökéletes név. Az egyetlen név, ami valóban illik hozzá, erről meg vagyok győződve.

- Layla! - szól oda valaki a hátam mögül. - Nyisd a szád! - Hátranézek a vállam felett. A menyasszony áll mögöttem, és valamit Layla felé nyújt. Layla odaúszik hozzá, kinyújtja a nyelvét, a menyasszony pedig a közepére rak egy kis, fehér tablettát. Layla lenyeli. Fogalmam sincs, mi az, de az biztos, hogy ez kurva szexi volt.

Layla is látja, hogy nem tudom levenni a szememet a szájáról.

- Leeds is kér egyet - jelenti be, és a kezét nyújtja még egy tablettáért. A menyasszony ad neki egyet, aztán elsétál. Meg se kérdezem, mi az, mert nem érdekel. Annyira akarom ezt a lányt, hogy örömmel leszek Rómeó, ha ő Júlia, és elfogadom, bármilyen mérget helyez is a nyelvemre.

Kinyitom a számat. Az ujja nedves, és a tabletta egy része már elkezdett feloldódni, mielőtt a nyelvemhez érne. Rohadt keserű, és nem könnyű lenyelni víz nélkül, de valahogy sikerül megoldanom, bár egy részét kénytelen vagyok elrágni.

- Ki volt a legfontosabb ember az életedben tegnap? - kérdezi Layla. - Mielőtt engem megismertél?

- Én.

- Téged ütöttelek le az első helyről?

- Nagyon úgy tűnik.

Könnyedén, gyors mozdulattal a hátára fordul, mintha általában több időt töltene medencében, mint a szárazföldön. Újra az égre bámul, szélesre tárt karral, mellkasa nagyot emelkedik, ahogy mély levegőt vesz.

A hátamat a medence oldalának szorítom, és kinyújtom a karomat, belekapaszkodom a betonperembe. A szívem zakatol, a vérem mintha be sűrűsödne.

Nem tudom, milyen drogot adtak nekem, de valószínűleg Mollyt vagy valami hasonló pörgetőt, mert nagyon gyorsan beüt. A felsőtestemben történő dolgokat erősebben érzem, mint a testem többi részét. A szívem mintha feldagadna, mintha nem lenne elég hely a mellkasomban.

Layla még mindig a hátán lebeg, de az arca most közel van a mellkasomhoz, ott van közvetlenül előttem. Ha egy kicsit előredőlnék, nem az égre nézne fel, hanem rám.

Baszki, ez jó cucc.

Jól érzem magam. Magabiztosnak.

A víz sima körülöttünk, így olyan, mintha Layla a levegőben lebegne. A szemét lehunyja, de amikor a feje búbja a mellkasomnak ütközik, akkor fejjel lefelé felnéz rám. Úgy, mint aki azt várja, hogy tegyek valamit.

Hát teszek.

Épp eléggé előrehajolok ahhoz, hogy a szám lágyan az ajkához érjen. Fejjel lefelé csókolózunk, az alsó ajka kerül az én két ajkam közé. A szája úgy hat rám, mint valami finom robbanás, rejtett aknamezőket gyújt be a bőröm minden négyzetcentimétere alatt. A csók furcsa és izgalmas, mert még mindig a hátán lebeg a víz felszínén. A nyelvemmel elmerülök a szájában, de valamiért úgy érzem, nem vagyok érdemes rá, hogy megérintsem, ezért a karomat nem mozdítom, továbbra is a medence peremét markolom kétoldalt.

Ő is kitárja a karját, és csak a szája mozog. Hálás vagyok, hogy az első csókunk fejjel lefelé történik, mert bőven marad mire várnom, ha végre először megcsókolhatom fejjel felfelé. Különben sosem akarok egy lányt újra megcsókolni, de most beálltam attól, amit a menyasszony adott, bármi is legyen az. Mintha a szívem pennyméretűre zsugorodna, aztán minden egyes dobbanással akkorára dagadna, mint egy dob.

Nem úgy ver, ahogy kellene neki. Nincs meg a szokásos, visszafogott bumm- bumm- bumm. Csak egy ping és egy BUMM.

Ping, BUMM, ping, BUMM, ping, BUMM.

Nem bírom tovább ezt a fejjel lefelé csókolózást. Megőrjít, mintha nem passzolnánk össze igazán, pedig azt akarom, hogy a szám tökéletesen illeszkedjen az övére. Megragadom a derekát, és átfordítom a víz tetején, hogy felém forduljon, és magamhoz húzom. A lába a derekamra kulcsolódik, két kezével megragadja a fejemet, amitől egy kicsit lejjebb süllyedünk, mert most már csak én tartom magunkat a víz felszínén. A szánk egymásra tapad, még mielőtt elmerülnénk. Egy csepp víz se jut be az ajkunk közé.

Összefonódva egészen a medence aljáig süllyedünk. Amikor leérünk, pontosan ugyanakkor nyitjuk ki a szemünket és válunk szét, hogy egymásra nézzünk. A haja úgy lebeg körülötte, mintha valami vízbe süllyedt angyal lenne.

Bárcsak lefotózhatnám!

A légbuborékok elhomályosítják a képet, úgyhogy felrúgjuk magunkat a felszínre.

Két másodperccel előtte töröm át a vízfelszínt. Egymásra nézünk, és mindketten készen állunk, hogy újrakezdjük a csókot. Összekapcsolódunk, ugyanabban a pozícióban, ahogy korábban. A szánk kutatón tapad egymásra, de alighogy megérzem a klór ízét az ajkán, félbeszakít minket valami kántálás.

Kihallom a hangok közül Garrettet, mindannyian a csókunknak huj jognak onnan, ahol ülnek. Layla hátranéz, és bemutat nekik.

Elszakad tőlem, és a medence széléhez tolja magát.

- Menjünk! - Kiemelkedik a vízből. Egyáltalán nem kecsesen teszi. A mély vízből löki ki magát, vagy két méterre a létrától, úgyhogy ki kell hasalnia a betonra, hogy kijusson a medencéből. Ügyetlen, mégis tökéletes.

Én is követem, és pár másodperccel később már a ház oldalához sietünk, ahol sötétebb és meghittebb a hangulat. A fű hideg és puha a talpam alatt, mint a jég... amikor megolvad.

Bár az meg csak sima víz. De mégsem olyan érzés, mint a víz. Olyan, mint az olvadt jég. A drogtól mindent nehezebb megmagyarázni.

Layla megragadja a kezemet, és lehúz magával, magára az olvadtjég- fűre. A könyökömre támaszkodom, hogy azért kapjon levegőt, és egy percig csak bámulok rá. Vannak szeplői. Nem túl sok, de ott csücsülnek az orrnyergén, és néhány az arcán is. Ujjammal végigsimítom őket.

- Miért vagy ilyen szép?

Elneveti magát, teljes joggal. Béna szöveg volt.

A hátamra dönt, aztán a combjáig feltolja a szoknyáját, hogy rám ülhessen. A combja az oldalamhoz tapad, mert mindketten csuromvizesek vagyunk. A csípőjére teszem a kezemet, magamba szívom ennek a tripnek az intenzitását.

- Tudod, miért hívják ezt a helyet Corazón del Paisnak? - kérdezi.

Nem tudom, úgyhogy megrázom a fejem, és reménykedem, hogy hosszú történet lesz, csak hogy hallhassam beszélni. Egész éjszaka tudnám hallgatni a hangját. A szálló „társalgójának” falain több száz könyv van. Tőlem egész éjszaka felolvashat nekem.

- Azt jelenti, hogy az ország szíve - mondja. A szemében és a hangjában is izgalom csillog, amikor beszél. - Ez a hely, ez a kis föld, amin fekszel, ez a földrajzi középpontja a kontinentális Egyesült Államoknak.

Lehet, hogy azért, mert annyira érzem most a szívverésemet, de ennek valahogy nincs értelme.

- Miért nevezik így? A szív nem is a test középpontja. A gyomor az.

Megint az az éles, gyors nevetés.

- Ez igaz. De az Estomago del Pais sokkal kevésbé hangzik szépen.

Basszus.

- Beszélsz franciául?

- Majdnem biztos vagyok benne, hogy ez spanyol volt.

- Mindegy, mindenképpen dögös.

- Csak egy évig jártam gimibe - vallja be. - Nincsenek rejtett tehetségeim. Azt kapod, amit látsz.

- Ezt erősen kétlem. - Legurítom magamról, és ahogy fölé tornyosulok, a fűhöz szegezem a csuklóját. - Nagyon tehetséges táncos vagy.

Felnevet. Én megcsókolom.

A következő pár percet csókolózással töltjük.

Bár ez több csóknál. Összekapaszkodunk. Mozgunk. Nyögünk.

Valahogy minden túl sok - mintha a halál küszöbén egyensúlyoznék. A szívem mintha fel akarna robbanni a mellkasomban. Kezdek kételkedni abban, hogy jó ötlet- e ezt folytatnunk. A drogok és a csókolózás Laylával túl sok egyszerre. Nem bírom ki, hogy továbbra is összefonódjunk, mert be fogok ájulni ettől a rohadt sok érzéstől. Mintha minden egyes idegvégződésemen újabb idegvégződés nőtt volna. Mindent érzek, és mindent kétszeres erővel.

- Abba kell hagynunk - suttogom, és lefejtem magamról a lábát. - Mi a szartól pörögtünk be? Megfulladok.

A hátamra gördülök, és zihálva kapkodom a levegőt.

- Azt kérdezed, mit adott neked a nővérem?

- A menyasszony a nővéred?

- Igen. Aspennek hívják. Három évvel idősebb nálam. - Layla a könyökére támaszkodik. - Miért kérded? Bejön?

Bólintok.

- Igen. Imádom.

- Nagyon komoly, mi?

- Az biztos.

- Aspen mindig ezt adja, ha túl sokat iszom. - Közelebb hajol hozzám, míg az ajka már a fülemet érinti. - Aszpirinnek hívják. - Amikor visszahúzódik, és meglátja a zavart az arcomon, elvigyorodik. - Azt hitted, beálltál?

Mi másért erezném így magamat?

Felülök.

- Az nem aszpirin volt.

Hangosan kacagva hátradől, és keresztet vet a mellkasa előtt.

- Esküszöm! Aszpirint vettél be. - A nevetéstől már a levegőt is kapkodva szedi. Amikor végre sikerül megnyugodnia, felsóhajt, és ez olyan bájos, és most komolyan, kurvára azt mondtam, hogy bájos?

Megrázza a fejét, és lágy mosollyal néz fel rám.

- Nem valami drogtól érzed így magad, Leeds! - Feláll, és elindul a ház bejárata felé, én pedig követem, mert ha tényleg aszpirint vettem be, akkor nagy bajban vagyok.

Kurva nagy bajban.

Nem tudtam, hogy egy másik ember is elérheti, hogy ilyen jól érezzem magam, anélkül, hogy bármilyen anyag lenne a testemben.

Amikor bemegyünk a házba, Layla nem a hálószobák felé veszi az irányt, hanem besétál a társalgóba, ahol a könyvek vannak, és áll benne egy kicsi versenyzongora is. Becsukja mögöttünk az ajtót, és ráfordítja a kulcsot. A farmerem és a ruhája vízcsíkot húz utánunk.

Amikor megállók, hogy ránézzek, a lábunknál gyűlő vízre bámul.

- Régi ez a padló - jegyzi meg. - Tiszteletet érdemel.

Lehúzza a víztől csöpögő ruháját, és most ott áll a félhomályban tőlem két méterre melltartóban és bugyiban. Nem passzolnak össze. Fehér melltartó és egy zöld- fekete kockás bugyi van rajta, és nagyon bejön, hogy nem fektetett túl nagy energiát abba, hogy eldöntse, mit vesz fel a ruhája alá. Egy ideig csak figyelem, csodálom a vonalait, azt, ahogy semmit sem próbál elrejteni előlem.

A legutóbbi barátnőmnek olyan teste volt, mint egy szupermodellnek, mégsem volt elégedett magával. Ez volt az egyik dolog, ami zavart benne, mert nem számított, mennyire szép, a legfeltűnőbb dolog vele kapcsolatban mégis a bizonytalansága volt.

Layla olyan magabiztosságot sugároz, amivel mindenképpen vonzó lenne, bárhogy néz is ki.

Követem a példáját, és leveszem a farmeremet, így csak a bokszerem marad rajtam. Layla összeszedi a ruháinkat, és egy szőnyegre teszi őket, ami valószínűleg többet ér, mint a padló, de nem számít, ha ettől jobban érzi magát.

Körbenézek a szobában. Van egy barna, koptatottbőr kanapé a falnál a zongora mellett. A legszívesebben odalökném Laylát, és elvesznék benne, de neki más tervei vannak.

Kihúzza a zongoraszéket, és leül.

- Tudsz énekelni? - kérdezi, lenyomva pár billentyűt.

- Igen.

- Miért nem énekelsz a színpadon?

- Ez Garrett bandája. Sosem kért rá.

- Garrett? így hívják az énekeseteket?

- Úgy bizony.

- Olyan borzalmas, mint a dalszövegei?

Elnevetem magam. Megrázom a fejemet, és leülök mellé a padra.

- Elég gáz a srác, de nem olyan vészes, mint a dalszövegei.

Leüti a középső C- t a zongorán.

- Féltékeny rád? - kérdezi.

- Miért lenne féltékeny rám? Én csak a basszusgitáros vagyok.

- Ő nem való frontembernek. Te igen.

- Ez elég nagy kijelentés. Még nem is hallottál énekelni.

- Az nem számít. Még ha borzalmas is vagy, mindenki más a háttérbe olvad, ha te is fent vagy a színpadon.

- Ahogy mindenki más a háttérbe olvad, amikor te táncolsz?

- Egyedül én táncoltam.

- Látod? Észre se vettem.

Közelebb hajol, miután ezt mondom, és arra számítok, hogy megcsókol, de ehelyett a számra leheli:

- Játssz nekem valamit! - Aztán a kanapéhoz megy, és ledől rá. - Játssz valamit, ami méltó ehhez a zongorához!

A lábát a bokájánál keresztezi, és az egyik karját lelógatja a kanapéról. Végigsimít a parkettán, amíg várja, hogy játszani kezdjek, de én nem tudom levenni róla a szemem. Nem tudom, létezik- e a bolygón másik nő, aki mellett azt érzem, hogy csak nézni akarom, pislogás nélkül, míg ki nem szárad a szemem. Ő meg csak várakozón figyel.

- Mi van, ha nem tetszik a zeném? - kérdezem. - Akkor is megengeded, hogy megcsókoljalak?

Kedvesen elmosolyodik.

- Jelent neked valamit ez a dal?

- Beleírtam a lelkem egy darabját.

- Akkor nincs miért aggódnod - feleli halkan.

Megfordulok a zongoraszéken, és az ujjaimat a billentyűkre simítom. Habozok egy percig, mielőtt elkezdeném a dalt. Még soha, senkinek nem játszottam el. Az egyetlen, akinek szerettem volna, az apám volt, de ő már nem él. És pont a halála miatt írtam meg.

Sosem vagyok lámpalázas, amikor Garrett dalait játszom a színpadon, de ez most más. Ez személyes, és hiába csak egyetlen ember van itt, mégis úgy érzem magam, mintha ez lenne a

legfontosabb közönség, aminek valaha játszottam.

Beszívom a levegőt, és lassan kiengedem, aztán elkezdek játszani.

Azóta nem hiszek a mennyben Nem hihetek Istenben, ha kegyetlen Te tudsz?

Azóta nem térdelek le imádkozni Nem szólítom meg őt sehogy Te igen?

Azóta zárva az ajtó és zárva az ablak Csak ülök a sötétben Hát te?

Azóta tudom, a boldogság csak mese Ezeroldalnyit olvastál nekem Csak te

Azóta nem hiszek Istenben Mert a mienk voltál, de elvett Tőlünk Azóta nem tudok Azóta nem Azóta nem vagyok. Nem vagyok.

Már nem vagyok. Azóta nem vagyok Én...

Befejezem a dalt, és összekulcsolom a kezemet az ölemben. Kicsit félek megfordulni és Laylára nézni. A társalgóra csend telepedik, miután leütöttem az utolsó hangot. Olyan csend, mintha minden hangot kiszívtak volna a házból. Még Layla légzését se hallom.

Végül lecsukom a zongora fedelét, és lassan megfordulok. Layla a mennyezetet bámulja, és a szemét törölgeti.

- Hűha... - suttogja. - Erre nem számítottam. Mintha rátapostál volna a mellkasomra.

Én is ezt éreztem akkor, amikor először megpillantottam aznap este.

- Tetszik a vége - jegyzi meg. Felül a kanapén, és maga alá húzza a lábát. - A mondat közepén hagyod abba. Tökéletes. Nagyon hatásos.

Nem voltam benne biztos, hogy rájön, hogy szándékosan ilyen a vége, és attól, hogy észrevette, csak még inkább odavagyok érte.

- Hol találhatom meg ezt a dalt? Fent van Spotifyon?

Megrázom a fejemet.

- Még nem jelentettem meg semmit a saját dolgaim közül.

Eltúlzott felháborodással néz rám, még rá is csap a kanapé karfájára.

- Micsoda? Mi a fenéért nem?

Megvonom a vállam.

- Nem tudom. - És őszintén, tényleg nem tudom. - Talán mert Nashville- ben mindenki valakinek hiszi magát. Én meg nem akarok olyan lenni, aki valakinek hiszi magát.

Erre feláll, és odasétál a zongoraszékhez. Hátratolja a vállamat, míg a hátam a zongorához nem ér, aztán feltérdel a székre, és lovagló ülésben elhelyezkedik rajtam. Felnézek rá, ő pedig két keze közé fogja az arcomat, és kissé összehúzott szemmel azt mondja:

- Önző vagy, hogy megtartod magadnak a dalaidat. Jobb önzetlen valakinek lenni, mint önző senkinek.

Azt hiszem, örülök neki, hogy találkoztam ezzel a lánnyal.

Mármint tényleg örülök.

Megragadom a fejét, és a száját az enyémhez húzom. Nem tudom, mi folyik itt. Marha régen tetszett annyira lány, hogy felmerüljön bennem a kérdés, hol lesz majd holnap.

De... vajon Layla hol lesz holnap?

Hol volt tegnap?

Mit nevez az otthonának?

Hol nőtt fel?

Ki az ő kedvenc embere ebben a pillanatban?

Ezt mind tudni akarom. Mindent tudni akarok.

Végül Layla szakítja meg a csókunkat.

- Aspen korábban figyelmeztetett rád, amikor észrevette, hogy bámullak. Azt mondta: „ígérd meg, hogy távol tartod magad a zenészektől! Esélyes, hogy chlamydiájuk van.”

Felnevetek.

- És megígérted neki, hogy távol tartod magad tőlem?

- Nem. Azt mondtam, nem baj, ha chlamydiás vagy, mert valószínűleg gumi is van nálad.

- Nincs chlamydiám. Viszont gumim sincsen.

Eltolja magát tőlem, és feláll.

- Nem gond. Az én szobámban van egy.

Megfordul, és az ajtó felé indul, én felkapom a vizes ruhákat, és követem fel a lépcsőn. Bár gyakorlatilag nem hívott meg a szobájába, világos, hogy számít rá, hogy követem, mert a lépcsőn felfelé menet végig beszél.

- Már elég rég csináltam ilyet - szól hátra a válla felett. - Csak azért van nálam gumi, mert ez volt a buliajándék a lánybúcsún. - Megfordul, és megáll az egyik lépcsőfokon. - Nem is tudtam, mennyivel nehezebb lesz felszedni valakit a való világban. Az egyetemen még erőfeszítést se nagyon kell tenned, de az egyetem után... uh... - Visszafordul, és tovább halad a lépcsőn. Kinyitja a szobája ajtaját, én pedig követem. - Az a baj az egyetem utáni szexszel, hogy utálok randizni. Túl sok időt vesz el. Egy egész estét rászánsz egy pasira, akiről az első öt perc után meg tudod mondani, hogy csak időpazarlás.

Ezzel egyetértek. Nekem is sokkal szimpatikusabb az a gondolat, hogy fejest ugorjak valamibe. Mindig is olyasvalakire vágytam, akivel rögtön egymásra kattanunk, és aztán csak hagyjuk magunkat kurva mélyre merülni.

Nem tudom, hogy Layla tényleg ilyen ember- e, de az biztos, hogy úgy éreztem, ilyen, amikor leértünk a medence aljára. Az volt életem legintenzívebb csókja.

Layla kiveszi a kezemből a vizes ruhákat, és a fürdőszobába sétál velük. Bedobja őket a zuhanyzóba, aztán a hálószobába visszatérve megjegyzi:

- Ki kéne lépned a zenekarból.

Tuti, hogy nem ismerek nála kiszámíthatatlanabb embert. Még a legegyszerűbb mondatai is teljesen váratlanul érnek.

- Miért?

- Mert boldogtalan vagy.

Igaza van. Mindketten az ágy felé indulunk.

- Te mit dolgozol? - kérdezem.

- Most épp nincs munkám. Múlt héten kirúgtak.

Leül az ágyra, és a támlának dönti a hátát. Én az oldalamra fekszem a párnán, onnan nézek fel rá. A fejem így közel van a csípőjéhez, és egyszerre különös és szexis, hogy ennyire közel vagyok a combjához. A számat a bőrére simítom.

- Miért rúgtak ki?

- Nem akartak elengedni Aspen esküvőjére, úgyhogy nem mentem be dolgozni. - Lejjebb csúszik az ágyon, és ugyanolyan pózba helyezkedik, mint én. - Még mindig vizes az alsógatyád. Szerintem le kellene vennünk a többi ruhánkat is.

Nagyon lényegre törő, de ez is bejön.

Megragadom a derekánál, és magamra húzom. Olyan tökéletesen helyezem el magamon, hogy elakad a lélegzete. Magasabb vagyok nála, szóval az arcunk nem simul össze, de én meg akarom csókolni. Valószínűleg ő is így van vele, mert feljebb mászik, míg a szánk össze nem ér.

Már nem sok eltávolítani való ruhadarab maradt rajtunk, szóval másodperceknek tűnik, és meztelenül fekszünk a takaró alatt, és szinte már a gumi sem érdekel, de mivel nem ismerem ezt a lányt, és ő sem ismer engem, megvárom, míg a sötét hálószobában kotorászva megtalálja a táskáját. A táska mélyéről előásott gumit odanyújtja nekem, én pedig a takaró alatt felhúzom.

- Szerintem igazad van - szólalok meg.

- Miben?

Rágördülök, ő pedig széttárja a lábát, hogy helyet adjon nekem.

- Tényleg ott kellene hagynom a zenekart.

Egyetértőn bólint.

- Boldogabb lennél, ha a saját zenédet játszanád, még akkor is, ha nem tudsz vele pénzt keresni. - Megcsókol, de aztán hamar el is húzódik. - Szerezz olyan munkát, amit el bírsz viselni! Mellette pedig add ki a zenédet. Jobb szegénynek és elégedettnek lenni, mint... szegénynek és üresnek. Először azt akartam mondani, hogy gazdagnak és üresnek, de nem hiszem, hogy gazdag vagy, mert akkor nem is játszanál ebben a bandában.

Elmondanám neki, hogy nem vagyok szegény, de kicsit kínos lenne beismerni, hogy önszántamból és nem szükségből játszom a zenekarban, szóval inkább nem mondok semmit.

- Ha úgyis az a sorsod, hogy szegény maradsz, akkor már jobb boldog szegénynek lenni - teszi hozzá.

Igaza van. Megcsókolom a nyakát, aztán a mellét. Aztán a szám újra rátalál az övére.

- Azt hiszem, örülök, hogy találkoztunk.

Erre elhúzódik egy kicsit, és felmosolyog rám.

- Azt hiszed? Vagy tudod?

- Tudom. Nagyon örülök, hogy találkoztunk.

Ujjával végigsimít az ajkamon.

- Én is nagyon örülök, hogy találkoztunk.

Csókolózunk még egy kicsit, és az egész tele van lusta várakozással, mintha tudnánk, hogy a mienk az egész éjszaka, és semmit sem kell elsietnünk. A gumit viszont már felhúztam, és ő magába is vezeti a farkamat.

Azért így is bőven rászánom az időt. Rengeteg időt.

Úgy érzem, a percek többet érnek, ha együtt töltjük el őket.

○

A hasán fekszik, az én érdemtelen ujj aim pedig végigkövetik gerince finom ívét.

Felérek a nyakához, aztán a hajába fúrom az ujjaimat, és a fejét kezdem simogatni.

- Ölni tudnék most egy tacóért - jelenti be.

Még sose akartam annyira belelátni egy lány fejébe, mint most Layláéba. Az agya nem úgy működik, ahogy másoké. Mintha nem lenne szűrő az agya és a szája között, és mintha nem súgna neki a lelkiismerete, ha rosszul kellene éreznie magát amiatt, amit éppen mondott. Bocsánatkérés és bűntudat nélkül bukik ki belőle minden. Még akkor is, ha éle van a szavainak.

Ma estig fogalmam sem volt róla, hogy a brutális őszinteség lehet szexi.

Pár perce azt mondtam neki, hogy ez volt életem legjobb szexe. Azt vártam, hogy viszonozza a bókot, ehelyett elmosolyodott, és közölte:

- Mindig ezt gondoljuk, amikor éppen benne vagyunk. Aztán jön valaki új, és elfelejtjük, milyen jónak is tartottuk korábban azzal a másikkal, és az egész kör kezdődik elölről.

Nevettem, mert azt hittem, viccel, de nem viccelt. Aztán elgondolkodtam azon, amit mondott, és rájöttem, hogy igaza van. Tizenöt évesen veszítettem el a szüzességemet, és azt gondoltam, hogy ez a legjobb dolog, amit valaha átélhetek. Aztán jött Victoria Jared tizenhét éves koromban, és vele éltem át életem addigi legjobb szexét. Aztán jött Sarah Kisner, a lány, akit elsősként csempésztem be a koleszba, aztán volt még két- három másik utána, és végül Sable. Minden egyes alkalommal az aktus utáni ragyogásban úgy éreztem, hogy ennél már nem lehet jobb. Lehetséges, hogy mindegyikük pont olyan jó volt, mint az előző.

De abban biztos vagyok, hogy egyikük sem fogható Laylához. Ahogy biztos voltam benne mindegyik alkalommal Layla előtt is.

- Te vallásos vagy? - kérdezi hirtelen.

A gondolatai éppoly szétszórtak és intenzívek, mint a tettei. Szerintem ezért is izgat annyira. Az egyik pillanatban még a hátán fekve a nevemet sikítja, és a körmeit a vállamba vájja, a következő pillanatban pedig hason fekve közli, hogy tacót akar enni. Aztán egy perc múlva már el is feledkezik a tacóról, és azt akarja tudni, vallásos vagyok- e. Imádom. Az emberek többsége kiszámítható, de Layla minden szava és tette olyan, mint valami meglepetés díszcsomagolásban.

- Nem vagyok vallásos. Hát te?

Megvonja a vállát.

- Hiszek a halál utáni életben, de nem vagyok benne biztos, hogy vallásos vagyok.

- Szerintem a létünk puszta véletlen. Egy ideig itt vagyunk, aztán többé már nem.

- Ez lehangoló - jelenti ki.

- Nem igazán. Gondolj bele, milyen lenne a mennyország! Az az állandó derűlátás, a mosolyok, a bűn hiánya. A gondolat, hogy örökre egy olyan helyen éljek, ami tele van emberekkel, akik egész életüket inspiráló idézetek hangoztatásával töltötték, nekem sokkal lehangolóbb, mint az, hogy a halállal mindennek vége.

- Nem tudom, én hiszek- e ebben a fajta túlvilágban - folytatja Layla. - A létezést én inkább valóságok sorozatának látom. Talán a mennyország is egy közülük, de talán nem.

- Milyen valóságok?

Az oldalára fordul, és amikor a tekintetem a mellére siklik, nem próbál rávenni, hogy nézzek a szemébe, hanem odahúzza a fejemet magához, és a hátára fekszik. A fejemet a mellkasán, az egyik kezemet pedig a mellén nyugtatom, míg ő szórakozottan játszik a haj tincseimmel, és így beszél tovább.

- Valahogy így gondolj rá - magyarázza az anyaméh egy létezés. Magzatként nem emlékeztünk az anyaméh előtti életünkre, és fogalmunk sem volt, milyen lesz az élet az anyaméh után. Csak az anyaméhet ismertük. De aztán megszülettünk, elhagytuk az anyaméhet, és megérkeztünk a jelenlegi létezésünk valóságába. És most nem emlékszünk arra, milyen volt az anyaméhben ez előtt az élet előtt, és fogalmunk sincs, mi jön ez után az élet után. Amikor a jelenlegi életünk véget ér, egy teljesen más valóságban leszünk, ahol talán nem emlékszünk majd erre a valóságra, úgy, ahogy nem emlékszünk arra sem, milyen volt az anyaméhben. Mert ezek különböző valóságok. Egyik a másik után, és így tovább. Egyesekről tudjuk, hogy léteznek. Másokról csak hisszük, hogy léteznek. Lehetnek olyan valóságai a létnek, amelyeknek még a gondolata sem merült fel bennünk soha. Akár végtelen számú is lehet belőlük. Én nem hiszem, hogy valaha is igazából meghalunk.

A magyarázatának van értelme, bár az is lehet, hogy azért vagyok hajlamos vele egyetérteni, mert a szám éppen a mellén kalandozik. Fogok egy újabb gumit, miközben az elméletén morfondírozok. Hihetőbbnek tűnik, mint a gyöngyházfényű kapuk vagy a kénköves tűz gondolata.

De még mindig meggyőződésem, hogy van az élet, aztán a halál, és ennyi, nincs tovább.

- Ha igazad van, akkor nekem ez a valóság a kedvencem - jelentem ki, és fölé helyezkedem.

Szétnyitja nekem a combját, és a száját a számhoz érintve elvigyorodik.

- De csak mert éppen benne vagy.

Megrázom a fejemet, és belehatolok.

- Nem. Azért ez a kedvencem, mert benned vagyok.

MÁSODIK FEJEZET

○

Pár percig csak bámulom, remélve, hogy nem ébred fel rögtön. A karja a mellkasomon pihen, holtsúlyként, mivel alszik. Megpróbálom elnyújtani a pillanatot, mert tudom, hogy működnek az egyéjszakás kalandok. Volt bennük részem bőven. Sok ágyból lopóztam már ki, de ebből nem akarok.

És remélem, Layla sem akarja, hogy kilopózzak.

Hamarosan fel fog ébredni, és tudom, hogyan fogja érezni magát. Valószínűleg eltakarja a szemét a nap miatt, és az oldalára fordulva próbálja majd felidézni, hogyan került ide, és ki is vagyok én. És persze, hogyan szabadulhatna meg tőlem.

Először az ujjai mozdulnak meg. Lehúzza őket a vállamról, és a nyakam köré kulcsolja őket. A szemét ki sem nyitva közelebb húz magához, és még jobban hozzám bújik.

Megkönnyebbüléssel tölt el, hogy ismerősnek érez, hogy felébredve pontosan tudja, hol van, kivel van, és nem az az első reakciója, hogy elhúzódik.

- Mennyi az idő? - mormolja. A hangja nem jön olyan leheletkönnyen a torkából ilyen korán. Most reszelős suttogás, ami valahogy még szexibb, mint akkor, amikor teljesen éber.

- Tizenegy óra.

Felnéz rám kicsit puffadt, sminkfoltos szemével:

- Tudtad, hogy a tizenegy óra a nap leghalálosabb órája?

Ezen nevetnem kell.

- Ez komoly?

Bólint.

- Az egyetemen tanultam. Többen halnak meg a tízórai ideje alatt, mint a nap bármelyik másik órájában.

Ez a lány totál káosz, és én imádom.

- Annyira fura vagy!

- Akarsz velem zuhanyozni?

Elmosolyodom:

- Hogy a francba ne!

○

Azt feltételeztem, hogy nem zuhanyozni fogunk, de a meghívást komolyan gondolta.

Balzsamot masszírozok a hajába, és olyan kérdéseket teszek fel neki, amiket normál esetben nem szoktam feltenni egy egyéjszakás kaland után, de róla olyan sok mindent akarok tudni.

- Aspen az egyetlen testvéred?

- Igen.

- És bírod őt?

- Rohadtul szeretem őt - vágja rá Layla. - A férjeket illetően nem teljesen értek egyet az ízlésével, de ha neki így jó, legyen! - A válla fölött hátrasandít. - Tudod, mi a neve a csávónak?

- Nem. Mi a neve?

- Chad Kyle.

- Na ne! - suttogom.

- Komolyan. Ez az igazi neve.

- És illik rá, vagy csak balszerencsés?

- Sajnálatos módon illik rá - feleli. - Tipikus Chad. Diákszövetség, country club tagság, egy negyedtonnás pick-up és egy Bo nevű kutya.

- Ez megmagyarázza, miért jön be neki Garrett bandája. - A zuhanyfejjel elkezdem lemosni a haját. így vizesen egészen a háta közepéig ér. Még sosem mostam meg lány haját, és van benne valami érzéki. Ahogy a feje formájában is. Tökéletesen illeszkedik a tenyerembe.

- Szexi a fejed.

- Hogy lehet egy fej szexi?

A szabad kezemmel eltakarom a szemét, hogy ne menjen bele a sampon.

- Nem tudom, de a tied az. Vagy talán csak te vagy az.

Miután kiöblítettem a haját, visszateszem a zuhanyrózsát a tartóra. Ő megfordul, mire magamhoz húzom, a forró víz felülről öntöz minket tovább.

- Jól éreztem magam tegnap éjszaka.

Elmosolyodik.

- Én is.

- A zenekar fél óra múlva indul vissza.

- Én is.

- Hol laksz?

- Chicagóban - mondja. - Még a szüleimmel. Az egyetem után visszaköltöztem hozzájuk. Még nem tudom, végül hol akarok kikötni. De biztos nem Chicagóban.

- Miért nem szereted Chicagót?

- Szeretem. Csak nem akarok ott élni, ahol felnőttem. Ki akarom élvezni a választás lehetőségét. A várost, a vidéket, lakást, házat az erdő közepén... - Kicsavarja a hajából a vizet. - Te hol élsz? Nashville- ben?

- Közel hozzá. Nashville drága, és nem akartam lakótársat, szóval Franklinben bérelek egy lakást. Ha te chicagói vagy, akkor miért Kansas kellős közepén ment férjhez a nővéred?

- Chad Kyle wichitai - mondja, és a karját a derekamra fonja. Felnéz a hajamra, aztán az arcomra, aztán felsóhajt. - Tudod te, milyen szerencsés vagy, hogy férfinek születtél? Ti mindig ugyanúgy néztek ki a zuhanyozás végén. Talán még kicsit dögösebben is. A nőket viszont átváltoztatja a zuhany. Lelapul tőle a hajunk, a smink szétkenődik az arcunkon, az alapozó meg a lefolyóban végzi.

Úgy beszél, mintha valami óriási különbség lenne a Layla között, akit megismertem az esküvőn, és aki most itt áll előttem. De ha van is különbség, akkor ez a változat sokkal jobban tetszik. Meztelen, a derekamat öleli, és nedves. Nagyon bejön ez a változata. Előredőlök, és a nyakába csókolok, aztán két kézzel megragadom a fenekét.

A fejét oldalra hajtja, hogy jobban hozzáférjek a nyakához.

- Szerintem jó vidéki lány lennék - jegyzi meg. - Imádnék itt élni. Gyönyörű hely. És szívesen vezetnék egy ilyen kis szállót.

Egy másodpercre el is felejtem, miről beszéltünk, mert neki egyszerre két sávon fut az agya, és nagy szerencsémre az egyik sávban én vagyok a főszereplő. A falnak dőlve hagyja, hogy a kezem felfedezőútra induljon a testén, és a szám bejárja bőre minden négyzetcentiméterét.

- Nagyon tetszik itt - folytatja halkan. - Az elszigeteltség. A csend. Hogy nincsenek szomszédok, csak az átutazó vendégek, akiket sosem kell igazán megismerni.

A szám végigsiklik a nyakán, aztán rátalál a szájára. Mély, rövid csók után húzódom el tőle.

- Ez az ország szíve - mondom. - Nincs a világon jobb hely ennél.

És ebben a pillanatban ezt abszolút így is gondolom. Nincs jobb hely ennél, itt, most. Layla visszahúz a szájához, és amikor valaki kopog a bejárati ajtón, még csak össze se rezzenünk. Ahhoz túl elfoglaltak vagyunk.

- Layla! - kiabál Aspen.

Layla felmordul a nővére hangjára, de tovább csókol, elengedi a füle mellett a kopogtatást. A dörömbölés viszont sajnos nem marad abba.

- Layla, nyisd ki!

Layla felsóhajt, én pedig megszakítom a csókot, hogy kimehessen a fülkéből. Törülközőbe csavarja magát, aztán kisétál, de behúzza maga után a fürdőszoba ajtaját. Miután távozik, mintha kongó üresség költözne a gyomrom tájékára.

Nem lehet ez a búcsú. Szükségem van még egy napra vele. Még egy beszélgetésre. Még egy zuhanyozásra. Már most érzem, mennyire fogok vágyakozni utána a hazaúton Tennesseebe.

Elzárom a zuhanyt, és én is törülközőt ragadok, miközben Layla beengedi Aspent a szobába. Minden szavukat hallom. Aspen azt kérdezi:

- Lefeküdtél a basszusgitárossal? - A hangja tisztán behallatszik a fürdőszobába.

- Ki kérdezi? - vág vissza Layla.

- Én. Én kérdezem.

- Ez esetben igen. Kétszer. Már háromnál tartanánk, ha nem szakítasz félbe minket.

Ezen nevetnem kell.

- A zenekar már keresi. Indulnának.

- Pár perc múlva lent leszünk - mondja Layla.

Hallom, hogy a szoba ajtaja újra nyílik, aztán Aspen azt mondja:

- Anya tudja. Hallotta, amikor az egyik bandatag azt mondta, hogy a basszeros behúzta a menyasszony húgát.

Megdermedek a megjegyzésre. Miért nem gondoltam erre? Ez egy esküvő, nyilván itt van a családjuk. Basszus. Hangosak voltunk tegnap?

- Huszonkét éves vagyok - jelenti be Layla. - Nem érdekel, hogy anya tudja- e.

- Csak figyelmeztettelek - feleli a nővére. - Indulok Hawaiira. Majd üzenek, ha leszállt a gépünk!

- Érezd jól magad, Mrs. Kyle!

Amint becsukódik a szoba ajtaja, már nyitom is a fürdőszobáét. Layla megpördül, és a mozdulattól lecsúszik róla a törülköző. Visszahúzza, de előtte még végigfuttatom rajta a tekintetemet. Semmit sem kell tennie azért, hogy dögös legyen...

Az öklömmel megkocogtatom az ajtókeretet.

- Maradjunk itt! - Igyekszem lazára venni a figurát, pedig a meghívást egyáltalán nem veszem félvállról. Könnyen lehet, hogy még soha ilyen komolyan nem gondoltam két szót életemben.

- Hol? Itt?

- Igen. Kérdezzük meg, hátha maradhatunk még egy éjszakát ebben a szobában!

Tetszik az arckifejezése, ahogy elgondolkodik az ötleten.

- A zenekarod visszamegy. Azt mondtad, holnap is lesz egy fellépésetek.

- Már eldöntöttük tegnap este, hogy kilépek.

- Ó! Azt hittem, hogy az csak egy lehetőség, nem döntés.

Odalépek hozzá, és megrángatom a dekoltázsánál megkötött törülközőt, mire az egész a földre hullik. Vigyorog, amikor a szánk találkozik. Érzem abból, ahogy hozzám simul, hogy egyetlen porcikája sem akar elmenni. Amikor viszonozza a csókomat, az a rémisztő üresség, az a vágyakozás, ami már ott formálódott a mellkasomban, azonnal köddé válik. - Rendben - suttogja.

A VALLOMÁS

○

Fél órája megállás nélkül beszélek, de a férfi még egyetlen szót sem szólt. Folytatnám még, de Layla egyetlen percre sem hallgatott el odafent, és muszáj megnéznem, hogy rendben van- e.

Legalábbis annyira rendben van- e, amennyire lehet, tekintve, hogy akarata ellenére tartja fogva a saját pasija.

- Elnézést! - Hátratolom a székemet. - Pár perc múlva visszajövök.

A férfi megértőn biccent, és lenyomja a stop gombot.

Ismét felmegyek a lépcsőn, hogy könyörögjek Laylának, bízzon bennem csak addig, amíg megszerzem a válaszokat.

Amikor kinyitom az ajtót, éppen az ágyon térdel, és mindent megtesz, hogy kiszabadítsa a kezét a kötélből, amivel a csuklóját az ágytámlához rögzítettem.

- Layla... - szólítom meg legyőzötten. - Kérlek, abbahagynád ezt?

Erősen megrántja a kötelet, mintha próbálná elszakítani. Összerezzenek. Ez biztos, hogy fájt. Az ágyhoz lépek, hogy megnézzem a csuklóját. Teljesen felhorzsolta azzal, hogy szabadulni próbált. Már vérzik is.

Érthetetlen motyogás a válasza, úgyhogy leszedem a szájáról a szigszalagot.

Nagy levegőt vesz.

- Kérlek, oldozz el! - könyörög. A szeme véreres és szomorú, a bal orcáján elkenődött smink folyik le. A szívem szakad bele, hogy így kell őt látnom. Nem kívántam neki ezt, de nincs más választásom. Legalábbis úgy érzem, hogy nincs más választásom.

- Nem tehetem, te is tudod.

- Kérlek! - erősködik. - Fáj.

- Nem fájna, ha nem próbálnád kiszabadítani magadat. - Megigazítom neki a párnát, és egy kicsit lazábbra engedem a kötelet, hogy le tudjon feküdni. Tudom, hogy rabnak érzi magát, és bizonyos szempontból az is. De legalább a lábát nem kötöztem meg. Ha nyugodtan lefeküdne, és nem próbálna mindenáron szembeszállni velem, nem esne semmi baja. Talán még pihenni is tudna, ami nagyon ráfér.

- Csak adj nekem pár órát! Amint befejeztem vele a megbeszélést, leviszlek magammal.

Az égnek emeli könnyben úszó tekintetét.

- Hazudsz. Mást se teszel mostanában, csak hazudozol.

Nem hagyom, hogy a szavai áttörjék a falamat. Tudom, hogy nem mondja komolyan. Egyszerűen fél. És zaklatott.

Én is az vagyok.

Előredőlök, és puszit nyomok a feje búbjára. Megpróbál elhúzódni tőlem, de nincs túl sok helye. Most már sír, és igyekszik kerülni a tekintetemet. Összeszorított állkapoccsal próbálom leplezni a bűntudatomat.

- Ha megígéred, hogy nem kezdesz sikítozni, akkor nem teszem vissza a szigszalagot.

Erre a kompromisszumra hajlandónak tűnik. Letörten bólint, mintha úgy érezné, hogy én nyertem meg ezt a menetet, pedig én csak a normális életünket próbálom visszaszerezni.

Amikor becsukom az ajtót magam mögött, és kulcsra zárom, hallom, hogy Layla zokogni kezd. Minden porcikámban érzem a fájdalmát, mintha ott pattogna a csontjaimban. Pár másodpercig az ajtónak döntöm a homlokomat, és kényszerítem magamat, hogy visszanyerjem az önuralmamat, mielőtt visszaindulnék.

A konyhában egy pohár sötét ital áll az asztalon. A férfi felé int.

- Whisky - teszi hozzá magyarázatképp.

Leülök, beleszagolok az italba, aztán kortyolok belőle, és élvezem, ahogy végigégeti a torkomat. Ettől rögtön megnyugszanak az idegeim. Már azelőtt tölthettem volna magamnak, hogy elkezdtük ezt az egészet.

- Mi a neve? - kérdezem. Csak az e- mail- címét tudom, amit a levélváltásainkhoz használt, de az a cégének a neve, nem a sajátja.

Lenéz az olaj foltos, Jiffy Lube autószerviz lógójával díszített pólójára. A névcímkéjére Randall van írva. Rámutat:

- Randall.

Folytatja a felvételt, bár mindketten tudjuk, hogy a neve nem Randall, és azt is biztosan tudom, hogy ez a póló nem a sajátja. Mégis, hiába világos, hogy nem valami nyílt a személyazonosságával kapcsolatban, azért folytatom a vallomást, mert egyedül őt ismerem ezen a földön, aki segíthet nekem.

Márpedig borzalmasan szükségem van a segítségre.

Annyira borzalmasan, hogy olyan döntéseket hozok, amiket pár hónappal korábban nem lett volna merszem meghozni.

Érdekes, hogyan alakíthatja át az ember teljes hitrendszerét ezen a világon pár olyan dolog, amire nincs magyarázat. Basszus, nem is csak a hitrendszeremet változtatta meg, hanem az elveimet is! Az értékrendemet. A prioritásaimat. A szívemet.

A pár hónappal ezelőtti Leeds becsapta volna az ajtót a férfi orra előtt. Most meg én vagyok az, aki megkereste, aki könyörgött a segítségéért. És most itt van, és csak remélni tudom, hogy jó döntést hoztam.

- Meddig maradtak itt kettesben a megismerkedésük után? - kérdezi.

- Még három napot.

- Történt bármi jelentősebb dolog az itt töltött idő alatt?

- Nem jut eszembe semmi. Az idő nagy részét a szobánkban töltöttük. Csak az étkezésekre jöttünk le. A hét közepén elég csendes volt a hely.

- És aztán maga visszament Tennesseebe, Layla pedig Chicagóba?

- Nem. Bár négy napot töltöttünk együtt, még nem álltunk készen, hogy búcsút vegyünk egymástól. Meghívtam, hogy töltsön velem egy hetet Tennesseeben, aztán az egy hétből kettő lett, a kettőből hat, aztán meg nyolc. Nem akartunk elválni egymástól.

- Mióta vannak együtt?

- Most már nagyjából nyolc hónapja.

- Történt bármi komoly változás az életében, mióta megismerte? Mármint a nyilvánvalón kívül.

Ezen keserűn felnevetek.

- Nem igazán tudom, mire is céloz azzal, hogy „a nyilvánvalón kívül”. Annyi minden megváltozott!

- A nyilvánvaló alatt mindazt értem, ami itt, a házban történt - magyarázza meg. - Mi az, ami megváltozott korábban?

Kortyolok még egyet a whiskyből.

Aztán felhajtom az egészet.

Az üres pohárba bámulok, és visszagondolok az egészre. A képre, amit kiposztoltam magunkról, arra, amihez vezetett, a félelemre, a gyógyulásra...

- Az első két hónapban minden tökéletes volt.

- És aztán?

A kérdésre nagy sóhaj szakad ki belőlem.

- És aztán jött Sable.

- Ki az a Sable?

- Az exem.

HARMADIK FEJEZET

○

Egy farmert gyömöszölök éppen a hátizsákomba. Layla az ágyamon fekve valami magazint lapozgat.

- Eltetted a telefontöltődet? - kérdezi.

- Megvan.

- Fogkefe? Fogkrém?

- Pipa és pipa.

- Vinned kéne egy könyvet - veti fel. - Jó hosszú az út.

- Nincsenek könyveim.

Layla felpillant. A mellkasához húzza a magazint, és úgy néz rám, mintha megsértettem volna.

- Leeds! Bizonyított tény, hogy aki olvas, az tovább él. Talán fiatalon akarsz meghalni?

Az agya olyan, mint valami morbid Wikipédia.

- Olvasok én, csak a telefonomon. Nem szeretek sok cuccot pakolni.

Felvonja a szemöldökét.

- Hazudsz. Melyik könyvet olvastad utoljára?

- Egy veszedelmes elme vallomásai.

- Ki a szerző? Miről szól? - Úgy vigyorog rám, mintha tudná, hogy meg fogok bukni a kihallgatáson.

- Nem emlékszem a nevére. Ő vezette a The Gong Show- t a hetvenes években. - A táskámat a padlóra dobom, és felkapom a telefonomat. Tegnap este kikapcsoltam, és azóta úgy is maradt. Layla a könyökére támaszkodva nézi, ahogy várom, hogy beinduljanak az applikációk. Leülök az ágyra, és megnyitom a Kindle-appot a telefonon.

- Chuck Barris. Ő találta ki a The Newlywed Game játékshow- t is.

- Ez valami önéletrajz?

- Azt hiszem. A csávó azt állítja, hogy a CIA bérgyilkosa volt, de még nem fejeztem be.

- A The Gong Show műsorvezetője bérgyilkos volt?

- Egyesek szerint hazudott az egészről. Ezért is olvasom.

- Hű! Ez szexi.

- Szerinted a bérgyilkosok szexik?

Megrázza a fejét.

- Nem. Az a tény szexi, hogy olvasol. - Felemeli a melléről a magazint, és lenéz a lapra. - Dögös vagy. Dalokat írsz, olvasol... Milyen kár, hogy szarul főzöl!

Ellököm magamtól, és poénból a fenekére csapok. Nevetve gördül vissza a hasára.

- Most komolyan! Még szendvicset se tudsz csinálni anélkül, hogy elszúrnád.

- Szerinted miért tartalak téged?

Erre a szemét forgatja.

Végignézem a telefonomon az üzeneteket, amiket az elmúlt tizenkét órában kaptam.

Az elsőt Garrett küldte arról, hogy mikor és hol találkozunk ma este.

Végül nem léptem ki a bandából. Miután Laylával eljöttünk a szállóból, Garrett úgy írt nekem, mintha nem is hagytam volna ki két koncertet is egy lány miatt, akivel épp csak megismerkedtem. Azt írta: Vége már a vakációnak? Ma este játszanod kell.

Nem volt elég jó okom rá, hogy ne játsszak aznap este, és a tudat, hogy Layla is eljön a koncertre, segített, hogy ne féljek annyira az egésztől. Ez pár héttel ezelőtt történt, és bár még mindig úgy érzem magam a színpadon, mintha belül halott lennék, Layla segít életben tartani az összes többi részemet.

Ami a szerelmet illeti, nem tartom magam szkeptikusnak, de csak pár kapcsolatom volt. Arra számítottam, hogy majd a harmincas éveim végén talál rám a szerelem, amikor már meguntam az utazgatást és úgy általában az életet. Ezért a világnézetért egyébként Jerry Seinfeldet hibáztatom.

Tizenöt éves koromban végignéztem a Seinfeld összes évadát, és a végén arra jutottam, hogy Jerrynek igaza van. A bolygó minden egyes emberében van valami bosszantó. Elég bosszantó ahhoz, hogy a kapcsolatokat kínszenvedéssé tegye. Miután szemtanúja voltam Jerry halálra ítélt kapcsolatainak, direkt keresni kezdtem az emberek legbosszantóbb tulajdonságait. A nevetésüket. Azt, ahogy a pincéreket kezelik. Az ízlésüket a filmek, a zene, a barátok terén. A szüleiket. Amint komoly kapcsolatom lett egy lánnyal, azon kaptam magam, hogy keresem a lehetőséget arra, hogy szakítsak vele.

Legalábbis Layláig így volt.

A megismerkedésünk után még három napig maradtunk a Corazón del Paisban. És az utolsó este után még mindig nem akartam elbúcsúzni tőle. Egyetlen dolgot sem találtam benne bosszantónak. Sőt, a gondolat, hogy egyedül legyek, sokkal ijesztőbbnek tűnt, mint az, hogy vele legyek. Ilyen először fordult elő velem.

Megkértem, hogy töltsön velem egy hetet Franklinben, de már két hónap eltelt, és többet szexeltem ebben a két hónapban, mint amennyit elképzelhetőnek tartottam volna egy egész életben. Amikor éppen nem dugunk, akkor zenélek neki, dalokat írok, vagy dalokon gondolkodom. Úgy érzem, most, hogy ő is benne van, a zenémnek lett célja.

Hisz benne, hogy leszek valaki, és hála annak, hogy hisz bennem, én is elkezdtem hinni magamban.

Bár rágnia kellett a fülemet egy kicsit, de három héttel ezelőtt végre sikerült meggyőznie, hogy kiadjam pár dalomat, amiken már ültem egy ideje. Két hete feltette a YouTube- ra, ahogy az egyiket játszom, és már majdnem tízezer megtekintése van.

Utálom, hogy ennek örülök, mégis meglepően jó érzés, hogy van valaki az életemben, aki miatt úgy érzem, hogy a művészetem érdemes arra, hogy fogyasszák. És ha ő lenne az egyetlen, aki hallgatna, nekem az is elég lenne.

Garrett ki lesz bukva, amikor hivatalosan is kilépek és szólókarrierbe kezdek, de azért egy basszusgitárost nem olyan nehéz pótolni itt, Nashville- ben.

Layla mindig velem jön, függetlenül attól, mindkettőnknek milyen fájdalmas élmény a koncert. Sokat segít, hogy az utolsó számnál újra előadja a nevetséges esküvői táncát. így legalább a koncertek vége jó hangulatban telik.

Szeretem őt.

Azt hiszem.

Nem csak hiszem, tudom. Szeretem őt.

Mindent szeretek benne. A magabiztosságát, a különcségeit, az elszántságát, a testét, azt, ahogy leszop, a spontaneitását, azt, hogy hisz bennem. Szeretem nézni, ahogy alszik, és szeretem nézni, amikor felkel.

Elég biztos vagyok benne, hogy ez a szerelem.

Még csak délután öt van, két óra múlva indulok, de úgy kell kivonszolnom magamat az ágyból, hogy befejezzem a pakolást. A Garrett’s Band egy tengerparti fesztiválon játszik Miamiban, úgyhogy Laylával az egész napot az ágyban töltjük, így próbáljuk ellensúlyozni azt, hogy három napig nem fogjuk látni egymást. Ez lesz az első koncert, amire nem kísér el, mióta megismerkedtünk. A furgonban már nem marad hely utasnak a sok cuccunk mellett, és egyébként sincs oda a gondolattól, hogy három napot töltsön Garrett- tel meg a többi sráccal, én meg nem fogom kényszeríteni rá, hogy elviselje ezt a kínszenvedést.

Ez a nap az eddigi legjobb, amit vele töltöttem. Egyikünk sem kapcsolta be a telefonját, amikor ma reggel felkeltünk. Nem gyújtottuk fel a lámpákat és nem húztuk szét a függönyt. Ő volt a reggelim és az ebédem is.

Most már ég a lámpa az ágy mellett, és Layla a magazinját lapozgatja.

Megnyitom az Instagramomat, de rögtön meg is bánom, hogy bekapcsoltam a telefont. Nem is néztem rá, mióta tegnap este kitettem egy fotót kettőnkről. Most először posztoltam közös képet egy lánnyal. Természetesen ágyban voltunk. Layla a mellkasomhoz bújva aludt, és annyira jól éreztem magam abban a pillanatban, hogy felemeltem a telefonomat, csináltam rólunk egy képet, és feltettem, bár nem írtam mellé semmit.

Mióta megismertem Laylát, és kiadtam pár saját számomat, vagy ezer új követőt szereztem, de még így is max. ötezernél tartok. Feltételeztem, hogy alig ötezer követővel kisebb hatása lesz a közös képünknek. Talán naiv vagyok, de őszintén nem gondoltam, hogy érkezik bármilyen reakció rá.

A legtöbb kommentben gratulálnak nekünk, de néhány csaj Laylát cincálja szét. Szerencsére nem jelöltem be a fotón. Gyűlölném, ha látná, mit mondanak róla az emberek.

Minél többet olvasok el a kommentekből és az üzenetekből, annál nagyobb a kísértés, hogy az egész profilomat töröljem. Tudom, hogy ha valaha is eljutok addig, hogy a zenémből fizessem a számlákat, hálás leszek a követőimért. De e pillanatban marha zavaró olyan kommenteket olvasni, hogy a barátnőd elég ribis vagy sokkal szexibb vagy szinglin.

Az internet kurva kegyetlen. Valamiért rossz érzés tölt el attól, hogy három napra itt hagyom egyedül. Nem hiszem, hogy látta a fotót, úgyhogy nem is állok neki törölgetni a sértő kommenteket. Inkább törlőm a fotót úgy, ahogy van, és a mobilomat képernyővel lefelé az éjjeliszekrényre teszem.

- Biztos nem bánod, hogy egyedül kell itt maradnod? - kérdezem meg tőle.

Leengedi a magazint a mellkasára.

- Miért? Akarod, hogy elmenjek?

- Nem, dehogy!

- Biztos vagy benne?

- Tuti biztos.

- Két hónapja találkoztunk, és még levegőt venni se hagytuk magunkat. Biztos már eleged van belőle, hogy betolakodtam a teredbe.

Fogalma sincs róla, mennyire nincs belőle elegem.

Persze nem igazán tudhatja, hogyan érzek iránta, mivel még sosem mondtam ki hangosan. Megmutatom neki, de nem mondom ki.

Kirántom a magazint a kezéből, és a földre dobom, aztán Laylára hemperedem. Imádom azt a csillogást, ami akkor költözik a szemébe, amikor tudja, hogy meg fogom csókolni. A várakozás csillogása. És nincs is jobb annál, mint tudni, hogy ez a lány várja, hogy a szám az övéhez érjen.

- Layla - suttogom - , egyáltalán nincs elegem belőled. Szerelmes vagyok beléd.

Könnyedén mondom, és alig két másodperc kell neki, hogy felfogja a szavakat. Amikor ez megtörténik, mindkét tenyerét az arca elé kapja. Most először látom félénknek. Megcsókolom az egyik kezét. A két kezét ezután ökölbe szorítja az arcánál, és úgy válaszol:

- Én is szerelmes vagyok beléd.

Erre azonnal a szájának nyomom számat, mintha le akarnám nyelni a szavait. Elképzelem őket kinyomtatva, Arial betűtípussal, ahogy lassan pattognak bennem, lepattannak a belső falaimról, megállíthatatlanul tekeregnek és forognak a gyomromban, a mellkasomban, a karomban, a lábamban, míg el nem jutnak minden porcikámba.

Elhúzódom tőle, és imádom, hogy ennyire széles a mosolya.

- Akkor ebben megegyeztünk - jelentem ki. - Szerelmesek vagyunk, te itt maradsz, amíg én elutazom, és azt hiszem, ez azt is jelenti, hogy hivatalosan is összeköltöztünk.

- Hűha! Lehet, hogy szólnom kellene a szüleimnek, hogy már nem élek velük.

- Nem jártál otthon a nővéred esküvője óta. Szerintem feltűnt nekik.

A nyakam köré fonja a karját.

- Jó sok ez egy napra. Szerelmet vallottunk egymásnak, összeköltöztünk, és... hivatalosak lettünk az Instagramon is. - A végét viccelődve mondja, de nekem összeszorul a gyomrom a tudattól, hogy látta a képet.

- Láttad?

Abból, ahogy elhalványul a mosolya, tudom, hogy a képet kísérő kommenteket is látta.

- Igen.

- Ne aggódj, letöröltem!

- Tényleg? Engem nem zavart.

- Nem baj, de én, azt hiszem, még nem állok készen arra, hogy olyan emberek mondjanak rólunk véleményt, akiket nem is ismerek.

- Nem vagy nekik valóságos. Ilyenek az emberek a közösségi médiában. - Megcsókol. - Te tehetsz róla, amiért ilyen átkozott dögös vagy - teszi hozzá vigyorogva.

Megkönnyebbülés, hogy a jelek szerint nem veszi a szívére a dolgot.

- Nem tudom, akarok- e közös képeket kitenni magunkról. Nem akarom, hogy megtaláljanak, és téged is zargatni kezdjenek.

Layla elneveti magát:

- Már késő. Kábé harminc embert követsz az Instán, és én vagyok az egyik. Már megtaláltak.

Legördülök róla, és felülök az ágyon.

- Hogy érted, hogy már megtaláltak?

- Eddig még csak egy lány - magyarázza. - Sonya? Vagy Sybil? Nem emlékszem a nevére - veti oda félvállról, de én így is pontosan tudom, kiről beszél.

- Sable?

Kacsintva rám mutat.

- Ez az! Sable. De már letiltottam.

Nem hallottam Sable- ről, mióta letiltottam a számát, és az jó pár hónappal azelőtt történt, hogy megismertem volna Laylát. A tény, hogy még mindig követi a posztjaimat, igazolja, amit korábban is gyanítottam vele kapcsolatban.

- Mit írt neked?

- Nem is tudom. Volt vagy húsz üzenetem tőle, amikor bekapcsoltam reggel a telefonomat. Csak kettőt olvastam el, aztán megírtam neki, hogy inkább élje a saját életét. Utána meg letiltottam. - Layla végigtáncoltatja az ujjait a lábamon, és közelebb bújik hozzám. Úgy vigyorog rám, mintha az egészet mulatságosnak találná. - Lefeküdtél vele?

Egyszer sem hazudtam Laylának, amióta ismerem. Sosem éreztem, hogy szükség lenne rá. Még nem találkoztam nála elfogadóbb emberrel.

- Pár hónapig találkozgattunk, de elég hamar rájöttem, hogy hiba volt az egész kapcsolat.

Layla megint elvigyorodik.

- Hát, szerinte nem volt hiba. Szerinte én vagyok a hiba.

Sable volt a hiba, de nem akarok olyasmit mondani Sable- ről, ami miatt Layla esetleg aggódni kezdene. Pedig a csaj miatt tényleg lehet aggódni. Mondjuk, nekem is beletelt pár hétbe, mire erre rájöttem, valószínűleg azért, mert túlzottan lekötött, hogy a farkamnak mennyire bejön a csaj, és ezért nem igazán tűnt fel, hogy az ő irántam táplált érzései egészen más szinten mozognak.

Az elején azt hittem, hogy teljesen véletlenül találkoztunk, de aztán megtudtam Garrett- től, hogy Sable már egy évvel a találkozásunk előtt elindította az én rajongói klubomat. Amikor rákérdeztem nála a dologra, akkor vett egyre furcsább irányt a kapcsolatunk. Próbáltam szakítani, de Sable nem fogadta jól. Az elején csak megállás nélkül hívogatott. SMS- eket küldött, hangüzeneteket hagyott. Aztán már a koncerteken is felbukkant, és követelte, hogy adjak neki még egy esélyt.

Garrett és a srácok elkezdték Instabil Sable- nek hívni.

Aztán az egyik koncertünkről a biztonságiak kísérték ki. Pár nappal később letiltottam a telefonomon és minden közösségi médián. Letiltattam azt a felhasználói fiókot is, amiről a Leeds Gabriel rajongói klubot működtette.

Az egész ügy bizarr volt. A csaj is elég bizarr.

Kiráz a hideg a gondolatra, hogy még mindig ott van valahol, figyeli az oldalamat, és ráír azokra, akikkel közös képet teszek ki.

- A Sable- höz hasonló emberek miatt nem vagyok benne biztos, hogy be akarok kerülni a köztudatba. Miért próbálkozom ennyire, amikor utálok mindent, ami vele jár?

Layla rám mászik.

- Sajnos manapság online jelenlét nélkül nem igazán lehet eladni a zenét. A siker és az őrült rajongók együtt járnak. - Csókot nyom az orrom hegyére. - Ha valaha is befutsz, elég pénzed lesz ahhoz, hogy felvegyél valakit, aki törli helyetted az ilyen trollkodásokat. És akkor nem neked kell foglalkoznod velük.

- Jó érv - ismerem be, bár már most elég pénzem van ahhoz, hogy felvegyek valakit, aki kezeli a közösségi médiás felületeimet. A pénzügyi helyzetem még nem került szóba Laylával. Ő feltételezi, hogy nincstelen zenész vagyok, mégis úgy szeret, mintha neki adhatnám az egész világot. Nincs is jobb érzés annál, mint ha magadért szeretnek, és nem azért, amennyid van.

Layla elmosolyodik.

- Tele vagyok jó érvekkel. Ezért is vagy belém szerelmes.

- Méghozzá mennyire! - Megcsókolom, de a csókba ezúttal egy kis nyugtalanság vegyül.

Az elején kedveltem Laylát. Vonzódtam hozzá. Ezekkel az érzésekkel nem járt aggodalom. Az elmúlt pár hétben viszont elkezdtem aggódni érte.

Talán az aggodalom az egyetlen különbség aközött, hogy szeretünk vagy csak kedvelünk valakit.

Legszívesebben megmondanám neki, hogy legyen különösen óvatos, amíg nem vagyok itthon, mert most még nyugtalanabb vagyok. Szeretném, ha sosem nyitna ajtót, ha én nem vagyok itt. És nagyon örülnék, ha törölné az összes közösségi médiás fiókját. De Layla felnőtt nő, szóval végül nem mondok semmit.

Nem is értem, miért van ez a görcs a gyomromban, amikor gyakorlatilag egy senki vagyok. Egyetlen nem hivatalos rajongói klub és ötezer követő még nem tesz valakivé. Néhány online komment pár rajongótól még nem ok arra, hogy átkapcsoljak túlféltő pasiba. Ennek ellenére elhatározom, hogy beszereltetek egy biztonsági rendszert, amíg nem vagyok itthon. Az egy kicsit megnyugtatna.

- Két óra múlva találkozom Garrett- tel, még le kell zuhanyoznom, és be kell fejeznem a pakolást.

Layla megcsókol, aztán legördül az ágyról.

- Beteszek a sütőbe egy lasagnét, hogy tudj enni, mielőtt elmész. Kérsz hozzá fokhagymás kenyeret?

- Az tökéletes lenne.

Becsukja maga mögött a hálószoba ajtaját, én meg kelletlenül a fürdőszoba felé indulok.

Talán szerezhetnénk egy kutyát. Olyan védelmező fajtát, mondjuk, egy németjuhászt. Jobban érezném magam, ha nem kellene egyedül itt hagynom Laylát.

Megnyitom a zuhanyt, és leveszem a pólómat. Még ki se gomboltam a nadrágomat, amikor valaki kopog az ajtón. Megmondtam Garrettnek, hogy az ő házánál találkozunk, de talán nem győzött várni.

- Majd én nyitom! - kiabálok ki a fürdőszobából. Azok után, hogy olvastam a kommenteket, tényleg nem akarom, hogy Layla nyisson ajtót. Mellesleg Sable tudja, hol lakom. Aludt az ágyamban.

- Nyitom én! - kiabál vissza Layla.

Már veszem vissza a pólómat, amikor meghallom a hangot. Mintha egyetlen petárda durrant volna. Pukk!

A vér megfagy az ereimben, úgy érzem, hogy a vénáim szilánkokra törnek, ha megmozdulok. Mégis mozgok. Futok.

A hálószoba ajtajához érve újra hallom a hangot. Újabb pukkanás.

Felrántom az ajtót, és minden, amit ismerek, minden, amit szeretek, minden, amiért élek, ott hever összeroskadva a nappalim padlóján. Vértócsa gyűlik a válla alatt. A hajában. Térdre hullok mellette, és megemelem a fejét.

- Layla... - suttogom, épp, mielőtt szúró fájdalmat éreznék a vállamban.

Ami ezután következik, az ködbe vész.

Rémálom.

Mindennek vége.

Minden megáll.

Minden...

A VALLOMÁS

○

A férfi hallgat.

Az egész ház csendes. Túl csendes.

Több whisky kell nekem. Mintha olvasna a gondolataimban, a férfi feláll, és megragadja az üveget. Odahozza az asztalhoz, és elém tolja.

- Mi történt ezután?

Megvonom a vállamat, és töltök az italból.

- Layla túlélte.

- Ki lőtte le? Sable?

Az állkapcsom megfeszül, amikor bólintok.

- Igen. Egy kibaszott Instagram- poszt miatt.

A szavaim rövidek és elfogódottak. Biztos vagyok benne, hogy az arcomon világosan látszik, mennyire szeretném, ha lezárhatnám ezt a beszélgetést.

- Sable- t letartóztatták?

Megrázom a fejemet.

- Nem.

A férfi úgy néz rám, mintha szeretné tovább boncolgatni azt az estét, és én is hajlandó lennék rá, csak nem most. Még mindig próbálom megemészteni mindazt, ami ehhez a pillanathoz vezetett. Muszáj mindent feldolgoznom, mielőtt újra kiadnám magamból.

- Most nem igazán akarok erről beszélni - mondom. - Nem mintha nem lenne fontos, csak... - Az asztalra támaszkodva felállók. A férfi leállítja a diktafont, amikor elindulok a lépcső felé.

Félúton megállók, a falnak dőlök, és lehunyom a szememet. Néha még mindig nehéz felfognom, mi is történik, pedig már hetek óta ebben élek.

Kell egy pillanat, hogy elválasszam mindazt, amit odalent Layláról meséltem attól, amit odafent mondanom kell neki.

Pár hosszú másodperc után ellököm magam a faltól, és a hálószobánk felé indulok. Elfordítom a kulcsot, és lassan kinyitom az ajtót. Arra számítottam, hogy Layla alszik, de nem. Bár legalább fekszik.

- Szomjas vagyok - közli színtelen hangon.

Felveszem az ágy melletti vizespoharat, és várom, hogy felüljön. Elég lazára vettem a kötelet ahhoz, hogy tudjon kicsit mozogni, de még így is elfintorodik, amikor a csuklójának dörzsölődik. Előredől, hogy a szájával elérje a poharat. Kortyol párat, aztán kimerültén a támlának dől.

- Enned kellene - mondom neki. - Mit szeretnél, mit hozzak? Undorral néz rám.

- Nem tudom, Leeds! Viszonylag nehéz benézni a hűtőbe úgy, hogy egy ágyhoz kötöztek.

A haragja úgy siklik be a bőröm alá, mint egy éles szike, és összekeveredik a bűntudattal, amit amiatt érzek, mert itt tartom. Csakhogy Layla haragja és az én bűntudatom még együtt sem elég erős ahhoz, hogy hasson a lelkiismeretemre.

- Csinálhatok neked egy szendvicset.

- Mi lenne, ha eloldoznál, és majd én megcsinálom magamnak.

Magára hagyom, hogy a konyhában szendvicset készítsek. Pulykasonka, cheddar sajt, hagyma nélkül, sok paradicsommal. A férfihez nem szólok, amíg Laylának ennivalót csinálok. Bár lennének hozzá kérdéseim, azokra majd később rátérünk. Először el akarok neki mondani mindent, amit én tudok. Csak túl akarok esni rajta.

Az emeletre visszaérve leteszem a szendvicset és egy csomag Cheetost az ágyra. Egy pohár bort is öntöttem neki, azt az éjjeliszekrényre rakom.

- Kioldozlak, hogy ehess, de kérlek, most ne próbálj meg elfutni! - figyelmeztetem. - Tudod, hogy úgysem sikerülne.

Bólint, és a szemében ülő félelemből tudom, hogy nem akarja azt újra átélni. Ami azt illeti, szerintem bízhatok abban, hogy annyira megijesztette, ami akkor történt, amikor legutóbb megpróbált elmenni, hogy nem is kellene feltétlenül megkötöznöm. Kétlem, hogy önszántából elhagyná a hálószobát.

Csak sajnos nem kockáztathatok. Itt kell maradnia.

Amikor lekerül a kötél a csuklójáról, leengedi a karját, és megmasszírozza a vállát. Bánt, hogy fájdalmat okoztam neki, úgyhogy beülök mögé, az ágytámla és a háta közé. A vállát masszírozom, amíg eszik, mert szeretném enyhíteni kicsit a feszültséget az izmaiban. Aprót harap a szendvicsből, aztán felveszi a paradicsomot meg a salátát, ami a tányérra hullott. Bedobja őket a szájába, majd megnyalja az ujjait. Lehet, hogy nagyon éhes, mindenesetre úgy néz ki, mint akinek tényleg ízlik a szendvics. Eszembe jut, hogyan ugratott régen a konyha- analfabetizmusommal.

- Régen utáltad a szendvicseimet.

Megvonja a vállát.

- Az emberek változnak - jegyzi meg két harapás között. - Te például régen a szerető pasim voltál, aki nem tartott fogva, és nézd meg magad most!

Touché.

Amikor úgy érzem, hogy a válla ellazult egy kicsit, ott hagyom az ágyon, és a fürdőszobába megyek. Remélem, hogy Willow megállítja Laylát, ha újra szökni próbálna. Kiveszem az elsősegélydobozt a mosdókagyló alatti szekrényből, aztán visszamegyek az ágyhoz, és sebfertőtlenítőt kenek Layla csuklójára, míg ő eszik, és a bort kortyolgatja. Idefelé egy benzinkúton vettem a dobozt pár héttel korábban. Akkor még fogalmam sem volt róla, milyen sokat fogom használni.

Nem beszélünk, amíg eszik. Minél gyorsabban végez, annál jobb. Túl akarok esni ezeken a kérdéseken, hogy végre válaszokat kaphassunk.

Miután végzett, fáslit tekerek a csuklójára, hogy kevésbé legyen fájdalmas, amikor újra megkötözöm.

- Szeretnéd, hogy az ágy másik oldalára kötözzelek? Akkor fekhetsz a másik oldaladon.

Bólint, és már nyújtja is a karját.

Gyűlölöm magamat ezért az egészért, különösen azok után, hogy az elmúlt egy órában arról regéltem, milyen volt beleszeretni. Visszaemlékeztem, milyen kínzó fájdalom csapott végig rajtam, amikor megláttam őt a nappali padlóján.

És most a következő órát azzal kell töltenem, hogy elmondok mindent, ami az után az este után történt. A kórházban töltött napokat, a felépülést, hogy mi lett az egész közös életünkkel. A hónapokig tartó bűntudatot. Az árulást, a hazugságokat. Azt, ahogyan manipuláltam őt. Kicsit sem várom.

- Próbálj meg aludni egy kicsit!

Ezúttal bólint. Szerintem kezd felülkerekedni rajta a fáradtság.

Visszamegyek a földszintre, de a férfi már nincs a konyhában. A társalgóban találok rá, a diktafont a zongorára rakta, és leült a zongoraszékre.

- Gondoltam, változtassunk a környezeten! - jelenti be. Leülök a kanapé hozzá közelebb eső szélére, ő meg ismét elindítja a felvételt.

- Mi történt, miután meglőtték magukat?

- Hívtam a 911- et. Amíg kiértek a mentők, próbáltam életben tartani Laylát. Mindkettőnket meg kellett műteni.

- És azután?

Elmondok neki mindent, amire emlékszem, bár az nem sok. Úgy ébredtem, hogy azt se tudtam, Layla életben van- e. Elmondom a férfinek, hogy három órát töltöttem az osztályon, és egy szót se mondtak nekem Layla állapotáról. Elmondom, milyen borzalmas volt felhívni az anyját és a nővérét, és elmondani nekik, hogy mi történt, aztán milyen volt az a két óra, amikor kihallgattak, és még mindig nem tudtam, hogy Layla életben maradt- e.

Elmondok neki mindent, amire emlékszem a kórházban töltött időről, bár ez a rész nem igazán fontos. Layla életben maradásában és felépülésében sincs semmi, ami olyan jelentőségteljes lenne, mint azok az események, amik azóta történtek, hogy visszajöttünk a szállóba.

- Miért döntöttek úgy, hogy visszajönnek ide?

- El akartam hozni Tennesseeből. Amint az orvosok engedték, úgy gondoltam, jót tenne neki, ha kiszakadna abból a közegből. És tudtam, mennyire szereti ezt a helyet. - Ennél a pontnál elhallgatok, és visszakozom. - Illetve... tudtam, hogy mennyire szerette.

- És mikor szűnt meg ez a szeretet?

- Ha jól sejtem, aznap, amikor visszahoztam ide.

NEGYEDIK FEJEZET

○

Ma reggel megettem egy szálat Layla hajából.

Eszembe jutott, hogy egy olyan fura dolog, mint a barátnőd hajának megevése, még aggasztóbb viselkedés előfutára lehet. Mondjuk, a kannibalizmusé, ahogy például az, ha gyerekként bántod az állatokat, előre jelzi, hogy sorozatgyilkos lesz belőled.

Valójában az, hogy ettem a hajából, csak egy elég hátborzongató utolsó kísérlet volt részemről arra, hogy felmentsem magamat a kínzó bűntudat alól. Azt álmodtam, hogy ha lenyelem a haját, akkor valahogy örökre összekötöm magunkat, és ezzel megszűnhet a félelem, hogy egy nap eltávolodunk egymástól amiatt, ami történt velünk. Úgyhogy amikor felébredtem, kihúztam egy szálat a hajából, amíg aludt, és a számba vettem.

Ez nyolc órája történt, és most úgy érzem, mintha az a hajszál valahogy eljutott volna a szívemig, körbefonta volna, és most elzárná a vér útját.

A szívemet fojtogatja.

Ez jó dalszöveg lenne.

Előveszem a telefonomat, amíg a sorban állunk arra várva, hogy felengedjenek a repülőre, és beírom a jegyzetek közé, hogy A szívemet bűntudatom fojtogatja, néhány más lehangoló dalszövegötlet közé, amik korábban jutottak az eszembe.

A dalszövegeim eléggé elborultak az utóbbi időben.

- Leeds! - bök finoman hátba Layla. Feltartom a sort. Visszacsúsztatom a telefont a zsebembe, és elindulunk az üléseink felé.

Nagyon kevés holmit pakoltam erre az útra. Két farmert, pár pólót és a jegygyűrűt.

Egy zokniba dugtam, azt pedig betoltam a futócipőm orrába. Laylának külön bőröndje van, úgyhogy semmi oka nem lehet rá, hogy az enyémben kutakodjon, de nem akarom, hogy véletlenül megtalálja a gyűrűt. Akkor vettem, amikor még a kórházban volt. Tudtam, hogy korai, de annyira letaglózott a félelem az ismeretlentől, hogy azt gondoltam, a gyűrű megvételével valami olyan energiát engedek ki az univerzumba, ami segít felgyorsítani Layla gyógyulását.

Valóban gyorsabban épült fel, mint vártuk, de még mindig nem tettem fel a nagy kérdést. Azt sem tudja, hogy megvettem neki a gyűrűt. Még mindig nem tudom, mikor fogom megkérni, mert azt akarom, hogy tökéletes legyen. Lehet, hogy nem fog ezen az úton megtörténni, de inkább legyen nálam a gyűrű, még ha nem is lesz rá szükségem, mint hogy sajnáljam, hogy otthon hagytam.

Azért foglaltam le ezt az utat, mert az elmúlt hat hónap borzalmas volt. Mindkettőnket megviselt érzelmileg és fizikálisán is. Azt remélem, hogy azon a helyen, ahol először találkoztunk, újraindíthatjuk az életünket. Valahogy úgy képzelem, hogy ha visszatérünk a startvonalhoz, akkor sosem kell áthaladnunk a célon.

Újabb potenciális dalszöveg.

Az előttem ülő faszi éppen próbálja beerőltetni a túlméretes bőröndjét a fenti rekeszbe, úgyhogy megállók, és beírom a mondat kicsit átpofozott változatát a jegyzeteimbe.

Futok vissza a startvonalhoz, mert nem akarom, hogy vége legyen veled.

Layla felépülése sokkal megterhelőbb volt, mint az enyém. Egy hétig az se volt biztos, hogy életben marad. Miután sikerült stabilizálniuk az állapotát, még négy hétig bent tartották a kórházban.

Mindennap haragszom magamra, amiért nem voltam óvatosabb. Hogy nem rémültem meg Sable labilis elmeállapotától hónapokkal korábban, amikor nem volt hajlandó megszakítani a kapcsolatot velem.

Hibáztatom magamat, amiért azt hittem, jó ötlet kitenni Layla arcát az internetre, és nem számítottam rá, hogy rossz vége lesz. Basszus, a kibaszott internetről beszélünk! Több eszem is lehetett volna! Minden posztnak van következménye.

Borzasztó nagy szükségünk van erre az útra. Az elvonulásra. Arra, hogy kizárjuk egy kicsit a külvilágot. Vissza akarom kapni azt, amit az elején éreztünk. Csak mi ketten egy szobában, csodálatos, teljesen random beszélgetéseket folytatva a zihálós szex szüneteiben.

Beteszem Layla kis bőröndjét a fenti rekeszbe. A 4A és 4B üléseken ülünk, ez az utolsó sor az első osztályon. Layla ül az ablakhoz. Szokatlanul csöndes, ami azt jelenti, hogy valószínűleg izgul.

Még nem mondtam el neki, hogy hova megyünk. Meg akartam lepni, de lehetséges, hogy az ismeretlen csak ront a szorongásán. Eddig ez eszembe sem jutott.

Leülök, bekötöm az övemet, ő meg lehúzza a kis redőnyt az ablakon.

- Van tipped, hová megyünk?

- Azt tudom, hogy Nebraskába repülünk - feleli. - De fogalmam sincs, mi van Nebraskában.

- Nem Nebraskában leszünk, de ott van a legközelebbi reptér ahhoz a helyhez, ahová tartunk.

Ez nyomra vezethetné, de úgy tűnik, nem illeszti össze a kirakós darabjait. Fogja és kinyitja az egyik, üléseink közé tett kis üveges vizet.

- Remélem, nyugis út lesz! Nem sok kedvet érzek magamban valami nagy kalandhoz.

Igyekszem nem nevetni ezen. Mégis mire számít? Hogy sziklamászásra vagy vadvízi evezésre viszem, miután az elmúlt hat hónapot fizikoterápiával töltötte?

Olyan sok mindenen ment keresztül, és tudom, hogy most túlzottan féltem, de azért lassan kezdünk visszatérni a régi szokásainkhoz. Senki sem tud egy ilyen eset után azonnal visszatérni a régi, vidám, boldog önmagához, szóval még hosszú út áll előttünk, de biztosra veszem, hogy idővel visszarázódunk a régi kerékvágásba.

Layla kiveszi a mobilját a kis táskájából, mielőtt az előtte levő ülés alá csúsztatná.

- kosztolnunk kell egy képet rólad a repülőn - jelenti be, és már emeli is a telefont.

Mosolygok, de ő a fejét rázva jelzi, hogy ne tegyem, szóval abbahagyom. Elkészíti a fotót, aztán megnyitja a szerkesztést.

Azok után, ami történt, nem könnyű keserűség nélkül gondolni a hírnévre. Laylának nem is esett volna baja, ha nincs a közösségi média.

Befejezi a kép szerkesztgetését, aztán odatartja nekem, hogy hagyjam jóvá. Mindig mindegyiket jóváhagyom. Hogy őszinte legyek, nem igazán érdekel, hogy mit posztói ki. Bólintok, amikor meglátom a képet, aztán felnyögök, amikor meglátom a hashtageket. #énekes #zenész #LeedsGabriel #modell.

- Modell? Komolyan, Layla? Most akkor zenészként vagy influenszérként akarok befutni?

- Manapság már nem lehetsz az egyik, ha nem vagy a másik is.

Kiposztolja a képet a hashtagekkel.

- Régen azt mondták, az MTV nyírta ki a ronda zenészeket - mormogom. - De közel sem. Az új Kaszás az Instagram.

- Akkor kész szerencse, hogy te így nézel ki - vágja rá Layla. Megcsókol, aztán visszateszi a mobilt a táskájába.

Én repülő üzemmódba állítom az enyémet, és az előttem levő ülés zsebébe süllyesztem. Már előre félek, mennyi fotóhoz kell majd pózolnom Laylának, mielőtt lefeküdhetnék ma este. Tudom, hogy hálásabbnak kellene lennem, amiért ilyen fontos neki a sikerem. Csak most minden olyan mocskosnak tűnik. A történetünkből főcím lett nashville-i körökben, valamennyire megugrottak tőle a bevételeim, és nagyon durván megugrott tőle a követőim száma - most már több mint tízezren vannak. Mégis úgy érzem, mintha Layla sérüléséből profitálnék.

Úgy érzem, eladtam magam, pedig nem is volt mit eladnom.

A repülő elindul a kifutópálya felé, mire Layla idegesen gyűrögetni kezdi a ruhája szegélyét. Már megitta mindkét palack vizet.

A támadás sok szempontból megváltoztatta őt. Mindkettőnket.

Sok mindent elveszített miattam. Hónapokat az életéből. A magabiztosságát. A biztonságérzetét. Szorongástól szenved, társfüggő lett, éjszaka rémálmok gyötrik, pánikrohamai vannak, és emlékezetkiesései. Már nem az a gondtalan és magabiztos lány ül mellettem, akibe beleszerettem, hanem egy olyan lány, aki mintha legszívesebben lerántaná magáról a saját bőrét.

Mintha minden ellenállóképessége eltűnt volna a hegek rétegei alatt.

Talán ezért hagytam, hogy gyakorlatilag az ügynököm legyen, amíg rendbe jön. Azt csinálom, amit mond, mert úgy tűnik, az én karrierem az egyetlen dolog, ami most célt ad az életének. Ezzel tudja elterelni a figyelmét arról, ami történt.

Talán ő így dolgozza fel: valami jót kreál abból, ami miatt ez az egész megtörtént. A karrieremen kívül az életünk minden területe sérült. Layla azt mondja, jó, hogy ebbe az apró kis pozitívumba kapaszkodhatunk. Nem akarom ezt elvenni tőle, de egy kicsit hiányoznak azok az idők, amikor még nem vette ilyen komolyan a karrieremet. Hiányzik, amikor arra biztatott, hogy hagyjam ott a bandát a boldogságom kedvéért. Hiányzik, ahogy kivette a kezemből a gitárt, hogy rám mászhasson. Hiányzik, amikor még nem érdekelte, hogy mi van kiposztolva az Instagram- oldalamra.

De leginkább az hiányzik, hogy önmagam lehessek mellette. Az utóbbi időben úgy érzem, egyre messzebb kerülök attól az embertől, aki vagyok, azért, hogy az legyek, akire neki most szüksége van.

- Lekapcsolták már az öves jelzést? - kérdezi. Az arcát az ingem ujjába fúrta, és a kezemet szorongatja. Őszintén, nekem az se tűnt fel, hogy felszálltunk. Mostanában mintha inkább élnék a saját fejemben, mint a valóságban.

- Még nem.

Borzasztóan izgulhat, ha még arra sem képes, hogy felemelje a fejét, és megnézze magának. A kezembe fogom az arcát, és csókot nyomok a hajára. Bár próbálja titkolni, de a szorongás nem láthatatlan dolog. Látom a testtartásán, azon, ahogy a ruháját morzsolgatja, ahogy megfeszül az állkapcsa. Még azon is, ahogy a tekintete cikázik, amikor emberek között vagyunk, mintha arra számítana, hogy bármelyik sarkon felbukkanhat valaki, aki meg akarja támadni.

Amikor egy kis pittyenés jelzi, hogy kikapcsolhatjuk az öveket, és nyugodtan lehet mozogni a kabinban, akkor ereszt el végre. Pillantása idegesen cikázik körbe, ahogy felméri a környezetét. Felhúzza a redőnyt, és az ablakon kinézve bámulja a felhőket, közben a keze szinte akaratlanul a feje oldalán húzódó sebhelyre siklik. Állandóan piszkálja. Néha eltöprengek, vajon mire gondol, amikor megérinti. Nincsenek emlékei arról az estéről, csak annyit tud, amit én mondtam neki, de ritkán kérdez róla. Sőt, igazából soha nem kérdez róla.

Folyamatosan rázza a lábát, fészkelődik az ülésében, aztán hátranéz a turistaosztályra. A szeme kitágult, mintha egy pánikroham szélén állna.

Csak az elmúlt hónapban két komoly rohama volt, és mindkettő így kezdődött. Megérinti a sebhelyét. A keze remeg. A szemében félelem. A légzése ziháló.

- Jól vagy?

Bólint, de nem néz a szemembe. Lassan, halkan kifújja egyszer- kétszer a levegőt, mintha titkolni próbálná előttem, hogy próbálja megnyugtatni magát.

Behunyja a szemét, és hátradönti a fejét. Olyan, mintha legszívesebben a széke alá mászna.

- Kell a gyógyszerem - suttogja.

Tudtam, hogy valami nincs rendben. Felveszem a táskáját a földről, és keresni kezdem a szorongásoldót, de sehol se találom. A pénztárcája, egy csomag rágógumi és egy szösztelenítő van csak nála.

- Lehet, hogy a feladott poggyászba tetted?

- Basszus... - mormolja még mindig behunyt szemmel. Az ülés karfájába kapaszkodik, úgy megfeszül az arca, mintha fájdalmai lennének. Meg se próbálok úgy tenni, mintha tudnám, milyen ezzel a fajta szorongással küzdeni. Múlt héten próbálta nekem elmagyarázni. Megkérdeztem, milyen érzés, és azt felelte: „mintha a véremben borzongás futna végig.”

Addig úgy gondoltam, hogy a szorongás csak valami erős idegeskedés, aggodalom. De ő azt mondta, hogy valódi, testi tünet. Úgy szalad végig a testén, mint az apró kis áramütések. Miután elmondta, magamhoz öleltem. Olyan tehetetlennek éreztem magam! Újabban állandóan tehetetlennek érzem magam, ha Layláról van szó, ezért is teszek meg minden tőlem telhetőt, hogy jól legyen.

De most nincsen jól.

- Szeretnéd a mosdóban kivárni, amíg elmúlik? - kérdezem tőle.

Bólint, úgyhogy megfogom a kezét, és felhúzom az üléséből. A kabin elejébe érve odahajolok az utaskísérőhoz.

- Pánikrohama van. Vele megyek, amíg túl lesz rajta.

A nő egyetlen pillantást vet Laylára, és az arcára azonnal együttérző kifejezés ül ki. Behúzza a függönyt, hogy ne lehessen látni a mosdó ajtaját az első osztályról.

Csukott ajtónál megmozdulni sincs helyünk. Egyik karomat Layla dereka köré fonom, és az arcát a mellkasomhoz húzom. A szabad kezemmel bevizezek egy papírtörlőt a csapnál, és a tarkójára teszem, miközben erősen magamhoz szorítom.

Múlt héten azt mondta, hogy a karom jobb, mint a súlyozott takaró. Nem tudom, mit érzek ezzel kapcsolatban. Hogy mennyire jó, ha én vagyok az egyetlen dolog, ami a jelek szerint segít neki felülemelkedni a pánikon. Szeretném, ha találna módot rá, hogy nélkülem lendüljön túl a rohamokon. Nem lehetek mindig mellette, és aggódom, mi lesz, ha egyszer olyankor tör rá, amikor éppen nem vagyok ott.

Egy kis ideig csak magamhoz ölelem, érzem, ahogy a teste remeg a karjaimban.

- Szeretnéd, hogy elmondjam, hova megyünk? - kérdezem tőle. - Lehet, hogy az is ront a szorongáson, hogy nem tudod.

Megrázza a fejét.

- Nem akarom elrontani a meglepetést.

- Egyébként is el akartam mondani neked a felszállás után.

Kicsit eltolom magamtól, hogy lássam a reakcióját.

- A Corazón del Paisba megyünk. Két egész hétre lefoglaltam.

Nem reagál azonnal, aztán pár másodperc után zavartan néz rám: - Hová?

Igyekszem titkolni, hogy aggódom, de elég sokszor történt ilyen az utóbbi időben. Nehezére esik felidézni olyasmit, amire simán emlékeznie kellene. Az orvos azt mondta, hogy ez normális egy agysérülés után, de még így is minden alkalommal szíven üt, amikor kiderül, mennyi mindent veszített el.

Sok időbe telt elfogadnom, hogy károsodott az agya.

Nem súlyos, de azért észrevehető, különösen ilyenkor, amikor neki több idő kell ahhoz, hogy felidézzen valamit, ami nekem nagyon fontos. Kettőnknek volt az. Nem veszem magamra, de azért mégis fáj.

- A kis szálló - mondom.

A felismerés lassan kiül az arcára.

- Persze! Aspen esküvője. Garrett szar bandája. - A szemében felragyog az öröm. - A reggeli.

- Igazából már nem szálloda. Eladó, három hónapja zártak be. írtam az ingatlanosnak, és megkérdeztem, kivehetnénk- e pár hétre.

- Az egész hely a mienk lesz?

Bólintok.

- Csak te és én.

- És a szakácsok? A takarítók?

- Már nem működik, úgyhogy majd magunknak főzünk. Már kiszállíttattam a cuccokat. - Látom rajta, hogy még mindig próbálja legyűrni a pánikrohamot, úgyhogy tovább beszélek, hogy eltereljem a figyelmét. - Aspen és Chad is eljönnének egy éjszakára. Csak pár órára van Wichitától. Péntekre gondoltam.

Layla bólint, aztán visszahajtja az arcát a pólómra.

- Az jó lenne.

Pár percig megint csak ölelem. Most már nem reszket.

- Jobban érzed magad?

- Igen.

- Az jó. - Végigsimítok a haján, és puszit nyomok a feje búbjára. - Vissza kellene mennünk. A repülőn mindenki a párról fog beszélni, akik a vécében csinálták.

Nem ereszt el, hanem a száját majdnem az enyémhez érinti, a keze pedig elindul lefelé a mellkasomon, egészen a farmerem gombjáig.

- Akkor ne okozzunk csalódást! - Lábujjhegyre emelkedik, míg a száját az enyémre nem tudja szorítani.

Tudom, azt gondolja, ez biztos valami fantáziám - és hazudnék, ha tagadnám - , de most nem erre vágyom. Azok után nem, hogy épphogy sikerült elkerülnie egy pánikrohamot. Valahogy nem érzem helyesnek.

A tenyerembe fogom az arcát.

- Ne itt, jó?

Ettől elszontyolodik egy kicsit.

- Gyorsak leszünk.

Megcsókolom.

- Ne most, majd este! - Elhátrálok tőle, kinyitom az ajtót, és oldalra állok, hogy kiengedjem.

Int, hogy menjek ki, és megrázza a fejét.

- Előbb használnom kell a mosdót - cincogja vékony hangon. Amikor becsukom az ajtót, mintha összevonná a szemöldökét. Visszasétálok az ülésemhez, és seggfejnek érzem magam, amiért visszautasítottam.

De még nagyobb seggfej lennék, ha megdugtam volna hatvan másodperccel egy pánikroham után.

Nem szeretném, ha ehhez hozzászokna.

Nem lehetek én a tapasz a sebeire. Nekem abban kell segítenem, hogy a sebek begyógyuljanak.

○

- Milyen messze vagyunk? - Ez Layla első mondata, amióta beszálltunk a bérelt kocsiba. Elaludt, mielőtt kiértünk volna a reptér parkolójából.

- Még úgy húsz perc.

Kinyújtóztatja a lábát és a karját, és olyan nyögés szakad ki a torkából, amitől fészkelődnöm kell az ülésben. Azóta sajnálom, hogy nem fordítottam a csapnak a repülőgép mosdójában, amióta kiléptem onnan. A régi Leeds biztos nem utasítja vissza az ajánlatát. Talán kétszer is szaván fogta volna.

Néha arra gondolok, hogy én többet változtam, mint ő. Az iránta érzett szerelmem a műtétje óta túlzott féltésbe fordult. Azt hiszem, most túl óvatos vagyok vele. Óvatos vagyok, amikor beszélek vele, óvatosan ölelem meg, óvatosan csókolom, óvatosan szeretkezem vele.

Indexelek a következő kijáratnál.

- Tankolnunk kell, és ez az utolsó kút. Neked nem kell mosdóba menni?

Layla megrázza a fejét.

- Nem, megvagyok.

A benzinkútnál, miután beállítom a töltőpisztolyt, az utasoldali ajtóhoz sétálok, és kinyitom. Layla a kezével árnyékolja a szemét, úgy néz fel rám. Megfogom a kezét, és kihúzom a kocsiból.

Köré fonom a karomat, az autónak döntöm, és megcsókolom oldalt a fejét.

- Sajnálom.

Csak ennyit mondok. Nem is vagyok benne biztos, hogy csalódott volt, amiért elutasítottam, vagy hogy egyáltalán tudja- e, hogy mit sajnálok, de még jobban hozzám bújik.

- Semmi baj - mondja. - Nem kell a nap minden pillanatában kívánnod.

A szél az arcába fújja a haját, úgyhogy kisimítom, és az ujj aim beleakadnak valamibe a tincsei között. Összetapadtak a szálak, és mintha ragadnának valamitől. Közelebb hajolok, hogy megnézzem a fejét, bár megpróbál elhúzódni. A haja sötét, szóval nem látom a vért, de amikor elhúzom az ujjamat, a hegye piroslik tőle.

- Vérzel.

- Tényleg? - Az ujjait a fejéhez emeli, pont oda, ahol a bemetszést ejtették.

A töltőpisztoly kattan, úgyhogy elengedem Laylát, hogy visszategyem a helyére.

- Leparkolok a kocsival, aztán bemegyek, és segítek rendbe tenni.

A kút boltjában találok egy kis elsősegélydobozt, azt viszem Layla után a női mosdóba. Egyetlen fülke van benne, úgyhogy bezárom magam mögött az ajtót. Layla a mosdókagylónak dőlve néz rám. Egy fülpiszkálóval és egy kis fertőtlenítővel letisztítom a rászáradt vért először a hajáról, aztán a sebhely környékéről.

- Beütötted valahová a fejedet?

- Nem.

- Elég rosszul néz ki. - Mostanra már be kellett volna gyógyulnia. Hat hónapja szerezte azt a sebhelyet, de pár hetente mindig felnyílik. - Talán meg kéne mutatnunk valakinek a héten.

- Nem fáj - hárít. - Rendbe fog jönni. Jól vagyok.

Befejezem a seb kitisztítását, aztán elpakolom az elsősegélydobozt, amíg Layla elmegy vécére. A csapnál megmossa a kezét, én pedig a mosdó ajtajának dőlve figyelem őt a tükörben.

Mi van, ha én is része vagyok a problémának? Mi van, ha az, hogy nem merem úgy kezelni őt, ahogy korábban, visszafogja valahogy?

Sokszor szeretkezünk, de most más, mint előtte volt. Az első pár együtt töltött hónapban megvolt bennünk minden, ami jóvá teszi a szexet. Gyengéd és finom voltam vele, de vakmerő és kemény is, néha mindez egyszerre. Nem kezeltem úgy, mintha törékeny lenne. Úgy kezeltem, mintha sebezhetetlen lenne.

Talán éppen ezt rontottam el. Úgy kell kezelnem, mintha már az az ember lenne, akivé próbál visszaváltozni. Az a Layla, aki tele volt energiával és spontaneitással, mielőtt mindezt elragadták tőle.

Ő is figyel engem a tükörben, nézi, ahogy leteszem mellé a csapra az elsősegélydobozt. A tekintetünk egymásba fonódik, miközben felgyűröm a szoknyáját, és a kezemet lassan a combja közé csúsztatom. Látom, ahogy nagyot nyel, amikor az ujjamat a bugyijába akasztom, és lerántom.

Jobb kezemmel a tarkóját szorítva előretolom, és kigombolom a farmeremet.

Aztán, hat hónap óta először, egyáltalán nem vagyok vele óvatos.

ÖTÖDIK FEJEZET

○

Beütöm a kódot, amit az ingatlanügynöktől kaptam. A kovácsoltvas kapu zörögve csúszik oldalra a murvás felhajtón, mintha már elfelejtette volna, hogyan is kell ezt csinálni.

A szálló egy kétemeletes, régi, viktoriánus stílusban épült villa, amit többholdnyi sűrű erdő ölel. A falai vakító fehérek, a bejárati ajtó élénkpiros, és emlékeim szerint hat szoba van az emeleten és még néhány lent a földszinten.

Ránézésre a birtok nagyjából úgy néz ki, mint egy évvel ezelőtt, csak kihaltabb. A parkoló üres, nem sétálgatnak vendégek a kertben. Emlékszem, amikor először érkeztem meg ide, a levegőben izgatottság vibrált, hiszen mindenki Aspen és Chad esküvőjére készült. Nyár közepe volt, úgyhogy a fű zöldellt, a gyepet pedig frissen nyírták.

Most olyan, mintha valami átmeneti állapotban lenne a kert, várná, hogy a tavasz visszahozza azt az életet, amit a tél megölt.

- Ugyanolyan, mint volt - jegyzem meg parkolás közben, bár igazából nem ugyanolyan. Valahogy... magányosabbnak tűnik.

Layla nem szól semmit.

Kinyitom az ajtót, és nem tudom nem észrevenni, hogy milyen üres minden. Nincsenek illatok, nincsenek hangok, nincs madárcsiripelés. Minden csendes, de nekem valahogy bejön. Tetszik a gondolat, hogy újra itt vagyok a semmi közepén Laylával, ráadásul távol mindentől, kettesben.

Kiveszem a bőröndöket a csomagtartóból, és felviszem őket a tornáchoz, míg Layla beüti a bejárati ajtónál is a kódot, amit az ingatlanostól kaptunk.

Én lépek be elsőként, és rögtön feltűnik, hogy megváltozott az illat. Nem rémlik, hogy a tavalyi esküvőn molyirtó szagát éreztem volna. Remélem, vannak gyertyák, amikkel megpróbálhatjuk elnyomni a szagot.

Layla megborzong, amint átlép a küszöbön. A falhoz emeli a kezét, mintha meg kellene támaszkodnia.

- Jól vagy?

Bólint.

- Igen, én csak... - Pár másodpercre behunyja a szemét. - Hideg van itt. És fáj a fejem. Szeretnék ledőlni egy kicsit.

Igazából nincs hideg, sőt, kicsit fülledt a levegő, de neki libabőrös a karja.

- Megkeresem a termosztátot. Hagyd csak itt a bőröndöt, mindjárt felviszem a szobába, amiben legutóbb aludtál!

A konyhába indulok, hogy beállítsam a termosztátot, ami nem a konyhában van, de legalább megkönnyebbülten nyugtázhatom, hogy az ingatlanos elintézte az ételek kiszállítását. Általában nem kérnék meg mást, hogy bevásároljon nekem, de a nő felajánlotta, és elég jó borravalót is kapott érte.

Nem voltam benne biztos, hogy csak úgy megengedik, hogy itt töltsünk pár hetet, ezért céloztam rá, hogy gondolkodom az ingatlan megvásárlásán, és jó lenne egy próbakör. Ezt viszont Laylának nem említettem. Először látni akartam a helyet, ki akartam deríteni, hogy tetszik- e nekünk annyira, mint amikor először jártunk itt.

Amikor megálltunk a felhajtón, nem pont azt láttam Layla arcán, hogy szeretne itt lakni. Sőt, inkább úgy nézett ki, mint aki szívesen visszafordulna.

A társalgó felé indulok, hátha ott van a termosztát. Megörülök neki, amikor látom, hogy a zongora még a helyén van. A fedele le van zárva, és vékony porréteg borítja, ami elszomorít. Ez egy gyönyörű zongora, megérdemli, hogy játsszanak rajta, és ahogy most kinéz, könnyen lehet, hogy én voltam az utolsó, aki hozzáért.

Végigsimítok a zongora tetején, letörlöm róla egy csíkban a port. Nem tudtam, mire számítsak, amikor azt mondták, hogy a hely üres. Attól féltem, hogy a tulajok elvitték a zongorát, de minden bútor a helyén maradt.

Layla tudja, hogy ez az utazás legalább annyira szól a munkámról, mint a vakációról. Meg kell írnom egy albumot, úgyhogy a következő két hétben minél többet akarom ezt a zongorát használni, már amíg Layla nem érzi úgy, hogy ő háttérbe szorul a zene mellett.

Bár basszus, esélyes, hogy ő mondja majd, hogy a zene legyen az első. Még nálam is jobban akarja, hogy befejezzem ezt az albumot.

A társalgóban sem találtam meg a termosztátot. Kifelé menet bekukkantok a folyosóra, és látom, hogy Layla éppen benéz az egyik szobába. Aztán becsukja az ajtót, és továbbmegy, hogy kinyissa a második szoba ajtaját. Zavartnak tűnik, mintha nem emlékezne rá, hol volt a mi szobánk. Ezt az ajtót is becsukja.

- Az emeleten van, Layla!

Összerezzen, amikor meghallja a hangom, és megpördül a sarkán.

- Tudom. - Arra az ajtóra mutat, ami előtt éppen elsétált volna, és belép rajta. - Csak nekem... vécére kell mennem. - Bemegy a fürdőszobába, és becsukja maga után az ajtót.

Húsz perce volt vécén a benzinkúton.

Néha úgy érzem, az emlékezetkiesései rosszabbak, mint amennyire beismeri. Eszembe jut, hogy próbára teszem, felhozok valami olyasmit, ami soha nem történt meg, hogy lássam, úgy tesz- e, mint aki emlékszik rá.

De az mesterkedés lenne, és már így is épp elég bűntudatot érzek.

Amikor végre megtalálom a termosztátot a lépcső mellett, hallom, hogy folyik a víz. A termosztát huszonkét fokot mutat. Nem tudom, akarok- e ennél melegebbet, de azért pár fokkal feljebb tekerem, hogy elűzze a hideget, ami Laylát borzongatja.

Továbbmegyek a közösségi szobába, ha másért nem, hát azért, hogy lássam a ház azon részeit is, amelyekben nem jártam, amikor legutóbb itt voltam.

Nem valami barátságos helyiség, mintha egyáltalán nem arra rendezték volna be, hogy közösen töltsenek benne időt az emberek. A világos krémszínű szófa és a hozzáillő kétszemélyes fotelek a kandalló felé néznek. Egy merev, barna bőr karosszék áll az asztal mellett, amin következetesen felhalmozott könyvek sorakoznak.

A szobának csak egyetlen ablaka van, és azon is be van húzva a függöny, szóval sötét van. Amikor legutóbb itt voltunk, elmentem párszor előtte, de soha nem jöttem be. Mindig voltak itt mások, de az emberi alakokat most árnyékok váltották fel.

Nem tetszik annyira, mint a társalgó. Talán azért, mert nincs hozzá közünk Laylával. Itt nincs közös történetünk.

Ehhez a szobához nem kötődünk. Ha ez a ház az ország szíve, akkor ez a szoba az epehólyag.

Ha megvesszük a házat, ezt a helyiséget fogom elsőnek kipucolni. Lebontanám a fal egy részét, és több ablakot csináltatnék. Olyan bútorokkal tölteném meg, amikre Layla nyugodtan kiöntheti a reggeli müzlit vagy a vörösbort.

Élhetővé tenném.

Mióta Laylát hazaengedték a kórházból, sehol sem éreztük igazán otthon magunkat. Érthető okokból egyikünk sem akart visszamenni az én franklini lakásomba, de valahogy rossz érzés fogott el attól is, hogy úgy új lakást válasszak, anélkül, hogy Laylának lenne beleszólása. Szóval átmenetileg kivettem egy lakást a kórház közelében, és odavittem, amikor kiengedték. Azóta meg csak húzom az időt, hogy végre vegyek valamit hosszú távra. Nem vagyok benne biztos, hogy Franklinben akarok saját lakást. Vagy akár Nashville- ben.

Sokszor nézegettem ingatlanok hirdetéseit, de amíg nem láttam meg, hogy ezt a helyet árulják, egyik sem mozgatott meg igazán.

De ebben a helyben van valami. Talán az az oka, hogy itt ismerkedtünk meg Laylával. Vagy hogy az ország konkrét szívében valahogy biztonságban érzi magát az ember. Vagy talán az, hogy ez a hely egy nap autóút Nashville- ből, és nagyon jó érzés tölt el a gondolatra, hogy kikerülhetek abból a városból.

Akárhogy is, nem csak azért vagyok itt, mert vakációra volt szükségem. Azért vagyok itt, mert időre van szükségem, hogy a zenémre tudjak koncentrálni, és szeretném, ha Layla is békére lelne. Úgy érzem, ez az egyetlen hely, ahol ezt megkaphatjuk. Az elszigeteltsége tökéletes számunkra. Itt biztonságban érezheti magát.

Azonnal megpördülök, amint meghallom Layla sikolyát.

Átrohanok a szobán a mosdó felé, ekkor hallom meg az üvegcsörömpölést.

- Layla? - Felrántom az ajtót, és amikor Layla riadt szemmel rám néz, azonnal a kezéért nyúlok. Az ökle véres. A mosdókagylóban és körülötte tükörszilánkok. Felnézek, és látom, hogy a fürdőszobai tükör összetört. Mintha valaki ököllel vert volna bele a közepébe.

- Mi történt?

Layla a fejét rázza. A törött tükörről a mosdókagylóban csillogó szilánkokra siklik a tekintete.

- Én... Én... nem tudom. A kezemet mostam, és a tükör meghasadt.

Látható a tükrön a bemélyedés, mintha valaki beleütött volna, de el nem tudom képzelni, miért tett volna ilyet Layla. Talán már törött volt, mielőtt elkezdte mosni a kezét, és a mozgástól kiestek a szilánkok a helyükről.

- Hozom az elsősegélydobozt a kocsiból.

A konyhában vár, amikor visszaérek. Ahogy korábban, most is kitisztítom a sebeit. Nem kérdezek tőle semmit. Meg van rendülve. A keze remeg. Amikor végzek, magammal viszem az elsősegélydobozt, és felkapom az egyik bőröndünket.

- írok az ingatlanosnak - jegyzem meg. - A tükör komoly sérülést is okozhatott volna.

Layla felkapja a másik bőröndöt, és követ az emeletre. Látom rajta, hogy megrázta a dolog.

Akkor is le kell állnom azzal, hogy úgy kezelem, mintha képtelen lenne gondoskodni magáról. Nagyon is talpraesett. Erős. Bámulatos. Csak emlékeztetnem kell rá, mert úgy tűnik, ő maga elfelejtette.

HATODIK FEJEZET

○

Ha nem feltörekvő zenész lennék, akkor séfként dolgoznék.

Van valami megnyugtató a főzésben. Layla műtétje előtt nem voltam valami nagy konyhatündér. Amikor összeköltöztünk, megtanított pár dologra, de a sérülése után nem akartam, hogy megerőltesse magát, szóval átvettem a főzést. Levesekben mester lettem, főleg azért, mert Layla egyedül azt volt hajlandó megenni a gyógyulási időszakban.

Most fent pakol. A cipőimet szándékosan én raktam be a szekrénybe, nehogy meglássa a gyűrűt, aztán lejöttem a konyhába, és nekiálltam a vacsorának. Jó hangulatban akarom elindítani ezt a kis vakációt, úgyhogy olasz babos tésztát készítek, pasta e fagiolit. A kedvencét.

Sokat tanultam, mióta kijött a kórházból. Főleg az anyukájától, Gailtől. Miután Laylát hazaengedték, Gail az első pár héten velünk maradt. Magával akarta vinni Laylát Chicagóba, de hála az égnek, Layla nem akart vele menni. Én sem akartam, hogy elmenjen. Úgy éreztem, az én feladatom, hogy segítsek neki rendbe jönni, mivel ami történt, meg se történhetett volna, ha jobban vigyázok rá.

Elismerem, nem volt könnyű beleszokni az új helyzetünkbe. Még csak két hónapja ismertem Laylát, amikor egy hónapra kórházba került. Rögtön utána az anyja átmenetileg beköltözött a már amúgy is elég zsúfolt új lakásunkba. Röpke három hónap alatt onnan, hogy egész felnőtt életemben egyedül éltem, eljutottam oda, hogy együtt laktam a barátnőmmel, az anyjával és időnként a nővérével, Aspennel is. A lakásban, amit kivettem, csak egy hálószoba volt, úgyhogy a kanapét mindig elfoglalta valaki, és a felfújható matrac töltötte ki a nappali maradék részét.

Örültem, amikor az anyja végre visszament Chicagóba. Nem mintha ne kedveltem volna, csak túl sok volt egyszerre. Mindaz, amin keresztülmentünk, az, hogy úgy éreztük, nincs igazán saját terünk, és aztán nézni, ahogy Layla próbál visszatalálni a régi életéhez... csak valami normálisra vágytam. Mindketten arra vágytunk.

Volt azért jó oldala is. Megismertem Layla családját, és hamar rájöttem, miért is estem bele annyira a legelején. A család minden tagja karizmatikus és nyíltszívű. Basszus, még Chad Kyle- t is megkedveltem a magam módján. Csak egyszer láttam az esküvő óta, és ahogy Layla is utalt rá, egy kicsit tökfej, de annak vicces.

Igazából várom a pénteki látogatásukat.

Amikor már minden hozzávaló a lábasban van, megtörlöm a kezem a konyharuhában, és felszaladok, hogy megnézzem Laylát. Még pakolt, amikor főzni kezdtem, de annak már fél órája, és jó ideje csend van odafent, nem hallottam, hogy mászkált volna.

Amikor kinyitom az ajtót, Laylát ott találom az ágyon. Alszik, a kinyitott bőröndökben még mindig ott vannak a ruhák. Halkan horkol.

Hosszú napunk volt, ez az első utazása, mióta kiengedték a kórházból. El tudom képzelni, hogy megterhelő volt számára, úgyhogy nekilátok, hogy csendesen kipakoljam a bőröndöket, amíg ő alszik.

Néha- néha rápillantok, és eszembe jut az az első pár napunk itt. Minden egyes perc, amit vele töltöttem, olyan volt, mint valami reveláció. Mintha soha nem nyitottam volna ki a szememet igazán, amíg nem jött ő.

Vak voltam, de most már látok.

így éreztem magam Laylával. Mintha valaki visszaengedte volna a levegőt az életembe, pedig addig fogalmam sem volt róla, hogy fuldoklóm.

Mit meg nem adnék, hogy visszatérjen ez az érzés, amit azelőtt éreztem, amit olyan igazságtalanul elragadtak tőlünk! Jól éreztük magunkat a franklini házamban. Laylának nem volt semmi gondja az alvással. Nem nézett hátra a válla felett, ahányszor nyilvános helyen jártunk.

Odamegyek az ágyon alvó Laylához, megsimogatom a haját, óvatosan a füle mögé tolom. A műtéthez le kellett borotválniuk a haja egy részét, úgyhogy most középen elválasztva hordja, hogy eltakarja az éppen növésben levő részt. Félresimítom a tincseket, és a sebhelyre nézek.

Hálás vagyok érte.

Tudom, hogy ő utálja, és mindent megtesz, hogy eltakarja, de én néha direkt megnézem, amikor alszik, mert ez emlékeztet arra, hogy mit veszítettem majdnem el.

Layla megrezzen egy kicsit, úgyhogy visszahúzom a kezem, amikor valami égett szag szivárog be a szobába. Zavartan nézek az ajtó felé. Nem lehet, hogy a leves máris leégett, alig tíz perce kapcsoltam be alatta a rózsát!

A lépcső tetejéről látom, hogy sötét füstfelhő száll ki a konyhából az előszobába.

Alig lépek rá a lépcsőre, amikor a konyhából csattanást hallok. Olyan hangos, hogy szinte a mellkasomban érzem.

Lerohanok, és a konyhába érve azt látom, hogy mindent beborított a leves. Végignézek a tűzhelyen, a padlón, a falakon. Elhessegetem a füstöt az arcom elől, próbálok rájönni, mit kell elsőként megmentenem.

De sehol sincsen tűz. Csak rengeteg füst és hatalmas kupi.

Döbbenten bámulom a jelenetet még akkor is, amikor Layla leszalad a lépcsőn. Megáll a konyha ajtajában, és próbálja befogadni a káoszt:

- Mi történt?

A tűzhelyhez lépek, hogy lekapcsoljam a rózsát, de amikor a gombhoz nyúlok, akkor látom, hogy nincs is bekapcsolva.

A karom visszahullik a testem mellé. A gázrózsára nézek, aztán a lábasra a konyha másik felében.

- Miért folyik a víz? - kérdezi Layla.

A csapból csorog a víz, de én nem emlékszem, hogy megnyitottam volna. Odalépek, hogy elzárjam, amikor meglátok valamit a mosogatóban.

Egy égett konyharuha.

Ugyanaz, amivel megtöröltem a kezem, mielőtt felszaladtam.

A konyharuha nyilván lángra kapott, mert teljesen összeégett, de hogy került a mosogatóba? És hogyhogy folyt rá a víz? Ki kapcsolta ki a tűzhelyet?

És ki borította fel a leveses lábost?

Azonnal a bejárati ajtóhoz megyek, de az belülről be van zárva. Layla követ.

- Most meg mit csinálsz?

Tudom, hogy van hátsó bejárat, de ha valaki lelökte a lábast a tűzhelyről, amikor jöttem lefelé a lépcsőn, akkor látnom kellett volna, ha a hátsó ajtó felé távozik. A konyhának nincsen másik kijárata.

Visszamegyek a konyhába, és ellenőrzőm az ablakot, de az is belülről van zárva.

- Leeds, megijesztesz!

Megrázom a fejemet.

- Semmi baj, Layla! - nyugtatom meg, mert nem akarom, hogy aggódjon. Ha látja rajtam, hogy nem tudok magyarázatot adni a történtekre, csak feleslegesen izgulna. - Lángra kapott a konyharuha, és ahogy próbáltam eloltani, véletlenül levertem a levest a tűzhelyről. - Megsimogatom a karját. - Sajnálom! Feltakarítok.

- Segítek- vágja rá.

Hagyom, hogy segítsen. Jobb, ha egy helyen van velem, mert nem biztos, hogy tudom, mi a franc történt itt.

A VALLOMÁS

○

A kazetta lejár, úgyhogy a férfi kiveszi, megfordítja, aztán újra lenyomja a felvétel gombot.

Kíváncsi vagyok, tudja- e, mennyivel egyszerűbb lenne a dolog, ha a mobiltelefonját használná. Gondolom, olyan összeesküvéselmélet- hívő, aki annyira nem bízik a kormányban, hogy még mobilt sem hajlandó magánál tartani.

- Látni akarom a tűzhelyet - jelenti be, majd diktafonnal a kezében átmegy a konyhába. Én egy darabig még a kanapén maradok, és azon tépelődöm, nem volt- e mégis hiba idehívni. A legtöbb normális ember a beszámolóm hallatán őrültnek nevezne. Én meg abban bízom, hogy ez a pasi nem fogja kiadni a történetemet azonnal éppen ezeknek a normális embereknek.

Bár hogy őszinte legyek, már le se szarom. A lehetséges karrierem, a szegényes kis követőtáborom, az imidzs, amit Layla próbált kiépíteni nekem - mindez már mit sem számít. Az egész olyan jelentéktelennek tűnik most, hogy láttam, mi minden rejlik a világunk mögött.

Mintha az egész életemet a sekély vízben éltem volna le, és az elmúlt hétben valahogy lekerültem volna a Mariana- árok legmélyére.

A férfi félrebillentett fejjel bámulja a tűzhelyet, amikor beérek a konyhába. Benyomja a gombot, elforgatja, és megvárja, hogy a gázláng begyulladjon. Aztán figyeli egy percig, ahogy ég, majd kikapcsolja.

A tűzhely felé int.

- Be kell nyomni, hogy el lehessen tekerni. Ezt hogyan magyarázta meg magának?

Megvonom a vállamat.

- Nem tudtam megmagyarázni.

Elneveti magát. Ez az érzelem első jele, amit látok tőle. Újra leül az asztalhoz, és lerakja közénk a diktafont.

- Laylát zavarta a dolog?

- Nem igazán - felelem. - Mivel magamra vállaltam, nem nagyon kérdezgetett róla. Együtt kitakarítottuk a konyhát, és végül csak sima tésztát csináltam.

- Volt más is, amit furcsának talált azon az első estén?

- Olyan nem, mint a tűzhelyes dolog.

- Azért történt valami, ami nem volt szokványos?

- A következő pár napban jó pár dolog történt, ami után felmerült bennem, hogy esetleg kezdek begolyózni.

- Milyen dolgok?

- Olyasmik, amiktől bárki más gondolkodás nélkül rohant volna el ebből a házból.

HETEDIK FEJEZET

○

Layla csak piszkálja a tésztát, jobbra- balra tologatja a villájával, de nem igazán eszik belőle. Unottnak tűnik.

- Nem ízlik?

Megdermed, amikor rájön, hogy figyelem.

- De, finom - mondja gyorsan, és eszik egy falatot.

Az utóbbi időben nem nagyon van étvágya. Szinte alig eszik, amikor meg mégis, otthagy mindent, amiben szénhidrát van. Talán ezért evett még csak három aprócska falatot, mert a táljában gyakorlatilag csak szénhidrát van.

Lemérte magát egy héttel azután, hogy kiengedték a kórházból. Emlékszem, éppen fogat mostam, amikor felállt a mérlegre. Azt suttogta, „te jó ég”, és azóta nem láttam, hogy bármikor is megevett volna egy egész adag kaját.

Alaposan megrágja az ételét, aztán lebámul a táljára. Kortyol egyet a borából, majd tovább tologatja a tésztát a táljában.

- Mikor jön Aspen és Chad? - kérdezi.

- Pénteken.

- És meddig maradnak?

- Csak egy éjszakát. Most mennek arra a körutazásra. - Layla bólint, mintha tudná, miről beszélek, de amikor felhívtam Aspent, hogy elmondjam, ideutazunk, azt mondta, két hete nem beszélt Laylával. Később este megnéztem Layla telefonját, és több nem fogadott hívása is volt az anyukájától és a nővérétől is. Nem tudom, miért kerüli őket, de többször engedi a hangpostára menni a hívásaikat, mint ahányszor felveszi.

- Beszéltél ma anyukáddal? - kérdezem.

Layla megrázza a fejét.

- Nem. - Nagy szemekkel néz rám. - Miért?

Nem is tudom, miért kérdeztem meg tőle, csak nagyon utálom, hogy nem veszi fel a telefont az anyukájának. Ilyenkor Gail elkezd nekem írogatni, mert nem tudja, mi lehet a baj Laylával. Aztán ír Aspennek is, mire Aspen is aggódni kezd. Aztán Aspen ír nekem, hogy miért nem veszi fel Layla a telefonját.

Mindenkinek egyszerűbb lenne az élete, ha Layla gyakrabban beszámolna nekik az életéről, akkor nem aggódnának érte annyira, így viszont aggódnak. Mindannyian aggódunk. És valószínűleg ezzel is csak nehezítjük Layla dolgát.

- Anya igazán találhatna már valami hobbit, hogy ne arra várjon mindennap, hogy beszéljek vele - jegyzi meg Layla, az asztalra ejtve a villáját. Még egyet kortyol a borából, majd leteszi, és pár hosszú másodpercre lehunyja a szemét.

Amikor kinyitja, csendben bámul le a tésztájára.

Nagy levegőt vesz, mintha szeretné elfelejteni ezt az egész beszélgetést.

Talán túl sok időt töltött a családjával, miután kiengedték a kórházból. Lehet, hogy szüksége van egy kis távolságra tőlük, ahogy nekem is szükségem van egy kis távolságra az egész világtól.

Layla felveszi a villáját, és lebámul rá. Aztán megint a tál tésztára mered.

- Olyan jó illata van! - Úgy mondja a „jó”- t, hogy szinte nyögésnek hangzik. Konkrétan beleszagol a tésztába. Előredől, lehunyja a szemét, és belélegzi a szósz illatát. Talán ez az új stratégiája, hogy leadja azt a hat kilót, amiről folyton beszél. Csak szagolja az ételt ahelyett, hogy megenné.

Megragadja a villát, és a tésztába forgatja. Akkora falatot eszik belőle, amilyet még soha. Felnyög, amikor a szájába teszi.

- Istenem! Annyira finom! - vesz még egy falatot, de még le se nyelte, már lapátolja is a következőt a szájába. - Kérek még! - motyogja tele szájjal. A szájához emeli a borospoharat, amíg én szedek neki még tésztát a tűzhelynél.

Amikor visszaérek az asztalhoz, gyakorlatilag kitépi a kezemből a tálat, és pár falattal kivégzi az összes tésztát. Miután végzett, hátradől a székében, a tenyerét a hasára simítja, jobb kezével pedig a villát markolja.

Felnevetek, mert annyira örülök, hogy végre eszik, és azért is, mert még sosem láttam senkit, aki ennyi lelkesedéssel vetette volna bele magát az evésbe.

Lehunyja a szemét, és felnyög, aztán előredől. A könyökére támaszkodik, a kezét a hasáról a homlokára csúsztatja.

Éppen a saját tésztámból eszem egy falatot, amikor kinyitja a szemét. Lebámul az üres tálra, és elborzad, mintha bánná, hogy ennyi szénhidrátot megevett. A kezét a szája elé kapja.

- Leeds? Elfogyott az étel!

- Kérsz még?

Felnéz rám, a szeme fehérje mintha világítana.

- Elfogyott! - suttogja.

- Még nem az összes. Megeheted a maradékot, ha kéred.

Döbbenten néz rám, mintha megsértettem volna.

Úgy tanulmányozza a kezében tartott villát, mintha nem ismerné fel. Aztán leejti, sőt, ledobja. A villa végigcsúszik az asztalon, és visszapattan a tálamról, Layla pedig felugrik.

- Layla, mi a baj?

Megrázza a fejét.

- Semmi. Minden rendben - feleli. - Csak... túl gyorsan ettem. Kicsit hányingerem van.

Azzal sarkon fordul, kimegy a konyhából, és felszalad a lépcsőn.

Követem. Úgy viselkedik, mintha megint pánikroham kerülgetné.

A hálószobába érve éppen mormolva kutakodik a ruhásszekrény fiókjaiban.

- Hol van?

Mikor nem találja azt, amit keres, kinyitja a gardrób ajtaját. Erre megrémülök, attól félek, véletlenül megtalálhatja a gyűrűt. Odamegyek hozzá, megfogom a kezét, és elhúzom a gardróbtól, hogy rám figyeljen.

- Mit keresel?

- A gyógyszeremet.

Hát persze.

Kiveszem a gyógyszeres fiolát a komód legfelső fiókjából. Kinyitom, és odaadok neki egyet, de ő úgy néz rám, mint aki legszívesebben kikapná a kezemből az egészet, és bekapkodná az összes tablettát. Fogalmam sincs, mitől riadt meg ennyire, de amint megkapja a gyógyszerét, már megy is a fürdőszobába, és megnyitja a csapot. A nyelvére teszi a tablettát, és a folyó vízből kortyol mellé. Hátradönti a fejét nyelés közben, amiről eszembe jut az az éjszaka a medencében, amikor Aspen a nyelvére tette az aszpirint.

A gondolat mosolyra késztet. Az ajtókeretnek támaszkodva nézem Laylát, aki nyugodtabbnak tűnik most, hogy bevette a Xanaxot, és beszélgetéssel próbálom elterelni a figyelmét a szorongásról.

- Emlékszel, amikor azt hittem, a nővéred drogot adott nekem?

Layla felkapja a fejét.

- Miért emlékeznék arra, hogy Aspen drogot adott neked?

Amint kiszalad a száján a kérdés, már látom is a megbánást a szemében. Lehajtja a fejét, és két kézzel kapaszkodik a mosdó peremébe.

- Sajnálom. Hosszú volt ez a nap.

Kifújja a levegőt, aztán ellöki magát a csaptól. Odalép hozzám, a karját a derekamra kulcsolja, és a homlokát a mellkasomnak támasztja.

Megölelem, mert fogalmam sincs, milyen lehet most az ő fejében lenni. Igyekszik, amennyire tőle telik, ezért nem hagyom, hogy a hangulatingadozásai kizökkentsenek. Percekig csak ölelem, és figyelem, ahogy a szapora szívverése fokozatosan lelassul.

- Szeretnél lefeküdni? - suttogom.

Bólint, mire a hátára csúsztatom a kezemet, és szép lassan leveszem a felsőjét. Valahol a fürdőszoba ajtaja és az ágy között csókolózni kezdünk.

Ez lett az esti rutinunk. Ő kiborul, én megnyugtatom, aztán szeretkezünk.

Lezuhanyoztam, miután Layla elaludt. Mivel utána sem tudtam elaludni, inkább lementem, és egynapnyi tevékenységet belezsúfoltam két órába. Megborotválkoztam, elmosogattam, írtam pár sort egy új dalhoz.

Most hajnali egy van, és újra Layla mellett fekszem az ágyban, de az agyam nem hajlandó leállni.

Behunyom a szemem, próbálom magam kényszeríteni, hogy elaludjak, de a gondolatok száguldoznak a fejemben. Azt hittem, ez a nap másmilyen lesz Laylának. Stresszmentes. Azt hittem, talán olyan lesz, mint amikor először jártunk itt, de nem olyan volt. Ez a nap is olyan, mint az összes többi, mióta hazajött a kórházból. Bár nem akarom felvetni, kezdem azt gondolni, hogy pszichológushoz kellene mennie. Az orvos is javasolta, az anyja és a nővére is, de Layla váltig állította, hogy rendben van. Eddig én is támogattam. Azt gondoltam, ha mindenben támogatom a felépülése alatt, a szorongása majd elmúlik. De csak egyre rosszabb lett.

Az ébresztőórát bámulom, amikor érzem, hogy megmozdul a matrac Layla oldalán. Hallom, hogy kiszáll az ágyból, és végigsétál a parkettán.

Az első tippem, hogy a fürdőszobába megy, de aztán a lépések hangja elhal, és Layla egy darabig nem mozdul. Érzem, hogy nincsen az ágyban, úgyhogy átfordulok, hogy lássam, mit csinál.

Pár lépésre az ágytól van egy állótükör, abban bámulja magát. Sötét van idebent, csak a hold fénye világít be az ablakon, úgyhogy nem tudom, mit akarhat látni. Balról jobbra fordul, vizsgálgatja magát a tükörben. Különös, milyen sokáig csinálja. Várok még pár percet, azt gondolom, hogy majd visszajön az ágyba, de nem teszi.

Közelebb lép a tükörhöz, és az üveghez emeli a kezét. Mutatóujját végighúzza rajta, mintha a teste körvonalát rajzolná meg.

- Layla?

Azonnal felkapja a fejét, és felém fordul. A szeme tágra nyílt, mintha szégyellné magát, mintha rajtakaptam volna valamin, amit nem szabadna csinálnia. Gyorsan visszajön az ágyba, és a takaró alá bújik, háttal nekem.

- Aludj csak! - suttogja. - Jól vagyok.

Egy ideig még bámulom a tarkóját, de aztán én is hátat fordítok neki. Most már biztos, hogy nem tudok aludni. Ezek után pláne nem.

Még akkor is az ébresztőórát bámulom, amikor fél kettőre vált. Layla már visszaaludt, most halkan horkol.

Bármeddig is fekszem itt, nem tudok elaludni.

Óvatosan kimászok az ágyból, és a mobilommal együtt lemegyek a földszintre. Leülök a kanapéra a társalgóban. Itt 1:35 van, de Seattle- ben még csak 11:35. Anya sosem fekszik le éjfélnél korábban, szóval írok neki egy üzenetet, hogy megkérdezzem, ébren van- e még. Válasz helyett felhív.

A kanapé karfájának dőlve végighúzom az ujjamat a telefon képernyőjén.

- Szia!

- Odaértetek Kansasbe? - kérdezi.

- Igen. Úgy öt körül érkeztünk.

- Hogy van Layla?

- Megvan. Ahogy eddig.

- És hogy vagy te?

Felsóhajtok.

- Megvagyok. Ahogy eddig.

Anya nevet, mert mindig tudja, ha kamuzom. És azt is tudja, hogy elmondom neki, amit el szeretnék mondani, akkor, amikor el szeretném mondani.

- Hogy van Tim?

Tim az első pasi, akivel anya randizni kezdett apám halála óta. Párszor már találkoztunk, rendes arcnak tűnt. Visszafogott. Kedves. Pont olyan fickó, akit szívesen látok az anyám mellett.

- Jól van. A reggeli óráján nem volt elég hallgató, úgyhogy törölték. Most van egy plusz szabad órája reggelente, nagyon élvezi.

- Jó neki - vágom rá, aztán, mielőtt elgondolkozhatnék azon, amit éppen mondani készülök, kibököm a kérdést: - Te hiszel a szellemekben?

- Ez elég váratlan kérdés.

- Tudom. Csak nem rémlik, hogy beszéltünk- e valaha is szellemekről.

- Valahogy nem különösebben izgat a gondolatuk - feleli. - Nem mondom, hogy nem hiszek bennük, de nem tudom, hogy volt- e valaha olyan élményem, ami miatt hittem volna bennük. - Elhallgat egy pillanatra, aztán hozzáteszi: - Miért? Te hiszel a szellemekben?

- Nem - felelem, mert tényleg nem hiszek. - Csak korábban... Nem is tudom. Történt valami furcsa. Majdnem sikerült felgyújtanom a házat főzés közben. Az emeleten voltam, ott éreztem meg a füstöt. Mire visszaértem a konyhába, a konyharuha, amit a tűzhelyen felejtettem, a mosogatóban hevert, és folyt rá a víz. A lábost lelökte valaki a földre, és a tűzhelyt is lekapcsolták. Layla végig fent volt velem, szóval ő nem csinálhatta.

- Hát ez különös - ismeri el. - Van a házban biztonsági rendszer?

- Nem, de minden belülről volt zárva. Még az ablakok is, szóval senki nem tudta volna eloltani a tüzet anélkül, hogy meglássuk.

- Hm... Ez tényleg nagyon furcsa. De ha valaki megakadályozta, hogy leégjen a ház, akkor az inkább őrangyalnak hangzik, nem szellemnek.

Elnevetem magam.

- Vagy egy kísértetjárta ház... vezetőnő - mondja anya, aztán jót nevet a saját poénján. - És mi történt még?

Felsóhajtok, de nem megyek bele az okába.

- Teljesen rendben van, hogy ezt érzed, Leeds!

- Nem mondtam, hogy bármit is éreznék.

- Nem is kell mondanod. Az anyád vagyok, hallom a feszültséget a hangodban. A bűntudatra való hajlamod volt mindig is a legrosszabb tulajdonságod.

Ebben igaza van. A tenyeremet a homlokomra szorítom, és válaszolok:

- Nem tudom, mi a baj velem...

- Lássuk csak! - vágja rá rögtön. - Megtámadtak a saját otthonodban. A lány, akit szeretsz, majdnem meghalt. Egy hónapot töltöttél mellette a kórházban, és még több időt azzal, hogy gondoskodtál róla. El tudom képzelni, hogy ez elég megterhelő. És ráadásul most még egy kísérteted is van.

Elnevetem magam, és szinte érzem, ahogy elillan a feszültség a váltamból. Anya mindig el tudja érni, hogy ne érezzem rosszul magam azért, amit érzek, és ehhez még el sem kell mondanom neki, hogy mit érzek.

- Tudod, mi hiányzik nekem? - kérdezi anya.

- Mi?

- Te. Már hat hónapja nem láttalak, és akkor sem voltak éppen ideálisak a körülmények. Mikor jössz Seattle- be?

- Hamarosan. Most, hogy Layla már utazhat, kiderítem, mit szeretne. A jövő hónap jó lenne?

- Nekem bármi jó, csak legyetek itt.

- Rendben. Akkor felhívlak holnap, miután megbeszéltem vele.

- Jól hangzik. Hiányzol, szeretlek. Öleld meg Laylát a nevemben!

- Meglesz. Én is szeretlek.

Leteszem a telefont, de maradok a kanapén, abban a szörnyű, legyőzött pózban. Lehet, hogy depressziós vagyok. Talán nekem kellene pszichológushoz mennem.

Bár elég gáz, hogy így gondolom, de kicsit reménykedem benne, hogy mindaz, amit az utóbbi időben érzek, a depresszió eredménye. Valamiféle kémiai zavar. Akkor elég lesz napi egy tablettát bevennem, és remélhetőleg ismét beleszeretek a saját életembe.

Ez megint úgy hangzik, mint amiből dalt lehetne írni. A kanapé melletti asztalkáról elveszem a laptopomat, és nyitok egy Word- dokumentumot, hogy beírjam a dalszöveget.

Ha a szívemet ütnéd is, nem éreznék semmit

És ha kést döfnél bele, az sem tudna megérinteni De ez nem jelenti azt, hogy már nem szeretlek Csak elfelejtettem szeretni a saját életemet

Újraolvasom a szöveget, és határozottan érzem, hogy sosem írtam még le ennél igazabb szavakat. Valahogy már semminek sem tudok örülni, semmi sem mozgat meg, még a zeneszerzés sem. Mintha nyílt seb lennék, ami próbál begyógyulni.

Meg kellene vennem ezt a házat. Itt maradhatnánk örökre, kertészkedhetnénk, lehetne egy kutyánk meg pár macskánk. Talán csirkéink is. Újra szállót csinálhatnánk belőle, és minden szombaton végignézhetnénk, ahogy újabb párok mondják ki az igent a hátsó kertben.

Kilépek a Wordből, és megnyitom a böngészőt. Az ingatlanos weboldalán megkeresem a ház hirdetését. Betettem a kedvencek közé, mert amióta megtudtam, hogy eladó, szinte mindennap megnéztem. Nem is olyan nehéz elképzelni, hogy Laylával közös életet építsünk itt.

Lehet, hogy el tudnám fogadni a karrierem iránti növekvő érdeklődést is, ha lenne egy ilyen tökéletesen elszigetelt hely, ahol lehet magánéletem. Biztosan meg tudnám találni az egyensúlyt a kettő között.

Laylának kevésbé lenne stresszes a gyógyulás itt, főleg, ha magasabb kerítést és elektromos kaput is csináltatnék. Kihozhatnám a városból, ahova az összes rossz emléke kötődik.

Az e- mail ikonra kattintok, és írok az ingatlanosnak. Van pár kérdésem, és szeretném, hogy találkozzon velünk a háznál, hogy Layla is részt vehessen a döntésben.

Éppen a küldés gombra kattintanék, amikor a laptopom váratlanul lecsapódik, egyenesen a kezemre.

Mi a fasz?

Ellököm magamtól a gépet. Az ösztönös reakcióm, hogy eldobom, bár összerezzenek, amikor nekicsapódik a parkettának.

De mégis mi a fasz volt ez?

Lenézek a kezemre, aztán a laptopra úgy egy méterre a lábamtól. Erre nincsen magyarázat. Olyan erővel csapódott le, hogy két ujjpercem is vörösük.

Azonnal felrohanok a lépcsőn, és a szobába érve kulcsra zárom magam mögött az ajtót.

Próbálom összeszedni, mi okozhatta a történteket, de semmi sem jut az eszembe. Nem foghatom törött zsanérra, géphibára vagy a szélre.

Nem hiszek a szellemekben. Ez hülyeség. Kurva nagy hülyeség.

Lehet, hogy képzelődöm. Tegnap hajnali négykor keltem Tennesseeben, hogy össze tudjunk pakolni az útra. Már majdnem huszonnégy órája ébren vagyok.

Csak ez lehet az oka. Egyszerűen aludnom kell. Jó sokat.

Bemászok az ágyba, de a szívem még mindig zakatol. A fejemre húzom a takarót, mint valami rémült kisgyerek, aki így próbálja kívül tartani a szörnyeket.

Holnap elmegyek egy Best Buyba, és kiderítem, mi a baj a laptopommal. És ha már ott vagyok, veszek kamerákat is. Valami olyan biztonsági rendszert, amit össze lehet kapcsolni a telefonnal.

Innentől ha bármi különös történik a házban, arról lesz felvétel.

NYOLCADIK FEJEZET

○

Már majdnem kilenc van, amikor reggel felébredek. Egy örökkévalóságba telt, mire sikerült elaludnom. Még mindig úgy érzem, hogy órákig tudnék aludni, de mindenképpen előbb akartam felkelni, mint Layla. A tegnap éjszaka után kávéra és egy kis magányra van szükségem a tornácon.

Felteszem a kávét, és kinyitom a hűtőt, hogy kivegyem a tejszínt, de a mozdulat félbemarad, amikor meglátok valamit a szemem sarkából.

A laptopom ott van a konyhaasztalon.

Csak bámulom, még megmozdulni is félek. Csak álmodtam a tegnap éjszakát?

Utálom, hogy azonnal kételkedni kezdek magamban. Soha nem szoktam összekeverni az álmot a valósággal, de most úgy érzem, talán mégis ez történt, mert tudom, hogy tegnap este a laptopom a társalgó padlóján volt. Én hajítottam oda, miután rácsapódott a kezemre.

Talán Layla kelt fel, miután én elaludtam. Bár nem tudom, miért használná az én laptopomat, amikor van sajátja.

Az asztalhoz ülök, és lassan felnyitom. A touchpaddel felébresztem a rendszert. Meg akarom nézni a böngészési előzményeket, hogy kiderítsem, mit gondolhatott Layla, mit csináltam.

Amikor a gép elindul, rögtön felugrik az a Word- dokumentum, amibe tegnap a dalszöveget írtam. Határozottan emlékszem, hogy letettem a tálcára, mielőtt megnyitottam a böngészőt, vagyis Layla tényleg használta a gépemet, miután én elaludtam.

Kellemetlen érzés költözik a gyomromba, amikor rájövök, hogy elolvasta azt a pár sort. Vajon feltételezte, hogy róla szólnak?

Már éppen letenném a dokumentumot a tálcára, amikor észreveszem a bal sarokban, hogy kétoldalas a szöveg.

De én csak négy mondatot írtam.

Nem írtam semmi mást, amihez beszúrtam volna új oldalt.

Legörgetek, amíg oda nem érek a második oldalon valamihez, amit biztos, hogy nem én írtam. Csak három szó, de ez is elég ahhoz, hogy megfagyjon a vér az ereimben.

Sajnálom, hogy megijesztettelek.

Vagy hússzor olvasom újra és újra a dokumentumomba gépelt szavakat, amíg Layla le nem jön a földszintre. Amint belép a konyhába, nekiszegezem a kérdést:

- Használtad a laptopomat tegnap éjjel?

Furcsán néz rám, mintha hülye kérdés lenne.

- Nem.

Egyenesen a kávéfőzőhöz indul. Háttal áll nekem, és nem vagyok benne biztos, hogy hihetek neki.

Nem szeret itt lenni? Rám akar ijeszteni, hogy elmenjünk?

Valószínűleg látta a böngészési előzményeket, és aggódik, hogy meg akarom venni a házat. Talán ő egyáltalán nem akarja. De akkor miért fektetett ennyi energiát a laptopom áthelyezésébe, hogy aztán elhitesse velem, hogy nem ő gépelte be azt a három szót? Miért nem mondja meg csak simán, hogy nem akar itt élni?

Valaki szórakozik velem, és mivel rajtam kívül csak Layla van a házban, ő az egyetlen gyanúsítottam. A gond csak az, hogy még túl sebezhetőnek érzem ahhoz, hogy kérdőre vonjam. Attól félek, ha hazugsággal vádolom, úgy fogja érezni, rátámadok, és csak felmegy az emeletre, bedob egy újabb tablettát, és kikapcsol mindent.

Még egyszer elolvasom a szavakat, mielőtt bezárnám a dokumentumot, de nem hozom szóba a dolgot Laylának. Vagy már tud róla, és tényleg ő írta, vagy kiakad, ha elmondom, hogy valaki megmozdította a gépemet, amíg mi aludtunk.

Egyik változat sem hangzik valami jól.

- Ma kell posztolnod valamit - jelenti be. A kávéfőzőnél áll, édesítőt kever a kávéjába. - Esetleg egy félmeztelen szelfit a medence mellől - kacsint rám.

Kurvára nem tudok most a hülye profilokra gondolni. Lehet, hogy aki itt áll velem szemben, manipulálni próbál, vagy egy olyan házban vagyok, ahol valaki - vagy valami - szórakozik velem.

Akárhogy is, szükségünk lesz a biztonsági kamerákra.

Rákeresek, hol vehetnék ilyet, de a legközelebbi Best Buy órákra van a háztól. A legközelebbi Walmart is hatvanhárom mérföld. Basszus, tényleg a kibaszott semmi közepén vagyunk. Online is megrendelhetném, de beletelne pár napba, míg kiszállítják.

- Nincs kedved bejönni velem a városba? - kérdezem Laylától. - Vennem kellene pár dolgot.

Elhúzza a száját.

- A városba? Leeds! Itt nincs város, ahova bemehetnénk.

Lecsukom a laptopot.

- Csak egy óra. Elviszlek ebédelni!

Layla elgondolkodva néz rám a kávéja felett. Most, hogy belegondolok, lehet, hogy kérdezősködni kezd, ha azt látja, hogy kamerákat veszek egy házba, ahol tudomása szerint csak két hetet töltünk el.

- Vagy mehetek egyedül is - ajánlom. - Nem gond, ha szeretnél kicsit egyedül lenni.

Ezen elgondolkodik, aztán félénk mosollyal válaszol:

- Nem baj, ha nem megyek? Nem aludtam jól tegnap éjszaka. Lehet, hogy ledőlök még pár órára.

- Persze, kicsim! Abszolút nem baj. - Megcsókolom a homlokát, mielőtt kimennék a konyhából. - Ebéd utánra itt vagyok. írj, ha kellene valami!

A VALLOMÁS

○

Az asztalon könyöklők. Egyre kevésbé zavar a beszéd. Talán mert a legnehezebb részen már túljutottunk.

- Miért vásárolt biztonsági kamerákat? - kérdezi a férfi. - Miért nem mentek csak el innen?

Az egyik repedt körmömet piszkálva válaszolok:

- Fogalmam sincs. Talán mert hosszú idő óta ez volt az első olyan történés az életemben, amit... éreztem.

- Ezt hogy érti?

- Akkor már jó ideje érzéketlenné váltam. A házban történő dolgok viszont nemcsak megmagyarázhatatlanok voltak, hanem izgalmasak is. Nem mentem el, mert valami kifacsart módon... azt hiszem, élveztem.

- Vagyis unalomból maradt?

Ezen elgondolkodom egy kicsit.

- Nem, nem kifejezetten unalomból. Ott volt Layla. És az is biztos, hogy nem féltem attól, ami történt. Nehéz félni valamitől, amiben nem hisz az ember. Arra gondoltam, hogy a kamerák segítenek majd megmagyarázni, bármi is történt.

- És most? Most fenyegetve érzi magát?

Visszagondolok mindarra, ami azóta történt, hogy itt vagyunk. Voltak pillanatok, amikor el akartam menni... menekülni akartam az egésztől. Történtek kifejezetten rémisztő dolgok. Ennek ellenére határozott a válaszom:

- Nem. Nem érzem magam fenyegetve. Csak együttérzést érzek.

- Az emberek többsége nem így reagálna az ilyen helyzetekre.

- Tudom. Ezért is vettem fel magával a kapcsolatot. Nem azért, mert fenyegetve érzem magam, hanem mert válaszokat akarok kapni.

- És a kamerák segítettek?

- Az elején nem. De aztán... Igen.

KILENCEDIK FEJEZET

○

Az egyik biztonsági kamerát a konyhába tettem, a másikat a könyvespolcra a társalgóba. A kamerák össze vannak kötve egy telefonos applikációval, úgyhogy ha bármi mozgást érzékelnek, arról kapok értesítést.

Ezt két napja intéztem el, és eddig csak akkor jelzett a rendszer, ha én vagy Layla a kamerák látóterébe léptünk.

Azért jöttem ide, hogy Laylára koncentráljak, és mégis, enyhén szólva elterelődött a figyelmem. Folyton hátrapillantok a vállam felett, mintha arra számítanék, hogy mindjárt történni fog valami. Már odáig fajult a helyzet, hogy úgy teszek, mintha dolgoznék éjszaka, pedig valójában mást se csinálok, csak ülök a társalgóban, és természetfölötti cuccokról olvasok a neten. Tegnap este olyan sokáig fenn maradtam, hogy végül elaludtam a kanapén.

Az előbb riadtam fel, és még sötét van odakint. Olyan hajnali ötre tippelnék. Még mindig a kanapén fekszem, és mióta kinyitottam a szememet, meg sem moccantam.

Próbálok visszaemlékezni, hogy milyen pozícióban aludtam el, mi volt a kezemben, és emlékszem, hogy nem voltam betakarózva. Nem rémlik a pléd, amit szorongatok. Emlékszem, hogy a kanapé támláján volt, de nem emlékszem, hogy betakaróztam volna vele.

Amikor tegnap éjjel elaludtam a kanapén, ez a pléd összehajtva hevert a támlán.

Tudom, hogy jó eséllyel Layla jött le és takart be, mégis végiggondolom magamban, hogy mit csináltam, mielőtt megnyitnám az applikációt.

Layla nem tud a kamerákról. Nem mintha titkolni akarnám előtte, de akkor szereltem fel őket, amikor aludt. Gondoltam, ha meglátja az egyiket, és megemlíti, akkor megmondom neki, hogy már itt voltak, amikor megérkeztünk, nehogy aggódni kezdjen.

Mégis, azzal, hogy megnézem a felvételeket, megsértem a magánéletét. Nem akarom elmondani neki, hogy hozzáférek a felvételekhez, mert nem akarom feleslegesen felzaklatni. És azt sem akarom, hogy úgy érezze, mintha kémkednék utána.

Bár bizonyos szempontból pontosan azt teszem. Azért szereltem fel a kamerákat, hogy rajtakapjam. Mert ki mást kaphatnék rajta bármin is? Egy szellemet, amiben nem is hiszek? Vagy valami betolakodót, aki képes átjutni a bereteszelt ajtón?

Először mozdulok meg, mióta percekkel ezelőtt kinyitottam a szememet. Lassan felülök a kanapén, és a mobilomért nyúlok. Megnyitom az applikációt, és az ujjam remeg, amikor visszatekerek a videóban addig, hogy elaludtam. Miért remeg a kezem, ha egyszer azt hiszem, hogy csak Layla volt?

Hajnali kettő körül aludtam el, úgyhogy nagyjából addig megyek vissza. A kanapén ülök, félig betakarva a pléddel, és feszült figyelemmel nézem a felvételt, pár percenként beletekerve.

Három óra húsz percnél árnyék jelenik meg a társalgó ajtajában.

Layla nem látszik a képen, de felismerem az árnyékát.

Pár másodperccel később lassan belép a társalgóba. Lenéz alvó alakomra, aztán betakar a pléddel.

Layla volt.

Tök hülye vagyok. Teljesen bekattantam. Gyakorlatilag rávettem magam, hogy azt higgyem, a történteknek nincs magyarázata.

Már megállítanám a videót, de az ujjam végül nem érinti meg a képernyőt, mert megragadja a figyelmemet valami, amit Layla csinál.

Miután betakart, a tekintete a társalgóban elhelyezett biztonsági kamerára siklott.

A torkomban gombóccal nézem tovább a videót. Layla jó tizenöt másodpercig csak bámulja a kamerát, mielőtt közelebb lépne. Kíváncsi arckifejezéssel vág át a szobán, és egyenesen a kamera előtt áll meg. Nem emeli fel, igazából hozzá sem ér, csak bámul bele, mintha azt akarná, hogy lássam.

Egy másodperccel később sarkon fordul, és kisétál a szobából, én pedig ott maradok fekve a kanapén.

Olyan bizarr ez az egész jelenet Laylával meg a kamerával, hogy visszatekerem, és még egyszer megnézem, csak ezúttal a Layla távozását követő részt is bekapcsolva hagyom. Néhányszor megfordulok a kanapén, de ezeken a mozdulatokon kívül semmi sem történik a szobában.

Aztán mégis.

Körülbelül 4:29 lehet, amikor a kamera képe váratlanul elfordul, és a videó feketére vált.

Megállítom a biztonsági kamerát, és felnézek a polcra helyezett kamerára. Most be van fordítva a fal felé.

Rögtön felállók, és a kamera felé indulok. Megigazítom, hogy megint a társalgót vegye.

Lehetetlen, hogy a kamera magától fordult meg.

Legalább tizenötször nézem meg a videót, hogy megpróbáljak rájönni, hogyan fordulhatott meg a kamera magától, de nem találok rá magyarázatot. És ezen a ponton csak én voltam a társalgóban.

Csak rovom a köröket a szobában.

Ezt nem tudom megmagyarázni.

Ezt senki nem tudja megmagyarázni.

Ha megmutatnám bárkinek, azonnal rám fognák, hogy babráltam a videóval.

Lehet, hogy tényleg babrált valaki a videóval? Lehetséges lenne? Vagy talán a kamerát úgy tervezték, hogy magától forogjon?

Megint a kamerához megyek, felveszem, másodszor is alaposan megvizsgálom, mintha találhatnék valamit rajta, ami megmagyarázza, hogyan tudott magától mozogni.

Mi van, ha az applikációs cégnél van egy hacker? Ezt abszolút el tudom képzelni. Valami faszi üldögél a számítógépénél, állítgatja a kameraszöget meg a pozíciót, hogy megijessze az embereket.

Ez elég hihető magyarázat, de tíz perccel később mégis a konyhaasztalnál ülök, és kutakodom a laptopomon szellemek és kísértetjárta házak után.

Belépek egy paranormális chatszobába álnévvel. Addig olvasom a posztokat a fórumon, míg a nap teljesen fel nem kel.

Az olvasott sztoriktól felszalad a szemöldököm. Emberek állítják, hogy különös árnyékot láttak, furcsa hangot hallottak, vagy villogott valami lámpa a közelükben. Csupa olyasmi, amit simán meg lehet magyarázni.

De ezt a szart nem lehet megmagyarázni!

Hogyan tud magától mozogni egy kamera? Hogy kapcsol ki magától egy gáztűzhely rózsája? Hogyan mozdul el egy konyharuha a tűzhelyről a mosogatóba? Hogyan ír be magától üzeneteket egy laptop, és hogyan megy át egyik szobából a másikba?

Érzem, ahogy lassan elkopik a bizonyosság bennem, és megírom a saját posztomat a fórumra. Azt a címet adom neki, hogy „Szkeptikus”.

Aztán leírom:

Nem hiszek a szellemekben, egy kicsit sem. De olyan dolgok történtek, amiket még az én szkeptikus énem se tud megmagyarázni. Konyhai gépek kapcsolnak ki maguktól. Tárgyak mozognak maguktól. A laptopom a kezemre csapódott. Először arra gondoltam, hogy a barátnőm próbál ugratni, de az időpontok nem stimmelnek, és mindig máshol volt a házban, nem ott, ahol a dolog történik. Nem tudom biztosan, milyen válaszra számítok tőletek. Azt hiszem, azt akarom, hogy egy másik szkeptikus magyarázattal szolgáljon. De hány dolognak kell történnie, míg már tényleg nem marad magyarázat?

Amikor lenyomom a közzététel gombot, totál idiótának érzem magam. Lecsukom a laptopomat, és csak bámulok rá.

Kezd elmenni az eszem.

Nem azért, mert különös dolgok történnek, hanem mert megengedtem magamnak, hogy elhiggyem, nincs rájuk magyarázat. Mindenre van magyarázat, csak rá kell jönni.

- Korán keltél.

Összerezzenek Layla hangjára. Nem is hallottam, amikor lejött a lépcsőn. Mielőtt a kávéfőzőhöz lépne, megáll mellettem, és megcsókol. Főztem friss kávét, de két órája, akkor, amikor ebbe az idiótaságba kezdtem, hogy az egész reggelt online kísértettörténetek olvasgatásával töltsem.

De már nem vagyok az az idióta. Az elmúlt két percben felnőttem, észhez tértem.

- Mi a terved mára? - kérdezi Layla. A kávé kortyolgatása közben a mobilját nézi.

- Nem tudom. Arra gondoltam, dolgozom egy kicsit a számokon. Neked?

Megvonja a vállát.

- Arra gondoltam, medencés napot tartok. - Leteszi a telefonját és a kávét a pultra, aztán odasétál hozzám. Becsúszik az asztal és közém, én pedig hátrébb húzódom a székkel, hogy az ölembe tudjon ülni. Szűk póló van rajta, ami a hasát is alig takarja, és rózsaszín bugyi.

Amikor Laylán ilyen sokat mutató ruha van, mindig ez az első, amit észreveszek, és ha észreveszem, az rendszerint azzal végződik, hogy már azt a keveset se hordja sokáig, mert meztelenül folytatjuk az ágyban, a zuhany alatt vagy a kanapén.

De most... nem vettem észre, amíg nem ült az ölembe.

A kezemet a fenekére csúsztatom, és a nyakába temetem az arcomat. Újabb bizonyíték rá, hogy amióta idejöttünk, valahogy nem tudok arra összpontosítani, amire kellene.

- Nem azt mondtad, hogy fűtött a medence?

- De igen.

- Szünetet kellene tartanod, te is medencézhetnél velem - javasolja.

A medencézés jól hangzik, ahogy az is, hogy végre a házon kívül legyünk. Ha együtt leszünk a vízben Laylával, az talán felidézi az első alkalmat, amikor együtt voltunk a medencében, ez pedig kifejezetten jól hangzik.

Mosolyogva végigsimítok a hátán:

- Fürdőruhás medencézésre vagy meztelen medencézésre gondoltál?

- Milyen buta kérdés - mosolyog rám. Hosszú idő óta ez az első őszinte mosoly az arcán. Annyira örülök neki, hogy rögtön meg is csókolom ezt a mosolyt.

Mégis, közben nem tudok nem arra gondolni, hogy egy kicsit félrevezető is ez a mosoly. Miért nem kérdezett még a kameráról?

Talán azt feltételezte, hogy a ház tulajdonosa szerelte fel.

Nem fogom megingatni ebben a hitében.

○

Layla talált egy jó nagy matracot, aminek pohártartója és Bluetooth- hangszórója van, úgyhogy ketten fekszünk rajta a medence közepén. Layla a hasán fekve próbál bámulni, bár még húsz fok sincs. Az is lehet, hogy elaludt. Én a hátamon fekszem, és szégyenkezve, titokban a paranormális fórumon chatelek.

Késő délután van, és bár eldöntöttem, hogy többé nem vagyok ugyanaz az ember, aki reggel voltam, amikor hülye módon posztoltam a fórumra, mégsem győzöm elég gyorsan olvasni a kommenteket.

Mióta laktok a házban?

Haver, húzzatok el onnan!

Történt gyilkosság a házban?

Több kérdésre is válaszolok egy poszttal.

Nem lakunk a házban. Eladó, de mi csak rövid időre béreljük. Arra gondoltam, hogy megvenném, de most már nem vagyok biztos benne. És nem ismerem a ház történetét. Hogyan nézhetnék utána?

Éppen rányomok a közzététel gombra, amikor Layla felnyög.

- Két órája nyomkodod a telefonodat - jegyzi meg. Kiveszi a mobilt a kezemből, én megpróbálom visszavenni, mert még mindig meg van nyitva a paranormális fórum, de Layla rá se pillant a képernyőre. Csak kinyújtja a karját, és leteszi a mobilt a medence melletti betonra, hogy ne férjek hozzá.

Szarul érzem magam. Igaza van. Egy percre sem tettem le ma a telefont.

Layla a hátára fordul, a mozdulattól fel- le ringatózik a matrac. A szeme be van csukva, ellazultnak tűnik, karját lustán a feje fölött nyugtatja. Csak bámulok rá, a szemem végigsiklik a teste teljes hosszán. Őrülten szexisen néz ki.

- Szexekéi valaha matracon egy medencében? - kérdezem.

Nem nyitja ki a szemét, csak elvigyorodik, és megrázza a fejét.

- Nem, de készen állok a kihívásra.

○

Nem ettünk, csak alkoholt ittunk, ami ahhoz vezetett, hogy nem sikerült dugnunk a matracon. Háromszor estünk le róla, de nem adtuk fel, egyszerűen átköltöztünk az egyik napozóágyra befejezni az aktust.

Ahogy a nap egyre lejjebb ereszkedett, a szél is felerősödött, és bármennyire meleg is volt a víz, már túlzottan lehűlt a levegő, hogy kint maradjunk.

Már jó pár órája bejöttünk, és az ágyon lazítunk. Layla filmeket néz, én meg a laptopomon próbálom a fórumot olvasgatni, de elég nehéz megakadályozni, hogy meglássa a képernyőt, mert folyton mozgolódik.

Végül úgy döntök, leköltözöm a keresgéléssel a földszintre. Az ágy mellé nyúlok, és leoltom a lámpámat.

- Te is lefekszel aludni? - kérdezi Layla, de a hangját elnyomja a párna, amit magához ölel.

- Dolgozom egy kicsit az egyik számon. - Odahajolok hozzá, és megcsókolom. - írj, ha túl hangos a zongora!

Csukott szemmel bólint.

- Kikapcsolnád a tévét?

Teljesítem a kérését, aztán lemegyek a földszintre.

Kellemes nap volt. Layla nyugodtnak tűnt. Elégedettnek. Nem sokkal a szex után volt egy pillanat, amikor már majdnem elmondtam neki, hogy gondolkodom a ház megvételén. A nyakát csókolgattam, és arra gondoltam, milyen szép volt ez a nap. Hogy milyen szép lehetne minden napunk a jövőben. Ki akartam kérni a véleményét a ház megvásárlásáról, de képtelen voltam kipréselni magamból a szavakat.

Házat venni komoly elköteleződés.

Házat venni egy lánnyal, akit kevesebb mint egy éve ismerek, még nagyobb elköteleződés.

Basszus, a mai nap majdnem tökéletes volt. De még mindig lebeg köztünk valami bizonytalanság, nemcsak a házban történt különös dolgok miatt, hanem azért is, mert nem tudom, Layla akar- e ilyen komoly döntést hozni.

Úgyhogy végül arra jutottam, nem mondok semmit. Legalábbis egyelőre.

A társalgóban a zongorához ülök, de nem igazán van hangulatom ma este a számokon dolgozni. A laptopomat a zongora tetejére teszem. Az eredeti tervem, hogy megnézem az e- mailjeimet, végül mégsem ezt teszem, hanem rögtön visszatérek a poszthoz, amit reggel tettem ki a fórumra, és elolvasom a beérkezett válaszokat.

Miért eladó a ház? Meg kellene kérdezned a régi tulajdonost, hogy miért mentek el.

A komment felébreszti a kíváncsiságomat. Amikor először jártunk itt, még nem árulták a helyet. Emlékszem is, hogy Layla mondott valamit arról, hogy Aspennek egy évre előre le kellett foglalnia a helyet, hogy itt tarthassák az esküvőt. Ha ennyire előre le voltak foglalva, biztos nem ment rosszul az üzlet. Akkor meg miért zártak be és kezdték árulni ilyen hirtelen?

Tovább görgetem a kommenteket, míg meg nem akad a szemem egy olyanon, amit egy Uncover Inc nevű felhasználó írt. A profiljára kattintok, és a leíráson rögtön nevetnem kell. A szellemek is csak emberek.

Azta, ezek tényleg komolyan veszik ezt a baromságot! Visszagörgetek a kommentjéhez, és azt is elolvasom.

Próbáltál már beszélni a kísérteteddel?

A kommentje alatt egész sor új komment sorakozik, de elolvasni is képtelen vagyok őket. Egyiket sem tudom komolyan venni, amikor azt állítják, hogy kísértetekkel beszélgettek.

Lecsukom a laptopomat, és némi együttérzést érzek azok iránt, akik ennyi időt töltenek ebben a chatszobában.

Még ha léteznek is kísértetek, hogy az ördögbe tudnék kommunikálni eggyel?

Bármennyire is szeretném magasabb intellektuális szintre helyezni magam a fórum többi résztvevőjénél, azért azon kapom magam, hogy körbenézek a társalgóban. Magam mögé, magam elé.

Ellenőrzőm, hogy Layla ne legyen a közelben, aztán azt suttogom: - Van itt valaki?

Nem történik semmi.

Senki sem válaszol.

Mert a kísértetek rohadtul nem léteznek, Leeds!

- Te jó ég! - morgom magam elé. Most már abszolút ugyanazon a pályán mozgok, amin a fórum kattantjai.

Felállók, és kinyújtóztatom a karomat. Körbenézek a szobában, várok még pár másodpercet, mintha tényleg arra számítanék, hogy valaki válaszol a kérdésemre.

Aztán megcsóválom a fejem. Micsoda abszurd gondolataim támadnak az elmúlt napokban! Az ajtó felé indulok, de amikor megragadom a kilincset, megállít egy váratlan hang.

Valaki leütötte az egyik billentyűt a zongorán. Olyan hangosan, hogy rögtön felismertem, melyiket. A középső C- t.

Behunyom a szemem.

Ez nem történhetett meg.

Lassan, lehunyt szemmel megfordulok. Még mindig nem tudom, mire számítok, mit fogok látni, ha felnézek. Lehet, hogy a laptopom esett rá a zongorabillentyűkre? A pulzusom az egekben, érzem, ahogy a nyakamban lüktet az ér.

Kinyitom az egyik szememet... aztán a másikat.

Nincs senki a zongoránál. Az egész szobában nincs más rajtam kívül.

Rögtön kiveszem a mobilt a zsebemből, és megnyitom a biztonsági kamerás applikációt, hogy végignézzem az elmúlt fél percről készült felvételt.

Látom, ahogy felállók a zongorától. Kinyújtózom. Le sem veszem a szememet a zongoráról a képernyőn. Abban a pillanatban, hogy a képen a kilincsért nyúlok, a középső C billentyű lenyomódik.

A billentyű egyszerűen... lenyomta magát.

Nem volt ott semmi. Az égvilágon semmi.

Tuti, hogy erre nem létezik magyarázat.

Az első gondolatom az, hogy elrohanok, de aztán a következő pillanatban már győz egy másik érzés, az a részem, amelyik ezt az egészet izgalmasnak találja.

- Csináld újra! - kérem a nagy semmitől, és közelebb lépek a zongorához.

Eltelik pár másodperc, aztán újra megszólal ugyanaz a hang.

Gyorsan lépek egyet hátra.

Úgy érzem, a lábaim mindjárt felmondják a szolgálatot.

- Basszus! - Előredőlve bámulom a zongorát. Lassan beszívom a levegőt.

Kérdezni akarok még valamit. Millió dolgot akarok kérdezni. Csak egyszerűen túl nagy a súlya ennek a pillanatnak ahhoz, hogy elfogadjam. A jelek szerint itt húzom meg a határt, mert az ajtó felé sétálok. Mit sétálok? Futok. Rohanok. A lépcső felénél megállók, és a hátamat a falnak vetem.

Visszagondolok az összes kísértettörténetre, amin valaha is röhögtem. Minden tündérmesére, amiben sosem hittem.

Lehetséges, hogy mégis tévedtem?

A kétkedés még mindig dolgozik bennem, bár lehet, hogy ez már félelem. Hogy tévedhettem egész életemben? Eddig mindig mindent meg tudtam magyarázni. Csak az utóbbi pár napban történt olyasmi az életemben, amire nem találtam magyarázatot!

Tovább futhatok előle, vagy szembenézhetek vele. Megpróbálhatom megfejteni. Megnyugtatni saját magamat.

Eszembe jut az a sok idióta, akik a horrorokban nem menekülnek, amikor azt kellene tenniük, és most először megértem őket. A vágy, hogy megcáfolj valamit, amitől félsz, erősebb, mint a rettegés attól, ami esetleg történhet.

Én pedig arról sem vagyok meggyőződve, hogy félnem kellene. Csak abban vagyok biztos, hogy utána kell járnom ennek az egésznek.

A társalgóban magamra zárom az ajtót. Tisztában vagyok vele, hogy a legtöbb épeszű ember már a bérelt kocsijában ülne, és igyekezne minél messzebb kerülni ettől a helytől. Még nem vagyok biztos benne, hogy nem fogok- e én is így tenni pár percen belül.

- Ki vagy te? - kérdezem a zongorát bámulva, bár még mindig az ajtónak támasztom a hátamat, hátha gyorsan kell távoznom.

Várom a választ, de hamar rájövök, hogy egy ilyen kérdésre nem lehet pár zongorabillentyű leütésével felelni.

Habozok, mielőtt a zongorához lépnék. Benézek mögé, alá, a fedél alá. Sehol sincsenek drótok... semmi olyasmi, ami lehetővé tenné, hogy a távolból irányítsa valaki a hangszert.

- Nyomj le egy másik billentyűt!

Ezúttal a D szólal meg szinte azonnal.

A kezemet a számra tapasztva elmormolok a tenyerembe egy „basszus”- t. Nyilván álmodom. Nincs más magyarázat.

- Nyomd le az A- t!

Felcsendül az A hangja.

Nem tudom, mi történik, de ezúttal az ösztönömre hallgatok, és teljesen elengedem a bennem élő szkeptikust.

- Lenne pár kérdésem - jelentem be. - A középső C legyen az igen, a D a nem. A- t üss le, ha nem tudod a választ.

Halkan lenyomódik a C, ami igent jelent. A következő kérdésnél kicsit remeg a hangom:

- Veszélyes vagy?

Nem tudom, miért kérdezem ezt. Egy veszélyes kísértet nyilván letagadná, hogy veszélyes.

A D billentyű szólal meg, a válasz: nem.

- Kísértet vagy?

Nem tudom.

- Halott vagy?

Nem tudom.

- Ismersz engem?

Nem.

Elkezdem róni a köröket a szobában. Mintha a levegőben járnék, mert nem érzem a lábamat. Mindenem borsódzik az izgalomtól, vagy talán a félelemtől. Ez a kettő néha nagyon egyforma érzésnek tűnik.

- Egy zongorával beszélgetek... - mormolom. - Mi a szar történik?

Biztosan álmodom. Biztosan alszom. Vagy ez, vagy valaki szórakozik velem. Lehet, hogy valami kandikamera. Basszus, talán Layla jelentkezett valami hülye műsorba, hogy még ismertebb legyek!

Lehet, hogy valaki most is marha jól szórakozik rajtam odakint. Olyasmit kellene kérdeznem, amire senki sem tudhatja a választ, csak akkor, ha itt van velem a szobában. Felnézek a biztonsági kamerára. Talán ez a magyarázat? Valaki a biztonsági cégtől azt gondolta, ez jó poén lenne? Leveszem a huzatot az egyik díszpárnáról a kanapén, és a kamerára dobom, hogy letakarjam. Aztán feltartom öt ujjamat.

- Három ujjamat tartom fel?

Nem.

- Egyet?

Nem.

- Ötöt?

Igen.

Leengedem a kezemet.

- Kezdek begolyózni? - suttogom magam elé.

Nem tudom.

- Ezt a kérdést nem neked szántam. - A kanapéra ülök, és megdörzsölöm az arcomat. - Egyedül vagy?

Igen.

Várok egy kicsit, mielőtt feltenném a következő kérdést. Próbálom feldolgozni mindazt, ami az elmúlt fél órában történt, de még mindig magyarázatokkal próbálok előállni magamnak.

Amíg csendben ülök, nem szólal meg újabb hang a zongorán. Szerintem még sosem volt ennyi adrenalin a szervezetemben. Szeretném felébreszteni Laylát és megmutatni neki, hogy mi történik, kicsit úgy reagálok az egészre, mintha csak egy kóbor kutyát találtam volna, és nem egy teljesen más... világot. Layla mondta egyszer, hogy hisz benne, hogy különböző valóságsíkok léteznek. Baszki. Lehet, hogy igaza volt.

Emiatt még jobban szeretném elmondani neki, hogy mi történik, csak attól is félek, hogy kiakad tőle. Lehet, hogy el akarna menni. Össze kellene csomagolnunk, és autóba ülnünk, és akkor sosem kapnék választ arra az ezernyi kérdésre, ami ebben a pár percben fogalmazódott meg bennem. Például hogy mi ez az izé. Ki ez az izé?

- Meg tudod mutatni magadat nekem?

Nem.

- Mert nem akarod?

Nem.

- Akkor mert nem tudod, hogyan tudnád?

Igen.

A hajamba szántok, aztán a tarkómat masszírozva odamegyek az egyik könyvespolchoz. Több bizonyítékra van szükségem, hogy ez nem valami átverés. Nem olyan könnyű egyetlen nap alatt félretenni mindazt, amiben egész életedben hittél.

- Vegyél le egy könyvet az egyik polcról! - kérem. Egy meghackelt biztonsági kamera kevés ahhoz, hogy ezt megcsinálja valaki.

Türelmesen nézem az előttem álló könyvespolcot.

Tíz másodperc telik el csendben, mozdulatlanul, aztán az a könyv,

amelyikre néztem, lassan kicsúszik a többi közül, és nagy csattanással a földre esik. Hitetlenkedve nézek rá.

Kinyitom a számat, de egy hang sem jön ki rajta.

Pár percig megint körbe- körbesétálok a teremben. Átgondolom, mi minden történt eddig, és úgy érzem, teljesen lefagytam. A döbbenettől.

- Van neved?

- Igen.

- És mi az?

Nem történik semmi. Nem szólal meg a zongora. Aztán rájövök, hogy erre a kérdésre sem lehet a billentyűkkel válaszolni. Azon töprengek, milyen módszerrel tudná kibetűzni a zongorabillentyűkkel a nevét, amikor zajt hallok. A laptopom a zongora tetején lassan felnyílik.

Felugrik a Word- dokumentumom.

Betűk jelennek meg benne.

W... i... I... I... o... ív...

Hátrálok egy lépést a laptoptól.

Most már kifejezetten kellemetlenül érzem magam.

A zongoránál még azt éreztem, hogy lehet valami aprócska esély arra, hogy észszerű magyarázatot találok erre az egészre. Egy hibás billentyű. Egy egér a húrok között. Valami.

De a könyv után ez... konkrétan beszélgetést folytatok... a semmivel. Nincs itt senki rajtam kívül, vagyis egyetlen magyarázat maradt.

Kísértetek léteznek.

És ezt itt Willow- nak hívják.

Olyan sokáig bámulom a laptopot, hogy a képernyő elsötétedik. Aztán becsukódik, teljesen magától, drótok és magyarázat nélkül. Kész őrület. Kurva jó éjszakát!

Kimegyek a szobából.

A hálószobába érve kinyitom a fiókot, amiben Layla gyógyszerei vannak. Háromféle tablettát írt fel neki az orvos, egy szorongásoldót, egy altatót és egy fájdalomcsillapítót.

Mindegyikből beveszek egyet.

A VALLOMÁS

○

- Miért sétált el, miután elmondta a nevét?

Ezen elnevetem magam.

- Miért nem sétáltam el, amikor magától kikapcsolt a tűzhely? Vagy amikor a laptop rácsapódott a kezemre? Nem tudom. Gondolom, nehezen lehetett meggyőzni. Nem olyan könnyű az embernek fél óra alatt átírnia mindazt, amiben addig hitt.

A diktafonon még megy a felvétel, amikor megkérdezi:

- Történt még valami aznap éjszaka?

Már nyitnám a számat, hogy nemet mondjak, de aztán nagy csattanást hallunk odafentről, és egy emberként nézünk fel a plafonra. Azonnal kiszaladok a konyhából, fel a lépcsőn.

Layla még mindig az ágyhoz van kötözve, de sikerült levernie az éjjeliszekrényen álló lámpát. Higgadtan néz az arcomba:

- Engedj el, különben eltörök még valamit!

Megrázom a fejemet.

- Nem tehetem.

Felemeli a lábát, és megrúgja az éjjeliszekrényt. A szekrény oldalra csúszik a padlón, aztán Laylának sikerül még egyszer belerúgnia, amitől felborul az egész.

- Segítség! - kiabálja. - SEGÍTSÉG!

Tudja, hogy van valaki odalent, de hiába tudja, hogy van a házban valaki, arról fogalma sincs, hogy az illető nem azért jött, hogy segítsen neki elszökni.

- Nem azért jött ide, hogy segítsen rajtad, Layla! - mondom. - Azért jött, hogy segítsen nekünk válaszokat találni.

- Nekem nem kellenek válaszok! El akarok menni!

Mióta ez az egész elkezdődött, láttam már feldúltnak, de nem hiszem, hogy láttam volna ennyire zaklatottnak. Egy részem legszívesebben elengedné, ha viszont megtenném, azzal csak nagyobb bajba sodornám magamat. Meg sem állna a rendőrségig. És mégis mivel védekezhetnék? Hogy egy szellem vett rá az egészre?

Ha nem is tartóztatnak le, tuti pszichiátriára küldenek.

A tenyerembe fogom Layla arcát. Erősen fogom, mert nem hajlandó nyugton maradni, nekem viszont fontos, hogy a szemembe nézzen.

- Layla! Layla, figyelj rám!

Könnyek csorognak az arcán. Zihálva szedi a levegőt, minden lélegzet megremeg a mellkasában. A szeme fehérje bevörösödött a sok sírástól.

- Layla, te is tudod, hogy nem tudom irányítani. Tudod. Láttad a videót. - Letörlöm az arcáról a könnycseppeket, de rögtön újabbak gördülnek le rajta. - Még ha el is engednélek most, nem tudnál elmenni.

- Ha nem mehetek el, akkor meg miért kell megkötöznöd? - A hangjában is érezni a könnyeket, mintha mélyen a gyomrából törne fel minden szó. - Oldozz el, és hadd menjek le veled! Akár odakötözhetsz egy székhez is, nem érdekel, csak nem akarok tovább itt fent maradni egyedül.

Szeretném megtenni, de nem lehet. Nem akarom, hogy mindent halljon, amit készülök beismerni a férfinek odalent. Tudom, hogy fél, de itt fent biztonságban van, még ha nem is érzi úgy.

- Jól van, leviszlek magammal. - A szemében felcsillan a remény, de hamar ki is huny, amikor folytatom: - Hamarosan. Még húsz percre van szükségem, aztán visszajövök érted. - Puszit nyomok a homlokára. - Húsz perc. ígérem!

Az éjjeliszekrényt visszateszem az ágy mellé, rá a törött lámpát, aztán visszatérek a konyhába. A lábam mintha nehezebb lenne lefelé a lépcsőn. Minél tovább tartom Laylát akarata ellenére megkötözve, annál erősebb a bűntudatom, és annál nehezebb lesz elérni, hogy megbocsásson nekem.

Megéri egyáltalán ez az egész? Megéri kitenni Laylát mindennek csak azért, hogy én és Willow válaszokat kapjunk?

- Jól van a lány? - kérdezi a férfi, amikor ismét megjelenek a konyhában.

- Nem, nincsen jól. Egy ágyhoz kötöztem. - Lerogyok a székbe, és az arcomat a tenyerembe temetem. - Csak essünk túl ezen, hogy aztán kitaláljam, mihez kezdjek vele!

- Layla tudja, hogy miért vagyok itt?

- Nem.

- Tud bármiről is?

- Egy keveset, de azt hiszi, hogy annak is a fejsérüléséhez van köze. Meg az emlékezetkiesésekhez. Azt nem tudja, hogy az egésznek semmi köze hozzá.

- És mit gondol, maga miért tartja bezárva ebben a házban?

- Azt gondolja, szörnyeteg vagyok.

- Akkor miért nem hagyja, hogy elmenjen?

Olyan egyszerű kérdés, mégis csak egy rakás bonyolult válaszom van rá.

- Mert talán igaza van, és tényleg szörnyeteg vagyok.

A férfi szinte együttérzőn bólint. Nem tudom, hogyan tud ítélkezés nélkül rám nézni, de most pontosan így néz rám. Mintha nem először látna ilyet.

- A zongorás eset után beszélt még aznap éjszaka Willow- val?

Megrázom a fejemet.

- Nem. Elaludtam. Tizenkét órát aludtam a tabletták miatt. Amikor felébredtem, Layla úgy döntött, hogy a leégés ellenére megint medencézni akar. A napellenző alatt olvasott az árnyékban. Azért tartottam vele, mert nem akartam bent lenni a házban. Furán éreztem magam azok után, ami előző este történt. De amíg kint voltunk, végig a telefonomat néztem. Folyton a kamerák felvételeit nyitottam meg, vártam, hogy történjen valami, és beszéltem a fórumos arcokkal.

- Beszélt aznap Willow- val?

- Chad és Aspen délután öt körül futottak be, úgyhogy meg se próbáltam kapcsolatba lépni vele. Próbáltam elfelejteni a történteket, de Willow lehetetlenné tette.

- Hogyan?

- Beugrott vacsorára.

TIZEDIK FEJEZET

○

- Van valami tervetek az évfordulóra? - kérdezem. Igyekszem életben tartani a beszélgetést, úgy tenni, mintha fejben is itt lennék a vacsorán. Pedig az eszem teljesen máshol jár.

- Csak a babagyártást gyakoroljuk - vigyorog Chad Aspenre.

- Nem is. Szedem a fogamzásgátlót - tiltakozik Aspen.

- Ezért mondtam, hogy gyakoroljuk - vágja rá Chad, és rám néz. - Elnéztünk Hutchinsonba az ideúton. Voltál már a Sóbánya Múzeumban?

Nagyot húzok a sörömből, aztán válaszolok:

- Nem.

- Szexeltünk a bányában - jelenti be Chad, és újabb vigyort küld Aspen felé.

Laylára nézek, aki láthatóan kellemetlenül érzi magát.

Aspen felhördül:

- Kérlek, ne beszélj a szexuális életünkről!

- Igen - helyesel Layla. - Kérlek, ne!

A legszívesebben én is könyörögnék neki, hogy hagyja abba, de őszintén, szinte itt sem vagyok. Chad egész elviselhető volt, amikor pár órája megérkeztek, de az nyolc sörrel ezelőtt volt.

- Alig várom, hogy vége legyen a mézesheteknek - mormolja Aspen. - Kimerítesz.

Chad felnevet, megfogja Aspen kezét, és megcsókolja. Aspen láthatóan majd’ elolvad a gesztustól.

Layla villával a kezében továbbra is a szemét forgatja Chadre.

- És milyen eddig a nyaralás? - kérdezi Aspen. - Olyan furcsa üresen látni ezt a helyet.

- Eddig jó - válaszol Layla, aki láthatóan örül a témaváltásnak. - Nekem az tetszik a legjobban, hogy csak a mienk a medence. Bár ha nem maradok a házban, esélyes, hogy tiszta hólyag lesz a bőröm.

- Kész őrület, hogy eladó - jegyzi meg Aspen. - Milyen menő lehet már egy ilyen kis szállót vezetni?

- Nekem elég sok melónak tűnik - feleli Layla.

Ez a válasz kicsit lehangol, azon tűnődöm, tényleg így érez- e. Vág egy picike falatot a pizzájából - házi pizza, Aspen készítette. Régebben Layla is csinált, de a műtétje óta nem sütött semmit. A pizza tésztája vastag, a feltét vagy két centi magas, úgyhogy nem könnyű kézzel enni. Chad az egyetlen az asztalnál, aki nem használ hozzá villát.

- Én nem bírnék itt lakni - szól közbe Chad. - Tudjátok, milyen messze van a legközelebbi italbolt? Messze. És... elfogyott a sör.

Aspen fogja az asztal közepén álló borosüveget, és Chad felé csúsztatja.

- Ebből még maradt egy kevés - mondja.

- Jó lenne, ha nem innád meg az összes boromat - veti ellen Layla. - A mosogató felett van az italos szekrény.

Chad erre rögtön felélénkül. Én sajnálom, hogy Layla szólt az italos szekrényről. Chad már három sörrel ezelőtt elérte a maximumát, mégis megindul a pia felé.

Aspen önt még magának bort.

Én Laylát bámulom, mert váratlanul megdermed a székében. Megtörténik néha a szorongás miatt.

Továbbra is rá koncentrálok, figyelem minden mozdulatát. Reménykedem, hogy nem egy újabb pánikroham fenyeget, de van valami aggasztó a testtartásában.

Leteszi a villáját, a kezébe veszi a pizzaszeletet, és hatalmasat harap belőle. Aztán még egyet. A jobb kezébe fogja a pizzát, a ballal meg felemeli a borospoharát, és kortyol egyet.

- Annyira finom! - jelenti be szinte már nyögve a gyönyörűségtől, mintha napok óta nem evett volna. Ez mindenkinek felkelti a figyelmét. Pillanatok alatt betolja a maradék pizzát is a szájába.

Aspen úgy néz Laylára, ahogy korábban Chadre: árnyalatnyi undorral. Layla feláll, és újabb szelet pizzát vesz el.

Amikor visszaül, ismét teletömi a száját. Megint úgy eszik, mintha az élete múlna rajta. Aspen továbbra is elborzadva bámulja, ahogy eltűnik a szelet fele a szájában.

- Pfuj - jegyzi meg Aspen. - Használd a villát!

Layla megáll, és Aspenre néz, aztán rám. A tekintete hirtelen bocsánatkérőnek tűnik. Mintha zavarban lenne. Még egy nagy, gyors harapás, aztán egyben ledönti az egész pohár borát.

Miután leteszi a poharat, mintha habozna, aztán a kezét a homlokára szorítja, felnyög, és szorosra zárja a szemét.

- Istenem! Fáj a fejem.

A homlokát masszírozza egy darabig, aztán leengedi a kezét, kinyitja a szemét, és... felsikít.

A váratlan hangra mindenki összerezzen, és a sikítás miatt Aspen is felkiált:

- Mi történt? - kérdezi, gyorsan eltolva magát az asztaltól. - Pókot láttál? - Felmászik a székére. - Hol van?

Layla csak a fejét rázza, nem szólal meg. Az üres tányérját bámulja, aztán feláll, és lassan elhátrál az asztaltól, az arcára vegytiszta rémület ül ki.

- Hozz neki egy kis vizet! - utasítom Aspent, aztán felállók, és Laylához lépek, aki egész testében reszketve hátrál egészen a falig. Nagyon lassan beszívja és kifújja a levegőt, és még mindig nem bírja elszakítani a tekintetét az asztaltól.

Gyengéden megérintem az arcát, és megvárom, hogy a szemembe nézzen.

- Layla, jól vagy?

Bólint, de a keze remeg, amikor elveszi Aspentől a vizet, amit hozott neki. Felhajtja az egészet, aztán majdnem kiejti a kezéből a poharat, amikor visszaadja.

- Nem érzem jól magam - mormolja végül, és sarkon fordul, hogy kimenjen a konyhából.

Követem fel a lépcsőn. A szobába érve meg sem áll a fiókig, és előszedi a gyógyszereit. A keze bizonytalan, és amikor sikerül kinyitnia a fiolát, néhány tabletta kipotyog belőle.

Lehajolok, hogy felszedjem őket, aztán elveszem tőle az üveget, és visszateszem a szökevény tablettákat. Míg én visszacsukom a fiókot, ő bemászik az ágyba.

Magzatpózban gömbölyödik össze a matrac közepén. Leülök mellé, betakarom, és vigasztalón simogatom a haját.

- Mi történt odalent?

Megrázza a fejét, mintha nem akarná meghallani a kérdést.

- Semmi. Csak nem érzem jól magam.

- Úgy érzed, túl gyorsan ettél? - próbálkozom.

A hátára fordul, és egészen az álláig húzza a takarót.

- Én nem ettem - mondja, és a hangjának furcsa éle van, harag és zavarodottság cseng belőle. Szeretném megkérdezni, hogy érti ezt, de egy részem már tudja a választ.

Időnként kikapcsol. Lehet, hogy ezek valamiféle néma rohamok? Volt egyszer olyanja, még a kórházban. De csak akkor egyszer, szóval úgy döntöttek, nem kell rá gyógyszert kapnia. Holnap fel kellene hívnom a neurológusát.

Leoltom az ágy melletti lámpát, és megcsókolom Laylát.

- Nemsokára rád nézek.

Bólint, aztán a fejére húzza a takarót.

Sokat alszik mostanában, a szokásosnál többet. A kihagyásokkal és a különös viselkedésével... szerintem tényleg meg kéne néznie egy neurológusnak.

Közben attól is tartok, hogy az egésznek semmi köze a fejsérüléséhez.

Pár percig még ülök mellette, mert nem nagyon akaródzik lemennem. Egy részem nem akarja itt hagyni egyedül, de muszáj rendet raknom a konyhában.

Ahogy lefelé lépkedek a lépcsőn, szinte érzem, hogy kattognak a fogaskerekek az agyamban.

Aspen már a mosogatógépbe pakol, amikor csatlakozom hozzájuk. Chad az asztalra borulva ül, a kezében valami pia. Még nem dőlt ki teljesen, mert hallom, hogy érthetetlenül motyog valamit.

- Jól van? - kérdezi Aspen.

Nem próbálom fedezni Laylát, mert én is össze vagyok zavarodva, és tele vagyok kérdésekkel.

- Nem tudom. Azt mondja, fáj a feje.

- Biztos egész életében migrénes lesz - véli Aspen. - Sajnos ez is a fejlövés mellékhatása.

Aspen már csak tudja, végtére is ápolónő. Biztos látott sokkal keményebb lábadozást is, mint amin Layla megy éppen keresztül.

Aspen az utolsó tányért is beteszi a mosogatóba.

- Fel kell vinnem Chadet az emeletre. Segítenél?

Addig rázom Chadet, amíg ki nem nyitja a szemét, aztán a karjánál fogva felhúzom.

- Menjünk lefeküdni, haver!

Felnyög.

- Nem akarok veled lefeküdni, Leeds! - próbál eltolni magától, de a vállára teszem a karomat.

- A feleséged ágyába viszlek.

Ezt hallva leáll a taszigálással. Felemeli a fejét, és körbenéz a szobában, míg a tekintetével meg nem találja Aspent, aki a másik oldalánál áll.

- Túl részeg vagyok a dugáshoz?

Aspen bólint.

- Igen, édes! Határozottan túl részeg. Talán majd holnap.

Chad csüggedten lehajtja a fejét, mintha csalódott volna magában, de még így is sikerül felhúznunk a székből és felállítani. A szobáig végig kesereg. Miután sikerült végre ágyba dugnunk, Aspen az ajtóig kísér.

- Valószínűleg már úton leszünk, mire felébredtek. Ha nem találkoznék Laylával, mondd meg, hogy jól éreztük magunkat.

- Hát, annyira nem volt jó buli - nevetek.

Aspen vállat von:

- Ja, csak próbáltam jó fej lenni. Talán beugorhatunk még egyszer, mielőtt hazamentek. Nincs olyan messze Wichitától.

Jó éjszakát kívánok neki, kimegyek a szobából, aztán megnézem Laylát. Nem tudom, hogy elaludt- e, de a takaró még mindig a fején van. Kimegyek, csak az ajtót hagyom nyitva, hogy halljam, ha esetleg hívna. Lemegyek a társalgóba, előveszem a telefonomat, és leülök a kanapéra.

Háromszor néztem meg a vacsoráról készült felvételt a biztonsági rendszer applikációjában. Minden egyes alkalommal újabb apróságot veszek észre, amitől az egész csak egyre furcsábbnak tűnik. Megváltozott Layla testtartása. Részt vett a beszélgetésben, majd egyszer csak mindenkit levegőnek nézett maga körül. Aztán ahogy a fejét tartotta, mielőtt felsikított volna... Az egész nagyon különös.

De ha úgy vesszük, mi is most a normális?

Lehet emlékezetkihagyás, lehet néma roham. De az a két perc annyira nem volt jellemző rá, arra, ahogy az utóbbi időben viselkedett. Mint amikor kiakadt, miután megette a tésztát.

Nem tudom kiverni a fejemből azt a három szót, amit akkor mondott, amikor betakartam.

Én nem ettem.

A laptopommal a konyhába vonulok, és megnyitom a dokumentumot, amiben a „Sajnálom, hogy megijesztettelek” üzenet szerepel, és a név: Willow.

Egy időre felfüggesztem a hitetlenséget, és beírok egy kérdést.

Ez te voltál?

Eltolom magamtól egy kicsit a laptopot, de nem veszem le róla a szememet. Szinte azonnal új betűk bukkannak fel a képernyőn:

Igen.

A négy betű mintha állba vágna, sőt, egyenesen a gyomromba, a hátamba találnak.

Már pont sikerült elfogadnom, hogy ebben a házban van valamiféle szellem, de egészen új azt feldolgozni, hogy ez a szellem képes átvenni Layla testét.

És ez valóságos. Ez a kurva igazság, és ezután már nem tagadhatom le.

Visszagondolok a napokra, amiket itt töltöttünk. Az első éjszakára, amikor Layla a sötétben bámulta magát a tükörben. A vacsorára, amikor Layla két perc alatt több szénhidrátot tömött magába, mint az elmúlt fél évben összesen. A viselkedésére a ma esti vacsoránál.

Ezekben a percekben nem is Layla volt.

És hány másik perc volt, amikor nem Layla volt?

A szívem hevesebben kezd verni. Nem kifejezetten gyorsabban, csak erősebben és hangosabban, hogy a dobbanásait nem csak a mellkasomban érzem. Azt hiszem, meg kellene ijednem, a pulzusomnak az egekbe kellene szöknie, de nem félek. Ami azt illeti, inkább mérges vagyok. Bármi is, bárki is legyen ez, nem tetszik, hogy így használta Laylát.

És magamra is dühös vagyok, mert muszáj újra látnom. Tudnom kell, hogy nem Laylának kezd elmenni az esze. Tudnom kell, hogy nem én kezdek begolyózni.

Választ kell kapnom minden egyes kérdésre, amikről eddig azt se tudtam, hogy fel akarom tenni őket.

Azt akarom, hogy csináld meg újra! - gépelem be. - Rendesen akarok veled beszélni.

Lecsukom a laptopomat, mert nem akarok esélyt adni annak, akivel beszélek, hogy visszautasítson. Viszont nem is megyek sehova. Ha ez komolyan megtörténik, akkor máshogy is bizonyítania kell a létezését. A saját szememmel akarom látni a változást Laylában, miközben pontosan tudom, mi történik.

Nem megyek fel az emeletre, mert azt akarom, hogy akárki is ez a szellem, ő jöjjön hozzám, szóval jó pár percig a konyhában maradok. Várakozás közben egyre nagyobbakat dobban a szívem.

Az ajtónyitást nem hallom, de a lépéseket lefelé a lépcsőn igen. Bárki is az, lassan jön le, minden egyes lépcsőfok megnyikordul a súlya alatt, ahogy közeledik a konyhához.

Nem nézek a hátam mögé, amikor belép a helyiségbe. A pillantásomat továbbra is az asztalra szegezem.

Előbb érzem meg Layla parfümjének illatát, mint hogy meglátnám, úgyhogy tudom, hogy nem Aspen vagy Chad jelent meg. A gerincemen borzongás szalad végig, és átterjed a vállamra és a karomra is, ahogy Layla megkerül. Még mindig nem nézek rá. Mióta ez az egész elkezdődött, most először félek, mert nem tudom, mire számítsak.

Layla lesz az, aki furcsán tökéletes időzítéssel éppen most jött le a lépcsőn?

Vagy Layla továbbra is ott alszik bent valahol?

Amikor kihúzza a széket, hogy leüljön, akkor nézek először a szemébe. Layla az.

És mégsem ő.

Valami megváltozott benne. Úgy néz rám, mintha éppen olyan idegen lennék számára, mint amilyen idegen ő nekem. Rémültnek tűnik. Vagy talán kíváncsiság az, amit látok rajta, nem is félelem.

Felhúzza és átkarolja az egyik lábát, talpát a székre támasztja. A fejét a térdére hajtja, és csak bámul rám.

- Layla? - A hangom nem több suttogásnál, de nem azért, mert halkan akarok beszélni. Egyszerűen ennyi telik tőlem, mert az idegességtől elszorul a torkom, és nem sok hely marad a levegőnek.

Layla megrázza a fejét.

- Willow?

Bólint.

Az asztal felett előrehajolok, és kifújom a levegőt, közben a homlokomat masszírozom. Mi a szar?

- Nem fogsz elmenekülni? - kérdezi. A hangja Layláé, de valahogy máshogy szólal meg. Jókedvet, vidámságot hallok a hangjában, nem úgy, mint Layláéban.

- Kellene?

- Nem.

Olyan különös! Hogy lehet, hogy Laylára nézek, de valaki egészen más néz vissza rám?

Most már hivatalos, elment az eszem. Nem azt mondják, hogy a skizofrénia megjelenésének ideje férfiak esetében általában a húszas éveik eleje? Talán erről van szó. Talán skizofrén vagyok. Könnyebb lenne elhinni, mint azt, hogy a saját szememmel látom, hogy egy kísértet megszállt egy testet.

- Kezdek megőrülni?

Megvonja a vállát.

- Ezt már korábban is kérdezted. Még mindig nem tudom a választ.

Átnéz a válla fölött a hűtő irányába.

- Ihatok egy kis narancslevet?

Narancslé?

Narancslét akar?

Bólintok, és már állnék fel a székemből, de felemeli a kezét, hogy megállítson.

- Majd én. - A konyhaszekrényhez sétál, és kivesz egy poharat. Kinyitja a hűtőt, kivesz belőle egy üveg narancslét, én meg csak bámulom, teljesen lenyűgöz ez az egész. Máshogy mozog, mint Layla. Valamiféle gondtalanság sugárzik a mozdulataiból, mintha nem fogná vissza a legkisebb szorongás sem.

A konyhapultnak dőlve felhajtja az italt. Miután végzett, nagyot sóhajt, és egy pillanatra az arcához szorítja a poharat. Csukva van a szeme, mintha ki akarná élvezni a narancslé ízét a nyelvén.

- Annyira jó! - Elmossa a poharat, és visszateszi a szekrénybe.

- Gyakran csinálod ezt?

- Mit? - Visszaül a székbe, és megint felhúzza a lábát. - Gyakran lopok- e a kajátokból?

Bólintok.

- Nem. Ahhoz testre van szükségem. Nem szívesen használom Layla testét, csak akkor, ha muszáj. Kicsit furcsa.

- Csak kicsit?

- Neked és nekem nem ugyanaz a normális.

- Neked mi a normális?

Elgondolkodva néz fel a plafonra.

- Semmi.

- Ezt hogy érted?

- Nekem a semmi a normális. Én csak... létezem. Csakhogy igazából nem létezem. Nem is tudom... Nehéz elmagyarázni.

- Kísértet vagy?

- Nem tudom.

- Mióta vagy itt?

- Nem tudom. Az idő furcsán telik. Mintha nekem egyáltalán nem számítana. - Végighúzza az ujját az asztal egyik régi repedésén. - Egyszer nyolc teljes napig bámultam az órát a nappali falán, csak hogy kiderítsem, meddig bírok egyetlen falat bámulni.

- Soha nem alszol?

- Nem. Nem alszom, de mindig fáradt vagyok. Nem eszem, de mindig éhes vagyok. Nem iszom, de mindig szomjas vagyok. Kezdem azt hinni, hogy ez tulajdonképpen a pokol, mert nincs annál rosszabb, mint ha örökké éhes vagy.

Ez az egész szürreális. Layla testében van, de egészen más most, mint az a Layla, akivel a napot töltöttem.

- Vannak mások is, akik ilyenek, mint te?

Megrázza a fejét.

- Ebben a házban nincsenek. Egyedül vagyok.

- El tudsz menni innen?

Megvonja a vállát.

- Nem tudom. Félek megpróbálni.

- Mitől félsz?

Megvonja a vállát.

- A hozzám hasonlóktól, talán?

Felvonom a szemöldökömet.

- Egy kísértet, aki fél a kísértetektől?

- Nem olyan elrugaszkodott ötlet - vágja rá. - Az emberek is félnek más emberektől.

- Tőlem félsz?

Erre megint megvonja a vállát.

- Nem tudom. Nem hiszem. De lehet, hogy csak azért, mert most Layla testében vagyok, és érzem néhány érzését. Biztonságban érzi magát melletted.

Ezt jó tudni.

- Mit éreztél, amikor felbukkantunk itt?

Leteszi a lábát, és hátradől a székében.

- Ideges voltam. Nem akartam, hogy itt legyetek. Ezért csuktam le a laptopot, amikor az ingatlanosnak akartál írni a ház megvásárlásáról.

- Akkor az te voltál?

- Általában nem csinálok ilyeneket. Igyekszem elhatárolni egymástól a világainkat.

- De most nem ezt teszed.

- Azért, mert erre kértél. Hogy beszéljünk Laylán keresztül. De nem akarom ezt csinálni.

- De már megtetted. Kétszer is. Talán háromszor. Igazam van?

Bosszúsan fújja ki a levegőt.

- Igen, de csak mert néha felér egy kínzással ez az egész. Nem tehetek róla.

Feláll, és egymás után kinyitja a konyhaszekrény ajtajait. Amikor végre talál egy csomag chipset, visszajön az asztalhoz, de ezúttal a tetejére ül, és a lábát a székre teszi. Bedob egy chipset a szájába.

- Először azt se tudtam, hogy képes vagyok ilyenre - mondja. - Addig nem, amíg fel nem bukkantatok itt. Voltak már itt mások is előttetek, de még sose próbáltam megszállni senkit. Azt se tudtam, hogy lehetséges. Csak olyan éhes voltam! - Bekap még egy chipset. - Fogalmad sincs, milyen érzés megtapasztalni az éhséget... a szomjúságot... úgy, hogy közben esélyed sincs, hogy egyél vagy igyál. És már olyan régóta bezárt ez a hely! Hiányzott az étel illata, és valószínűleg a tészta lehetett a kedvencem, mert ahogy néztem, hogy Layla tologatja a tányérján, az volt minden vágyam, hogy megkóstoljam. És akkor csak úgy megtörtént. Nem terveztem.

- Hányszor csináltad eddig?

- Csak néhányszor - mondja, és közben lesöpri a morzsákat Layla pólójáról. - Kétszer vacsoránál. Egyszer, amikor elaludtál a kanapén. És egyszer, amikor megnéztem őt a szobában a tükörben. Igyekszem nem feltűnően csinálni, de te mindig észreveszed.

- Azért, mert feltűnő. Egyértelmű a változás, amikor te vagy benne.

- Most mit mondjak? Rossz színész vagyok.

- Hogy nézel ki, amikor nem vagy Laylában?

Felnevet. Ez most Layla nevetése, amitől egy kicsit elszorul a szívem. Olyan furcsa, hogy valaki más Layla nevetésével nevet. Olyan régen hallottam már!

- Sehogy se nézek ki. Nem létezem fizikai valómban. Nem látok semmit, amikor a tükörbe nézek. Nem vagyok olyan, mint a kísértetek a filmekben a lebegő fehér ruháikban. Én csak... semmi vagyok. Gondolatok. Érzések. De nem kapcsolódnak semmi megfoghatóhoz. Különös, ha úgy vesszük, de én csak ennyit tudok.

Próbálok új kérdéseket kitalálni, de nem könnyű, amikor így dolgozik bennem az adrenalin. Mintha megszegtünk volna valami törvényt azzal, hogy így beszélgetünk. Vagy talán csak valami íratlan szabályt hágtunk át.

Szeretnék izgatott lenni, de nehéz csak úgy elengedni huszonöt évnyi hitetlenséget.

- Layla... Ha ez valami ugratás...

Megrázza a fejét.

- Nem az. Nem Layla vagyok, hanem Willow.

Az a gondolat, hogy Layla ilyen messzire menne, hogy hazudjon nekem minden ok nélkül, hihetetlenebbnek tűnik, mint az, hogy Laylát megszállta egy szellem. Nem tehetek mást, hinnem kell ennek a lánynak, vagy legalábbis úgy kell tennem, mintha hinnék neki, amíg nem kapok több választ tőle.

- Mennyi idős vagy?

- Nem tudom. Azt se tudom, van- e korom, ha ennek van bármi értelme. Ahogy már mondtam, számomra az időnek nem igazán van jelentősége.

- Szóval nem érzed úgy, hogy egyszer vége lesz az életednek?

- Egyszerűen nem gondolok rá. Legalábbis úgy nem, ahogy az emberek szoktak. Mivel nincs semmi, amire várhatnék, vagy amit csinálhatnék... még étkezések és alvás sincs. Se nagyobb dolgok, öregedés és halál... Akkor mi a jelentősége az időnek?

Jó pár chipset eszik meg elgondolkodva, aztán kivesz egy üdítőt a hűtőből, és visszaül a székbe, hogy megigya. Valahányszor iszik egy kortyot vagy harap egy falatot valamiből, úgy néz ki, mintha vagy egymillió ízlelőbimbóval érezné az ízeket. Azt hiszem, túlzottan magától értetődőnek vettem eddig mindent, amit megkóstoltam.

- Más érzés, amikor Layla testében vagy?

Erre rögtön bólint.

- Igen. Nagyon zavarba ejtő. Vannak emlékeim, amik nem az enyémek, érzések, amik nem az enyémek. Persze épp ez a lényeg, amikor nem vagyok a testében, nagyon keveset érzek, és szinte egyáltalán nincsenek emlékeim. Úgyhogy igazából szeretek benne lenni, bár közben rossz érzés is, mert tudom, hogy nem szabadna ezt csinálnom.

- Szóval látod az emlékeit?

Megint bólint.

- Igen, de igyekszem nem túl tolakodó lenni.

- Emlékszel olyasmire, ami Layla és köztem történt?

Lenéz az üdítősdobozára. Látom, hogy szégyenlős pír kúszik fel az arcára. Vajon milyen emlékek okozhatták ezt az érzést?

- Itt ismerkedtetek meg.

Bólintok, hogy tudja, ez egy valódi emlék.

Elmosolyodik.

- Szeret téged.

- Ezt is érzed?

- Igen. Nagyon szeret téged, de aggódik is.

- Miért aggódik?

- Azért, hogy nem szereted annyira, amennyire ő szeret téged.

Ez a vallomás egy kicsit elszomorít. Nem akarom, hogy Layla ezt érezze. Nem akarom, hogy úgy érezze, kevésbé szeretem, nem akarom, hogy aggódjon, hogy féljen.

- Fog emlékezni erre a beszélgetésre? Arra, hogy átvetted a testét?

Megrázza a fejét.

- Nem. Arra sem emlékezett, amikor helyette ettem. Azt hiszi, a memóriájával van gond. - Összehúzza a szemét. - Valami rossz történt vele, ami komoly hatással volt rá.

- Igen, ez igaz.

Az emeleten kinyílik egy ajtó, ami elvonja a figyelmemet. Mindketten a konyha ajtajára nézünk. Basszus! Elfelejtettem, hogy itt van Aspen és Chad.

- Ki tudsz lépni a testéből? Ez valószínűleg a nővére lesz.

Willow megrázza a fejét, és valami új feszengést látok rajta.

- Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne. Layla kiakadna, ha most hagynám el a testét. Itt lenne a konyhában, amikor magához tér, és fogalma sem lenne arról, hogy mikor jött le ide.

Aspen bukkan fel az ajtóban.

- Akkor jól hallottalak titeket. - Odasétál Laylához... vagyis Willow- hoz, kiveszi a kezéből a chipset, aztán leül mellé. - Chad belehugyozott az ágyba. Lecseréltem az ágyneműt, de azt hiszem, ki kell tisztíttatni a matracot is. - Willow- ra néz. - A te hibád. Miért mondtad meg neki, hol van a pia?

Willow tágra nyílt szemmel néz rám, mintha félne bármit is mondani Aspennek.

Hátratolom a székemet.

- Majd holnap elintézem, nem nagy ügy. - Willow- ra nézek. - Mehetünk lefeküdni, Layla?

Willow bólint, és már állna fel, de Aspen megfogja a kezét, és lebiggyesztett szájjal néz rá:

- Maradj! Már alig látjuk egymást, és úgysem tudok aludni.

Willow előbb rám néz, aztán Aspenre, aztán vissza rám, majd kelletlenül visszaül a helyére. Nem akarom egyedül hagyni, úgyhogy én is visszaülök. Aspen láthatóan megkönnyebbült, hogy lesz társasága, de Willow még mindig túl rémültnek tűnik ahhoz, hogy megszólaljon, mintha attól félne, hogy Aspen azonnal rájön, nem Laylával beszél.

- Megettétek az összes pizzát? - kérdezi Aspen.

- Nem, van még a hűtőben.

Aspen a hűtőhöz sétál, kiveszi a pizzát, Willow pedig az asztalra könyököl, a homlokát a tenyerébe támasztja, és némán tátogva kérdezi tőlem: „Most mit csináljak?”

Őszintén szólva fogalmam sincs. Egyébként is fura, hogy tőlem kérdezi, hogyan kezelje a helyzetet, mintha lenne bármi tapasztalatom az ilyesmivel. Szóval az egyetlen dologgal próbálom meg elterelni a figyelmét, amit tudok róla. Szereti az ételt.

- Kérsz pizzát?

Egy pillanatig gondolkodik, aztán halvány mosollyal bólint.

- Igen. Két szeletet. És még egy üdítőt.

A következő pár perc még az eddigieknél is szürreálisabb. Én kaját csinálok Willow- nak, Aspen pedig leül mellé. Innentől főleg Aspen viszi a szót, Willow meg csak eszik. Én szóval tartom Aspent, átveszem a beszélgetés terhének a felét, így Willow- nak nem sokszor kell megszólalnia. Nyugodtabbnak tűnik, mint amikor Aspen lejött. Nagyrészt a kaja köti le.

Ez addig tart, amíg Aspen meg nem kérdezi:

- Elmondtad Leedsnek, mi történt pizzasütés közben?

Willow- ra nézek, és látom, hogy elkerekedik a szeme.

- Te jó ég! - folytatja Aspen, aztán nevetve mutat rám és Laylára. - Meséld el neki, Layla! Olyan vicces volt!

Látom a félelmet Willow szemében, attól tart, hogy most lebukunk. Tudom, hogy azt mondta, hozzáfér Layla emlékeihez, de nem tudom, hogy azok mennyire pontosak, és ha Willow nem volt a konyhában, amikor a pizzát sütötték, akkor nincs meg neki ez az emlék.

- Már elmesélte - mondom gyorsan. Fogalmam sincs, miről beszél Aspen, de nem akarom, hogy Willow bajba kerüljön. Felállók. – Most már tényleg aludnunk kellene.

Willow bólint, és ő is feláll az asztaltól.

- Igen. Hulla vagyok. És még mindig kínoz ez a hülye fejfájás. - Lehajol, és megöleli Aspent. - Jó éjszakát! Koszi, hogy eljöttetek!

Aspen feltartja az egyik kezét.

- Most komolyan? Kétszer láttalak, mióta férjhez mentem.

Felhúzom Willow- t a karjánál fogva, és lassan kihátrálunk a konyhából.

- Akkor miért nem maradtok tovább holnap?

Aspen a szemét forgatja.

- Nem tudunk. Holnap estére Coloradóban kell lennünk, és úgyis nekem kell majd vezetnem az út nagy részén, amíg elmúlik Chad másnapossága. - A lépcső felé int. - Ti feküdjetek csak le! Én elpakolok magam után.

Willow- nak nem kell kétszer mondani. Még egyszer jó éjszakát kíván, és már spurizik is fel a lépcsőn. Követem, de amint a szobába érünk, és becsukódik mögöttünk az ajtó, nekidöntöm a hátamat, és jó pár mély levegő kell hozzá, hogy megnyugtassam magamat.

Az elmúlt tizenöt, Aspennel töltött perc jobban kiakasztott, mint az a tény, hogy egy kísértet használja a barátnőm testét.

- Hát ez izgalmas volt - jegyzi meg Willow, köröket róva a szobában. - Óvatosabbnak kell lennünk.

- Holnap reggel elmennek, és utána megint csak én és Layla leszünk itt, úgyhogy nem kell más miatt aggódnod.

Megtorpan.

- Akkor... maradtok?

Bólintok.

- Igen. Csak jövő szerdán megyünk haza.

- Nem haragszol rám?

- Miért haragudnék?

Nagy mozdulattal magára mutat.

- Ezért. Hogy Laylát használom.

Haragudnom kellene? Nem tudom...

Igazából sajnálom Willow- t, nem haragszom rá. Ez az egész annyira távol áll bármitől, amit képes vagyok ép ésszel felfogni, hogy valószínűleg a reakcióim sem megfelelőek.

- Nem haragszom. Igazából szívesen beszélnék veled még, már ha nincs rossz hatással Laylára. Még nem szólnék neki rólad, mert nem biztos, hogy megértené.

- Mert te megérted?

Megrázom a fejemet.

- Dehogy! Az a sejtésem, hogy holnap felébredek, és röhögni fogok azon, milyen őrült álmom volt.

Willow az ágyra néz, aztán vissza rám.

- Nem tudok kiszállni belőle, ha nem alszik. Nem akarom, hogy megijedjen.

Bólintok.

- Semmi baj. A székben megvárom, amíg elalszol.

- Biztos?

- Igen. De tényleg szeretnék veled még beszélni. Mondjuk, holnap este?

Bólint, de mást nem mond, csak bebújik az ágyba, magára húzza a takarót, és behunyja a szemét.

Fél óráig figyelem, aztán lassan Layla teste ellazul.

Nem látok semmi kézzelfogható bizonyítékot arra, hogy Willow már nincs benne, mégis tudom, hogy elhagyta. Megváltozott, bár csak egészen kicsit. Úgy látom, Layla békésen alszik. Ugyanaz a Layla, akit korábban én takartam be az ágyban.

Körbenézek a szobában. Tudom, hogy Willow valószínűleg most is lát engem. Hall engem. Úgyhogy azt suttogom, hogy „jó éjszakát”, aztán bemászok az ágyba Layla mellé.

A következő órában egymást kergetik a fejemben a kérdések, azon tépelődöm, vajon Layla emlékezni fog- e bármire is abból, ami éjszaka történt.

Mit jelent ez Willow- nak? Mi lesz, ha Layla és én hazamegyünk jövő héten? Megint teljesen egyedül marad?

Amikor elalszom, több bennem az együttérzés, mint a félelem vagy a bűntudat.

A VALLOMÁS

○

Húsz percnél jóval régebben hagytam ott Laylát az emeleten. Ezt azzal adja tudtomra, hogy újra és újra hangosan kiabálja a nevemet.

A férfi leállítja a diktafont.

- Mérgesnek hangzik.

Bólintok.

- Azt mondtam neki, hogy lehozom. Találkozni akar magával.

- Layla?

- Igen. Nem baj?

- Mit mondott neki, miért vagyok itt?

- Még nem sok mindent mondtam neki. Tudja, hogy valami különös történik vele, a viselkedésével. Azt mondtam neki, hogy maga talán tud nekünk válaszokat adni.

A férfi bólint.

- Akkor hozza le!

Öntök magamnak még egy kis whiskyt, mielőtt felmennék, hogy eloldozzam Laylát.

Amikor belépek a szobába, éppen a kötél csomóját próbálja elérni, de hiába. Erre odafigyeltem, amikor megkötöztem. Azért csodálom a kitartását.

Amikor meghallja az ajtó zárjának kattanását, rögtön felém fordul.

- Húsz perc? Már egy óra eltelt!

- Bocsáss meg! - Elkezdem kioldani a kötelet, és rögtön észreveszem, hogy a heves szabadulási kísérletben szétjött a kötés a karján, és a csuklója most még borzalmasabban néz ki. Nem tudom, hogyan tudtam volna itt tartani úgy, hogy ne okozzak neki fájdalmat. Nincs nálam bilincs, és nem bízom benne eléggé ahhoz, hogy itt hagyjam a házban addig, amíg veszek valahol.

- ígérd meg, hogy nem próbálkozol meg semmi hülyeséggel! Eldugtam az összes kést.

- És a villákat is eldugtad? Az is tud fájni.

Ezt a megjegyzést válaszra sem méltatom. Miután kiszabadítom, közli velem:

- Előbb pisilnem kell. - Bemegy a fürdőszobába, én meg követem, hogy szemmel tartsam.

Most nem tűnik olyan rémültnek, mint korábban. Inkább mérges. A mozdulataiból sugárzik az ingerültség, amikor megnyitja a vizet, hogy kezet mosson.

- Szóval ki ez a pasi? - kérdezi kifelé menet.

- Az interneten találtam rá.

Layla megtorpan a szoba ajtajában.

- Ugye most viccelsz?

- Mégis mit kellett volna tennem, Layla? Hívni a rendőrséget, hogy segítsenek?

- Vagyis egy netes holdkórost hívtál, hogy megoldja ezt?

A derekára tett kézzel kiterelem a szobából.

- Megteszem, ami tőlem telik, de szalmaszálakba kapaszkodom. Nem tehetek mást.

Dühösen lecsörtet a lépcsőn. Nem engedem el a derekát, nem mintha attól félnék, hogy leesik, de tartok tőle, hogy megint megpróbál elszökni. Feltettem még pár reteszt az ajtókra, úgyhogy nem lenne ideje kinyitni valamelyiket és elszökni. Kizárólag ezért engedem meg, hogy lejöjjön a földszintre.

A konyhába lépve azonnal megtorpan, amint megpillantja a férfit. Róla rám, aztán megint a férfire siklik a tekintete.

- Maga nyomozó?

- Olyasmi - feleli a férfi. Kinyújtja a karját, hogy kezet fogjanak. - Richard vagyok.

- Randall - helyesbítek.

Lenéz a pólójára.

- Ó, igen. Randall. A nevem Randall.

Ez nagyon rossz ötlet volt.

- Nem is tudja a saját nevét? - kérdezi Layla.

- Randall Richard - próbálja menteni a menthetőt a pasi.

Layla lassan felém fordítja a fejét. Felvonja a szemöldökét, aztán ismét a férfi felé fordul.

- Maga orvos?

- Hasonló.

Layla gúnyosan felnevet.

- Olyasmi, mint egy nyomozó. Hasonló, mint egy orvos. Most akkor vagy az, vagy nem!

- Régen orvos voltam. Most nyomozó vagyok.

- Hát persze - hagyja helyben Layla színtelen hangon.

A férfi közben visszaült az asztalhoz, és a szemben álló székre mutat.

Layla elhárítja az ajánlatot:

- Inkább állok. - Aztán újra hozzám fordul. - Egyáltalán leellenőrizted a fickót, mielőtt idehívtad?

Nem hazudok neki, csak megrázom a fejemet.

Layla felnevet.

- Hát ez csodálatos! - Tesz pár lépést a konyha kijárata felé. - Egyszerűen mesés. - Megáll, és rám néz. Most először látok gyűlöletet a szemében, amikor rám néz. - Elmegyek. És ha megint megpróbálsz megállítani, addig sikítok, amíg valaki meghallja, vagy amíg meg nem halok. Már nem is érdekel, melyik következik be előbb.

- Legutóbb sem én akadályoztam meg, hogy elmenj, Layla!

Nem mozdulok, amikor elviharzik mellettem, csak nézem, ahogy átvág az előszobán, és a bejárati ajtó felé halad. A felső reteszt kinyitja, aztán megdermed, és visszahátrál az ajtótól.

Amikor megfordul, tudom, hogy már nem Layla néz vissza rám, hanem Willow.

- Nagyon ideges - mondja Willow. A szemében aggodalom ül. - Szerintem megint meg kell kötöznöd.

Bólintok, és felsétálok Willow- val a lépcsőn a szobába. Leül az ágyra. Egy könnycsepp gördül le az arcán, amikor felém emeli a kezét.

- Ne érezd rosszul magad! - mondom, bár mindketten tudjuk, hogy rosszul érzi magát. Mindketten ezt érezzük.

- Nem tehetek róla. Utálom, hogy ezt tesszük vele. Azt hiszi, hogy te gonosz vagy, és hogy kezd megőrülni.

Rendbe teszem a csuklóját, mielőtt megkötözném a kötéllel, és remélem, hogy Willow elég ideig tud Layla testében maradni ahhoz, hogy elaludjon.

- Végig ott voltál lent velünk? - kérdezem.

Willow bólint.

- Igen, de a fickó még nem mondott semmilyen tanácsot. Nem állt elő magyarázattal.

- Tudom, idővel meglesz az is. Már nem sok mindent kell elmondanom neki, és utána tudni fogja, hogyan segítsen neked. Ezért kell itt tartanunk Laylát, amíg végzünk. Szükségünk lehet rá is.

Willow egyre jobban sír. Mások a könnyei, mint amik Layla szeméből hullottak. Layla haragból és félelemből sírt. Willow azért, mert sajnálja Laylát.

Egek, micsoda szövevényes hálót szőttünk magunknak!

Elveszek egy zsebkendőt az éjjeliszekrényről, és letörlöm a könnyeket az arcáról. Az állánál fogva felfelé billentem a fejét.

- Kitalálunk valamit, megígérem! Megpróbálod elérni, hogy Layla elaludjon?

Willow bólint. Előrehajolok, megpuszilom a feje búbját, aztán lemegyek a lépcsőn. A konyhába érve megint elönt a bűntudat, de most van mellette egy kis remény is, több, mint az utóbbi időben bármikor. Ez a férfi látta Laylát, látta, mire képes Willow, és nem úgy tűnt, mintha bármelyik is kiborította volna, amitől elönt egy kis derűlátás. Ha nem borult ki, akkor lehet, hogy látott már ilyet korábban. És ha látott már ilyet korábban, akkor talán tényleg tud segíteni.

- Willow vette rá magát erre? - kérdezi a férfi, amikor leülök.

Nem tudom, mit kellene erre válaszolnom. Willow nem akarja, hogy elmenjünk, ezt világossá tette, de én se nagyon küzdöttem ellene.

- Nem tudom. Sajnos azt hiszem, közösen akarjuk.

- Miért nem engedik, hogy Layla elmenjen?

Erre nem válaszolok, mert az igazságtól szörnyetegnek érzem magam.

A férfi előredől, és oldalra billentett fejjel megkérdezi:

- Szerelmes belé?

- Persze. Csak azért kötöztem meg, hogy vigyázni tudjak rá, amit nem tudok megtenni, ha elmegy.

- Nem Layláról beszélek.

Lesütöm a szemem, amikor leesik, mire céloz. Érzem, hogy forróság kúszik fel a mellkasomból a nyakamig... az arcomig.

- Nem. Nem erről van szó.

- Hanem miről?

- Én nem... Nem tudom. Willow fontos nekem, de Laylába vagyok szerelmes.

- Mégis kapcsolata lett Willow- val. Elég komoly ahhoz, hogy veszélybe sodorja Laylát azért, hogy segítsen Willow- n.

- Nem érzem úgy, hogy veszélybe sodrom Laylát - vágom rá.

- Az biztos, hogy nem próbálja megóvni a veszélytől azzal, hogy kényszeríti, hogy itt maradjon.

- De nem is azért csinálom, mert nem érdekel a sorsa! - Kezd kizökkenteni a kérdéseivel. - Nézze, nem számít, miért döntöttem úgy, hogy itt tartom Laylát! Túl sokat látott, ez már önmagában elég ok. - Intek a kezemmel. - Kérdezzen valami mást!

Erre a szemét forgatja.

- Jól van. Milyen gyakran használják Willow- val Layla testét a tudta nélkül?

- Most már nem olyan gyakran.

- És milyen gyakran csinálták korábban?

- Nagyon gyakran.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

○

Az, ahogy az ember felébred reggel, sokat elárul arról, hogy milyen szakaszában van éppen az életének. Mielőtt megismertem Laylát, nagyon nehezen ébredtem. Vagy ötször nyomtam rá a szundira az ébresztőn, ha időre kellett odaérnem valahová, ha meg nem volt jelenésem, addig aludtam, amíg az egész testem el nem gémberedett, aztán nagy nehezen tudtam csak kikecmeregni az ágyból, és elvánszorogni a zuhanyig. Nem sok minden izgatott akkoriban az életben.

A megismerkedésünk után mindig alig vártam, hogy felébredjek. A szemem rögtön kipattant, és máris Laylát kerestem. Ha beállítottam ébresztőt, az első hangra kinyomtam, mert féltem, hogy felébreszti, pedig őt én akartam ébreszteni. Megcsókoltam, vagy addig simogattam a karját, amíg el nem mosolyodott. Látni akartam őt, mielőtt ő látott volna engem, és én akartam lenni az, amire ébred.

Ma hasonlóan, mégis egészen máshogy ébredek. A bőröm már bizsereg a várakozástól, pedig még nem is tértem magamhoz igazán. A szemem kipattan, és azonnal Laylát keresem a tekintetemmel, de nem azért, mert azt akarom, hogy rám ébredjen. Épp ellenkezőleg. Észrevétlenül ki akarok csúszni az ágyból, hogy a fürdőszobába zárkózva megnézzem a tegnap éjszakai felvételt.

Kulcsra zárom a fürdő ajtaját, és megnyitom a zuhanyt, hogy elnyomja a telefon hangját, aztán a mosdószekrénynek dőlök. Visszaugrom a felvételben addig a pillanatig, amikor Willow besétált a konyhába, és leült az asztalhoz. Végignézem az egész beszélgetést Willow- val, csak hogy megbizonyosodjak róla, hogy tényleg megtörtént, és nem csak álmodtam az egészet.

Egyáltalán nem álmodtam.

Bezárom az alkalmazást, és belebámulok a tükörbe. Őrület belegondolni, hogy két nappal ezelőtt még úgy ébredtem, hogy azt gondoltam, pontosan tudom, hogyan működik a világ. Ennek a magabiztosságnak ma már nyoma sincs, a helyére kíváncsiság, ámulat és valami új, mindent elsöprő vágy költözött, hogy megtudjak mindent minden másról is az univerzumban, amiről eddig fogalmam sem volt.

A tudat, hogy több is van az életben, mint amit a saját szemünkkel látunk, valahogy jelentéktelenné tesz mindent körülöttem. A karrieremet jelentéktelennek érzem. Úgy érzem, a Layla iránt érzett szerelmem is kevésbé fontos az életem egészében, mint két nappal ezelőtt volt.

A legtöbb dolog, ami korábban felbosszantott, egyáltalán nem tűnik fontosnak most, hogy tudom, sokkal több minden van a világon, mint azt korábban gondoltam.

Még a saját létezésem is kevésbé tűnik fontosnak.

A prioritásaim megváltoztak az elmúlt huszonnégy órában, de még fogalmam sincs, hogy mi élvez mostantól elsőbbséget. Hosszú ideig Layla volt az első az életemben, de most még azt is kevésbé érzem megrázónak, amin mi ketten keresztülmentünk, mert valahogy minden veszít a jelentőségéből, ha belegondolunk, hogy nemcsak hogy vannak emberek, akiknek nálunk is rosszabb, de vannak más létformák is, akiknek rosszabb nálunk.

Mindig mindent elmondok Laylának, de nem vagyok benne biztos, hogy erről be akarok neki számolni. Egy részem ugyan úgy érzi, ha Layla tudná az igazat, az valahogy segítene neki. Ha biztosan tudná, hogy vannak a létezésnek más síkjai azon kívül, amelyikben élünk, talán számára is csökkenne a jelentősége mindannak, ami történt. Talán, valamilyen kitekert módon, ő is éppen olyan érdekesnek találná ezt, mint én, és lehetséges, hogy segítene neki megbirkózni azzal, amivel küszködik mostanában.

Az biztos, hogy engem megszabadított attól az ürességtől, amit az utóbbi időben éreztem. Nem tudom biztosan, mivel is töltött el, lehet, hogy csak kíváncsisággal és egy rakás kérdéssel, de az biztos, hogy jó ideje nem ébredtem ilyen lelkesen.

Újra beszélni akarok Willow- val.

Körbenézek a fürdőszobában, azon töprengek, vajon itt van- e most. Vajon mindig figyel minket? Mit csinál egész éjszaka, ha nem alszik? Mit csinál most?

Olyan sok kérdésem van hozzá, nem akarom a zuhanyozással vesztegetni az időt. Elzárom a vizet, és halkan kilépek a fürdőből. Layla még mindig a hasán fekve alszik.

Hagyom, hogy aludjon, és lemegyek a konyhába. Felrakok egy kávét, és körbenézek, próbálok rájönni, vajon ott van- e velem. Ki kell találnunk valami módot a beszélgetésre, amikor nem Laylát használja.

- Itt vagy? - kérdezem nagyon halkan.

Nem tudom, fogom- e valaha is normálisnak érezni azt, hogy a semmihez beszélek.

Nem kapok választ, úgyhogy megismétlem.

- Willow? Itt vagy?

Megpördülök, amikor csöpögni kezd a víz a konyhai csapból. Figyelem, ahogy a csöpögésből folyamatos vízfolyás lesz, aztán pedig teljesen elzáródik.

Az eszemmel tudom, hogy meg kellene rémülnöm, de igazából csakis izgatottság szalad végig az ereimben. Szeretném ott folytatni, ahol tegnap abbahagytuk a beszélgetést. A konyhát pásztázva próbálom kitalálni, hogyan tehetnénk ezt meg. A kezemben ott a telefonom, én tudom azt használni, Willow meg írhat a laptopomon.

Fogom a laptopot, és a konyhaasztalhoz ülök vele.

- Nem tudom, mennyit tudsz a technológiáról - mondom hangosan - , de azt tudom, hogy tudsz gépelni, szóval használhatjuk a chatprogramot.

Megnyitom a programot, és a képernyőre mutatok, remélve, hogy figyel, ha már itt van a helyiségben.

- Én a mobilomon írok, te meg használhatod ezt.

Balra tolom a gépet, és mobillal a kezemben az asztalra könyökölök. Nem tudom nem bámulni, ahogy gyors egymásutánban több betű is lenyomódik a billentyűzeten. Willow gyorsan gépel. Ez talán nyomra vezet, hogy mivel foglalkozott az előző életében.

Üzenet ugrik fel a mobilomon.

Nagyon jól boldogulok a technológiával.

Nem tudok nem mosolyogni az üzenetén.

Az egész olyan szürreális. Sokkal komolyabb, mint bármi, amit el tudtam volna képzelni életem során. A házasság, a gyerekek, a zenei karrier gondolata - mintha most mindez csak töltelékké vált volna. Mi van, ha van valamiféle hatodik érzékem? Kellene kezdeni vele valamit? Mi van, ha nem zenésznek szánt a sors, hanem valami másnak?

Megint lenyomódnak a gombok a laptopon. Willow beír még valamit.

Tudok dolgokat, például hogy hogyan kell főzni. Hogyan kell számítógépet használni. Vagy mobiltelefont. De fogalmam sincs, honnan tudom őket.

Nem a telefonon válaszolok neki, egyszerűen hangosan beszélek, hiszen Layla még úgyis alszik.

- Nem tudom, lehet, hogy ez rávezet arra, hogy mikor halhattál meg. Feltételezem, hogy ha a halálod évtizedekkel ezelőtt következett volna be, akkor máshogy beszélnél vagy máshogy viselkednél.

Olyan biztosnak látszol benne, hogy régen éltem. Mi van, ha mindig is itt voltam?

- Lehet, hogy így van, és csak menet közben tanultad meg a dolgokat. Azt mondtad, időnként nézed a tévét?

Igen.

- Megpróbálhatnánk pár dologgal belőni az idővonalat.

Ez fontos neked? Tudni, hogy éltem- e valaha?

- Neked nem fontos?

Nem tudom. Azt hiszem, nem igazán. Mit számítana?

- Ha tudnád, milyen volt az életed, akkor talán azt is kitalálhatnád, hogy miért ragadtál itt.

Én nem érzem úgy feltétlenül, hogy itt ragadtam.

- Akkor boldog vagy?

Nem. Már mondtam, hogy milyen itt lenni. Az, hogy idejöttetek Laylával, a legizgalmasabb dolog, ami velem történt.

- És ha azért vagyok itt, hogy segítsek neked? Egyáltalán akarod, hogy segítsek ezt megfejteni?

Elég beképzelt gondolat tőled, hogy nyilván én vagyok az, akinek segítségre van szüksége. Mi van, ha nekem kell segítenem neked?

Egy másodpercig csak bámulok a kérdésre, hagyom, hogy összegabalyodjon a többi gondolatommal.

- Erre még nem is gondoltam. - Előredőlök, az ujj aim elgondolkodva simulnak az államra. - Lehet, hogy igazad van. Talán mindketten ott vagyunk, ahol lennünk kell. De ha ez így van, akkor miért tudsz átjönni ebbe a világba? Neked hiányoznak olyasmik, amiket én megkaphatok. Étel. Víz. Alvás. Ahol vagy, ott sosem vagy elégedett. Ebben a valóságban minden kézzel fogható, és úgy tűnik, neked hiányoznak ezek a dolgok, amiből az következik, hogy a múltban valamikor te is hozzájuk fértél.

A laptopom jó pár centit csúszik váratlanul az asztalon, míg pontosan elém nem kerül. A váratlan mozgástól összerezzenek.

- Miért hagytál ilyen sokáig aludni? - kérdezi Layla. Rögtön felkapom a tekintetemet. A konyha ajtajában áll, karját a feje felett nyújtóztatja. Ásítva indul a kávéskanna felé.

- Még nincs olyan késő - felelem, és lassan lecsukom a laptopot. Layla kávét önt a bögréjébe.

- Tizenegy óra van.

- A nap leghalálosabb órája - ugratom.

Fürkész tekintettel néz rám.

- A micsoda? - Két kézzel markolja a bögrét, úgy kortyol belőle. Odamegyek hozzá, és puszit nyomok a homlokára.

- Délelőtt tizenegy, a nap leghalálosabb órája - ismétlem meg a tényt, amit egyszer tőle hallottam, de ő csak zavartan ráncolja a homlokát.

- Fura. Azt gondoltam volna, hogy az valamikor éjszaka van.

Mintha nagy, sötét takaróként borulna rá a vállamra a bűntudat. Olyan sok mindent kezelek egyértelműként, pedig Layla még mindig csak lassan gyógyul. A beszélgetéseink, a közös emlékeink, az együtt töltött tökéletes pillanatok... Mintha valaki fogott volna egy ollót, és darabokat vágott volna ki az életéből és az elméjéből, hogy csak cafatok maradjanak belőle az asztalon.

Néha úgy érzem, nem is fogom fel eléggé, milyen súlyosak voltak a sérülései. Az elmúlt hat hónapban mintha folyamatosan tojáshéjon jártam volna a közelében, igyekeztem nem kimondani a nyilvánvalót, mert nem akartam, hogy át érezze, milyen sokat is veszített valójában. Mi van, ha azzal, hogy hagytam, hogy elkerüljük a beszélgetést arról az éjszakáról, akaratlanul is csak rontottam a helyzeten?

Az agysérülés hasonló lehet egy izomsérüléshez, és az izomsérülés után edzeni kell. Keményen kell dolgoznod, ha vissza akarod szerezni az elveszített erőt. A vállsérülésemmel három hónapig jártam fizikoterápiára, de Layla esetében ennek pont az ellenkezőjét tettük.

Nem tornáztattuk az agyát... hanem kényszerpihenőre küldtük.

Nem akartunk nagyobb kárt okozni, szóval ágynyugalmat írtunk elő a sérüléseinek, remélve, hogy minden magától rendbe jön. De nem így lett. Fizikailag talán igen, de mentálisan... abban már nem vagyok biztos.

- Telefonon beszéltél? - kérdezi.

- Nem. Miért?

- Mintha hallottalak volna, amikor jöttem le a lépcsőn.

- Tényleg beszéltem - vágom rá gyorsan. - De magamban, nem a telefonba.

Elfogadja a magyarázatomat, aztán a hűtőhöz sétál, és kinyitja. A polcokat bámulja, végül mégsem vesz ki semmit, visszacsukja az ajtót.

- Szeretnéd, hogy csináljak neked reggelit? - kérdezem. Felhördül.

- Fél kilót híztam a héten. Mostantól nem eszem reggelit.

- Nyaralunk! Még legalább három kilót hízhatsz, mielőtt sikeresnek nyilváníthatnánk az utazást.

Elmosolyodik.

- Édes vagy, de ha hízok még három kilót, akkor annyi a meztelen medencézésnek, mert rá se bírnék nézni magamra.

Odamegyek hozzá, és magamhoz húzom. Nem szeretem, amikor így beszél. Nem szeretem, hogy egy ilyen apróság, egy kis hízás a nyaralás közben így ki tudja borítani. Próbálok visszagondolni a kapcsolatunkra, felidézni, mondtam- e valaha olyasmit, amitől arra gondolhatott, hogy a teste fontosabb nekem, mint ő maga. Sokszor mondom neki, hogy szexi, de ezt abszolút jó értelemben gondolom. Mégis, talán azzal, hogy sokszor mondom el, hogy vonz a külseje, a szükségesnél nagyobb súlyt helyezek rá.

A tenyerembe fogom az arcát:

- Szeretlek, Layla! És ez a szerelem nem változik akkor se, ha a mérlegen a számok igen.

Megint mosolyog, de a mosoly nem tükröződik a tekintetében.

- Tudom, de attól még szeretnék egészséges lenni.

- Ha kihagyod az étkezéseket, az nem egészséges.

- De a Pop- Tart meg a Twinkie sem az, és ez a konyha tele van egészségtelen kajával.

- Mert nyaralunk! - jelentem ki. - És ezt csinálja az ember a nyaraláson. Olyan kaját eszik, ami nem tesz jót, lustálkodik, és túl sokáig alszik. - Megcsókolom. - Át kell állnod nyaraló üzemmódra, mielőtt vége az egésznek!

A derekamra fonja a karját, és a vállamra hajtja a homlokát.

- Igazad van. Lazítanom kell, és élvezni ezt a hetet. - Hátrébb húzódik tőlem. - Tudod, mire nem tudok nemet mondani? A mexikói kajára. És különösen a tacóra.

- A taco jól hangzik.

- Meg a Margarita koktél. Hol lehet a környéken tacót és Margaritát szerezni?

Rögtön elönt a bizonytalanság, amikor azt javasolja, hogy menjünk el a házból. Persze, ki akarom mozdítani egy kicsit, és tetszik, hogy így felvillanyozta a taco gondolata, de még vagy ötvenezer kérdésem lenne Willow- hoz, amiket nem tehetek fel, ha most elmegyünk, és nekem vezetnem kell, és Laylával foglalkoznom.

- Biztos el akarsz menni? Legalább hatvan mérföldre van a legközelebbi étterem.

Layla határozottan bólint:

- Igen, ki kell mozdulnom ebből a házból. - Lábujjhegyre emelkedik, és megcsókol. - Megyek zuhanyozni!

Kisétál a konyhából, én meg rögtön a laptophoz ülök, és felnyitom.

- Itt vagy még? - kérdezem, remélve, hogy választ is kapok.

Bámulom a laptopot, de nem történik semmi. Türelmesen várok, amíg az emeletről meg nem hallom a csobogó víz hangját. Akkor megismétlem a kérdést:

- Willow, itt vagy még?

A másodpercek lassan telnek, ha nem történik semmi. Amikor végre lenyomódnak a gombok, megkönnyebbült sóhaj szakad ki belőlem. Willow megint ír valamit.

Bocsánat, itt vagyok. Kimentem a szobából, amikor Layla lejött. Furcsa érzés úgy nézni titeket, hogy nem adtatok rá engedélyt, szóval nem teszem.

- Hova mész, amikor kimész innen?

A társalgóban voltam.

- Fel szoktál menni az emeletre is?

Néha. De akkor nem, amikor mindketten fent vagytok.

Ez így nem pontosan igaz.

- Aznap este fent voltál, amikor Laylába bújtál, és kiszálltál az ágyból, hogy belenézz a tükörbe.

Azt hittem, mindketten alszotok. Igyekszem nem leskelődni, amikor együtt vagytok. Nem érzem helyesnek. De néha elgyengülök... például amikor megérzem az étel illatát.

- Szoktál leskelődni, amikor valamelyikünk egyedül van?

A leskelődés erős szó. Kíváncsi vagyok. Magányos. Szóval igen, néha nézem, ahogy élitek az életeteket. Mást nem nagyon lehet itt csinálni.

- Mit csinálsz majd, ha elmegyünk jövő héten?

Borongok. Talán megpróbálom megdönteni a nyolcnapos órabámulási rekordomat.

Nem nevetek azon, ahogy kifigurázza magát. A gondolat, hogy itt van teljesen egyedül, együttérzéssel tölt el. Furcsa dolog, hogy sajnálok egy kísértetét. Szellemet. Akármi is ő.

Nem tudom, mi történhetett a gyermekkoromban, ami miatt ennyire hajlamos vagyok a bűntudatra, még akkor is, amikor nem én vagyok a hibás. Magamra vettem Layla fájdalmának súlyát, és most magamra veszem Willow boldogtalanságát is.

Talán tényleg meg kellene vennem a házat. Tudom, hogy Layla nem akarna folyamatosan itt lakni, de lejárhatnánk ide nyaralni. Akkor Willow nem lenne mindig egyedül.

- Hamarosan elmegyünk egy kicsit, de estére visszajövünk.

Hova mentek?

Ezek szerint tényleg nem maradt itt, amikor Laylával beszélgettünk. Vicces, hogy egy szellemnek ugyanúgy vannak erkölcsi alapelvei, mint nekünk, embereknek. Nem akar tolakodó lenni, pedig nem is tudnánk a jelenlétéről.

- Layla tacót szeretne enni, és biztos vásárolgatni is akar, ha már bemegyünk a városba. Egész délután elleszünk.

A taco jól hangzik.

- Akarod, hogy hozzak neked?

Kedves ötlet, de mintha elfelejtetted volna, hogy nem tudok enni.

- Éjszaka ehetnél, miután Layla elaludt.

Egy másodpercnyi csend előzi meg a következő üzenetét.

Nem bánod, ha megint Layla testét használom?

Valószínűleg bánnom kéne, de úgy tűnik, egyáltalán nem árt vele Laylának. Sőt, legalább beviszi a kalóriákat, amikre nagy szüksége van.

- Rendben lesz. A taco fontos. Marhásat vagy csirkését kérsz?

Lepj meg!

Lecsukom a laptopot, és kettesével szedem a lépcsőfokokat fel az emeletre. Örülök, hogy Laylával töltöm a napot, de azt hiszem, még jobban várom, hogy este Willow- val beszéljek.

Egyértelműen van ebben némi kétszínűség, és ezzel tökéletesen tisztában is vagyok. Nehéz eldönteni, hol vannak a határok, amikor még csak nem is ugyanabban a világban gondolkozunk.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

○

Nebraskában több lehetőséget találtunk, mint bárhol egy órára a kansasi Lebanontól, úgyhogy átmentünk az államhatáron egy Hastings nevű városba.

Én már majd’ éhen haltam, mire odaértünk, de Layla először vásárolni akart, úgyhogy az étterem előtt még elmentünk pár butikba. Okos döntés volt részéről, mert négy Margaritát ivott meg egyetlen taco mellé, úgyhogy a vacsora végére már állni sem nagyon tudott segítség nélkül.

Ahhoz viszont nem volt elég részeg, hogy ne kérdezze meg, miért kértem tacót elvitelre is. Azt mondtam neki, hogy azért, mert nem evett eleget vacsorára, és viszek haza kaját, hátha éhes lesz később.

Ezután rám mosolygott, és áthajolt az asztalon, hogy megcsókoljon, helyette viszont sikerült felborítania az egyik margaritás poharat. A pohár nagy csörömpöléssel a földön végezte, és Layla annyira kínosan érezte magát, hogy kábé mindenkitől bocsánatot kért, miközben feltakarítottak. Még a pohártól is, amit összetört. Ekkor tudtam biztosan, hogy túl sokat ivott.

Csak egy óra volt az út autóval, de kétszer is meg kellett állnunk, hogy Layla pisiljen a sok koktél után. Folyamatosan beszéltem hozzá, hogy megpróbáljam ébren tartani. Még elég korán volt, amikor visszaindultunk Lebanonba, és nem akartam, hogy elaludjon a kocsiban, aztán meg sokáig fent maradjon.

Emiatt belém hasított egy kis bűntudat, mert azért akartam, hogy a házban aludjon el, hogy aztán Willow átvehesse a helyét.

Ahhoz viszont nem volt elég erős a bűntudat, hogy ne tegyek meg mindent azért, hogy szóval tartsam.

Már lemenőben volt a nap, amikor visszaértünk a házba, és Layla le akart ülni kint, hogy lássuk a naplementét, úgyhogy most éppen ezt csináljuk. A pekándiófa mellett ülünk a fűben, és figyeljük, ahogy a föld elnyeli a napot.

Fájdalmasan lassú folyamat.

Folyton az órát nézem a telefonomon, mintha időre mennék valahová. Bár sehová sem kell mennem, még soha nem akartam ennyire, hogy Layla elaludjon. Ő azonban még mindig részeg, csak nevetgél a semmin és mindenen.

Annyi kérdésem lenne Willow- hoz! Be akarok menni, de Laylának más tervei vannak.

A kezét a mellkasomra teszi, és a földre taszít, ahogy a nap utolsó sugara is eltűnik a horizonton. Rám hajol, a keze már a farmeremet gombolja, a szája pedig az enyémre tapad. A lime fanyar ízét még mindig érzem a nyelvén.

Visszacsókolom, mert ezt kell tennem. Mert elvileg kívánnom kellene, a nyelvét a számban, a kezemet a testén, hogy belehatoljak. De most nem ezt akarom. Mást sem érzek, csak mindent felülíró türelmetlenséget.

Most már azt sem tudom, hogyan válasszam el egymástól a vágyaimat. Azért jöttem ide, hogy Laylával újra egymásra találjunk, és most mégis az az érzésem, hogy minél tovább maradunk, annál távolabb kerülnek egymástól a világaink. Túlzottan bevont ez a másik világ, az, amelyiknek nem vagyunk részesei, és ez ki fog hatni a kapcsolatunkra is. Még nem tudom, hogyan, de azt tudom, hogy amit teszek, az nem helyes. Az, hogy engedem Willow- nak, hogy használja Layla testét, az árulás különösen ronda formája. Mégis minden egyes alkalommal sikerül megindokolnom, amikor kétségek merülnek fel bennem.

Layla keze utat talál a farmerem és a hasam között. Érzem, ahogy elkedvetlenedik, amikor megragad, és rájön, hogy nem vagyok annyira benne a dologban, amennyire ő.

- Jól vagy? - kérdezi. Általában nem szokott ilyesmi történni. Ha Layla megkíván, elég megcsókolnia, és már attól megkeményedek, de most ez nem elég. Az eszem egészen máshol jár, és a tekintetében látom, hogy úgy érzi, ez valamiképpen azt jelzi, hogyan érzek iránta. Pedig nem így van, csak most más foglalja le a gondolataimat.

A tenyeremet az arcára simítom.

- Semmi bajom - mondom, és a hüvelykujjamat végighúzom az ajkán. - Csak valami kő beleállt a hátamba. - Átfordítom, így most én nézek le rá. - Talán befejezhetnénk ezt később, az ágyunkban.

Elmosolyodik.

- Vagy most rögtön az ágyunkban. - Letol magáról, és felkel. Még mindig elég ingatagon áll a lábán, szóval csatlakozom, hogy segítsek neki. A homlokára teszi a kezét.

- Hűha! Nagyon részeg vagyok.

Betámogatom a házba, és titkon abban reménykedem, hogy túl részeg ahhoz, hogy folytatni akarja odafent.

Sajnos erről nem feledkezik meg.

Amint belépünk a házba, megcsókol. A farmerembe csúsztatja a kezét, és a társalgó felé húz.

- Csináljuk a kanapén! - mormolja.

Megtorpanok, azon tépelődöm, hol lehet most Willow. Furcsa érzés tudni, hogy ő is láthatja ezt.

Nem akarom Laylát megdugni a társalgóban. Igazából most egyáltalán nem akarom megdugni Laylát. Furcsa lenne így, tudva, hogy valaki más is van velünk a házban. Layla hangos szex közben, ha azt hiszi, egyedül vagyunk. És persze, gyakorlatilag egyedül vagyunk, de mégsem.

Akárhogy is, a nyaralásunknak még nincs vége, és biztos, hogy nem háríthatom el a szexet az utunk hátralevő részében. Rögtön tudná, hogy valami nem stimmel, és magára venné. Márpedig azt végképp nem akarom, hogy miattam megint úgy érezze magát, mint a repülő mosdójában.

- Menjünk az emeletre! - hívom, és kézen fogva elhúzom a társalgó ajtajától a lépcső felé. Ugyan lebiggyeszti a száját, de engedi, hogy felvezessem. A lépcsőn végig a korlátba kapaszkodik, én meg őt fogom, mert nem akarom, hogy leessen.

A hálószobába érve becsukom az ajtót, és megnyugszom, hogy Willow biztos odalent maradt.

Layla lehúzza a farmerjét, és az ágy mellé rúgja. Aztán leveszi a pólóját is, de belegabalyodik, és majdnem elesik, így én segítek neki befejezni a mozdulatot. Nevet, amikor végre ledobom a földre.

És ekkor sikerül végre teljes mértékben magára vonnia a figyelmemet. Jó hangulatban van. Nevet. Ebben a percben részeg és gondtalan. Az utóbbi időben nagyon ritkán került Layla ilyen hangulatba. Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor kuncogott a műtétje óta.

És ez tetszik. Hiányzott.

Talán ez a ház és ez a vakáció tényleg segít nekünk.

Ezúttal én csókolom meg, és ez megkönnyebbüléssel tölt el, mert az összes vágy visszatért belém. Kiverem Willow- t a fejemből, és Laylára koncentrálok, amennyire csak tőlem telik. Lehúzza rólam a pólót, de még mindig az ágy mellett állunk, amikor végre leveszem a melltartóját. Az egész testével hozzám simul, és addig csókolózunk, amíg meg nem érzem, hogy elveszíti az egyensúlyát, és kicsit jobbra dől.

Elakad a lélegzete, amikor megfordítom, és a matracra döntöm. A kis sikkantást kuncogás követi, és te jó ég, hogy mennyire imádom ezt a hangot! Nem is veszem le a bugyiját, csak oldalra húzom, és belehatolok, mintha attól félnék, hogy ha nem sietek, elmúlik ez az érzés.

Felnyög, hangosan, de ma este nem akarom, hogy hangos legyen. Előrenyúlok, és befogom a száját, miközben dugom. A tenyerem elfojt minden hangot, amit kiad.

Én pedig egyetlen hang nélkül élvezek el.

Aztán amikor a hátára fordítom, és a lába közé nyúlok, végig a szájára tapasztom a számat.

Lehet, hogy Willow hátrébb szorult a gondolataimban, de még mindig ott van, és valamilyen oknál fogva nem akarom, hogy ezt most hallja.

Amikor végzünk, zihálva rogyok le Laylára. Csukott szemmel, a matracba temetett arccal fekszem, míg ő végigfuttatja a körmeit a hátamon.

Kielégültnek kellene lennem, de még most is tele vagyok türelmetlenséggel.

Le akarok menni, hogy Willow- val beszéljek.

Ezen eltűnődöm... Azért hoztam ide vissza Laylát, hogy rá összpontosítsak, de mintha kezdeném elveszíteni a célt a szemem elől.

Laylának joga van tudni, mi folyik ebben a házban, hogy mi történik körülötte. Ő semmit sem tud Willow jelenlétéről. Nem tudja, hogy Willow éjszaka használja a testét. Nem tudja, hogy mi az én szerepem.

Mégsem teszek semmit, hogy ez megváltozzon.

Layla a mellkasomnál fogva eltol, míg le nem gurulok róla. A fürdőszobába indul, hogy rendbe szedje magát. Én a hátamon fekszem, és a plafont bámulva azon tűnődöm, vajon mennyi idő kell neki az elalváshoz. Még nincs nagyon késő. Négy Margarita normális esetben biztosítaná, hogy hamar kidőljön, de ma reggel tizenegyig aludt.

Hallom, hogy megnyitja a zuhanyt a fürdőszobában, mire felnyögök. A zuhany mindig felébreszti, amikor részeg, mintha új életet lehelne belé. Ha kijön a fürdőből, valószínűleg bejelenti, hogy le akar darálni egy egész Netflix-sorozatot. így már órákba telhet, mire elalszik.

Begombolom a nadrágomat, és a komódhoz lépek. Megnézem a gyógyszereit, elolvasom a címkéket, hogy tudjam, melyiket szokta általában bevenni az elalváshoz.

Kinyitom az Ambien üvegét, egyet a kezembe gurítok, aztán visszateszem az üveget a fiókba.

Lemegyek a földszintre, és öntök Laylának egy pohár bort. A bor a Margaritákkal keveredve elálmosítja, az altató pedig tovább fokozza a hatást. Nem mintha nem venné be amúgy is minden este. Csak egy kicsit felgyorsítom a folyamatot.

Egy kanál hátuljával összetöröm a pulton a tablettát, aztán a port addig keverem a borban, míg fel nem oldódik teljesen.

Már indulnék ki a konyhából, de nem jutok messzire.

Valami kiüti a poharat a kezemből, olyan erővel, hogy jó pár lépésre tőlem törik ripityára a padlón.

Csak bámulok az üres kezemre és a vörösborra, aminek cseppjei foltot hagytak a fehér szekrényajtókon.

Minden csupa bor, én pedig csak állok sóbálvánnyá dermedve a döbbenettől. Azonnal elönt a megbánás. Elég erővel repült ki a pohár a kezemből ahhoz, hogy a konyha másik felében végezze, amire csak egyetlen magyarázat létezhet.

Willow látta, hogy mit csináltam, és ez felzaklatta.

Lassan én is felfogom, milyen komoly dologra is készültem. Az égnek emelem a tekintetemet, és a kezemet végighúzom az arcomon.

Mi a fenét képzeltem?

Kimegyek a konyhából, fel a lépcsőn. Szörnyen érzem magam, amiért Willow szemtanúja volt ennek. Szégyellem, hogy egyáltalán felmerült bennem a gondolat, hogy beadjam Laylának a saját gyógyszerét, csak hogy gyorsabban elaludjon.

Azonnal elhalványul bennem a vágy, hogy beszéljek Willow- val, és a helyén nem marad más, csak egy nagy adag szégyen és bűntudat. Éppen akkor nyitok be a szobába, amikor Layla kijön a fürdőszobából törülközőbe csavarva. A padlóra mutat a lábam elé:

- Dobd ide nekem a pólódat!

Elkapja a pólót, és felhúzza, közben meg a földre dobja a törülközőt. A póló szegélye a combja közepéig ér, a ruhám szinte elnyeli őt. Olyan kicsi, és valószínűleg most, hogy nem eszik, túl sovány is, mégis arra készültem, hogy beadjak neki egy adagot az altatójából, ráadásul alkohollal, miközben nem is tudom, milyen hatással lehet rá. Főleg akkor, ha esetleg bevenné mellé a szokásos esti adagot.

Én nem ilyen vagyok.

A karomat Layla köré fonom, magamhoz húzom, és némán bocsánatért esedezem valami miatt, amiről tudom, soha nem fogom neki beismerni, hogy majdnem megtettem. Behunyom a szememet, és arcomat nedves tincseihez szorítom.

- Szeretlek!

- Én is szeretlek! - leheli a szavakat a bőrömre.

Sokáig ölelem így, percekig, mintha ez valahogy feloldozhatna a bűneim alól.

Nem így történik. Igazából csak ront rajta.

Layla beleásít a mellkasomba, aztán hátrébb húzódik.

- Nagyon fáradt vagyok - jelenti be. - Azt hiszem, túl sokat ittam. Lefekszem.

- Én is - vágom rá. A pólómban mászik be a takaró alá, én meg a farmeremet tréninggatyára cserélem. Általában bokszerben alszom, de nem tudom, hogy Willow megjelenik- e ma éjszaka. Fel akarok készülni arra az esetre, ha igen.

○

Nem voltam fáradt, amikor lefeküdtem Layla mellé, és bár egy óra is eltelt, mióta az ágyba dőltünk, még mindig nem vagyok az. A szememet sem csuktam le. Nézem, ahogy alszik, és várom, hogy Willow átvegye az irányítást, de mostanáig még nem történt meg.

Lehet, hogy mérges rám. Vagy csak meg kell várnia, amíg Layla elég mélyen alszik. Nem tudom, mert nem tudom a szabályokat. Azt se tudom, vannak- e szabályok.

Meg akarom magyarázni Willow- nak, amit tettem, de nem fog menni, ha nem szállj a meg Laylát, és itt fent semmiképp nem tudom megtenni, mert csak a laptopommal tudok vele kommunikálni.

Lassan kicsúszom az ágyból, úgy, hogy Laylát ne ébresszem fel, és elindulok le a konyhába.

Amikor az ajtóhoz érek, megdöbbent, amit látok. Illetve az, amit nem látok.

Semmi nyoma annak, ami korábban történt. A kiömlött bort feltakarították, az üvegszilánkok eltűntek. Mintha az egész meg sem történt volna.

Odamegyek a szemeteshez, és felemelem a tetejét. A szemét között ott vannak az üvegdarabok, amik egy órával ezelőtt a földön hevertek.

Willow mindent feltakarított, míg én odafent voltam Laylával.

Leülök a konyhaasztalhoz, de nem nyitom fel a laptopot. Előbb elindítom a mobilomon a biztonsági applikációt. Visszaugrok a felvételben addig, hogy a borospoharat valami láthatatlan erő kiüti a kezemből. Utána gyorsítva előretekerem úgy tíz perccel azutánig, hogy felmentem az emeletre. A videón látom, ahogy a fedő lecsúszik a kukáról.

Megbabonázva nézem, ahogy a konyhát lassan kitakarítja a semmi. A borfoltok eltűnnek. Az üvegszilánkok a padlóról a kukába repülnek. A végén pedig a helyére csúszik a szemetes fedele, és a törött pohárnak nyoma sem marad.

Bezárom az alkalmazást, és a telefont képernyővel lefelé az asztalra teszem.

Már nagyjából az ideérkezésünk másnapján feladtam, hogy megpróbáljam értelmezni az engem körülvevő világot. Már nem is akaszt ki, hogy végignéztem egy felvételt arról, ahogy egy kísértet feltakarít a konyhában. Legalábbis ebben a helyzetben.

Nem tudom, mit árul ez el rólam.

Azt sem tudom, mit árul el rólam az, hogy majdnem gyógyszert adtam be Laylának a tudta nélkül.

Talán ez a ház megzavarja az elmémet. Lassan szétfoszlatja az erkölcsi érzékem fonalait.

Nem tudom, hol kellene indítanom a beszélgetést Willow- val. Nem tudom, hogyan kellene belefognom. Kérjek bocsánatot? Nem akarom, hogy Willow azt gondolja, olyan pasi vagyok, aki begyógyszerezi a barátnőjét, de... pontosan erre készültem, mielőtt ő megakadályozta volna.

Azért akadályozta meg, mert nem tetszett neki, amit csinálok, vagy mert nem akarta, hogy túl nehéz legyen felébreszteni Layla testét?

Nem tudom, hogy Willow tette önzetlen vagy önző volt- e, de igazából nem vagyok abban a helyzetben, hogy ítélkezzek, tekintve, hogy az én indítékaim abszolút önzők voltak.

Hallom, hogy kinyílik a hálószoba ajtaja.

A gerincem rögtön kiegyenesedik, és felpattanok a székből. Nem tudom, hogy Layla vagy Willow jön- e lefelé a lépcsőn ebben a percben, de bármelyikük szemébe is kell néznem, ugyanolyan szégyent fogok érezni.

Hirtelen nem tudom, hogyan viselkedjek természetesen, nem tudok mit kezdeni a kezemmel. Megragadom magam mögött a konyhapultot, és nekidőlök, miközben le sem veszem a szememet a bejáratról.

Amikor befordul a sarkon, azonnal meg tudom állapítani, hogy Willow az. Felvette Layla egyik rövidnadrágját, de még mindig az én pólóm van rajta. A tekintetéből tudom, hogy Willow az. Úgy néz rám, mintha tudná, bőven van mit megmagyaráznom.

- Sajnálom! - hadarom gyorsan.

Felemeli a kezét, aztán kihúzza az egyik széket, és leül rá.

- Még ne! Nagyon részeg, le kell ülnöm egy percre. - Az arcát a kezébe temeti. - Öntenél nekem egy pohár vizet?

Kiveszek egy poharat a konyhaszekrényből, megtöltöm vízzel és jéggel, odaadom neki, aztán én is leülök az asztalhoz. Felhajtja a vizet, majd leteszi maga elé az asztalra a poharat.

Két kézzel markolja, és egy percig csak némán bámul rá.

- Mi volt ez?

- Mi volt mi? - kérdezem, mert tudni akarom, mire kérdez rá.

Nagy nehezen az arcomra emeli a tekintetét.

- Milyen tablettát tettél a borába?

Megrándul egy izom az állkapcsomnál. Hátradőlök a széken, és karba teszem a kezemet.

- Ambient. Altatót. Én nem... Még sosem csináltam ilyet. Csak nagyon szerettem volna, ha hamar elalszik.

- Miért? Hogy velem beszélhess?

Bólintok.

- Ez veszélyes, Leeds! Részeg volt. És ha bevesz még egy tablettát azon kívül, amit te már beadtál neki?

Előredőlve a hajamba túrok. A kezem a halántékomat szorítja, és kifújom a levegőt.

- Tudom. Nem gondolkodtam. Mintha ösztönösen cselekedtem volna.

- Ha a vágy, hogy velem beszélj, ilyen ösztönös cselekedetet vált ki belőled, akkor nem biztos, hogy jó ötlet folytatnunk.

A gondolattól, hogy véget akarhat vetni a kapcsolatnak, összeszorul a szívem. Még olyan sok kérdésem lenne!

- Sosem tennék olyasmit, amivel szándékosan ártanék Laylának. Nem fordul elő többet.

Willow kutatón néz a szemembe, az igazságot próbálja meglátni. Végül úgy tűnik, elfogadja, amit lát, mert bólint, és azt mondja:

- Akkor jó. - Majd előredől, és az egyik kezét korgó hasára szorítja.

- Eszik egyáltalán valamit? Te jó ég! Mindig baromi éhes.

Felállók, mert eszembe jut a taco.

- Hoztam neked tacót.

Kiveszem az elviteles dobozt a hűtőből. Úgy kértem, hogy külön csomagolják a húst meg a többi belevalót a sült tortillától, hogy könnyű legyen összerakni és megmelegíteni.

- Az étteremben csak egy tacót evett, de valószínűleg azért, mert megivott négy Margaritát. - Megmelegítem az ételt, Willow az asztalnál ülve várja. - Mit kérsz inni?

- A víz tökéletes. Nem hiszem, hogy a teste bírna ennél bármi erősebbet jelen pillanatban.

Újratöltöm a poharát, és összeállítom a tacókat. Amikor leteszem elé, a szeme szinte könnybe lábad. Felveszi az egyiket, és beleharap.

- Te jóságos ég! - mormolja tele szájjal. - Ez iszonyú finom! - Vicces, mennyire feltűnőek az apró különbségek kettejük között, például az, ahogyan esznek, hiába használják ugyanazt a testet. - Kérdezte Layla, miért kértél tacót elvitelre?

- Azt mondtam neki, hogy nem evett eleget. - Félrebillentett fejjel tanakodom még egy kicsit Willow kérdésén. - Látod az emlékeit, amikor benne vagy, ugye? Nem úgy van, hogy emlékszel, hogy ott voltunk vacsorázni, még ha te nem is voltál ott?

Willow felveszi a szalvétát, megtörli a száját, aztán iszik még egy korty vizet.

- Biztos tudnék rá emlékezni, de túl nagy erőfeszítésbe kerül. A gondolatai nagyon... zavarosak. Igyekszem távol tartani magamat az elméjétől, amikor benne vagyok.

- És azt hogyan csinálod?

Willow előredől egy kicsit, és lehalkítja a hangját, mintha attól félne, hogy valaki meghall minket.

- Olyan, mint könyvet olvasni. Hogy el tudsz olvasni egy egész oldalt is úgy, hogy közben észre sem veszed, semmit sem fogtál fel belőle, mert egészen máshol járt az eszed. Ilyen érzés, amikor a fejében vagyok. Ha akarok, tudok jobban koncentrálni, és szándékosan ki tudom nyerni az információt. De én szívesebben vagyok figyelmetlen. - Felemeli a poharat, és lehúzza a maradék vizet. - Néha nem túl jó móka a fejében lenni.

- Ezt most hogy érted?

Willow megvonja a vállát.

- Nem kell semmi rosszra gondolni. Mindenkinek vannak olyan gondolatai, amiket soha nem mondana ki. Elég furcsa, hogy én láthatom ezeket a gondolatokat, szóval inkább nem nézek oda. Más dolgokra gondolok, amikor benne vagyok.

Szívesen megkérdezném, hogy mik Layla ki nem mondott gondolatai, de nem teszem. Már most is úgy érzem, hogy túl messzire mentem az Ambiennel. Arról nem is beszélve, amivel éppen most megyek túl messzire, hogy hagyom, hogy Willow Layla testét használja, és tacót egyen vele. A taco kifogás lehet sok rossz döntésre, de abban nem vagyok biztos, hogy elég jó kifogás egy test megszállására.

- Úszhatunk egyet? - veti fel Willow.

A kérdés teljesen váratlanul ér.

- Ki akarsz menni? Azt hittem, nem szoktál kimenni a házból.

- Azt sosem mondtam - feleli. - Azt mondtam, sosem mentem el a birtokról. A gondolattól is ideges leszek, de amióta az eszemet tudom, akartam úszni a medencében.

Nem tudom, mire számítottam ma este, de arra biztos nem, hogy Willow majd úszni akar. Bár a medence fűtött, szóval miért is ne?

- Persze - felelem végül, és határozottan mulattat ez az új fordulat. - Ússzunk egyet!

Megevett két tacót, egyet pedig a tányéron hagyott. Úgy tolja el magától, mint aki nagyon jóllakott. Fogom a tányért, és a kaját a szemétbe borítom. - Laylának van pár fürdőruhája az emeleten.

A tányért a pulton hagyom, aztán Willow követ a hálószobába.

A harmadik fiókból kiveszek egy úszógatyát magamnak. Layla két fürdőruhát hozott, és bár már sokat úsztunk, még egyik sem volt rajta.

- Melyiket akarod? A pirosat vagy a feketét?

- Nem számít - válaszolja.

A feketét adom oda neki, az kevésbé kivágott, mint a piros. Nem mintha számítana, nincs rajta semmi olyasmi, amit ne láttam vagy érintettem volna meg már korábban.

Mégis számít. Ő nem Layla, és érzem, hogy most nem szabad úgy néznem a testére, mint akkor, amikor Willow nincsen benne.

Willow a fürdőszobában öltözik át, én a hálószobában. Amikor kijön, két törülköző is van nála. Nem tehetek róla, a pillantásom végigsiklik a testén. Elámulok azon, hogy bár ez nem az ő teste, valahogy mégis a magáévá teszi. Nagyobbakat lép, és a vállát jobban hátrahúzza közben. Még a fejét is máshogy tartja.

Amikor találkozik a tekintetünk, rögtön megköszörülöm a torkomat és elkapom a pillantásomat.

- Mehetünk?

Úgy megyek ki az ajtón, le a lépcsőn és végig a medencéig, hogy egyszer sem nézek a szemébe.

Amint odaérünk a medencéhez, rögtön beugróm a mélyebb részen, mert kell a friss víz, hogy rendesen tudjak koncentrálni. Egy kis ideig a víz alatt maradok, elég ideig ahhoz, hogy lássam, ahogy Willow belógatja a lábát a vízbe.

A lábaival kalimpál a mély víz szélénél. Amikor kiemelkedem a vízből, közel ül ahhoz a helyhez, ahol én ültem, amikor először beszéltem Laylával.

Akkor, amikor még azt hittem, a legnehezebb része az életnek az, hogy egy olyan zenekarban basszusgitározom, amit ki nem állhatok.

Annyi minden történt azóta. Több szempontból is más ember lettem. Ez történik, ha kénytelen vagy elvenni egy másik ember életét.

Általában nem engedem meg magamnak, hogy túl sokat tépelődjek ezen. Tettem, amit tennem kellett, de bármennyire jogos és indokolt volt is, ettől még nem szűnik meg a bűntudat.

Újra lebukom a víz alá. Utálom, hogy a gondolataim visszatértek ahhoz az estéhez. Nem akarok rágondolni. Most egész biztos nem akarok rágondolni. Csak szeretném, ha Willow élvezné, hogy most először a vízben lehet.

Elrugaszkodom a medence aljától, és megint a felszínre úszom. Még mindig ugyanott ül, és a lábát körbevevő vizet bámulja.

- Nem jössz be? - kérdezem.

Rám néz, és bólint.

- De igen, csak kicsit félek. Mi van, ha nem tudok úszni?

- Ezt csak egyféleképpen deríthetjük ki. - Közelebb úszom hozzá, és kinyújtom a kezemet. - Gyere! Segítek.

Habozik, mielőtt megfogná a kezemet, de aztán lassan belecsúszik a vízbe. Egészen az álláig merül, aztán felsikkant, és a másik kezével megragadja a vállamat. A lábával pedálozva próbál a felszínen maradni, de ahhoz túlzottan megijedt, hogy elengedjen.

Viszont mosolyog, amiből tudom, hogy igazából nem fél. Csak új neki ez az egész. Elengedi a vállamat, és mozgatni kezdi a karját is, bár a kezemet még mindig fogja.

- Menni fog? - kérdezem.

Bólint, aztán véletlenül kortyol egy kis vizet, mert alig valamivel tartja a fejét a víz felett. Kiköpi, és úgy válaszol:

- Szerintem igen. - Kicsit zihál, de van a hangjában valami lelkesedés. Mintha azt nézném, ahogy egy gyerek először úszik. Elengedem a kezét, de közel maradok hozzá. Amikor nem süllyed el rögtön, a szeme kikerekedik az örömtől.

- Sikerült! - kiáltja. - Úszom!

A büszkesége megnevettet. Kinyújtja a karját, és széttolja a vizet maga előtt. Lehet, hogy az úszás a kísérteteknél is ösztönös dolog, mindenesetre ellöki magát a faltól, és egyedül elúszik kutyaúszásban a medence közepéig. Ott megfordul, és visszaúszik. Máris kezd belejönni, ami azt bizonyítja, hogy csinálta már korábban.

- Olyan, mint a biciklizés - jegyzem meg.

Felnevet.

- Én nem tudhatom. Azt se csináltam még.

- Valószínűleg csináltad, csak nem emlékszel rá, hogyan éltél korábban.

A szavaimra azonnal eltűnik a mosoly az arcáról.

Megáll ott, ahol van, kezével és lábával evezve tartja fent magát a vízen.

- Tényleg azt gondolod, hogy meghaltam? - A hangja kíváncsi, nem sértődött.

- Ha van igazság a kísértetekről szóló elméletekben, akkor azt gondolom, hogy talán lehetett egy életed ez előtt, csak nem emlékszel rá.

Pár másodpercig az arcomat fürkészi, aztán visszaúszik a medence széléhez, és megkapaszkodik.

- Vagyis szerinted tipikus szellem vagyok, aki megrekedt a halál és a túlvilág között?

- Máskülönben nem tudom, miért lennél itt. Te mit gondolsz? - kérdezem tőle.

- Nem tudom. Nem igazán gondolkodtam rajta addig, amíg fel nem bukkantál, hogy megfejts.

- Azt kívánod, bár ne jöttem volna ide?

Erre nem válaszol, inkább félrekapja a tekintetét, és hátával a betonperemnek támaszkodik. Hátrahajtja a fejét, hogy lássa a csillagokat.

- Kicsit félek kideríteni, hogy miért vagyok itt. Ezért nem mentem el soha a birtokról, hogy válaszokat vagy magamhoz hasonlókat keressek. Mert mi van, ha igazad van? Ha itt ragadtam élet és halál között? - Megint a szemembe néz, de amikor a tekintetünk találkozik, rémültnek látom. - Mi van, ha megtalálom a válaszokat, és akkor vége?

- Minek lenne vége?

- Ennek. Nekem. Mi van, ha rájövök, hogyan hagyjam el ezt a létezést, de aztán kiderül, hogy nincs utána semmi? Mi van, ha egyszerűen csak... eltűnök? Örökre?

- Szomorú lennél miatta? - kérdezem. - Általában úgy beszélsz róla, mintha elég rettenetes létezés lenne.

Hosszú másodpercekig bámul rám, aztán kiböki:

- Eddig az is volt. - Aztán amint kimondta, hagyja, hogy lemerüljön a víz alá.

A válasza jobban megérint, mint vártam.

Amikor újra felbukkan, közelebb van hozzám. Érdeklődve vizsgálgatja a vállamat, előrenyúl, hogy megérintse. Végigfuttatja az ujját a hegen, ami a hat hónappal korábbi seb után maradt.

- Itt lőttek meg?

- Igen.

Különös érzés, hogy megérinti a sebhelyemet. Layla sosem ér hozzá, egyszer sem. Amikor szeretkezünk, simogat körülötte, a közelében, de szándékosan soha nem érinti meg. Sokszor tűnődtem már azon, hogy talán rossz emlékeket idéz fel benne, vagy csak attól tart, hogy nekem okoz fájdalmat, ha megérinti.

- Ki lőtt le?

- Sable. Ugyanaz a lány, aki Laylát. - Felemelem a kezét, és a sebhelyhez vezetem Layla fején. - Érzed? - Willow az ujjhegyével megérinti Layla hegét, végighúzza rajta az ujját, aztán a keze visszatér a vállamra, és megint végigsimít az én sebhelyemen.

- A tied már gyógyultnak tűnik, az övé nem.

- Sokat piszkálja - mondom.

- Miért?

- Nem tudom. Te vagy a fejében! Mondd meg te!

Hosszú másodpercekig csak bámul rám, szerintem azért, mert éppen átfutja Layla emlékeit. Meg akarom kérdezni tőle, hogy mire emlékszik, de nem akarom arra használni Willow- t, hogy Layla gondolataiban kutakodjak az engedélye nélkül. Már az is épp elég rossz, amit Layla testével teszünk.

Willow visszatér a medence széléhez, és kitámaszkodik. Az állát a karjára hajtja, és visszanéz az udvarra. Én mellé úszom, és ugyanígy teszek. Én őt figyelem, ő viszont nem néz rám. Nem tudom biztosan, mit látott Layla fejében, vagy hogy egyáltalán látott- e valamit, de a hallgatása zavarba ejt egy kicsit.

Oldalra hajtja a fejét a karján, hogy rám tudjon nézni.

- Ebben a medencében szeretett beléd.

- Tényleg?

Willow bólint, de a bólintást nem kíséri se mosoly, se szeretetteljes arckifejezés, amikor visszagondol rá. Csak azt suttogja, hogy „igen”, és már el is fordul tőlem. A másik irányba fordítja a fejét, hogy ne rám nézzen, de én odaúszom a másik oldalára, mert látni akarom az arcát. Amikor összekapcsolódik a tekintetünk, meglátom, hogy a szemében könnyek ülnek.

- Mi a baj?

Zavartan felnevet, és megtöri! a szemét.

- Olyan zavarba ejtő... Amikor benne vagyok, érzem az érzéseit. És azt hiszem, most szomorú.

- Honnan tudod, hogy ezek nem a te könnyeid?

Willow beletörődő tekintettel néz rám:

- Igaz, nem tudhatom. - Aztán a víz alá merül, és amikor felemelkedik, a vízzel együtt a könnyeket is kitörli a szeméből.

Bennem ellentétes érzelmek dúlnak.

Layla testében van, és ha most Layla szomorú, akkor szeretném megvigasztalni. Magamhoz húzni, és csókkal űzni el a fájdalmát.

De ő nem Layla, és attól, hogy érzem a vágyat, hogy megvigasztaljam, de tudom, hogy nem tehetem meg, üresség tölt el. Egy kicsit olyan, mint a vágyódás, márpedig ez az érzés nem tetszik. Az egész kezd egyre jobban összekuszálódni.

- Jobb, ha bemegyünk - jelentem be. - Még ki kell mosnom és meg kell szárítanom a fürdőruháját, mielőtt lefekszem, nehogy észrevegye, hogy használta valaki.

Willow beleegyezik, bár úgy látom, szívesen maradna még. A medence végéhez úszik, aztán kitolja magát a partra. Háttal állva törülközőt csavar magára, és visszaindul a házhoz. Hátra se néz, hogy ellenőrizze, követem- e. Én még mindig a medence közepén vagyok, végignézem, ahogy az ajtó becsukódik mögötte, és ő eltűnik a szemem elől.

Mélyet sóhajtok, aztán a medence aljára merülök, és addig tartom vissza a levegőt, amíg csak bírom.

○

Mire visszaérek a szobába, Willow- n már az én pólóm van, de nincs rajta a rövidnadrág. Becsukom magam mögött az ajtót, és a pillantásom egy másodpercre a combjára siklik.

- Visszatettem a nadrágot a fiókba, amiben találtam - mondja. - Nem akarom, hogy elbizonytalanodjon, ha olyasmi van rajta reggel, ami nem volt rajta, amikor lefeküdt.

- Jó - felelem. - És hol a fürdőruha?

A fürdőszoba ajtaja felé int.

- Felakasztottam a zuhanykabin ajtajára.

A fürdőszoba felé indulok, de félúton megtorpanok. Nem biztos, hogy Willow máris ki akar szállni Layla testéből.

- Akarsz tévét nézni, amíg én lezuhanyozom?

Bólint, úgyhogy fogom a távirányítót, és bekapcsolom a hálószobái tévét. A távirányítót az ágyra dobom, aztán bemegyek a fürdőszobába.

Hosszan zuhanyozom, nem azért, mert kerülni akarom Willow- t, hanem mert ki kell tisztítanom a fejemet. Az egész helyzetet helytelennek érzem, de mégis hogy lehet helyes módon kommunikálni egy szellemmel? Nem mintha lenne rá kézikönyv, vagy bárki, aki közölhetné, hogy amit teszek, az erkölcsileg problémás.

Mégis kit kérdezhetnék meg? Egy pszichiáter tuti azt mondaná, hogy skizofréniás vagyok. Az orvos pszichiáterhez küldene. Az anyám azzal jönne, hogy a történtek okozta stressz szórakozik az agyammal, és könyörögne, hogy költözzek haza.

Layla valószínűleg elhagyna, ha megtudná, mi történt, amíg ő aludt. És ki ne tenné? Ha közölné velem, hogy egy másik valóságban létező kísértet megszállja a testemet, csak hogy kitöltsön valami tátongó űrt az életében, elmegyógyintézetbe záratnám, és rohannék az ellenkező irányba.

Nincs egyetlen ember sem a világon, akivel beszélhetek erről.

Ez egyben azt is jelenti, hogy nincs senki, aki az mondaná nekem, hogy amit teszek, az rossz.

Már elmúlt éjfél, és nem sok kedvem van ébren kivárni a teljes mosást, úgyhogy kézzel kiöblítem a fürdőruhát, aztán leviszem a mosókonyhába, és bedobom a szárítóba. A földszinten berakok egy csomag popcornt a mikroba.

Amikor beviszem a kukoricát és egy újabb pohár vizet a szobába, Willow az ágyban ül, félig betakarózva. Nagyon feldobódik, amikor meglátja a popcornt. Felül, és kikapja a kezemből a tálat, még mielőtt leülhetnék.

- Mit nézel? - kérdezem.

Három kukoricaszemet a szájába dob.

- A Ghostot. - Elneveti magát, amikor meglátja a felvont szemöldökömet. - Tudom. Kísértet vagyok, aki a Ghostot nézi, ami egy kísértetről szól. Ironikus.

- Még sosem láttam.

Elkerekedik a szeme a meglepetéstől.

- Hogyhogy még sosem láttad ezt a filmet?

Megvonom a vállamat, és markolok a popcornból.

- Még a születésem előtt mutatták be. - A megjegyzésem elgondolkodtat, talán ez is egy nyom. Ha már látta a filmet, mióta lehet ebben a házban? Mióta nézhet itt filmeket, amikor nincs itt senki más? - Szerinted mennyi idős lehetsz?

- Már mondtam neked, hogy nem tudom. Miért?

- Fiatalnak tűnsz. Mármint az, ahogy beszélsz. És amiatt, hogy tudod, hogyan kell használni a számítógépet. De aztán meg kiakadsz, hogy nem láttam egy olyan filmet, amit vagy harminc évvel ezelőtt mutattak be.

Willow elneveti magát.

- Nem hinném, hogy ez valami nyom. Ez a film olyan, mint egy beavatási szertartás. Nagyjából minden élő ember látta. Mármint mindenki, téged kivéve. Bakker, még én is láttam, pedig nem is létezem!

- Ne mondd ezt!

- Mit?

- Azt, hogy nem létezel. Mióta megismertelek, már legalább háromszor mondtad ezt.

- Nem rosszabb, mint hogy te azt mondod rám, hogy halott vagyok. - Újabb popcornt dob a szájába, és hátradől, megint a filmre koncentrál. Egy ideig nézem vele, de aztán nem bírom szó nélkül hagyni a helyzet iróniáját.

- Hát ez nagyon fura - mondom.

- A film? Vagy az, hogy egy kísértetről szóló, Ghost című filmet nézel egy kísértettel?

- Az egész.

Felvonja a szemöldökét.

- Tudod, mi lenne még furább?

- Mi?

- Ha még egy kísértet bukkanna fel - vigyorog. - Akkor egy kísértet nézne egy kísértetét, aki a kísértetről szóló filmet nézi valaki más testéből.

Egy pillanatig csak bámulok rá, aztán veszek pár szem popcornt, és az arcába dobom.

- Nagyon fura vagy.

A popcorndarabok megállnak a pólóján, a hajában. Levesz egy szemet a pólójáról, aztán megeszi. Én visszaülök, és inkább a tévét nézem, mert ha ránézek, mintha megmozdulna bennem valami. Normál esetben, ha Layla mond valamit, amit viccesnek találok, nevetek, aztán megcsókolom.

Vannak pillanatok, amikor megfeledkezem arról, hogy Willow nem Layla, még ha az ő testében van is.

Nem reagálhatok úgy rá, ahogy Laylára tenném. De nálam ösztönös reakció a vágy, hogy megfogjam a kezét, hogy megcsókoljam. Aztán eszembe jut, hogy ő nem az a lány, akibe szerelmes vagyok, és minden összekuszálódik.

Talán nem kellene ilyen helyzetekbe hoznom magamat. Ismerős helyzetbe, például hogy ülök az ágyon a hálószobánkban. Ettől minden határ veszélyesen elmosódik.

Hagyom, hogy Willow végignézze a filmet, de én inkább lemegyek, hogy megnézzem a szárítógépet. A fürdőruha már majdnem száraz, úgyhogy visszateszem még öt percre, aztán átköltözöm a konyhába. Az asztalhoz ülök, felnyitom a laptopomat, és rögtön bejelentkezem a paranormális fórumba. Kíváncsi vagyok, írt- e valaki bármit, ami választ adhat a kérdésre, hogy miért van itt Willow.

A csoportban nem közöltem az újságot, hogy sikerült beszélnem a kísértettel. Azt pláne nem közöltem velük, hogy a kommunikációt Laylán keresztül bonyolítjuk. Ez a két dolog még egy paranormális fórumon is extrémnek tűnne.

A képernyő jobb felső sarkában villog egy értesítés. Megnyitom a fórum privát üzeneteit, és van egy olvasatlan levelem az Uncoverlnc. nevű fórumtagtól. Rákattintok.

Kommunikált már a kísértetével?

Nem válaszolok az üzenetére. Nem vagyok benne biztos, hogy bárki is hinne nekem. Megnyomom a törlést, így a bejövő fiókom megint üres, de ekkor felpittyeg a laptop, és egy kis szövegdoboz ugrik fel a képernyőm bal sarkában. A feladó ugyanaz.

Vártam az új hírekre. A posztja felkeltette az érdeklődésemet.

Az üzenet élesben érkezett ebben a pillanatban a chatablakba. Már odaviszem a kurzort az x- re, hogy bezárjam az ablakot, de mégsem teszem. A fórumon senki sem tudja, ki vagyok, szóval mit árthat, ha beszélek ezzel a fickóval? Gépelni kezdek.

Maradjunk annyiban, hogy már nem vagyok szkeptikus.

Megnyomom a küldést, és rögtön látom, hogy ő is gépel valamit. Figyelem a chatablakot, amiben felbukkan a következő üzenet.

Vagyis kapcsolatba léptek?

Igen.

Még mindig a házban van? Vagy már elment?

Még itt vagyok.

Van oka annak, hogy a maradás mellett döntött? A legtöbb ember lelépett volna a helyzetében.

Nem tűnik veszélyesnek.

Remélhetőleg nem is az. Általában nem azok.

Egy kis ideig csak bámulok arra a mondatra. A fickó egyetlen másodpercet sem habozott a beszélgetés során. Mi van, ha volt az enyémhez hasonló élménye? Beírok egy újabb kérdést.

Nincs emléke az életéről. Nem tudom, hogyan segítsek neki. Abban se vagyok biztos, hogy akarja, hogy segítsek neki.

A kísértetek nem tudnak konkrét emlékeket megőrizni. Csak érzéseket, úgyhogy ez nem szokatlan. De az, hogy nem akar válaszokat kapni, azt jelezheti, hogy még viszonylag új szellem. A dolog egy idő után elég megterhelő. Általában egyre nyitottabbak a továbblépésre, minél régebb óta vannak itt. Nem valami jó móka ez a hely.

Újraolvasom a válaszát, el akarom hinni, hogy ez a fickó tényleg tudja, miről beszél, de ez az internet. Minden esély megvan rá, hogy a fickó a beszélgetés másik oldalán éppen betegre röhögi magát a hiszékenységemen.

Szívesen segítenék a kísértetének válaszokat találni. Ez a munkám.

Már gépelem be a választ, de az ujjaim lassan megállnak a billentyűzet felett. Hogyan tudna ez a fickó segíteni nekem anélkül, hogy személyes információt osztanék meg magamról, például azt, hogy hol is van a szellem, vagy hogy hogyan tud velem kapcsolatba lépni? Nem mondhatom el egy vadidegennek, hogy ki vagyok! Kemény leckét kaptam abból, hogy a privát szféra mennyire értékes és törékeny dolog.

Az egész testem összerándul, amikor megszólal a szárítógép jelzőhangja. Gyorsan lecsukom a laptopot, elmegyek Layla fürdőruhájáért, és elindulok az emeletre.

Willow a tévén bámulja a stáblistát, a szeme könnyekkel teli. Nem is néz rám, amikor becsukom magam mögött az ajtót. Visszateszem Layla fürdőruháját a komódba, aztán elveszem az üres popcornos tálat Willow- tól. Végre sikerül elszakítania a tekintetét a tévétől, engem követ a szemével, ahogy a tálat az éjjeliszekrényre teszem.

- Olyan borzalmas a vége - mormolja. - Mindig elfelejtem, milyen borzalmas a vége.

- Miért, mi a vége?

- A kísértet lezárja az életét, és a mennybe jut - közli lebiggyedő szájjal.

Felnevetek, nem értem, miért olyan rossz befejezés ez.

- Ha létezik a menny, nem pont erre vágyna egy kísértet?

Dühösen int a tévé felé.

- És mi van Mollyval? Teljesen egyedül maradt. Azzal a tudattal kell leélnie az életét, hogy a férje valahol az örökkévalóságban dőzsöl, míg neki továbbra is dolgoznia kell, fizetni a számlákat és... élni

Úgy mondja ezt az „élni”- t, mintha rossz dolog lenne. Leülök mellé az ágyra.

- Jól értem? Az embert sajnálod? Nem a kísértetét?

- Naná, hogy az embert sajnálom! Hű, király befejezés, a kísértet még kísértetesebb kísértet lesz! - morogja epésen. - Nagy cucc, már tudtuk, hogy halott, mióta megölték a film elején. De mi lesz így a lánnyal? Tudta, hogy a férje meghalt, aztán még biztosabb lehetett abban, hogy meghalt. Mi ebben a romantikus? Kétszer kellett meggyászolnia! Ez a legrosszabb film, amit valaha láttam.

- Azt hittem, már láttad korábban.

- Igen, de nem úgy, hogy egy testben voltam, aminek szíve van, ami meg tud szakadni, és ami könnyezni is tud. Amikor korábban láttam, nem éreztem mindezt. És ez szívás. - Az ágyra hanyatlik, és magához öleli Layla párnáját. - Nem tetszenek ezek az érzések.

Kikapcsolom a tévét, és a szoba sötétbe borul. A távirányítót az éjjeliszekrényre teszem, aztán lefekszem az ágyra, és én is betakarózom. Willow felém fordul, karját az arca alá hajlítja.

- Patrick Swayze már meghalt, ugye? Mármint a valóságban.

- Igen.

- Szerinted lehet, hogy most már igazi kísértet? Lehet, hogy ő is olyan, mint én?

- Talán. Sosem mentél el a birtokról, szóval honnan tudhatnád, mi van még odakint? Hogy ki van még odakint?

Elvigyorodik.

- Patrick Swayzeért elhagynám a birtokot.

- Talán ezt kellene tenned. Menj! Utazz! Derítsd ki, vannak- e még hozzád hasonlók!

- Az a baj, hogy úgy érzem, itt kell maradnom.

- Miért?

Megvonja a vállát.

- Mindig is így éreztem. Kell hogy legyen oka annak, hogy itt vagyok, ebben a random házban a semmi közepén.

- Talán itt éltél régen. Vagy talán itt haltál meg.

Ezen elgondolkozik.

- Mégsem érzem otthonnak. Persze lehet, hogy sehol sem érezném magam otthon.

- És ha lenne módja, hogy kiderítsük, honnan jöttél? Hogy ki vagy?

Meg akarnád próbálni?

Összevonja a szemöldökét.

- Mire gondolsz? Felvennél valami nyomozófélét?

- Valami olyasmi. Lehet, hogy tudok egy fickót.

Felnevet.

- Tudsz egy fickót? - Úgy forgatja a szemét, mintha teljesen képtelen ötlet lenne. Őszintén szólva nekem már nem sok minden tűnik valószínűtlennek.

Willow eltakarja a száját a kezével, és nagyot ásít.

- Layla nagyon fáradt. Másnapos lesz, amikor holnap felébred.

- Találkozunk holnap éjszaka? Szeretnék beszélni róla, hogyan segíthetek neked válaszokat találni.

Willow megigazítja a párnát a feje alatt.

- Nekem nem igazán kell segítség, Leeds! Ahányszor felhozod a témát, ilyen dr. kevorkianos hidegrázást kapok tőle.

Zavartan felnevetek.

- Hogy micsodát?

- Te mit éreznél, ha azt mondanám neked, hogy tovább kellene lépned a saját létezésedből? Mintha arra biztatnál, hogy legyek öngyilkos.

Azta!

A hátamra gördülök, és összekulcsolom a kezemet a mellkasomon.

- A te szemszögedből bele se gondoltam. Sajnálom, hogy erőltetem.

- Semmi baj - vágja rá. - Nem azt mondom, hogy egy nap ne lennék nyitott arra, hogy válaszokat keressek. Csak nem vagyok biztos benne, hogy elég bátorságom van most megtenni ezt a lépést. Egyelőre szeretném kiélvezni az utolsó hetet, amikor még veled lóghatok.

Nem nézek rá, de érzem, hogy ő engem bámul. Szeret velem lógni. Nem éppen helytelen megjegyzés, de az érzés, amit a szavai keltenek a mellkasomban, már a helytelenség határát súrolja.

Nem felelek neki, csakhogy épp az ilyen beálló csöndek perceiben érzem magam a leginkább bűnösnek.

A csöndben történnek a hibák.

Elfordulok, és behunyom a szememet.

- Jó éjszakát, Willow!

A VALLOMÁS

○

A férfi leállítja a diktafont.

Hátrahajtom a fejem, kezd kellemetlen fordulatot venni a beszélgetésünk. Őszinte akarok lenni hozzá, de az igazság, amihez közeledünk, nem vet rám valami jó fényt.

Semmi, amit ezután mondok, nem fog jó fényt vetni rám.

- Használhatom valamelyik mosdót? - kérdezi.

A folyosó felé mutatok.

- A harmadik ajtó lesz jobbra.

Feláll, és kimegy a szobából. Felmehetnék Laylához, de végre csend van odafent, és azt remélem, ez így is marad egy ideig. Kinyitom a laptopot, hogy kiderítsem, velünk van- e Willow a szobában.

A laptopot leteszem a mellettem levő székre, és Willow máris gépelni kezd.

Igen.

- És mit gondolsz?

Nem voltam itt az egész beszélgetés alatt, mert azt akartam, hogy Layla elaludjon, szóval nem tudom, mi mindent mondtál el neki, és hogy ő mit javasolt.

- Én szinte mindent elmondtam neki, de ő eddig csak hallgatott és figyelt.

Szinte mindent? Mit hagytál ki?

Csinálok egy fejkörzést, aztán lehajtom a fejemet a karomra.

- Nem mondtam el neki mindent, ami aznap este történt, amikor Laylát és engem lelőttek.

Leeds...

- Tudom. Rá fogok térni arra is. Én csak...

A férfi visszatér a szobába, úgyhogy rögtön becsukom a számat, és nem fejezem be a mondatot. A férfi kíváncsian vizslat, aztán visszaül az asztalhoz.

- Willow- val beszélt?

Bólintok.

- Hogyan?

- A laptopomon. Én beszélek hozzá hangosan, ő pedig a számítógéppel válaszol.

A férfi elgondolkodva méreget.

- Lenyűgöző - mondja végül.

Felé fordítom a laptopot.

- Meg akarja nézni, ahogy csinálja?

Megrázza a fejét.

- Nincs rá szükség. Elhiszem magának. - Előredől, és ismét rányom a felvétel gombra. - És mi történt másnap reggel?

TIZENHARMADIK FEJEZET

○

Sülő tojás illatára ébredek. Amikor megfordulok, Layla már nincs az ágyban. A párnája mellett meglátok egy szem popcornt, gyorsan fogom, és a fürdőszobai kukába dobom.

Miután megmostam a fogamat, lemegyek a földszintre, bár magam sem tudom, mire számítsak. Layla már nem nagyon szokott főzni, de most valaki főz.

A konyhába lépve látom, hogy még mindig ugyanabban a pólóban van, amiben Willow bemászott az ágyba tegnap este, és nem vagyok biztos benne, hogy nem maradt- e továbbra is Willow.

Most először nem tudom megállapítani, hogy ki kicsoda. Vajon Willow Laylaként ébredt?

Némán figyelem az ajtóból. Vajon Willow megpróbálná valaha is eljátszani Laylát, hogy megtévesszen?

Már attól is bűntudatom támad, hogy felmerült bennem a gondolat. Willow védelmezi Laylát. Tegnap este kiütötte a kezemből a borospoharat. Most, hogy tudok róla, kétlem, hogy ilyen átveréssel próbálkozna.

Amint felnéz a tűzhelyről, és a tekintetünk találkozik, azonnal tudom, hogy Layla az. A hangja még álmos, amikor azt mormolja:

- Jó reggelt!

A szemét nem is tudja teljesen kinyitni. Fáradtnak tűnik. És másnaposnak.

Odamegyek hozzá, és megpuszilom.

- Jó reggelt! - Lenézek a serpenyőbe, éppen villával kevergeti a rántottét.

- Kérsz te is? - érdeklődik. - Azt olvastam, a tojás jót tesz a másnaposságnak.

- Nem, koszi, nem kérek. - Töltök magamnak egy bögre kávét, és a pultnak dőlve tanulmányozom Laylát. Szeretném tudni, emlékszik- e bármire is a tegnap estéből.

- Mikor keltél fel? - kérdezem.

- Ötkor. Nem tudtam visszaaludni. Borzalmasan másnapos vagyok. - Megpördül, és azt kérdezi: - Mondjak valami furát?

- Mit?

- Reggel egy kis popcorn volt a fogamba ragadva.

Erre rögtön megdermedek. Elfordulok tőle, látszólag azért, hogy tejszínt öntsek a kávémba.

- Ja, tegnap este még filmet néztünk az ágyban. Elég részeg voltál.

Layla felnevet, de ez elég fájdalmas nevetés. Amikor visszafordulok, látom, hogy a kezét a homlokára szorítja, és a szemét fájdalmasan összehúzza.

- Hűha! Semmire sem emlékszem belőle.

A rántottét egy szelet pirítósra kanalazza, és leül az asztalhoz enni. Nem tudom elszakítani a tekintetemet a szemétől. A pupillája sötét és tágra nyílt, mintha két fekete üveggolyó borította volna be az egyébként zöld szemét.

Eszik egy falatot a tojásból a villájával, aztán amíg rág, többször is megkocogtatja az asztalt a villával. Idegesen rázza a lábát, mintha ez a másnaposság furcsa módon rengeteg felgyülemlett, ideges energiával párosulna.

- Hány kávét ittál ma?

Lenyeli a falatot, aztán megtörli a száját egy szalvétával.

- Már négyet. Azt hittem, segíteni fog a másnaposságon.

így már érthető a viselkedése. Már kezdtem azt hinni, hogy mégis Willow az, de nem. Úgy eszik, ahogy Layla szokott, kis falatokat, mindig villával. Willow már mindent befalt volna a tányérról.

- Lehet, hogy pihenned kellene ma - javaslom. - Tarts medencés napot!

A konyhaablak felé int.

- Nem tudok. Vihart ígérnek.

Az ablakhoz lépek, és elhúzom a függönyt. Az égbolt olyan, mintha sötétkék hegyek tornyosulnának rajta. Megnyitom a mobilomon az időjárás- applikációt, ami szerint a következő két napban végig esni fog. Visszanézek Laylára. Bár még csak a felét ette meg a rántottás pirítósának, máris félretolta a tányért, és most a telefonját nyomkodja.

- Akkor mit szeretnél csinálni ma? - kérdezem.

- Nagyon kellene már valami új tartalom a közösségi oldalaidra - jegyzi meg. - Nem posztoltunk semmit a repülős kép óta. Csinálhatnék rólad pár szexi fotót az esőben. Lehet, hogy borítóképnek is jó lenne az albumra.

Ami azt illeti, ez borzalmasan hangzik. Layla le is olvassa az arcomról, hogy nincs nagy kedvem fotókhoz pózolni.

- Tudom, hogy nem akarsz a munkán agyalni, de ez a ház hatalmas. Tele van lehetséges helyszínekkel a fotókhoz. Csak adj nekem két órát a fényképezőgéppel, aztán nem piszkállak ezzel szerdáig!

- Miért éppen szerdáig?

- Akkor utazunk haza.

Bár a hangja gyenge, mégis akaratlanul is élesebbnek, erőteljesebbnek érzem a szavait. Pár napon belül egyedül hagyjuk Willow- t. Én viszont nem akarok elmenni, amíg Willow nem áll készen arra, hogy válaszokat keressen, mert valamilyen oknál fogva nekem is szükségem van a válaszokra. Úgy érzem, képtelen lennék tovább élni a való világban, ha nem sikerül valahogy értelmet találnom abban, ami itt történt.

Leülök Laylával szemben.

- Mit szólnál hozzá, ha maradnánk még egy kicsit?

Láthatóan megereszkedik a válla kicsit a javaslatra.

- Komolyan?

- Igen. Nagyon sokat haladok a zeneírással. Szerintem még egy kis idő, és az egész albumot be tudnám itt fejezni.

- Egyszer sem hallottam a zongorát.

- Mert eddig nem használtam. Dalszövegeket írtam - hazudom.

Layla felsóhajt, és az asztalra teszi a telefonját.

- Nem akarlak megbántani, Leeds, de elég unalmas itt! Kezdek totál bekattanni. És az unalomtól fáradt leszek. Mindennap halálosan kimerültnek érzem magam. Mintha mást se csinálnék, csak aludnék.

Tudom, hogy ez a kimerültség az én hibám, de nem akarom feladni.

- És ha kompromisszumot kötnénk?

Felvonja a szemöldökét.

- Az attól függ, mi a kompromisszum.

- Kapsz ma három órát, amikor ott pózolok neked, és úgy, ahogy akarod, és annyi képet készíthetsz, amennyit csak akarsz. Te pedig adsz nekem még három napot, hogy az albumon dolgozzak.

Úgy tűnik, ez tetszik neki.

- Még az esőbe is kiállíthatlak?

Bólintok.

Egy mosolynak sikerül áttörnie a másnaposság ködén.

- Megegyeztünk. - Áthajol az asztal felett, és megcsókol. - Nem fogod megbánni!

Ebben téved. Máris megbántam. Ahogy szinte minden egyes döntést, amit az ő kárára hoztam azóta, hogy idejöttünk.

És mégis... nem tettem semmit, hogy leállítsam magamat.

○

Layla talán négy órát aludt tegnap éjjel. A háromórás fotózás, a másnaposság és a kevés étel mellett, amit ma megevett, fogalmam sincs, hogy bírt ébren maradni este nyolcig, de csak ekkor ment fel az emeletre lefeküdni.

Már mindjárt tíz óra, de Willow- nak még semmi jele. Próbáltam rákérdezni, hogy itt van- e, de nem válaszolt, még a laptopon sem.

Az elmúlt egy órában új dalszövegen dolgoztam. Ha már azt hazudom Laylának, hogy a zeném miatt kell a házban maradnunk, az a minimum, hogy tényleg írok.

Két hete kezdtem el egy dalt, aminek az a címe, hogy „No Vacancy”, vagyis „Nincs üresedés”. Ma este az idő nagy részében ennek a szövegét írtam át.

Most már négy órája tombol a vihar. Az előrejelzés most már három esős napot jósol, ami kicsit aggaszt. Layla egész jól elvan, ha kint lehet a medencénél, de nem tudom, hogy hat majd a hangulatára, ha három napig be leszünk zárva a házba.

- Mit csinálsz?

Olyan hevesen rezzenek össze, hogy a székem vagy fél métert csúszik hátra. A kezemet a mellkasomra szorítva kifújom a levegőt, amikor meglátom Willow- t az ajtóban. A vihar miatt nem hallottam, hogy lejött a lépcsőn. A váratlan megjelenésére adott reakciómtól nevetnie kell.

- Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott! - kacsint rám, aztán egyenesen a hűtőhöz megy. - Most komolyan, Leeds, a barátnődnek táplálkozási zavara van! Aggódom érte. - Felkapja a tányérnyi maradékot a vacsorából, amit készítettem. Töltött héjában sült krumpli és cézársaláta. Layla csak a salátából evett, szóval a krumplit félretettem Willow- nak.

Bezárom a dokumentumot, amiben írtam, és lecsukom a laptopot is. Willow a mikroba teszi a tányért, aztán visszafordul felém.

- Mi volt ez az egész ma? A fényképek, meg ezek a szokatlanul páváskodó pózok?

A mai fotózás alatt, amire Layla vett rá, végig azon tűnődtem, hol lehet Willow. Hogy vajon figyelt- e. És azt reméltem, hogy nem.

- Semmi. - Nem akarok beszélni neki a kompromisszumról, amit Laylával kötöttem, és főleg nem akarok arról a kínos tényről beszélni, hogy ahányszor Layla posztói rólam egy pólótlan szelfit, megduplázódik a számaim letöltése.

- Te valami modell vagy, vagy ilyesmi? - Willow hangjából hallom, hogy csak ugrat, de akkor sincs sok kedvem beszélni erről. Már szinte annak is jobban örülnék, ha belenézne Layla gondolataiba, hogy ne nekem kelljen elmagyaráznom neki.

- Van ez a dolog... a közösségi média.

- Tudom, mi az a közösségi média - vágja rá.

- Persze hogy tudod... Na mindegy is. Layla igyekszik beindítani a profiljaimat.

- Akkor influenszer vagy?

Meglepetten dőlök hátra a székemben.

- Egyáltalán honnan tudod, hogy az micsoda?

- Nézem a tévét. Sok mindent tudok. Híres vagy?

- Nem.

- De az akarsz lenni?

Közben lejár a mikro. Willow kiveszi a tányérját, és az asztalhoz sétál vele.

- Layla reméli, hogy beindul a zenei karrierem, én meg ráhagyom, így legalább van mire összpontosítania.

- És ha igaza lesz? Mi van, ha tényleg híres leszel? - kérdezi Willow.

- Éppen ettől félek.

A villával gesztikulál a levegőben, miután evett egy falatot.

- Akkor ebből telik arra, hogy itt legyetek? A közösségi médiás pénzből?

- Nem. Még csak három dalt adtam ki. De van pénzem. Örökségből.

Arra számítok, hogy erre tesz valami megjegyzést, de Willow csak töprengve vizslatja az arcomat.

- Most csak megjátszod a lazát, vagy tényleg nem akarod, hogy beinduljon a zenei karriered?

- Magam sem tudom. Szeretek zenét írni, és szeretném, ha az emberek meghallgatnák, de nem tudom, hogy nekem való- e mindaz, ami ezzel jár.

- A külsőd megvan hozzá.

- Az biztos, hogy nem akarok a külsőm miatt híres lenni.

- És mi van, ha nem vagy olyan tehetséges, mint hiszed? Mi van, ha csak azért vannak követőid, mert dögös vagy?

Elnevetem magam a kíméletlen őszinteségén.

- Szerinted dögös vagyok?

Az égnek emeli a tekintetét.

- Láttál már tükröt! - A telefonom felé int. - Szeretném hallani az egyik dalodat. Mondjuk, azt, amelyiket Laylának játszottál le a zongorán aznap, amikor megismerkedtetek. Azt hiszem, az a címe, hogy „I Stopped”.

- Azt hittem, nem szoktál belenézni az emlékeibe.

- Igyekszem nem belenézni, de ezt elég nehéz volt kikerülni. Elég központi helyet foglal el a fejében.

Örülök, hogy Layla nagyon szereti azt az emléket. Nekem is az egyik kedvencem.

Megnyitom a zenelejátszót, és elindítom a dalt Willow- nak. Aztán felnyitom a laptopomat, és arra koncentrálok, igyekszem figyelmen kívül hagyni, hogy éppen az én zenémet hallgatja.

Utálom a saját zenémet hallgatni. Az e- mailjeimet olvasgatom, míg ő feszült figyelemmel végighallgatja mind a három számomat. Amikor vége, visszatolja elém a telefont az asztalon.

- Kísérteties a hangod - mondja.

- A kísérteties jó vagy rossz jelző egy kísértettől?

Elvigyorodik.

- Szerintem mindkettő lehet.

Jókedve van ma. Neki szinte mindig jókedve van, még akkor is, amikor mérges rám, mert majdnem begyógyszerezem a barátnőmet, vagy mert folyton azzal nyaggatom, hogy ki kellene derítenie, hogy miért van itt. Nagyon éles a váltás Layla után, aki mindig olyan komoly. Willow, aki olyan, mint a nyári szellő.

- Érzed Layla szorongását, amikor benne vagy? - kérdezem tőle.

- Most éppen nem érzem. Valószínűleg azért, mert nincs magánál, ezért nincs is miért szorongania.

- De érzed a szerelmét. És a szomorúságát. Korábban ezt mondtad.

Willow bólint.

- Talán az, amit irántad érez, erősebb, mint a szorongása. Nagyon erős érzései vannak irántad.

Ezt jó tudni.

- Gondolja, hogy meg fogom kérni a kezét?

- Meg fogod?

- Valószínűleg.

Willow kortyol egyet a vízből, lenyeli, aztán egy másodpercig elgondolkodva bámul a tányérjára. Látom rajta, hogy próbál lapozgatni Layla érzései között.

- Reméli, hogy megkéred a kezét, de nem hiszem, hogy számít rá, hogy ilyen hamar megteszed.

- És milyen gyűrűt szeretne?

- Számít az? Már megvetted. Fent rejtegeted a cipődben, mint valami hülye.

Tud az eljegyzési gyűrűről?

- A lányok úgy kiszagolják az ilyesmit, mint a vérebek. Meg fogja találni, ha nem rejted el jobban.

- Láttad a gyűrűt? Szerinted tetszeni fog neki?

Willow elmosolyodik.

- Az az érzésem, hogy bármilyen gyűrű tetszene neki, amit tőled kap, még akkor is, ha műanyagból van. Jobban szeret téged, mint... - A hangja elhal, mielőtt befejezné a mondatot.

- Jobban minél?

Willow megrázza a fejét, és a tekintetébe komolyság költözik.

- Hagyjuk! Nem is szabadna beszélnem neked az érzéseiről. Nem érzem helyesnek.

Willow megeszi a vacsorát, de én továbbra is tudni szeretném, mi okozta a hirtelen változást a viselkedésében. Mégis mit akart mondani?

Letakarítja az asztalt, és a konyha ajtajához sétál, onnan néz hátra rám a válla felett.

- Játssz nekem egy dalt, Leeds!

Habozom, mert nem tudom, akarom- e. Szeretem azt az emléket, amikor Laylának játszottam a társalgóban. Nem biztos, hogy újra akarom alkotni valaki mással. Árulásnak tűnik.

Willow már a társalgóban vár rám. Pár másodpercnyi habozás után végül én is kimegyek a konyhából, és átvágok a folyosón.

Megállók a helyiség ajtajában. Willow éppen felhajtja a zongora billentyűzetének fedelét, aztán felmászik a zongora tetejére. Hason fekve elterül a hangszeren, a karját kinyújtja. Aztán észreveszi, hogy döbbenten figyelem. Szomorkás mosoly ül ki az arcára, és azt mondja:

- Érezni akarom a hangokat. Test nélkül semmit sem érzek. És olyan jólesik!

Bármennyire szeretném is megőrizni azt az emlékemet Laylával erről a szobáról, ugyanúgy rossz érzés lenne nem játszani Willow- nak. Rajtam kívül senkivel nincsen kapcsolata. Biztos, hogy nagyon magányos.

Kelletlenül elhelyezkedem a zongoraszéken.

- Mit szeretnél, mit játsszak?

- Azt, amit korábban írtál a laptopodon.

- Azt hittem, nem voltál ott. Próbáltam veled beszélni.

Felemeli az arcát a zongoráról.

- Nem akartam, hogy abbahagyd az alkotást, úgyhogy úgy tettem, mintha nem lennék ott.

Gondoltam rá, hogy ott lehetett. Magam sem tudom, miért. Néha érzem a jelenlétét a szobában magam mellett, de nem tudom, hogy csak azért, mert tudom, hogy a házban van, vagy valóban van valamiféle jelenléte.

Willow ismét leteszi az arcát a polírozott fafelületre, és türelmesen vár.

Lenézek a billentyűkre, próbálom felidézni, hogy is kezdődik a dal. - Még nem fejeztem be teljesen.

- Játszd el azt, ami megvan belőle!

Végigfuttatom az ujjaimat a billentyűkön, és amikor újra Willow- ra nézek, látom, hogy behunyta a szemét.

- Ennek az a címe, hogy „No Vacancy” - mondom halkan, aztán eléneklem neki.

Gazdag lettem, de érzésre szegény Nem kopogtam, mégis ajtót nyitottak felém Köveket dobnak, a szememben vér Hátamon fut a sok kis repedés.

Királyok voltunk, de sehol a trón Kastélyunk sosem volt otthon A csarnokban visszhangzott „szeretlek” A fal szavunkat mégis eltemette Bejelentkeztünk, hogy sose mehessünk el Azt hittem, az idő majd segít, és elhiszem Ha a starthoz visszatérünk

Talán sosem kell célba érnünk A kezem most nem piros De a szívemben érzem a vért Ha a lelkemen lenne jelzés Azt írná, „nincs üresedés” Ha a lelkemen lenne jelzés Azt írná, „nincs üresedés”

Amikor végére érek a már befejezett résznek, felnézek a zongoráról. Willow még mindig csukva tartja a szemét. Ott marad a zongorához simulva, mintha nem akarná, hogy ez az érzés elmúljon. Szomorúnak látom, szinte... sajnálatra méltónak. Azon tűnődöm, vajon hiányozni fog- e neki mindez, ha elmegyünk. Megint egyedül marad, senkivel sem beszélhet majd éjszakánként, nem lesz, aki zenéljen neki, nem lesz senki, aki adna neki valami célt, valami tennivalót, miközben csak lebeg a semmiben.

Végre kinyitja a szemét, de még mindig nem mozdul.

Összeszorul a szívem, amikor a tekintetünk összekapcsolódik, mert megint az az egyetlen vágyam, hogy megvigasztaljam. Ezúttal azonban nem zavar össze a késztetés, nem gondolom, hogy csak valami utórezgése annak, amit Layla iránt érzek. Ezúttal őt akarom megvigasztalni.

Willow- t.

- Sajnálom, hogy olyan magányos vagy - suttogom.

Elmosolyodik, de ez a mosoly csupa szomorúság.

- Te írtad ezt a dalt. Nem vagyok magányosabb nálad.

Lassú csend telepszik a szobára, szorosan beburkol minket.

Mégsem mondok semmit, nem töröm meg a hallgatást, hanem magamba szívom. Magamba szívom Willow- t, mert soha senki más nem fogja, és ez elszomorít.

- Tényleg szerelmes beléd - mondja.

Nem tudom, miért mondja ezt. Vajon ő is érzi néha Layla késztetését, hogy megérintsen és megcsókoljon, ahogy én érzem a késztetést, hogy megérintsem és megcsókoljam őt? Neki is olyan zűrzavaros ez az egész, amikor Laylában van, mint nekem?

- Nagyon fáradt ma este a teste. Hagynom kellene aludni. - Willow felül a zongorán. - Jössz az ágyba?

Akarok menni.

És pontosan ezért nem szabad.

Visszanyelem a már a torkomban készülődő „igent”, és lenézek a zongorabillentyűkre. Ráteszem az ujjaimat.

- Menj csak előre!

Egy pillanatig érzem, hogy engem néz, de nem nézek fel rá. Újra elkezdem a dalt, mire feláll, és kimegy a szobából. Amint hallom, hogy felért, és behúzta maga mögött az ajtót, abbahagyom az éneklést, és a fejemet a zongorára hajtom.

Mi a fenét művelek?

És miért nem akarom abbahagyni?

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

○

Ezután azzal az elhatározással ébredtem, hogy aznap kizárólag Laylára fogok figyelni. Talán a bűntudat miatt, de nem volt olyan nehéz tényleg rá figyelnem. Mivel a kinti idő nem sok lehetőséget hagyott, a nap nagy részében ott volt mellettem.

Mostanra majdnem éjfél van, és Layla még nem aludt el.

Lehet, hogy a vihar miatt. Nem lelkesedik nagyon azért, hogy a tornádóövezetben legyünk egy nagy vihar alatt, de én figyelem az időjárás- jelentéseket, és nincs tornádóriasztás, csak sok villámlásra és esőre figyelmeztetnek. Ő viszont összerezzen minden egyes mennydörgésnél, ami végigdübörög a házon.

Én általában megnyugtatónak találom az ilyen időt, de most csak bosszant, mert ébren tartja Laylát.

A kanapén fekszik mellettem a társalgóban, és a közösségi médiás posztjait nézegeti. A lábát az ölemben nyugtatja, én meg próbálom befejezni azt a könyvet, amit hat hónapja kezdtem el, a műsorvezetőről, aki azt állította, hogy kém, de igazából a szemem csak ide- oda siklik a képernyőn. Egyetlen szót sem fogok fel, mert folyton Willow- n jár az eszem. Layla ugyan belement, hogy maradjunk még pár napot a házban, de előbb- utóbb el kell mennünk.

És akkor Willow egyedül marad.

Nem ugorhatok le csak úgy meglátogatni, ez a ház tényleg a semmi közepén van. Repülő kell hozzá, aztán többórás autóút egy bérelt kocsival. Ez egy egész napos utazás.

Muszáj lesz ajánlatot tennem a házra, ha segíteni akarok neki, hogy válaszokat találjon. Még ha Layla nem is akar itt élni, gyűlölném, ha valaki más venné meg a házat. Felvehetnék valakit, hogy üzemeltesse a helyet, lehetne belőle megint szálloda, akkor Willow sem lenne magányos. Állandóan egymásnak adnák a kilincset az újabb idegenek. Talán jobban élvezné, mint azt, hogy egész nap egyedül ül egy üres házban.

Ha az enyém lenne a hely, akkor lenne kifogásom időnként ideutazni. Meglátogathatnám Willow- t anélkül, hogy gyanút keltenék Laylában.

Akkor ez most érzelmi megcsalás?

Willow egy kísértet. Nem mintha közém és Layla közé tudna állni.

Bizonyos szempontból viszont már meg is tette.

Willow- val kellemesen érezzük magunkat egymás társaságában, annyira, hogy már jobban szeretek vele lenni, mint Laylával. Erre nem vagyok büszke. Layla sokat jelent nekem, de lenyűgöz... szinte a megszállottja lettem a gondolatnak, hogy nem ez az egyetlen létezés, ami számít. Az ember azt gondolná, hogy ettől csak még fontosabbnak kellene éreznem az életemet, de ehelyett mintha egyre távolabb kerülnék a saját világomtól, és egyre jobban bevonódnék Willow-éba... Vagy talán ő az enyémbe. Akárhogy is, mi nem egy világba tartozunk, mégis sikerült könnyű módot találni a kettő összekapcsolására, és ettől valahogy minden más iránt elveszítettem az érdeklődésemet.

Ez nem Layla hibája, ő nem csinált semmi rosszat. Ő csak járulékos áldozat. Áldozat volt hat hónappal ezelőtt, és áldozat most is, csak nem tud róla. Az egyetlen hiba, amit Layla elkövetett, az volt, hogy belém szeretett.

Azt hittem, ez az utazás majd segít neki. Talán így is lett volna, ha nem szerzek tudomást Willow jelenlétéről a házban. Mert azóta mást se teszek, csak hagyom, hogy a Willow (akármi is legyen ő) iránti lelkesedésem még komolyabb éket verjen közém és életem minden más területe közé.

Layla pedig látszólag semmit sem vesz észre az egészből. Valószínűleg úgy gondolja, minden rendben van köztünk, bár csak azért, mert nem emlékszik a részletekre, hogy milyen csodás volt a kapcsolatunk, amíg nem lettem gyakorlatilag a beteggondozója.

Nem mintha meg akarnám változtatni a döntéseimet. Mégis, hiába a szerelem, ami miatt gondoskodni akarok róla, hiába a jó szándék, a felépülésének megvan az ára, és nemcsak saját maga, hanem mindenki más számára is, aki körülötte van.

- Mit olvasol? - kérdezi Layla.

Ránézek, és látom, hogy letette a mobilját a mellkasára. A fejét oldalra hajtja, a haja szétterül a párnán. Alig van rajta valami, csak egy selyem- , szinte átlátszó top, ami a köldökéig sem ér, és színben passzoló, krémszínű bugyi. Leteszem a mobilt a karfára, és a kezembe fogom Layla bokáját, aztán felcsúsztatom a tenyeremet a térdéig.

- Még mindig ugyanazt a könyvet próbálom befejezni.

- Melyiket?

- Amiben az a műsorvezető van, aki azt hiszi, hogy a CIA bérgyilkosa.

Megrázza a fejét.

- Nem ismerős.

Már nyitom a számat, hogy azt mondjam, „de hát meséltem róla”, aztán eszembe jut, hogy ez volt szinte az utolsó beszélgetésünk, mielőtt meglőtték. Semmi emléke nem maradt arról a napról, és az azt követő hétről se. Nem emlékezhet a beszélgetésekre, amik a lövés pillanatáig vezettek. Néha megpróbálom befoltozni neki a lyukakat, de most nem akarok erről beszélni. Csak rosszul érezném magam, hogy felhoztam egy olyan témát, ami ronthat a szorongásán.

- Csak valami regény - terelem el a szót, aztán úgy helyezkedem a kanapén, hogy mellette feküdjek. Hozzám bújik, és puszit nyom a nyakamra. Beszívom a samponja illatát. Trópusi illat, mangós és banános, minden más helyet felidéz, csak a kansasi Lebanont nem. Csupa olyan helyet, ahol Layla valószínűleg szívesebben lenne most.

Mit fog szólni hozzá, ha megveszem a házat?

Egyáltalán meg kellene vennem?

Vagy jobban tenném, ha felpakolnánk és elmennénk, mielőtt a határ, amit annyiszor átléptem, magas fallá válik, és már nem tudunk többé átmászni rajta?

○

- Leeds!

Layla hangja távoli suttogás a semmiben, és még nem tudom eldönteni, hogy el akarom- e hagyni az álmomat, hogy kövessem ezt a hangot.

- Leeds, ébredj fel!

A keze az arcomon van, a testünk egymáshoz simul. Még mindig a kanapén fekszünk. Tulajdonképpen nem meglepő, hogy elaludtunk, tekintve, mennyi éjszakát töltöttem már ébren Willow- val. Pont olyan keveset alszom, mint Layla.

Becsúsztatom a kezemet a selyemtop háta alá, és végigfuttatom a tenyeremet a bőrén. Erre olyan erővel löki el magát a mellkasomtól, hogy leesik a kanapéról a földre. A váratlan mozdulatra és a puffanás hangjára kipattan a szemem. A kanapén áthajolva keresem őt. A padlón fekszik, és rám mered.

Willow az, nem Layla.

- Elnézést! - hadarom, és gyorsan felhúzom a padlóról. - Azt hittem, Layla vagy.

Amikor feláll, lenéz magára és a ruhára, amit Layla vett fel - vagy amit nem vett fel.

A hangom nyers, amikor azt mondom:

- Jobb lenne, ha átöltöznél. - Megköszörülöm a torkomat, és a konyhába megyek, míg ő felszalad az emeletre.

Csinálok magunknak kávét, mert Willow is érzi Layla kimerültségét, amikor a testében van. Az biztos, hogy én érzem a kimerültséget. Késő van, a legkevésbé kávéra lenne most szükségem. Meg újabb kifogásra, hogy ébren maradjak beszélgetni valakivel, aki nem Layla. De amikor Willow visszajön a konyhába, megkönnyebbülés tölt el, hogy láthatom, és azonnal elfelejtem, mennyire nem helyes ez az egész.

Felvett egy pólót és Layla egyik pizsamanadrágját. A kávéfőző felé biccent:

- Jó ötlet.

Amikor kész a kávé, megtöltök két bögrét, és az egyiket odacsúsztatom neki. Mellettem áll a pultnál, a vállunk összeér, míg én tejszínt öntök a csészémbe, ő meg cukrot szór a sajátjába.

- Tudtad, hogy az ókori arab kultúrában a nő elválhatott a férjétől, ha nem ízlett neki a kávéja? - kérdezi Willow.

A pultnak támaszkodom, úgy kérdezem meg:

- Ez igaz?

Bólint, és ő is a pultnak támaszkodik, velem szemben. Lassan kortyol a bögréjéből, és tovább magyaráz:

- Az egyik könyvben olvastam a társalgóban.

- Hány könyvet olvastál már el?

- Az összesei.

- És milyen más random dolgokat tudtál meg?

Leteszi a bögréjét, és felül a munkalapra.

- A világ legdrágább kávéja Indonéziában készül. Azért drága, mert a kávébabot megeszi és részben megemészti egy macska, mielőtt kávét készítenének belőle.

Nem ilyen tényre számítottam. Fintorogva nézek le a kávémra.

- Mégis hogy csinálják? Kiássák a részben megemésztett kávébabot a macskaszarból?

Bólint.

- És az emberek fizetnek azért, hogy macskaszarból készült kávét igyanak?

Willow elvigyorodik.

- A gazdagok furák. Egy nap te is ilyen lehetsz. Ihatod a macskaszarkávét a megajachtodon.

- Rohadtul remélem, hogy nem.

Két kezével a pultra támaszkodik. Kicsit hátradől, és előre- hátra hintáztatja a lábait.

- Milyen az anyukád?

A kérdés teljesen váratlanul ér.

- Az anyukám?

Bólint.

- Néha hallom, ahogy beszélgetsz vele telefonon.

Olyan sokszor eszembe jut napközben, hogy merre lehet Willow, amikor nincs Layla testében. Vajon követ engem? Vagy egész nap a társalgóban lóg? Vajon szokta- e Laylát is követni?

- Jó ember. Szerencsém van vele.

Willow lassan kifújja a levegőt, és lenéz lógázó lábaira, aztán megállítja a mozgást.

- Kíváncsi vagyok, milyen lehetett az én anyukám.

Most először ismeri el, hogy talán volt egy igazi, emberi élete ez előtt a mostani előtt. Rögtön felmerül bennem, hogy talán meggondolta magát. Hogy lehet, hogy mégis szeretné megpróbálni feltárni a múltját.

- Arra gondoltam, hogy ajánlatot teszek a házra.

Willow rögtön felkapja a fejét.

- Erre a házra? Tényleg meg fogod venni?

Bólintok.

- Layla szeretne itt lakni?

- Valószínűleg nem. De meggyőzhetném róla, hogy jó üzleti befektetés. És így lenne indokom meglátogatni téged.

- Miért nem szeret itt lenni? Amikor megnéztem az emlékeit erről a helyről, mindegyik jónak tűnt.

- Sok minden történt azóta, hogy először találkoztunk. Nem vagyok benne biztos, hogy konkrétan ezt a helyet nem szereti. Egyszerűen nem volt lehetősége sehol gyökeret ereszteni, mióta kiengedték a kórházból. Szerintem sehol sem fogja otthon érezni magát, amíg nem választunk közösen egy házat, de kétlem, hogy ilyen elszigetelt helyen szeretne élni.

- Korábban Chicagóban élt, ugye? Szerinted szeretne visszamenni oda?

Willow- ra nézek, és eltűnődöm, vajon tudja- e, mit akar Layla, és most célozni akar- e valamire.

- Nem tudom. Mondd meg te!

Willow megrázza a fejét.

- Nem akarok még egyszer kutakodni a fejében. Már mondtam, elég zűrzavarosak a gondolatai.

- Hogy érted, hogy zűrzavarosak?

- Nem is tudom - vonja meg a vállát Willow. - Azt mondtad, sok emlékét elveszítette, de nekem, amikor benne vagyok, valahogy túl soknak tűnik az emlék ahhoz, hogy feldolgozzam. Mintha átfednék egymást, ezért nagyon nehéz kibogarásznom őket. Őszintén szólva, mivel ezek nem az én gondolataim, általában simán figyelmen kívül hagyom őket.

- Valószínűleg ez a legjobb, amit tehetsz.

Ezen keserűen felnevet.

- Szerintem már jó ideje elmosódott a határ a jó és a rossz között.

Miután ezt kimondja, egy ideig egyikünk sem szólal meg. Olyan nehéz, mert mindketten tudjuk, hogy nem helyes, amit teszünk, mégis mindketten azt reméljük, hogy a másik nem fog véget vetni neki. Nyilvánvalóan élvezzük egymás társaságát, különben nem csinálnánk ezt minden este, újra és újra.

Willow töprengve néz rám.

- Mi történt aznap este, amikor meglőttek titeket?

Rögtön kihúzom magam, és zavartan állok egyik lábamról a másikra.

- Nem tudnál csak belenézni a fejébe? Erről nem szívesen beszélek.

Willow hallgat pár másodpercig.

- Megtehetném... de a te változatodat szeretném hallani.

Nem szeretek erről beszélni. Miután minden részletet elmondtam a rendőröknek, megesküdtem magamnak, hogy soha többé nem beszélek, hacsak nem Layla kérdez.

Willow várja, hogy mondjak valamit. Már nyitom a számat, hogy válaszoljak, amikor hatalmas mennydörgés robogtatja meg a házat, és a közelben becsap valahová egy villám. Willow összerezzen, és hirtelen kialszanak a fények.

A konyhai lámpa még csak fel se villant, azonnal lekapcsolt, ahogy minden elektromos berendezés a házban.

A mennydörgés utózaja még mindig vonul végig a falakon, amikor Willow megszólal:

- Leeds?

Rémültnek hangzik.

Megtalálom a sötétben, de már nem a pulton ül, helyette a konyha közepén áll. Megnyugtatón dörzsölöm a karját.

- Semmi baj. Csak lecsapódott a biztosíték. Pár másodpercen belül magához tér.

Willow hátralép, és azt mondja:

- Mi folyik itt? - A szavai gyorsan, reszketegen szaladnak ki a száján. - Hol vagyunk?

Újabb villámok világítják be a konyhát, és a sötétséget átszelő villanásokban Willow- ra bámulok. A szemében rémület ül, és azonnal tudom, hogy már nem Willow áll előttem.

- Layla?

- Mi a franc történik? - kérdezi, egy fokkal hangosabban, és még egyet lép hátra. A pultba kapaszkodik, és rémülten ugrál a tekintete körbe- körbe.

- Miért vagyok a konyhában?

Azonnal megragadom Laylát, és magamhoz húzom. A kezemet a tarkójára szorítom.

- Minden rendben - súgom, és közben próbálok valami hihető magyarázatot találni arra, hogy miért áll a konyha közepén, és miért nincs semmi emléke arról, hogyan került ide. - Elment az áram. Felébredtünk rá.

- Miért nem emlékszem rá? És mit keresünk a ko... - Elhallgat, aztán sóhaj szakad ki belőle.

Érzem, ahogy ellazul a teste, és pontosan tudom, hogy mikor veszi át Willow az irányítást, mert más érzés őt a karomban tartani. Rögtön el is húzódik tőlem.

- Sajnálom - magyarázkodik. - Megijedtem a villámlástól, és véletlenül kicsúsztam belőle.

A szemében újfajta aggodalom ül, amit korábban nem láttam. A hüvelykujját a szájához emeli, és rágcsálni kezdi.

- Erre emlékezni fog holnap. Emlékezni fog rá, hogy itt ébredt fel.

Ugyanolyan rossz azt látni, hogy Willow aggódik, mint azt, hogy Layla aggódik.

- Hé! - Megszorítom a kezét. - Semmi baj. Majd meggyőzöm róla, hogy csak rémálom volt, vagy hogy csak félig tért magához.

Willow bólint, de még mindig látom az arcán az ideges szorongást.

- Oké. - Az arcát a tenyerébe temeti. - Istenem, úgy sajnálom!

- Semmi baj, Willow!

Megint bólint, de látom rajta, hogy nem sikerült megnyugtatnom.

Ahogy magamat sem.

A VALLOMÁS

○

- Layla emlékezett másnap?

Bólintok.

- Igen. Ez volt az első kérdése, amikor másnap felébredt. Előadtam neki, hogy csak félig tért magához, amikor elment az áram, és magammal vittem a konyhába, de csak akkor ébredt fel igazán, amikor becsapott a villám.

- És elhitte?

- Igen. Könnyű volt meggyőzni. Bárki előbb hiszi el, hogy kába volt vagy alva járt, mint hogy elkezdene azon töprengeni, hogy esetleg nem szállta- e meg egy kísértet.

A férfi egyetértőn bólint.

- És Willow ezután is használta a testét? A kis baki után is?

Épp csak bólintok. Nem vagyok büszke rá, mert nincs elég jó indok arra, amit tettünk. Még akkor sem, ha ennek az indoknak tényleg van értelme, mint a mi esetünkben.

- Gyanított Layla bármit is?

- Aggódott kicsit, hogy miért fáradt mindig. Mivel Willow éjszaka használta a testét, nem aludt annyit, amennyit gondolta. Zavartan ébredt, nem értette, miért aludt olyan sokáig, amikor korán lefeküdt. Kezdte azt gyanítani, hogy a fejsérüléséhez lehet köze.

- És nem mondott neki ellent?

Beszívom a levegőt, és lassan kifújom, mielőtt válaszolnék.

- Nem. Ráhagytam. Időpontot is foglaltam neki a neurológusnál.

- És mit mondott a neurológus?

- Csak jövő héten lenne a vizsgálat.

- És el fogja vinni?

Megrázom a fejem.

- Nem. Nem vihetem. Sosem fog megbocsátani azért, amit az elmúlt pár napban tettem vele. - Előredőlök, és a tenyeremet a homlokomra szorítom. - Hagytam, hogy kicsússzon a kezemből ez a dolog, és nem tudom, hogyan hozhatnám helyre.

- Miért nem mondta Willow- nak, hogy álljon le, miután rájött, hogy ez hatással van Laylára?

- Mert nem akartam, hogy leálljon.

- Mert segíteni akart Willow- nak?

Bár igent mondhatnék erre a kérdésre, de helyette megrázom a fejem.

- Egyszerűen megszoktuk. Napokig csináltuk. Layla este elaludt, és Willow átvette a helyét. Filmeket néztünk, főztem neki. Ő könyvet olvasott, én a zenémen dolgoztam. Nem volt jó ok arra, hogy csináljuk... még mindig nem azzal töltöttük a közös időt, hogy válaszokat kerestünk volna. Egyszerűen jól éreztük magunkat egymás társaságában.

A férfi bólint.

- És mit érez Willow a saját szerepével kapcsolatban?

- Borzalmasan érzi magát. Ahogy én is.

- Mégis folytatják?

Kezd bosszantani az újabb és újabb kérdéseivel.

- Mondhatjuk, hogy azért nem hagyták abba, mert elkezdett érzéseket táplálni Willow iránt?

Képtelen vagyok hangosan kimondani, szóval csak bólintok.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

○

Két nap múlva kellene kijelentkeznünk, és visszaindulni Tennesseebe. Layla örül neki.

Én nem.

A zongoraszéken ülök, oda- vissza siklanak az ujjaim a billentyűkön. Egész nap duzzogtam, mint valami gyerek, akinek el kell dobnia a kedvenc játékát.

Tegnap este óta nem sokat beszéltem Willow- val. Sokáig maradtunk fent, megnéztünk még egy filmet. Az elmúlt éjszakákon megfigyeltem egy visszatérő témát. Kísértetekről, a halál utáni életről és más paranormális dolgokról nézünk filmeket. Willow mindegyik után kérdéseket tesz fel, mintha arra próbálna rájönni, hogy ennek a világnak melyik verziójában akar hinni. Tegnap éjszaka megnéztük a Csodás álmok jönneket. Elsírta magát rajta.

Egyetlen kérdést sem tett fel, amikor vége lett, csak az oldalára fordult, és szomorúan nézett rám. Megkérdeztem, mi a baj. Azt felelte:

- Nem akarok visszamenni.

- Vissza hova? - kérdeztem.

- A semmibe. Szeretek Laylában lenni. Szeretek veled lenni. Minden alkalommal egyre nehezebb, amikor el kell hagynom a testét.

Nem tudtam, mit mondjak, mert én is így éreztem, úgyhogy csak megfogtam a kezét, és addig fogtam, amíg el nem aludtunk.

Egyre nehezebb éjszaka végignézni, ahogy elhagyja Layla testét, tudván, hogy ehhez a szinte semmi létezéshez kell visszatérnie ebben a hatalmas, magányos házban. És minél közelebb kerülünk a naphoz, amikor nekem és Laylának elvileg el kellene utaznunk, annál mogorvábbak leszünk Willow- val a közösen töltött időnkben.

Egy mélyebb hangot ütök le a zongorán, újra és újra leütöm, amikor megszólal az egyik magasabb hang magától. Azonnal körbenézek, de Layla még fent van az emeleten.

Nyilván Willow próbálja magára vonni a figyelmemet.

A konyhába megyek, felnyitom a laptopomat, és ő rögtön gépelni kezd.

Rossz hírem van.

- Mi az?

Layla megtalálta a gyűrűt.

A tekintetem azonnal felsiklik az emeleti hálószoba irányába.

- Kutakodott a cuccaim közt?

Igen.

- Mit csinált, amikor megtalálta?

Elakadt a szava. Aztán visszatette, és rögtön írt róla üzenetet Aspennek.

- Basszus - szakad ki belőlem.

Erre nem készültem fel. Főleg azok után nem, hogy az elmúlt két és fél hétben így kihasználtam Laylát. Ezen a ponton becstelennek tűnne egy lány kér és.

Leülök az asztalhoz, és az arcomat a tenyerembe temetem. Willow megint elkezd gépelni.

Nem tudja, melyik nap fogod megkérni a kezét, szóval azért még maradt meglepetés a dologban. Ne keseredj el nagyon!

- Nem erről van szó - felelem. - Egyszerűen nem hiszem, hogy készen állok, de neki mostantól csakis ez fog járni a fejében.

Ha nem állsz készen, miért hoztad magaddal a gyűrűt?

- Azért hoztam el ide, mert ez az út... - Hátradőlök a székemben. - Ennek az útnak elvileg közelebb kellett volna hoznia minket egymáshoz. De Layla most még távolabbinak tűnik, mint aznap, amikor megérkeztünk.

Ez az én hibám?

- Nem. Nyilván nem segített az, amit csinálunk, de nem a te hibád.

Nem tudtam, hogy ezért jöttetek ide. Most rosszul érzem magam, hogy betolakodtam a történetbe. Abbahagyhatom. Ha ezt az utolsó két napot inkább Laylával töltenéd... eltűnhetek, nem is fogjátok tudni, hogy itt vagyok.

A szívem összeszorul a gondolatra. Nem akarom az utolsó két napot Willow nélkül tölteni.

- Pont ettől féltem, Willow! Én egyáltalán nem ezt akarom. - Lecsukom a laptopot, mert nem akarom folytatni ezt a beszélgetést. Laptopon biztos nem. Beszélnem kell Laylával, hogy kiderítsem, milyen a hangulata. Lehet, hogy a gyűrű kiborította. Talán még ő sem áll készen. Talán ez végre elindítja azt a beszélgetést, amit már régen meg kellett volna ejtenünk.

Amikor felmegyek, hallom, hogy csobog a víz a zuhanyzóban. Belépek a fürdőszobába, Layla éppen fogat mos. Mindig ezt szokta csinálni. Megnyitja a vizet, hogy felmelegedjen, aztán vagy tíz percig még a mosdókagylónál intézi az esti rutinját, megmossa a fogát, az arcát, kiszedi a szemöldökét. Utána alig marad elég meleg víz ahhoz, hogy rendesen lezuhanyozzon.

Elvigyorodik, amikor belépek. Kiköpi a fogkrémet, kiöblíti a száját, aztán odalép hozzám, átkarol, és a száját a számra tapasztja. Látványos a különbség a mostani énje és a között a fáradt verzió között, aki alig vonszolta magát napközben. Egyértelműen izgatott a lánykérés miatt. Mintha ez új életet lehelt volna bele.

- Mit csinálsz? - kérdezi szinte már aggasztóan vidám hangon.

- Dolgozom.

Tenyerével végigsimít a mellkasomon.

- Tartanod kellene egy kis szünetet. Zuhanyozz velem!

Hátranézek a vállam felett, mintha valahol máshol kellene lennem.

- Reggel már zuhanyoztam.

Amikor visszanézek rá, a szemét forgatja, és a keze lejjebb siklik a tréningnadrágomhoz.

- Akkor csak én zuhanyozom - ajkát végigfuttatja az állkapcsomon, és belenyúl a nadrágomba - , miután végeztem veled.

Mielőtt leállíthatnám, becsukja mögöttem a fürdőszoba ajtaját, és letérdel előttem. Három napja nem szexeltünk. Nem tudom, hogy ki tudnék- e találni elég jó kifogást az oboázás visszautasítására anélkül, hogy megbántanám.

Fel van pörögve, mert feltételezi, hogy a kis kiruccanásunk lánykéréssel fog végződni. Azt hiszi, együtt éljük le a hátralevő életünket. Én és Layla a világ ellen.

Talán tényleg így lesz. Magam sem tudom. De nem igazán vagyunk olyan helyzetben, hogy megbeszéljük, mert már a szájába is vesz, bár még fel se állt rendesen. Amikor lenézek rá, nem indulok be azonnal, mert akkora a káosz a fejemben. Aztán akaratlanul is Willow- ra gondolok, miközben Laylára nézek.

Néha, amikor Laylát nézem, azt kívánom, bár Willow lenne. Reggelinél azon kapom magam, hogy magamban azt kívánom, bár a vidám Willow- val beszélgetnék a kávé felett, ahelyett, hogy a fejfájásra panaszkodó Laylát hallgatom. Napközben, amikor a számítógépen beszélgetünk Willow- val, akkor is azt kívánom, bár átvehetné Layla testét, hogy szemtől szembe beszélhessünk.

És most... ahogy Layla végighúzza a nyelvét a farkamon, mintha megint azt kívánnám, hogy bár Willow csinálná ezt velem.

És azonnal megkeményedek a gondolatra.

Könnyű úgy tenni, mintha Layla Willow lenne, mert az ő arca az egyetlen, amit társítani tudok Willow- hoz, amikor rá gondolok. Megmarkolom Layla haját, és ahogy nézem, azon tűnődöm, milyen lenne, ha most Willow lenne Layla testében. Vajon Willow is így használná a nyelvét? Vajon ugyanolyan hangokat adna ki, mint Layla?

Körbefon az ajkával, olyan mélyen vesz a szájába, amennyire csak tud. A fejem hátrabicsaklik, felnyögök, és erősebben fogom a fejét, most már nem akarom, hogy abbahagyja.

Az egyik keze a szájával egy ritmusban mozog fel- le a farkamon. A másik keze a hasamat simogatja. Megragadom, megszorítom, és a mellkasomra vonom, miközben Willow- ra gondolok. Elképzelem, milyen lenne Willow csókja. Vajon ugyanolyan lenne, mint Layla csókja?

Vajon másmilyen lenne a szex Willow- val, mint Laylával?

Ő is úgy ívbe feszítené a hátát, mint Layla, amikor belehatolok?

- Basszus. - Elengedem Layla kezét, és két kézzel ragadom meg a tarkójánál. - Mindjárt elmegyek - figyelmeztetem. Mindig abba szokta hagyni, amikor ezt mondom, hogy a kezével fejezze be az aktust.

Hátrahúzódik, és levegős hangon azt mondja:

- Most beleélvezhetsz a számba.

A tekintetében van valami újfajta csillogás, amikor újra a szájába vesz. Izgalom. Tudom, hogy ezzel köszöni meg nekem a még meg sem történt lánykérést. Ha nem lennék már a határon, valószínűleg leállítanám az egészet, egyszerűen azért, mert tudom, hogy neki mi jár a fejében.

Ebben a percben minden helytelen. Layla azt hiszi, hogy éppen kielégíti a fickót, aki hamarosan a jegyese lesz, én meg eközben úgy teszek, mintha ő az a kísértet lenne, akibe lassan kezdek beleesni.

Ez életem legfurcsább elélvezése.

Még csak nem is élvezem igazán.

Remeg a lábam, de ő a szájában tart, lenyeli a megtévesztés utolsó cseppjeit. Nem adok ki hangot, csak lehunyom a szemem, és várom, hogy befejezze.

Amikor végre elenged, képtelen vagyok a szemébe nézni.

Csak az jár a fejemben, amit a találkozásunk éjszakáján mondott, amikor azt mondtam neki, hogy az volt életem legjobb szexe.

- Mindig ezt gondoljuk, amikor éppen benne vagyunk Aztán jön valaki új, és elfelejtjük, milyen jónak is tartottuk korábban, és az egész kör kezdődik elölről.

Ennyi lett volna nekem Layla? Csak egy állomás a kapcsolatok végtelen körforgásában?

Annyira biztosra vettem, hogy ő az igazi. Éreztem a csontjaimban.

Most meg csak bűnbánatot érzek, mert körülbelül tíz másodperce ébredtem rá, hogy már továbbléptem egy másik körbe.

Továbbléptem, Willow- hoz.

Willow- val akarok beszélni, amikor felébredek. Willow- t akarom látni, mielőtt behunyom este a szemem. Willow- val akarom tölteni minden időmet napközben.

Willow mostanra szinte minden szempontból fontosabb lett nekem Laylánál, és ez a megvilágosodás durva, borzalmas és szégyennel teli.

Hallom, hogy Layla megnyitja a csapot, újra megmossa a fogát. Lögyböli a vizet a szájában, aztán kiköpi a kagylóba. Kézfejével letörli a száját, és büszkén mosolyog rám. - Elakadt tőlem a szavad? - kérdezi nevetve.

Fogalmam sincs, mit mondjak. A sajnálom nem igazán illik az alkalomhoz.

- Nagyon... intenzív volt. - Ez nem hazugság. Az intenzív nem feltétlenül jó dolog, és már nem akarok hazudni Laylának. Nem jó érzés.

Ringó csípővel odalép hozzám, és visszahúzza a nadrágomat. Finom csókot nyom az arcomra, és akkor sem veszi el a száját, amikor azt mondja:

- Menj dolgozni! Majd holnap este viszonozhatod a szívességet.

Elhátrál, vigyorogva lehúzza a pólóját, aztán végre beáll a zuhany alá.

A víz végig folyt.

A hálószobába lépve csak bámulom az ágyunkat. Ugyanazt az ágyat, ahol elkezdtem beleszeretni Laylába.

A szerelembe esés olyan könnyű, mintha lágy szellő fújna át a csontjaimon.

A szerelem vége rohadt nehéz, mintha a tüdőm vasból lenne kifaragva.

Az ágyhoz lépek, és lerogyok rá. Nem megyek vissza a földszintre. Képtelen lennék ma este Willow szemébe nézni. Layla szemébe sem akarok nézni.

Csak aludni akarok.

TIZENHATODIK FEJEZET

○

- Szerinted miért tudok megérinteni dolgokat?

A hangja mély álomból rángat ki. Kinyitom a szemem, Willow velem szemben fekszik az oldalán. Nem tudom, hány óra lehet, de még sötét van odakint.

A kézfejemmel megdörzsölöm a szememet.

- Hogy érted? - A hangom még mindig rekedt az álmosságtól.

- Tudok mozgatni tárgyakat akkor is, ha nem vagyok Layla testében - magyarázza. - Meg tudok érinteni dolgokat. De te nem látsz engem, és én se látom magamat, vagyis nincs anyagi jelenlétem. Ennek semmi értelme.

- Talán energiából állsz, és ezt az energiát tudod úgy összpontosítani, hogy olyan sűrű lesz, mint az anyag.

Felsóhajt, és a hátára fordul, úgy bámulja a fagerendát a fejünk felett.

- Ha így lenne, nem hinném, hogy ilyen erős lennék.

- Hogy érted?

- Nagy dolgokat is meg tudok mozdítani. Egyszer kipróbáltam. Egyszer az éjszaka közepén áthelyeztem a társalgó minden egyes bútordarabját.

- Mert unatkoztál? - kérdezem.

- Nem. Hanem mert utálom Wallace Billingset, és rá akartam ijeszteni.

Ezzel sikerül megragadnia a figyelmemet. Felkönyökölök.

- Ki az a Wallace Billings?

Amikor rám villantja a tekintetét, csibészes vigyor ül ki az arcára.

- Az övé ez a ház. És én vagyok az oka, hogy pár hónapja elkezdte árulni.

Bármit is csinált, láthatóan büszke rá. Csillog a szeme, és én is érdekesnek találom a dolgot. Amúgy is töprengtem rajta, hogy miért akarják eladni a házat.

Willow felül, és maga köré csavarja a takarót.

- Tudod, mondtam, hogy nem emlékszem, mióta vagyok itt. Bólintok.

- Nos, Wallace közvetlenül azelőtt örökölte meg a házat, hogy felbukkantam itt. Már a beszélgetések alapján, amiket hallottam. Az édesanyjáé volt, aki a halálakor ráhagyta, de Wallace nem nagyon tudta, mihez kezdjen vele, hogy meg kellene tartania a szállodát, vagy eladni, vagy inkább beköltözni. Egy idő után egyre inkább hajlott arra, hogy ideköltözzön a családjával. Tudom, hogy szörnyű, de ki nem állhattam. Olyan szemétláda mindenkivel, a feleségével, a gyerekeivel, bárkivel, akivel telefonon beszél, és nem tudtam elképzelni, hogy vele osztozzam ezen a helyen, akármeddig is kell itt maradnom.

- És mit csináltál? Kísértetted?

- Nem. - Rázza a fejét, aztán felnéz, majd jobbra. - Várj csak! Amit csináltam, azt talán mégis nevezhetjük kísértésnek. Csak éppen soha nem határoztam meg magamat kísértetként, ezért az én szemszögemből csak ugratás volt.

- Mit csináltál?

Lehajtja a fejét, mintha picit szégyellné magát.

- De ne ítélj el!

- Nem foglak.

Ez láthatóan megnyugtatja egy kicsit.

- Apróságokkal kezdődött. Becsaptam pár ajtót, leoltottam a lámpákat. Tipikus kísérteties akciók. Vicces volt nézni, ahogy próbál mindent megmagyarázni magának. De minél többet láttam a szemétláda viselkedéséből, annál messzebbre mentem az ugratásokkal. Egyik este eldöntöttem, hogy egy napig sem viselem el a jelenlétét a házban, szóval átrendeztem a társalgó összes bútorát. A kanapét átvittem a szemben levő könyvespolc elé, a zongorát áttoltam a szoba másik végébe. Még a könyveket is átpakoltam egyik polcról a másikra.

- És mit szólt, amikor másnap meglátta, hogy minden elmozdult?

Willow összeszorítja az ajkát, bátortalan arckifejezéssel jobbra- balra ingatja a fejét.

- Hát... ami azt illeti... - vág bele végül - akkor mozgattam át a dolgokat, amikor még a helyiségben volt.

Próbálom elképzelni, milyen lehetett a fickónak végignézni, ahogy egy zongora magától átvonul a termen.

- Még aznap feltette a hirdetést a házról, és azóta nem is jött vissza.

- Azt a rohadt! - nevetek fel. - Már érthető, miért akarnak olyan gyorsan szabadulni tőle.

Büszke mosollyal dől vissza a párnájára. A mosolya ragadós, amikor én is visszafekszem, vele együtt mosolygok.

Aztán visszagondolok azokra az apróságokra, amik az érkezésünk után történtek. Willow megakadályozta, hogy leégessem a konyhát. Feltakarította a borfoltot. Nem kifejezetten „kísértés”.

Úgy forgatom a fejemet, hogy a szemébe nézhessek.

- Engem miért nem próbáltál kísérteni, amikor felbukkantam?

Willow mosolya lehervad az arcáról, amikor lassan felém fordítja a fejét.

- Mert... te nem vagy szemétláda. És sajnáltalak.

- Sajnáltál? De miért?

Megvonja a vállát.

- Olyan szomorúnak tűntél.

Szomorúnak tűntem?

Szomorú vagyok?

Elszakítom a pillantásomat róla, és a plafonra nézek.

- Mindig ilyen szomorú voltál? - kérdezi.

- Nem tudom, mire gondolsz pontosan, amikor azt mondod, „szomorú”. Mondj egy példát!

- Főleg olyankor látom, amikor Layla kimegy a szobából - felel Willow. - Hosszan bámulsz az ajtóra, és a tekinteted olyan távoli. Néha akkor is szomorúnak tűnsz, amikor együtt vagy vele. Nem is tudom... Ez csak egy érzés. Lehet, hogy tévedek.

Nem kellene megráznom a fejemet, mégis azt teszem.

- Nem tévedsz.

Újra felül, és a melle fölé húzza a takarót. Én félrebillentem a fejemet a párnán, hogy rá tudjak nézni.

- Nem szeretsz vele lenni? - kérdezi.

- Régen szerettem. De most... bonyolult. - Lehalkítom a hangomat, mert valamilyen okból úgy érzem, ha halkan mondom ki, akkor nem olyan erős vallomás. - Sok minden megváltozott köztünk az óta az este óta. A lövöldözés óta. Nem ugyanaz a pár vagyunk, mint előtte. Layla sok mindenen ment keresztül testileg, érzelmileg és mentálisan. És persze sosem mondanék le róla, de... - Nem tudom, hogyan fejezzem be a mondatot. Még soha nem ismertem be ezt hangosan.

- De mi? - kérdezi Willow.

Kifújom a levegőt.

- Néha eltűnődöm, hogy ha most találkoznék vele... most, hogy ilyen, amilyen... vajon ugyanolyan könnyen beleszeretnék- e, mint ahogy beleszerettem az elején. Nem tudom. Egy részem azt hiszi, talán ebbe a változatba egyáltalán nem is tudnék beleszeretni. És amikor ilyen gondolataim támadnak... akkor nagyon szarul érzem magam. Mert én vagyok az oka, hogy olyan lett, amilyen. Én vagyok az oka, hogy ilyen boldogtalan. Mert nem tudtam megvédeni.

Willow arcán együttérzést látok, sőt, mintha bánná is kicsit, hogy ilyen darázsfészekbe nyúlt. Halkan felsóhajt a néma szobában.

- Talán egy idő után minden pont olyan lesz köztetek, mint az elején. Ha ez vigasztal, most már nem tűnsz szomorúnak. Legalábbis nem annyira, mint amikor idejöttetek.

Sokatmondón nézek rá.

- Annak semmi köze Laylához, csakis hozzád - ismerem be.

Willow meg se moccan, csak a szemében látom a reakcióját. Megvillan benne valami, mintha számított volna rá, hogy ezt mondom.

Nem kellett volna kimondanom. Amint a szavak elhagyták a számat, belém nyilall a bűntudat. Mégis kimondtam, és azért mondtam ki, mert ez az igazság. Sokkal jobban várom ezeket a Willow-val töltött perceket, mint amennyire azt várom, hogy Laylával legyek.

Mit árul el ez rólam?

Felülök, a kezembe temetem az arcom, aztán a hajamba túrok. A halántékomat markolva témát váltok:

- Éhes vagy? Szeretnéd, hogy csináljak neked valamit?

Willow csak bámul rám, meg se mozdul, mintha még mindig a szavaimat próbálná megemészteni. Aztán bólint, és kecsesen kiszáll az ágyból, hátrahagyva a takarót. Magabiztosan lépked a gardróbhoz, és kiveszi Layla egyik pólóját. Észreveszi, hogy nézem, ahogy magára húzza. És ezúttal képtelen vagyok elkapni a tekintetemet.

- Semmi olyasmi, amit korábban ne láttál volna - közli szenvtelenül, aztán kisétál a szobából, és hallom, hogy a lépései egyre halkulnak lefelé a lépcsőn.

Várok pár percet, mielőtt én is elindulnék. Szégyenkezve érzékelem, hogy a meztelen Willow látványa sokkal komolyabb hatással van rám, mint az, amikor Layla a szájába vette a farkamat. És ennek rohadtul semmi értelme, hiszen mindkettő Layla teste.

○

Grillsajtot sütöttem. Layla csak salátát evett vacsorára, és Willow azt mondta, az éhsége elég kínzó ma este, úgyhogy két szendvicset is készítettem neki.

Mindig megkönnyebbülök, amikor Willow átveszi Layla testét, már csak azért is, mert étkezési szempontból jót tesz neki.

Nem mintha a grillsajt olyan egészséges lenne, de még mindig jobbat tesz Layla testének, mint az, ha túl kevés kalóriát vinne be, és az biztos, hogy Layla önszántából soha nem enne grillsajtot.

A megszállott fogyókúrázása már aggasztott egy ideje, de nem igazán helyeztem előtérbe, mert az elmúlt hat hónapban olyan sok más dolog volt Laylával kapcsolatban, amire koncentrálnom kellett. Azt hittem, az evés majd helyreáll magától.

Nem így történt, most viszont Willow- nak hála legalább nem kell annyira aggódnom miatta.

Már a második szendvicsnél tart. Egyikünk sem szólt egy szót se, mióta odaadtam neki a tányért. Én a laptopom képernyőjén bámulom a ház hirdetését. Még mindig tépelődöm azon, amit tenni készülök.

Nem akarom Willow- t egyedül hagyni, de tudom, hogy Layla nem akar itt maradni. Megkérném Willow- t, hogy jöjjön velünk, de ez nem igazi lehetőség. Nem engedhetem meg, hogy továbbra is használja Layla testét. Az csak átmeneti megoldás volt, egy mód arra, hogy Willow- val kommunikáljunk, viszont megviseli Laylát.

És engem is megvisel.

Az egyetlen megoldás, amire gondolni tudok, az az, hogy megveszem ezt a házat. Akkor Laylával időnként ideutazhatunk. Willow párszor átvehetné Layla testét, amikor idejövünk. És közben dolgozhatnánk azon, hogy válaszokat találjunk Willow- nak. Már ha készen áll rá.

írok az ingatlanosnak, és a meghirdetett árnál tízezer dollárral magasabb ajánlatot teszek. Azt is megírom, hogy szeretném, ha az adásvétel lezárásáig használhatnánk a birtokot.

Nem tudom, mit fog szólni Layla ahhoz, hogy tovább akarok maradni, de az ő bizonytalansága nem igazán esik nagy súllyal latba a döntésemben. Meghoztam, és készen állok szembenézni a következményekkel.

Az ingatlanosnak írt üzenet elküldése után megnyitom az olvasatlan üzeneteket a postaládámban. Az egyiket olyan címről küldték, amit nem ismerek fel.

Leeds,

Már jó ideje nem járt a fórumon. Elnézést, ha kellemetlen helyzetbe hozom azzal, hogy a fórumon kívül veszem fel magával a kapcsolatot, de van érzékem ahhoz, hogy elválasszam az ocsút a búzától. Hiszek magának, és remélem, cserébe maga is hisz nekem.

Tudok segíteni a kísértetén.

A feladónak nincs neve, de az e- mail- címet felismerem.

Uncoverlne.

Hogyan talált meg? Nem is használtam az igazi nevemet a fórumon!

Azonnal a fórumra megyek ellenőrizni a profilomat, hátha valahogy a Facebookról tudta leszedni az elérhetőségeimet. Minden privátra van állítva. Mielőtt kiléphetnék, felugrik egy chatüzenet.

Megkapta az e- mailemet?

Az asztal felett Willow- ra nézek, de őt most éppen lefoglalja az evés. A székemben feszengek egy kicsit, aztán a válasz gombra nyomok.

Igen. Honnan szerezte meg az e- mail- címemet?

Sose beszéljen senkivel mobilon keresztül, ha névtelen akar maradni.

Mindamellett engem egyáltalán nem érdekel maga, vagy az, hogy kicsoda, úgyhogy nincs miért aggódnia. Engem a kísértete érdekel. Kiderített valamit róla?

Nem.

Még mindig a szállóban vannak?

Hátradőlök, és idegesen bámulom az üzenetet. Tudja, hogy hol vagyunk? A szívem vadul kalapál a mellkasomban. Amikor utoljára kiderítette valaki, hogy hol vagyunk, az nem végződött jól. Azonnal eltolom magam az asztaltól, és odamegyek a bejárati ajtóhoz, hogy ellenőrizzem, be van- e zárva.

A riasztórendszerre is ránézek, ha már arra járok, hogy biztosan be legyen kapcsolva, aztán megnézem az összes ajtót és minden egyes ablakot is a házban. Ez eltart egy darabig, mert ez a ház hatalmas, és rengeteg benne az ablak, úgyhogy nem csodálkozom, amikor a konyhába visszaérve azt látom, hogy Willow végzett az evéssel.

Ami meglep, az az, hogy a laptopomat nézi. A képernyőre mutat, és úgy néz rám, mintha elárultam volna.

- Ez meg micsoda?

Nem tudom megállapítani, hogy mérges- e, vagy sem. Megrázom a fejem, és lecsuknám a laptopot, de ő nem hagyja.

- Ki ez a fickó? - kérdezi.

- Nem tudom.

- És honnan tud rólam?

- Csak valami fórumon ismertem meg. Azt hittem, anonim a dolog, de valahogy kiderítette, hogyan léphet velem kapcsolatba.

Willow állkapcsa megfeszül, feláll, és róni kezdi a köröket a konyhában.

- Ezért tűntél olyan idegesnek, amikor ettem?

- Nem vagyok ideges.

- De igen. Ellenőrizted az ablakokat meg az ajtókat, mert bárki is ez a fickó, tudja, hogy hol vagyunk.

- Ne aggódj! Csak túlbiztosítok. Minden be van zárva.

Willow válla megfeszül. Most látom másodszor idegesnek olyankor, amikor Layla testében van. Megtorpan az ideges járkálás közben, aztán nekem szegezi a kérdést:

- Miért beszéltél vele? Ki akarsz tenni a házból?

- Nem. Azért beszéltem vele, mert amikor ez az egész elkezdődött, azt hittem, hogy kezdek begolyózni.

- És miért beszélsz vele még mindig?

- Mert folyton ír nekem. Nem titkolok semmit, Willow! Erősködik, hogy tud neked segíteni, de nem kaptam az ajánlatán, mert tudom, hogy te most nem ezt akarod.

Bosszúsan fújja ki a levegőt, aztán a mélyhűtőhöz lép, kinyitja, és kivesz belőle egy nagy doboz fagyit. Fog egy kanalat, a fagyiba meríti, és nagy falatot tesz a szájába.

- Mindketten tudjuk, mit jelentenek a válaszok egy kísértetnek - magyarázza a mentolos- csokis fagyifalatok között. - Azt jelentené, hogy itt végeztem. Bármilyen okból is ragadtam itt, ha ennek a fickónak igaza van, akkor többé már nem lennék ideragadva. Nem lennék többet itt. Te is láttad a filmeket. Patrick Swayzenek kétszer is meg kellett halnia abban a filmben. Kétszer!

- Azok csak filmek, Willow! Hollywoodi arcok írják őket, akiket azért fizetnek, hogy használják a képzeletüket. Nem tudjuk, hogy igazából mi a következő lépés.

Újrakezdi a mászkálást, és közben a kanállal gesztikulál felém, a fagyisdobozt meg magához szorítja.

- Talán nem, de mintha ez lenne a közmegegyezés! Ez egy fővonulat minden kísértetsztoriban. Minden kísértet azért lett kísértet, mert valami hiba csúszott a folyamatba. Gonoszak voltak előző életükben, vagy valami befejezetlen ügyük van, vagy megbocsátást kell találniuk. Vagy éppen nekik kell megbocsátaniuk valamit. - Leveti magát az egyik székre, és mintha minden energiáját a szemöldöke összeráncolására használná fel. - Mi van, ha nem tetszik, amit megtudok? Mi van, ha nem tetszik a következő lépés?

Fejjel lefelé tartott kanállal vesz egy újabb falatot a szájába, aztán a kanalat ki se veszi a szájából. A kezét összekulcsolja a halántékán, és az asztalra könyököl.

A kanál meg csak lóg ki a szájából.

Nem akartam így felzaklatni.

Mielőtt Layla és én felbukkantunk, Willow- nak nem voltak ilyen gondjai. Nem is tartotta magát kísértetnek. Csak létezett abban a valóságban, amiben van, és megelégedett vele, amíg én meg nem jöttem. Semmi jó nem származott abból, hogy átjutott ebbe a valóságba.

Emiatt idegeskedik Layla a fáradtságán.

Emiatt lettem hazug.

És olyan félelmet ültettem el Willow- ban, ami eddig nem volt meg benne.

- Willow... - kezdem halkan. Felnéz rám, és kiveszi a kanalat a szájából. - Szerinted rossz az, amit teszünk? Hogy így használjuk Laylát?

- Hát persze hogy rossz! Az, hogy képesek vagyunk rá, nem jelenti azt, hogy meg is kell tennünk.

Bármennyire szeretném, hogy ne legyen igaza, tudom, hogy nem téved. Végig tudtam, de az önző énem folyamatosan kereste a kifogásokat, azt mondtam magamnak, hogy Willow- nak segítek.

Mielőtt idejöttem volna, Willow- nak nem is kellett segítség. Egyszerűen azért szállta meg Laylát, mert érezni akarta az étel ízét. És ezzel még talán nem is lett volna nagy gond, csakhogy én közbeavatkoztam. Ezzel a morbid megszállottsággal odáig jutottam, hogy veszélybe sodrom Laylát. És talán Willow- t is.

Lehet, hogy nincs kézikönyv arról, hogyan bánj egy kísértettel, de nem kell, hogy le legyen írva valami ahhoz, hogy az ember el tudja választani egymástól a jót és a rosszat.

Willow visszaviszi a fagyit a mélyhűtőhöz.

- Fáradtnak tűnsz - jegyzi meg kifejezéstelen hangon.

- Az vagyok.

- Lefeküdhetsz aludni. - A lépcső felé int. - Én megnézek még egy filmet.

Nem akarom, hogy filmet nézzen. Már azt se akarom biztosan, hogy Layla testét használja.

- Layla is fáradt. Aludnia kell.

Willow megdermed a szavaimra. Látnia kell az arcomon, hogy elértem valamilyen erkölcsi határt. Némán, szomorúan néz rám.

- Azt akarod, hogy szálljak ki belőle? - suttogja.

Bólintok, aztán megfordulok, és felmegyek az emeletre, mert nem akarom látni Willow arckifejezését.

Nem marad le sokkal. Úgy egy perccel később lesütött szemmel lép be az ajtón. Nem néz rám, amikor Layla oldalához lép az ágynál. Még mindig rajta van a póló, amit Layla gardróbjából vett ki.

- Laylán nem volt ruha, amikor lefeküdt.

Willow lehúzza a pólót, és a gardróbhoz megy, hogy beakassza. Nem bajlódik azzal, hogy eltakarja magát, amikor visszajön az ágyhoz, de én nem is nézek a testére. Ahogy a hold fénye megcsillan az arcán, látom, hogy könnyek ülnek a szemében.

Bebújik az ágyba, és a nyakáig húzza a takarót. Háttal van nekem, de így is hallom, hogy sír.

Utálom, hogy felzaklattam. Nem akarom, hogy szomorú legyen, de fogalmam sincs, hogyan kellene intéznem ezt az egészet. Ő egy kísértet, aki nem kér a segítségből. Én meg a fickó, aki nem akarja elhagyni. És egy olyan lányon keresztül kommunikálunk, akit semmi jogunk így használni.

Olyan, mintha szakítanánk, pedig soha még csak egymáshoz sem értünk igazán.

Gyorsan kapkodja a levegőt, mintha minden erejével azon lenne, hogy visszafogja a könnyeit. Olyan erős a késztetés, hogy megvigasztaljam, hogy szinte képtelen vagyok ellenállni neki, főleg, mivel miattam érzi így magát. A fejemet átteszem az ő párnájára, megkeresem a takaró alatt, és átölelem a hasánál.

A keze rátalál a karomra, és megnyugtatón megszorítja. Ezzel mutatja meg, hogy megérti a döntésemet. De a megértés nem teszi könnyebbé az elfogadást.

Amikor Layla szomorú, szinte mindig meg tudjuk oldani valami gyógyszerrel, ami éppen feloldja azt a fájdalmat, amit érez.

Willow szomorúsága azonban távoli, elérhetetlen, még ilyen közelről is. Nem tudom enyhíteni a magányosságot, amit a saját világában érez. Nem mondhatom neki, hogy minden rendben lesz, mert nem tudom, hogy így lesz- e. Ez az élmény mindkettőnk számára teljesen új.

- Szeretném, ha holnap visszaírnál annak a férfinek - mondja. - Kérdezd meg, hogy komolyan úgy gondolja- e, hogy tud rajtam segíteni!

Behunyom a szemem, megkönnyebbülés tölt el, hogy végre hajlandó tenni valamit. A gondolat, hogy örökké ilyen céltalanul éljen, borzalmasan lehangoló. Puszit nyomok a tarkójára.

- Rendben - suttogom.

- Azt akarod, hogy ezentúl ne használjam Layla testét? - kérdezi.

Nem válaszolok neki rögtön, mert a válasz nem egyszerű „nem” vagy „igen”. Akarom, hogy használja Laylát, mert szeretek vele lenni. És azt akarom, hogy hagyja abba, mert már így is túl messzire mentünk.

A hallgatásomat egyetértésnek veszi, hogy azt akarom, többé ne szállj a meg Layla testét.

Az arcomat a hajába temetem, de továbbra sem mondok semmit. Bármit mondanék most, csak újabb pont lenne a listán, az árulások hosszú listáján. Az is ilyen, hogy ajánlatot tettem a házra. Még Willow- nak sem mondtam el. Most már abban sem vagyok biztos, hogy akarná, hogy megvegyem.

- Ajánlatot tettem a házra.

Willow felém fordul, a melle a karomat súrolja, és bár próbálok nem tudomást venni róla, mégis... ilyen intim helyzetben még sosem voltunk egymással. Nehéz ezt figyelmen kívül hagyni, amikor az arcom öt centire van az övétől, és könnyektől csillogó szemébe remény költözik, ahogy felnéz rám.

- Tényleg?

Bólintok, és elveszem a kezem a derekáról. Kisimítok a homlokából egy tincset, ami a szemébe hullott.

- Igen. Nem lennék itt folyamatosan, de eljöhetnék meglátogatni téged. Segíteni akarok neked.

- És mi lesz Laylával? - kérdezi.

Megvonom a vállamat, mert nem tudom, mi fog történni Laylával. Nem tudom, vissza akar- e jönni ide valaha is. Nem tudom, mi lesz velünk, miután elmegyünk innen. A kapcsolatom Laylával más lett most, hogy Willow is bekerült a képbe.

Azt viszont tudom, hogy csak újfajta kínzás lenne visszatérni ide úgy, hogy nem használhatjuk Layla testét. Persze, akkor is tudnánk kommunikálni, de ha mindezt úgy kell tennünk, hogy nem tudunk közben egymásra nézni, az igazi kínszenvedés lenne.

A szobában nagy a csend, olyan nagy, hogy esküszöm, szinte hallom Willow szívének dobbanásait. Vágyódással és szomorúsággal a tekintetében néz fel rám, és azt hiszem, én is hasonlóan nézhetek rá.

Akkor se nyugodnék meg, ha megvenném a házat. Akkor is minden percben rá gondolnék, amikor nem vagyok itt.

Akkor is azt képzelném, hogy Layla Willow, ahányszor megcsókolom.

A pillantásom Willow ajkára siklik, és eszembe jut, milyen őrült módon dobogott a szívem, amikor először csókoltam meg Laylát, csak most még kisebb a ping, és még nagyobb a BUMM.

Sosem gondoltam volna, hogy érezhetek valaki iránt mélyebben, mint akkor, azon az estén. De most... A világ összes érzését érzem, és nemcsak a saját világomét, de Willow- ét is.

A kézfejemmel végigsimítok az álla ívén, és magam felé fordítom az arcát. Nyitva tartja a szemét, amikor lassan lehajtom a fejem, és a számat az övéhez érintem. Mindketten habozunk, ahogy az ajkunk szinte alig mozogva egymás felett siklik. Mintha mindketten attól félnénk, amit ez a jövőre nézve jelent.

Vajon attól, hogy átléptük ezt a fizikai határt, és megcsókoltam, még jobban fogok vágyakozni utána? Vajon emiatt soha nem akarok innen elmenni? Vajon meggyengíti annyira az elhatározásomat, hogy mégis engedem Willow- nak, hogy akkor vegye át Layla helyét, amikor csak akarja?

Ebben a pillanatban őszintén szólva egyáltalán nem érdekel.

Ebben a pillanatban egyetlen dologgal tudok foglalkozni, az önző, csillapíthatatlan vággyal, hogy megcsókoljam Willow- t. Az sem érdekelne, ha a csókunk megrengetné az egész emberiséget.

A kezemmel a hajába túrok, a nyelvem a szájába tolom, és nem is finoman. Olyan szükség hajt, amiről azt se tudtam, hogy bennem van.

A számba nyög, amitől még erősebbé válik a késztetés. Nem tudom, miért csókolom úgy, mintha valaki elrabolhatná tőlünk ezt a pillanatot.

Hasonló lelkesedéssel válaszol, az ujjaival végigszánt a hajamon, a testével hozzám simul. A melle a mellkasomhoz nyomódik, és hihetetlen vonzás szalad végig minden sejtemen. Rajta akarok lenni, benne. A számmal be akarom járni teste minden négyzetcentiméterét. Hallani akarok minden hangot, amit ki tud adni, és azt akarom, hogy a kezem és a nyelvem csalogassa elő ezeket a hangokat.

A csók alig tart pár másodperce, de ez is elég ahhoz, hogy a sürgető késztetés bennem olyan hevessé növekedjen, hogy a csók fájdalmassá váljon.

Szomorúvá.

Még sosem öntött el ennyiféle érzelem egyetlen csók alatt, de mintha bejárnám az érzések teljes skáláját, amit a testem és az elmém képes felfogni, míg végül az borít el teljesen, amelyiket a legkevésbé szeretném.

Mindenhol érzem ezt a kínzó valamit, de a legerősebben a mellkasomban. Annyira fáj, hogy el kell húzódnom Willow- tól, hogy levegőt vegyek, mert úgy érzem, mintha a szívemet gúzsba kötötték volna.

Zihálva a hátamra fordulok, de nincs annyi levegő a világon, ami elég lenne ahhoz, hogy enyhítse ezt az érzést.

Megkeresem Willow kezét, és csak fogom, mert ez minden, amit tehetek. Nem csókolhatom meg még egyszer. Nem csinálhatom ezt újra vele, miközben tudom, nem maradhat ő velem életem végéig.

Nem kellett volna ezt tennem. Most nem akarok elmenni. Az egyetlen dolog, amit fontosnak érzek, az az, hogy gondoskodjam róla, hogy Willow- nak egyetlen napot se kelljen egyedül töltenie ebben a házban.

Elborít ez a hatalmas késztetés, hogy választ találjak arra, miért ragadt benne a saját világában, mert borzalmasan nagy szükségem van arra, hogy az enyémben ragadjon.

Oldalra fordítom a fejem, hogy rá tudjak nézni, aztán azt kívánom, bár ne tettem volna. Ettől még rosszabb, mert most ő néz rám úgy, mint akinek összetört a szíve. Közelebb húzódik hozzám, a fejét a vállamra hajtja, körém fonja magát.

- Ahányszor el kell hagynom a testét, olyan, mintha megbüntetnének. Minden éjszaka, újra meg újra. Kínszenvedés.

Köré fonom a karomat, és azt kívánom, bár mindent rendbe hozhatnék, de nem tudok.

Csak tovább rontottam mindenen.

TIZENHETEDIK FEJEZET

○

Az ágy üres, amikor felébredek. Megérintem Layla párnáját, végigsimítok rajta, mintha Willow még most is rajta feküdne. Talán így is van.

Felülök, hogy megnézzem, mennyi az idő, de nem találom a mobilomat. Keresem a földön, az ágyon, de nincs sehol.

Layla vihette el?

Lesietek a földszintre, hogy megkeressem, de a félelem már két lépéssel előttem jár. Vajon miért vette el a mobilomat, és mit láthatott rajta? Egy beszélgetést Willow- val vagy a biztonsági applikációt? A konyhába rohanok, de Layla nincs ott. Megnézem a társalgóban, a földszinti szobákban. Kinyitom a hátsó ajtót, de nincs a medencénél se.

A bejárati ajtóhoz futok, és feltépem.

Layla a tornácon ül, és az udvarra bámul. A kezében cigaretta.

- Mit csinálsz?

Nem fordul meg, hogy rám nézzen, amiből már sejtem, hogy találhatott valamit, de olyan sok a lehetőség... A kamerák, a beszélgetések a laptopomon, a tegnap éjszakai csók...

Óvatosan a lépcső felé lépek, és figyelem, ahogy Layla lassan szív egyet a cigiből.

- Nem tudtam, hogy dohányzol - jegyzem meg.

Kifújja a füstöt.

- Mert nem is. Tartok pár szálat a táskámban, arra az esetre, ha nagyon stresszelnék. - Hátranéz a válla fölött, a szeme ridegen villan. Nem tudom biztosan, miért néz rám úgy, mint egy árulóra, de az világos, hogy rájött valamire.

Igyekszem nyugodt hangon feltenni a következő kérdést:

- Mi a baj, Layla?

Elkapja rólam a tekintetét, és kifejezéstelen hangon válaszol.

- Miért nem mondtad el, hogy megveszed ezt a házat?

Hátrahajtom a fejem, és megkönnyebbült sóhaj szakad ki belőlem. Attól féltem, hogy megtalálta a biztonsági kamera felvételeit. Azt nem tudtam volna megmagyarázni.

Arra viszont számítottam, hogy a házvásárlás miatt dühös lesz.

Nem is baj, hogy tudja, amúgy is el akartam ma mondani neki.

- Hogy jöttél rá?

- Beugrott az ingatlanos. - Layla elnyomja a cigit maga mellett a falépcsőn. Mintha sértésnek szánná. - A szerződés a konyhapulton van. Nap végéig szeretné visszakapni.

Még sosem láttam őt ennyire mérgesnek. Minden mondatából süt a feszültség, és nem néz a szemembe.

- Layla, meglepetésnek szántam!

- A francokat! - fakad ki. Feláll, elviharzik mellettem, be a házba, fel a lépcsőn.

Követem, bár kissé összezavar ez a hatalmas harag. Nem számítottam arra, hogy örülni fog, de erre sem, hogy ennyire kifordul magából.

- Layla! - szólítom meg, amikor felérek a lépcsőn. Éppen akkor, amikor az arcomba csapja a szobánk ajtaját. Kinyitom az ajtót, és végignézem, ahogy kihúzza az egyik üres bőröndöt az ágy alól. Az ágyra hajítja, kinyitja, aztán a komódhoz lép.

- Miért dühít ennyire fel?

Felmarkolja a fiók teljes tartalmát, és a bőröndjébe hajítja.

- Nem akarok a semmi közepén élni! Egy pár vagyunk. Az ilyesmit meg kellene beszélnünk, de te inkább elintézted a hátam mögött. - A gardróbhoz megy, és kiveszi jó pár blúzát.

- Nem titkolóztam, csak meglepetésnek szántam. Azt hittem, ez a hely jelent nekünk valamit.

Layla arca összerándul, zavar és harag tükröződik rajta.

- A nővérem ment férjhez itt. Ez a hely neki többet jelent, mint nekem. Én nem is bírom Kansast. Szerintem elmondtam minden létező módon úgy, hogy ne sértselek meg. - A blúzokat is a bőröndbe dobja, vállfákkal együtt. - Mégis mi lenne a cél, Leeds? Rá akarsz kényszeríteni, hogy olyan helyen lakjak, ahol nem akarok, vagy azt remélted, hogy elhagylak miatta, és visszamegyek Chicagóba?

Még mindig pakol, és nem vagyok benne biztos, hogy meg tudom győzni, hogy ne menjen el. Nem engedhetem, hogy elmenjen. A tegnap éjszaka után nem. Azok után nem, hogy megcsókoltam Willow- t. Meg kell győznöm, hogy maradjon, legalább egy éjszakára. Esélyt kell kapnom, hogy még egyszer lássam Willow- t. Ha másért nem, hát azért, hogy szemtől szemben búcsúzhassak el tőle.

Márpedig ezt nem tudom megtenni, ha Layla elmegy.

A gardróbhoz rohanok, és a cipőmbe nyúlok. Kétségbeesetten húzom elő az eljegyzési gyűrűt.

- Volt egy tervem, Layla! - Odalépek hozzá.

Csak bámulja a gyűrűt a kezemben.

- Ma este akartam megkérni a kezed és elmondani, hogy mit tervezek a házzal. Mindent kitaláltam. Nem így kellett volna megtudnod.

Layla abbahagyja a pakolást. A dobozra bámul, aztán a szemembe néz, de a tekintetében még mindig harag ül.

- Már láttam a gyűrűt. Tudod, hogy benne felejtetted a számlát a dobozban?

Nem tudom, miért számít ez. Úgyis kivettem volna a lánykérés előtt.

- És az mit számít?

- Akkor vetted a gyűrűt, amikor a kórházban voltam, Leeds! Hat hónappal ezelőtt. Ami azt jelenti, hogy az elmúlt hat hónapban azon tépelődtél, hogy egyáltalán együtt akarsz- e maradni velem. - Sarkon fordul, és becipzározza a bőröndjét. - Ha te nem akarsz elmenni, rendben. Maradj, és vedd meg a házadat! De én nem érzem itt jól magam, és nem akarok itt maradni. Elviszem a kocsit.

Basszus.

Basszus!

Ha elmegy, soha többé nem látom Willow- t.

Futva megelőzöm Laylát, elállóm az ajtót, és letérdelek elé. Erre megtorpan.

- Nem így akartam, hogy megtörténjen - mondom - , de az óta az este óta tudom, hogy el akarlak venni, hogy megismertelek. Hat hónapja vettem a gyűrűt, mert tudtam, hogy amint felépülsz, visszajövünk ide. Feleségül akartalak kérni, de itt akartam csinálni. Ott, ahol megismerkedtünk. Szeretlek, és veled akarom leélni az életemet, Layla! Kérlek, ne menj el!

Layla nem mozdul. Most is a gyűrűt bámulja, de kicsit kevésbé tűnik feszültnek, mint egy perccel korábban. És kevésbé dühös.

- Kérlek!

Habozik, az arcán még mindig ott a kétely. Leteszi a földre a bőröndöt.

- Annyira zavaros az egész - sóhajtja végül. - Hinni akarok neked. Akkor miért nem hiszek?

Legszívesebben azt válaszolnám, hogy „mert nem kellene”. Ehelyett felállók, és megragadom a kezét. Mélyen a szemébe nézek, azt remélem, őszinte tekintettel. Mert amit mondani fogok, azt őszintén úgy is gondolom.

- Már aznap este, amikor megismertelek, tudtam, hogy el akarlak venni. Senkihez nem éreztem olyan közel magam addig, mint akkor hozzád. - Ami ezután jön, az már hazugság. - Veled akarom leélni az életemet, Layla! Kérlek! Gyere hozzám!

Ezt elhitte. Látom az arcán. A haragot felváltja a megkönnyebbülés.

- Akkor nem kételkedtél a kapcsolatunkban?

De igen. Hat hónapig.

- Nem. Egyetlen másodpercig sem.

A jobb szemének sarkából könnycsepp gördül le, és bűnbánón rázza a fejét.

- Elrontottam. Leeds, úgy sajnálom! Dühös lettem, és elszúrtam az egészet.

Kiveszem a gyűrűt a dobozból, és remegő ujj ára húzom. Most már tényleg sír.

- Nem a te hibád. Ügyesebben is megtervezhettem volna.

Megrázza a fejét, és a karját a nyakam köré fonja.

- Nem, így volt tökéletes. - Megcsókol, aztán elhúzódik, hogy megcsodálja a gyűrűt. - És igen. Igen, igen, igen! Hozzád megyek.

Nem így képzeltem el ezt a lánykérést.

Nagyon nem.

Próbálom megregulázni az arcvonásaimat, de ahogy az ő mosolya szélesedik, én úgy érzem, egyre jobban megyek össze.

Újra megcsókol. A szája cigarettaízű, és úgy kell végigszenvednem magamat a csókon.

Ebben az évben tettem pár elég borzalmas dolgot, de ilyen mélyre még nem süllyedtem. Megkértem egy lány kezét, pedig már abban sem vagyok biztos, hogy szeretem.

- Fel kell hívnom Aspent - jelenti be Layla, és lemegy a lépcsőn.

Én ott maradok a hálószobában, és a fejemet csóválom. Mégis mit tettem?

Valami hangot hallok a hátam mögül, a komódtól. Az alsó fiók lassan kihúzódik magától.

A komódhoz lépek, és benézek a fiókba. Ott van benne a laptopom és a telefonom. Felveszem a mobilt, és beütöm a kódot. Megnyitom az appot, amiben Willow- val a legtöbb beszélgetésünket bonyolítottuk. Van benne egy olvasatlan üzenet.

El kellett dugnom a telefonod és a laptopod, miután elment az ingatlanos. Layla nagyon dühösnek tűnt, és nem akartam, hogy kutakodni kezdjen.

Az üzenet egy órája érkezett.

Felsóhajtok, és arccal előre az ágyra rogyok.

- Sajnálom! - mondom végül a szobának. - Nem volt más választásom.

Nem érkezik válasz. A mobilomat az ágyra teszem, hátha Willow azon keresztül válaszol nekem.

De nem felel.

Egyáltalán nem mond nekem semmit.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

○

- Nem eszel eleget. - A szavaim sokkal élesebbek, mint amilyennek szánom őket. Layla felnéz az ételről, amiből úgy tesz, mintha enne.

- Ahhoz eleget ettem, hogy egy kilót hízzak, mióta idejöttünk.

- Nem csak az elmúlt két hétről beszélek. Nem eszel nyolcszáz kalóriánál többet naponta, és ez aggaszt.

- A testem hozzászokott a nyolcszáz kalóriához. Remekül elműködöm ennyivel.

- Nem, ez nem igaz. Mindig éhes vagy.

Layla hitetlenkedve felnevet.

- Úgy mondod, mintha jobban ismernéd a testemet nálam.

Most meg feldühítettem. Nem ez volt a célom. Egyszerűen csak egész nap dühös vagyok, és Laylán töltöm ki a mérgem.

Willow nem beszélt velem, amióta odaadtam a gyűrűt Laylának. Próbáltam vele beszélni, valahányszor Layla kiment a szobából, de nem válaszol.

És íme egy újabb este, amin számolni fogom a perceket, míg Layla végre elalszik.

A tányéromat a mosogatóhoz viszem elöblíteni. Layla is érzi, hogy valami nem stimmel. Feláll az asztaltól, és odalép mellém.

- Jól vagy?

Tisztában vagyok vele, hogy a fellegekben kellene járnom, mivel ma kértem meg életem szerelmének a kezét, de olyan rohadt nehéz mosolyt erőltetni az arcomra.

- A ház a baj? - kérdezi. - Tényleg ennyire fontos neked?

Most nyomát sem hallom haragnak a hangjában. Őszinte kíváncsiságot látok rajta, úgyhogy az előnyömre fordítom a jókedvét. A tenyerem közé veszem az állát.

- Itt ismertelek meg, Layla! Persze hogy fontos nekem.

Elmosolyodik.

- Ez nagyon édes. - De nem jelenti azt, hogy belemegy a dologba.

- Jó befektetés lenne. - Fogalmam sincs, hogy ez egyáltalán igaz- e. Lehet, hogy a hely egy pénznyelő. - Nem kellene itt laknunk. Vehetnénk egy házat Nashville- ben, és ide csak akkor jönnénk, ha ellenőrizni kell valamit.

Most úgy néz ki, mint aki tényleg elgondolkozik azon, amit mondok.

- Nem kellene itt laknom?

- Nem. Olyan lehetne, mint egy nyaraló. Viszont ha tényleg megveszem, még egy hetet itt kell maradnunk, hogy lezárjam az adásvételt. El kell varrni pár szálat, mielőtt visszaindulhatnánk Tennesseebe. - Még soha nem vettem semmilyen ingatlant, de mérget mernék venni rá, hogy egy hétnél több idő kell az adásvételhez. Persze ezt nem akarom Layla orrára kötni.

Layla homlokát a mellkasomnak támasztja.

- Egy egész hét? - sóhajt fel. - Uh... Jól van. Bízom benned.

Hátralépek.

- Komolyan?

Bólint.

- Miért ne? Neked sokat jelent, és hamarosan a férjem leszel. Egyébként meg egész menő lenne ugyanott férjhez menni, ahol a nővérem megesküdött.

Köré fonom a karomat, és magamhoz ölelem. Az utóbbi időben ez az első ölelés, amit nem érzek erőltetettnek, mert annyira megkönnyebbültem. Adott nekem még egy hetet itt, vagyis újra láthatom Willow- t.

És ha az enyém lesz a ház, akkor több időm lesz segíteni Willow- nak.

Talán.

Mert azok után, amit ma tettem, arra is van esély, hogy Willow soha többé nem beszél velem.

○

Ma kértem meg Layla kezét, szóval elég furcsa lett volna, ha eltolom magamtól, amikor este szeretkezni akart. Levette az összes ruháját, és azt mondta, úgy akar szeretkezni, hogy csak az eljegyzési gyűrűje van rajta.

Megint Willow- ra kellett gondolnom, hogy végig tudjam csinálni. Miután végeztünk, Layla össze akart bújni, és én úgy tettem, mintha Willow lenne, ahogy finoman simogattam a karját, míg el nem aludt.

Ez fél órája történt, és még mindig ugyanabban a helyzetben fekszünk. A mellkasomon alszik, én meg a plafont bámulom, és várom, hogy Willow felbukkanjon. Reménykedem, hogy fel fog bukkanni.

Nem hívtam fel anyát, hogy elújságoljam, megkértem Layla kezét. Nem vagyok büszke rá. És nem vagyok büszke arra sem, amit Laylával fog tenni, amikor beismerem, hogy már nem vagyok belé szerelmes.

Váratlanul megmozdul a mellkasomon, aztán felül.

Szinte az egész testemben érzem a megkönnyebbülést, amikor látom, hogy Willow az. Már kezdtem attól félni, hogy annyira feldühítettem, hogy nem veszi át újra Layla helyét.

Lebámul Layla gyűrűjére, aztán leveszi, és az éjjeliszekrényre teszi.

- Nem jó érzés - mondja. A takarót csupasz melle elé húzza, és megvakarja a vállát. Willow mozgásában van valami elegancia. Ez a kedvenc különbségem kettejük között.

Különös dolog a vonzalom. Hogy lehet, hogy ugyanabban a testben vannak, mégis ennyire más érzést váltanak ki belőlem? Hogy lehet, hogy a szex korábban Laylával feladatnak érződött, de Willow- val már azt is jutalomnak érzem, hogy ránézhetek?

- Szebb, amikor te vagy benne - mondom.

Willow nem néz a szemembe.

- Ezzel nem nekem bókolsz. Nem az én testem.

Felkel, és magabiztos lépésekkel átvág a szobán. A fürdőszobába megy, behúzza maga mögött az ajtót. Pár másodperccel később hallom, hogy megnyitotta a zuhanyt.

Tudja, hogy lefeküdtem ma este Laylával, és ezt mossa le magáról.

Biztosan nehéz Willow- nak, amikor Laylával együtt vagyunk. Muszáj fenntartanom a testi kapcsolatot Laylával, ha itt akarom tartani, különben nem láthatom Willow- t.

Ez a legborzalmasabb 22- es csapdája. Nem szakíthatok a lánnyal, akiből kezdek kiszeretni, mert akkor nem lehetnék együtt a lánnyal, akibe kezdek beleszeretni.

Amikor Willow végez a zuhanyozással, törülközőbe csavarva jön vissza a hálószobába. A törülközőt ledobja a földre, aztán felvesz egy pólót, mielőtt bebújna mellém az ágyba. Az oldalára fordul, háttal nekem. Megbántódott, és ez az én hibám.

- Nem akarom elvenni feleségül, Willow!

- Akkor nem kellett volna megkérned a kezét - vágja rá azonnal.

- Akkor mégis mit kellett volna tennem? Hagyni, hogy elmenjen?

Willow visszafordul, és felül.

- Igen.

Amikor ő mondja, olyan egyszerűnek tűnik.

- Nem akartam, hogy a tegnap este legyen az utolsó közös esténk.

- És mi lesz a ma este után? - kérdezi. - Mi lesz, ha megveszed ezt a házat? Botrányos viszonyt folytatunk, valahányszor Layla hajlandó eljönni veled ide? Átvehetem a helyét, miután az ajtó előtt végighallgattam, ahogy vele szexelsz?

Megragadom a kezét, és magamhoz húzom, mert gyűlölöm hallani a fájdalmat a hangjában.

- Ez nem igazságos velem szemben - mondja. - Te megkapsz mindkettőnket a te világodban, de én semmit sem kapok belőled az én világomban.

Gyengéden végigsimítok a haján.

- Ha tudnám, hogyan csinálhatnánk máshogy, megtenném. De ha ez segít, már nem vagyok szerelmes Laylába.

- De igen, az vagy - feleli Willow csendesen. - Csak összezavarodtál. Amikor idejöttél, szerelmes voltál belé, de mindent megbonyolítottam azzal, hogy használni kezdtem a testét.

- Már bonyolult volt, mielőtt idejöttem. Azt hittem, ez a hely majd megoldja, hogy valahogy rendbe hoz minket. Aztán csak minden rosszabb lett. Te magad mondtad, hogy szomorúnak látsz, amikor vele vagyok.

Willow felemeli a fejét a mellkasomról, és kutatón néz a szemembe.

- Mi van, ha ez is az én hibám? Ha nem lettem volna itt, ha nem tolakszom be az életedbe, akkor talán sikerült volna újra egymásra találnotok.

Felsóhajtok. Nem akarom, hogy rám nézzen, amikor kimondom, amit készülök kimondani. Attól félek, hogy azzal sikerül eljátszanom a maradék tiszteletét is.

- Annak semmi köze hozzád, Willow! Láttam Laylát a mélyponton, és ezek a mélypontok néha nagyon- nagyon mélyen vannak. Először a saját halványuló érzéseimre akartam fogni, hogy váratlanul megváltoztak a szerepek a kapcsolatunkban. Az ápolója lettem. Azt hittem, ha jobban lesz, megváltozik minden. De hiába haladt előre a felépülése, én mégis egyre távolabb éreztem őt magamtól. Nem az ő hibája. És nem a te hibád. Az én hibám. - Nagy sóhajjal húzom végig a tenyeremet az arcomon. - Ez az egész az én hibám. Az, amit Laylával teszünk. Amit Sable tett vele. Amit én tettem Sable- lel.

Willow felül az ágyon. Átkarolja a térdét, és egy pillanatig hallgat.

- Tudni akarom, mi történt aznap este.

- Nem tudsz csak belenézni Layla emlékeibe?

- A te verziódat akarom hallani.

- Nincs sok mondanivalóm. Sable lelőtte Laylát, aztán engem, amikor beléptem a szobába. Rávetettem magam a pisztolyra.

Willow erre nem reagál szavakkal, de amikor kimondom, látom, hogy az egész teste megfeszül.

- Szóval... lelőtted? - suttogja a kérdést.

Bólintok. Az emlék még ma is olyan szürreális.

Willow a fejét a térdén nyugtatva tovább bámul.

- Kid volt neked Sable?

- Jártam vele pár hónapig. Tavaly, mielőtt még megismertem volna Laylát.

- De szakítottál vele? Miért?

Megpróbálom lenyelni a torkomat elszorító gombócot, és felülök az ágyon. Willow továbbra is engem vizslat, de én képtelen vagyok a szemébe nézni. A térdemre könyökölök, és végig a kezemre szegezem a tekintetemet.

- Az elején azt gondoltam, egyéjszakás kaland lesz, de mindig újra felbukkant, én pedig nem tettem ellene, mert nem bántam, hogy van társaságom. Aztán mire észbe kaphattam volna, már képeket tett fel rólunk a netre, a pasijának nevezett, és ott volt minden koncerten. Garrett és a többi srác a bandából viccesnek találta, mert tudták, hogy azért húzom az időt, mert sajnálom. Jó pár héttel tovább hagytam a dolgot folytatódni, mint szabad lett volna, mert nem akartam megbántani. Aztán kezdett eldurvulni a dolog, és nem maradt más választásom, mint véget vetni a kapcsolatnak.

- Hogy érted, hogy eldurvultak a dolgok? - kérdezi Willow.

- Kiakadt, amikor nem mondtam én is, hogy szeretem, miután ő alig pár hét ismeretség után előállt vele. Kiakadt, amiért nem posztoltam közös képet rólunk az Instagramra. Teljesen indokolatlanul felhúzta magát, amikor azt mondtam neki, hogy nem akarok komoly kapcsolatot, aztán okokat sorolt nekem, hogy miért tévedek. Az én fejemben annyi volt, hogy jól szórakozunk. Ő viszont már gyakorlatilag az esküvőnket tervezgette. Amikor végre szakítottam vele, folyamatosan hívogatott. Aztán felbukkant az egyik koncertünkön, és ordibálni kezdett velem, amiért nem veszem fel neki a telefont. Garrettnek ki kellett dobatnia, és ki lett tiltva minden jövőbeni koncertünkről. Én teljesen megszakítottam vele a kapcsolatot, mert nem tudtam, mi mást tehetnék. Azt gondoltam, előbb- utóbb túlteszi magát rajta.

- Ezért bukkant fel nálad, és tette azt, amit tett? Mert te továbbléptél Laylával?

- Őszintén mondom, nem tudom. Az egyértelmű, hogy dühös volt a közös kép miatt, amit feltettem Layláról. Elég dühös ahhoz, hogy felvegye a kapcsolatot Laylával a közösségi médiában. De a rendőrség azt mondta, hogy egy csomó problémát diagnosztizáltak már nála, a többségük a gyermekkorában gyökeredzett. Depresszió, bulimia, bipoláris személyiségzavar, amit csak akarsz. És nem szedte egyikre sem a gyógyszereit. Talán ezért csinálta. Mert annyira kibillent.

- Ez biztos borzasztó volt Laylának. És neked.

Bólintok.

- Az volt.

- Miért látom úgy, hogy bűntudatod van miatta? - teszi fel a kérdést. - Nekem nem úgy tűnik, mintha bármi rosszat tettél volna. Az emberek gyakran szakítanak.

Megvonom a vállamat.

- Azért nincs bűntudatom, hogy szakítottam vele. Azért van, mert elvettem az életét. Simán sakkban tarthattam volna a pisztollyal, amíg megérkezik a rendőrség, de nem ezt tettem. Hagytam, hogy a haragom amiatt, amit Laylával tett, átvegye az irányítást. Elvettem az életét, és ezt azóta bánom, amióta meghúztam a ravaszt.

Willow halkan válaszol.

- Azt tetted, amit a legtöbben tettek volna hasonló helyzetben. Megszállott volt, és ennek te lettél az áldozata. Honnan tudhattad volna, hogy milyen mélyen gyökeredző a dolog, vagy hogy csinált neked egy rajongói klubot már mielőtt megismerted? - Előrehajol, próbál rávenni, hogy a szemébe nézzek. - Ő kényszerített rá, hogy ilyen messzire menj, amikor megjelent a lakásodon egy pisztollyal. Ez nem a te hibád.

Mivel senkinek nem beszélek erről, most jó hallani ezeket a szavakat. Meg akarom neki köszönni.

De aztán az ereimben... megfagy a vér... és mintha apró üvegszilánkokra robbanna szét bennem. A szavak, amiket Willow mondott, belém hasítanak, helyet keresnek, de nem találnak.

A szavainak semmi keresnivalója Layla fejében.

Laylának soha semmi konkrétumot nem mondtam Sable- ről. Sosem mondtam el neki, hogy Sable indított egy rajongói klubot. És az biztos, hogy Willow- nak sem mondtam.

Honnan tud Willow bármit is Sable- ről? Ezt nem kellene tudnia.

Megragadom a csuklóját, felülök, és a hátára fordítom. Aztán kiszállok az ágyból, és felállók, hogy le tudjak bámulni rá.

A szeme elkerekedett, zavartan bámul a hirtelen mozdulat után.

Összeszorítom az állkapcsomat, magamban próbálom összeilleszteni a darabokat a kirakósból, ami olyan bonyolultnak tűnt, de igazából nagyon is egyszerű. Ez a kirakós csak három darabból áll.

Én.

Layla.

Sable.

Ezért van itt Willow? Mert ő Sable, és szüksége van a lezárásra? Ha ez a helyzet, miért használna más nevet?

- Miért nevezed magadat Willow- nak? - kérdezem tőle.

Láthatóan megriadt a reakciómtól. Kezével a karját dörgöli.

- Megkérdezted, mi a nevem, és mivel nincsen nevem, én csak... kitaláltam egyet.

- Te... csak kitaláltad? - Mintha a torkomat karcolnák a szavak.

- Igen. Már mondtam neked, hogy nincsenek emlékeim. Honnan tudnám, hogy mi a nevem? Előtted nem is beszéltem senkivel, szóval senki sem kérdezte meg a nevemet.

Az agyam zúg, annyi irányba próbál egyszerre számolni. Miért nem merült fel bennem ez a lehetőség? Sable halott. És én felelek a haláláért.

Ezért van itt.

- Leeds? - Willow ledobja magáról a takarót, és rémülten nézi, ahogy fel- alá járkálok a szobában. - Mi a baj?

Megtorpanok, aztán szembefordulok vele. Úgy érzem, mintha kirántották volna a lábam alól a talajt, és most szabadesésben zuhannék végig a házon.

- Honnan tudtad, hogy Sable indított egy rajongói klubot?

A szemében megjelenik valami... valami, ami sosem szokott megjelenni Willow tekintetében. Bűntudat.

Mióta megérkeztem ebbe a házba, most először reagálok úgy, ahogyan az eleje óta kellett volna. Félek.

- Tűnj el Laylából!

- Leeds...

- TŰNJ EL LAYLÁBÓL!

Willow remegve lábra áll.

- Leeds, várj, nem érted! Olyan zavaros itt a fejében. Semminek sincs értelme. Ez nem az én emlékem. Ez is Layláé. - Már előttem áll, és szinte könyörög.

Én meg kibaszott idiótának érzem magam.

- Ezt sosem mondtam el Laylának! Nem kellene, hogy erről emléke legyen. Erről csak Sable tudhat.

Willow a halántékához emeli a kezét, mintha nem tudna elég gyorsan előrángatni valami magyarázatot.

Willow Sable, és ezt azonnal észre kellett volna vennem, csak túlzottan lefoglalt, hogy mennyire lenyűgöző ez az egész. Beleszerettem az ötletbe, hogy ilyen óriási dolog történik, és én a részese lehetek. Úgy éreztem, részese lehetek valaminek, ami nagyobb nálam és Laylánál, pedig valójában csak abban vettem részt, hogy még mélyebbre ástam a kapcsolatunk sírját.

Azt akarom, hogy Willow hagyja el Layla testét, és már az se érdekel, ha nem akkor teszi, amikor Layla alszik. Nem érdekel, ha Layla megrémül, amikor kinyitja a szemét, és nem emlékszik rá, hogy mikor állt fel. Úgyis az a tervem, hogy már ma este lelépünk innen. Minél messzebb kell őt vinnem Willow- tól.

Elhúzok Willow mellett, és kiveszem a bőröndöt, amit Layla már korábban elkezdett bepakolni. Az ágyra dobom, aztán fogom a második bőröndöt is. Willow egy szót se szól, míg pakolok. A tekintete követ a szobában, ahogy szedem össze a cuccainkat.

A fürdőszobába megyek, és bepakolok mindent, aztán a lépcső tetejéhez lépek, és lelököm az egyik bőröndöt, végignézem, ahogy lebucskázik a lépcsőn, aztán a másikkal én is utánaindulok.

Willow követ, még mindig Layla testében.

Nem tudom, miért tartott ennyi ideig rájönnöm. Willow okkal van itt. És ez az ok az, hogy ő lőtt le minket. Az ok a kurva arcomba ordított azóta, hogy beléptem a házba. Egy házba, ami pár hónappal ezelőtt került piacra. Egy házba, aminek nem sokkal korábban lett új tulajdonosa.

Willow azt mondta, nem emlékszik, milyen régóta van a házban, de én emlékszem, hogy azt is mondta, nem sokkal a tulajdonosváltás előtt érkezett. Ami azt jelenti... hogy stimmel az idő. Willow körülbelül akkor bukkant fel, amikor lelőttem Sable- t.

A konyhához érve felkapom a kocsikulcsot, és amikor megfordulok, szembetalálom magam Willow- val, aki az ajtóban áll.

- Elmegyünk. Ki kell szállnod belőle.

A fejét rázza, és könyörgőn néz rám.

- Még ha Sable is voltam előző életemben, most nem ő vagyok. Sosem lennék képes olyat tenni veled, amit ő tett. Veled és Laylával.

Ökölbe szorítom a kezemet a kulccsal együtt, és még több félelem költözik a szívembe. Eddig ha kértem, Willow mindig elhagyta Layla testét.

Mi van, ha most nem hajlandó kilépni belőle? Akkor mit kellene tennem?

- Azt mondtad, minden zavaros Layla fejében. Azért zavaros, mert vannak olyan emlékeid, amik nem Laylához tartoznak?

Willow remegő állal bólint.

- Mennyi emléked van Sable- től?

Megvonja a vállát.

- Nem tudom. Nem tudom, melyik emlékek Sable-éi, és nem tudom, mi tartozik Laylához. Mindkettőt látom, amikor benne vagyok. Ezért mondtam neked, hogy minden zavaros a fejében, mert mindenből két változat van.

- Hogy érted?

Willow közelebb lép, de én elhátrálok. A távolságtartásra szemöldöke fájdalmasan szétszalad. Megpróbálja elfojtani a sírást, és leül az asztalhoz. Most már mindkét kezét a szájára szorítja, mintha a sírás mellett az igazság kibukását is próbálná visszatartani.

A pultról elveszek egy szalvétát, és odanyújtom neki, mert azt akarom, hogy bízzon bennem, amíg még itt vagyok. Legalább addig, amíg megmagyarázza a dolgokat, és akkor talán sikerül meggyőznöm, hogy engedje, hogy elmenjek Laylával. Megismétlem a kérdést, de ezúttal kedvesebb hangon.

- Melyik emlékekből van két változat, Willow?

A tekintetét az enyémre emeli, és letörli a könnyeit a szalvétával.

- Amikor nem vagyok Layla testében, semelyiket sem látom. Amikor benne vagyok... Akkor nagyon sok az emlék.

Remegős lélegzet szakad ki belőlem, és el kell fordulnom tőle. Végig hazudott nekem.

- Emlékszel a lövöldözésre?

- Igen - suttogja.

- Emlékszel, hogy te lőttél?

Egy kis szünet, aztán...

- Amikor Laylában vagyok, mintha minden emlék az enyém lenne. Úgyhogy nem tudom. Itt az emlék, de nem tudom, hogy az enyém- e.

Megfordulok, hogy rá tudjak nézni.

- Különben miért férnél hozzá Sable emlékeihez?

Elkapja a tekintetét, az arcát szégyennel telve a kezébe temeti.

- Nem tudom. - Hirtelen feláll, és gyors lépésekkel odajön hozzám. - Ha Sable is voltam, már nem vagyok az, Leeds! Én sosem lennék képes ilyesmire.

A rosszullét kerülget.

- Tűnj el Laylából! - könyörgök neki, de ez üres kérés. Semmi esély arra, hogy most elengedjen minket. Sable egyszer már elkapott minket, és most ismét sikerült neki. És én simán bekaptam a horgot.

Csakhogy ez nem egy apró hiba. Még csak nem is valami óriási árulás.

Ez sokkal több annál, mint amit valaha is el tudtam volna képzelni. Túlvilági.

Olyan, amit szinte fel se tudok fogni.

Willow szeméből könnyek hullanak. Megrázza a fejét, a szemét megtölti a fájdalom és a szomorúság.

- Úgy sajnálom!

Aztán felsikít.

A vérfagyasztó sikolytól megdermedek.

Azonnal tudom, hogy Willow már nem használja Layla testét.

Layla körbenéz a konyhában, és a pultba kapaszkodik, meginog, mintha nem tartanák meg a lábai.

- Mi történik itt? - A hangja remegős suttogás. Amikor rám néz, a szeme tágra nyílt a rémülettől. - Leeds, mi történik velem?

Megfogom a kezét, és felhúzom.

- El kell mennünk. Azonnal.

Layla hisztériás rohamot kap. Ellöki magát tőlem, és azt mondja:

- Kell a gyógyszerem! Kiborultam.

- Elpakoltam.

Megáll az ajtóban, és onnan néz vissza rám.

- Miért? Kell nekem. Hol van?

Az előtérbe megyek, és felkapom a bőröndöket.

- A kocsiban odaadom, de most azonnal el kell mennünk. Induljunk!

Layla továbbra sem mozdul.

- Miért megyünk el? Miért vagyok a földszinten? - Megpördül, felnéz a lépcsőre, aztán be a konyhába. - Nem emlékszem semmire. Valami baj van. Valami baj van velem.

- Nincs veled semmi baj, Layla! Ez a ház az oka. Csak el kell tűnnünk innen.

Amikor rám néz, komolyság ül a tekintetében, és végre beleegyezően bólint.

- Jól van - mondja, és a hangjából is kihallatszik az idegesség. Kinyitom az ajtót, először Laylát tolom ki a házból, majd áthúzom a bőröndöket a küszöbön.

- Siess! - mondom neki, mert igyekeznünk kell, mielőtt Willow megint átveszi a testét.

Már félúton vagyunk a kocsihoz, amikor Layla megtorpan.

- Menjünk, Layla!

Meg se moccan.

Amikor ránézek, már nem Layla áll mellettem.

Hanem újra Willow.

Ledobom a bőröndöket, és legyőzötten az égnek emelem a kezemet. A bőröndök eldőlnek, és belerúgok az egyikbe. Aztán még egyszer belerúgok. Rúgom és rúgom, mert Willow nem fog elengedni minket.

- Leeds, hagyd abba! - könyörög Willow.

Már nem tudom, hogyan szabadítsam ki Laylát a karmaiból.

És még ha ki is csúszik Laylából, nem fog követni minket? Honnan tudjam, hogy nem lesz velünk az autóban, amikor elmegyünk? Nem hívhatom a rendőrséget! Mi az ördögöt mondanék nekik? Hogy zaklat a szelleme annak a lánynak, akit én öltem meg? Megint?

Hogy a szarba keveredtem ebbe?

- Figyelj rám! - mondja Willow nyugodtan. Higgadtsága szöges ellentétben áll Layla hisztériás rohamával. - Ha Sable voltam is az előző életemben, már nem vagyok ő. Willow vagyok. És sosem tenném azt, amit Sable tett veled és Laylával. Ha el akarsz menni, hagylak elmenni. De...

Megrázom a fejemet.

- Nem is akarom hallani, amit mondanál. El akarok menni.

Felemeli az egyik kezét.

- Kérlek! Csak ezt hadd mondjam el! - Lassan tesz két lépést előre. - Ha én voltam Sable, akkor oka van annak, hogy itt vagyok. Te is megnézted velem azokat a filmeket. Ismered az összes elméletet. Miért ragadt itt Sable, Leeds? Talán a megbocsátásodra van szüksége. Vagy talán neked kell az ő megbocsátása. Nem tudom, de ha most elmész, sosem derítjük ki. És te úgy élheted le az életedet, hogy tudod, hogy a kísértetek léteznek, és te vagy az oka annak, hogy az egyikük itt ragadt. Ez örökre követni fog minket. Mindkettőnket.

Egyik lábamról a másikra állok.

- Azóta akarok segíteni, és kideríteni, mi ez az egész, hogy beszélgetni kezdtünk! Te vagy az, aki nem akart tudni semmit, Willow! Most kellene a segítségem? Most, hogy megtudtam, hogy hetek óta hazudsz nekem?

- Nem hazudtam. Nem tudtam - veti ellen. - Azt hittem, hogy Layla fejében van a zűrzavar, mert amikor nem vagyok a fejében, nekem egyáltalán nincsenek emlékeim. És még mindig nem vagyok biztos semmiben. Az elméleted logikus, de valahogy mégsem érzem helyesnek. Valami nem stimmel vele. - Megint közelebb lép, de ezúttal nem hátrálok, mert egy részem még mindig csak Willow- t látja, amikor ránézek, és ez a részem még mindig sajnálja őt.

Annyira azonban nem, hogy itt maradjak.

Rászegezem az ujjamat.

- Miattad történt ez az egész, akár emlékszel, akár nem. Miattad halt meg majdnem Layla. És nem lesz az én hibám, ha végül sikerül végezned vele. Tűnj el belőle, és soha ne térj vissza a testébe!

Még mindig igyekszik higgadt maradni, de néma könnyek peregnek le az arcán.

- Nem tudom, miért vagyok itt. De itt vagyok, és bárhol is legyen az az „itt”, nem érzem magam gonosznak. Jónak és őszintének érzem magam. Nem az vagyok, aki Sable volt életében. Én én vagyok. Willow. A lány, akivel filmeket néztél, akivel maradékot ettél, akivel együtt lógtál. Én vagyok az a lány, akit megcsókoltál tegnap este. Én. Nem Sable. Nem Layla. Willow.

Összeszorítom a fogamat.

- Willow nem létezik. Csak egy név, amit kitaláltál magadnak.

Bezárja köztünk a távolságot, és az arcomat a tenyerébe simítja, kétségbeesett tekintettel kutatja az arcomat.

- Létezem. Itt vagyok. Itt állok előtted.

Nem tudok ránézni, amikor így sír. Elfordulok, és a kezemet a csípőmre teszem. Lehajtott fejjel töprengek, mit tegyek most. Egy egész perc is eltelik, ő meg csak áll mögöttem, és halkan zokog.

Nem tudom, mit tegyek. A felhajtóra nézek, mert tudom, hogy arra

kellene mennem. Akkor meg miért küldene a belső iránytűm mégis az ellenkező irányba? Miért okoz egyáltalán lelki tusát ez a döntés? Miért érzek még mindig vágyat arra, hogy maradjak, amikor eleve ő az oka annak, hogy ilyen kulimászba kerültünk?

- Leeds? - szólal meg végül. - Csak... menj el!

Erre rögtön megpördülök. Willow legyőzött tekintettel néz rám, és az autó felé int.

- Menj el! Ez nem helyes. Egyébként sem kellene ezt csinálnunk Laylával. Menj, házasodjatok össze, vegyél meg neki egy másik házat, legyenek gyerekeitek, legyél híres, meg minden! Légy boldog! - Megtörli az ujjaival a szeme alatt a bőrt. - Azt akarom, hogy boldog légy. Ha ezt akarod, megígérem, hogy most nem foglak megállítani, amikor elmész vele.

Egy kis ideig gyanakodva tanulmányozom az arcát, mert még mindig nem tudom eldönteni, mit higgyek el.

És mi az ördögért érzek még mindig sajnálatot iránta?

Fogom az egyik bőröndöt, aztán a másikat, és az autóhoz viszem őket, mindkettőt beteszem a csomagtartóba. Ő ott áll a sofőroldali ajtónál.

Megállók tőle pár lépésre, és még mindig gyanakodva figyelem az arcát.

- Megtennél nekem egy szívességet? - kérdezi. - írnál azért annak a férfinek, hogy jöjjön ide? Tényleg ki kell derítenem, mi ez az egész. Nem akarok tovább itt maradni.

A szavai és a fájdalmas hangsúly mintha egyenesen a mellkasomba találna.

Nem akarok tovább itt maradni.

Megköszörülöm a torkomat.

- Még ma este írok neki.

Lágyan elmosolyodik, és remegő ajkakkal azt suttogja:

- Köszönöm.

Még egy könnycsepp hullik ki a szeméből. Amikor felnéz, és oldalra kapja a tekintetét, az arcára kiül a fájdalom.

- Remélem, jó életed lesz!

És aztán eltűnik.

Layla megint hisztérikus rohamot kap.

Rémülten néz körbe, nem érti, hogy került ki a házból.

Megragadom a kezét, és az utasülés ajtajához húzom.

- Csak szállj be az autóba! - utasítom, és próbálok nyugodtan beszélni, de elég nehéz, amikor ő ilyen rémült, zavart, és csak sikít és sír. Becsatolom az övét, aztán az sofőroldali ajtóhoz lépek.

A kezemmel a kilincsen megállók egy pillanatra. Layla kiabál, hogy siessek. A fejem lüktet mindattól, ami az elmúlt egy órában történt. Legszívesebben ordítanék, mert úgy érzem, mintha éppen kettészakadnék.

Visszagondolok arra az éjszakára, amikor megismertem Laylát. Arra, amit mondott... a párhuzamos valóságokról és arról, hogy hisz benne, hogy az egyikből a másikba, aztán egy újabba tudunk átlépni. Arra gondolok, hogy azt mondta, az anyaméhben nem emlékszünk a korábbi létezésünkre. Az életünkben pedig nem emlékszünk az anyaméhben töltött időre. És hogy talán a következő életünkben nem fogunk emlékezni erre az életünkre.

Mi van, ha Willow tényleg nem emlékszik arra, hogy Sable volt?

Mi van, ha a mostani énje, ebben a valóságban, más, mint az, aki az előző valóságban volt?

Egy dologban igaza van. Nem számít, milyen messze menekülök innen, soha nem fogom tudni kiverni a fejemből azt, ami történt. És mindig is válaszokat akarok majd.

Visszanézek a házra... a helyre, ami a legtöbbet jelenti nekem a világon. Az ország szíve.

Ha Willow- nak... Sable- nek... nem volt szüksége a segítségemre, miért jött volna ide?

Van oka annak, hogy itt van. Tudta, hogy valamikor fel fogok itt bukkanni. Lehetséges, hogy valamiféle kozmikus erők játéka az egész. Vagy egyszerűen csak arra van szüksége, hogy Layla és én megbocsássunk neki.

Bármiről legyen is szó, legyen bonyolult vagy egyszerű, ez az egész nagyobb Laylánál. Nagyobb nálam. Sokkal nagyobb annál a világnál, amiről azt hittük, hogy benne létezünk, én meg arra készülök, hogy az egészet beleerőltessem egy kis dobozba, és eldugjam valahova, mintha meg sem történt volna.

A gyomromban, a csontjaimban, a szívemben érzem a vágyat, hogy segítsek Willow- nak. Ha most elsétálok, ezek az érzések itt maradnak, ebben a házban, ezzel a kísértettel, és ugyanolyan üresen távozom innen, mint ahogyan érkeztem.

Nem tudom megmagyarázni, de valamiért sokkal rosszabbnak tűnik félelemből elmenekülni, mint maradni, és segíteni ennek a lánynak lezárni az elrendezetten ügyét. Ha Layla és én vagyunk az oka annak, hogy itt ragadt, akkor könnyen lehet, hogy csak mi segíthetünk neki kijutni innen.

- Leeds! - kérlel Layla. - Szállj be a kocsiba!

Örökre érezni fogom ennek a helynek a vonzását, nem számít, hol leszek, vagy milyen messzire hajtok innen.

Ha beledöglöm, akkor se tudom megmagyarázni, hogy miért érzem így. Mit érdekel engem, hogy mi lesz Sable- lel? Vajon ő manipulálja valahogy a gondolataimat?

- Willow! - mondom a levegőbe. - Van egy kérdésem. Szálld meg újra Laylát!

Layla még mindig a nevemet kiáltozza, könyörög, hogy siessek már.

Aztán abbahagyja.

Hirtelen újra nyugodt, kicsatolja az övét, és kinyitja az ajtót. Kilép a kocsiból, és megfordul, és már Willow néz rám az autó felett.

- Engem megszálltál valaha? - kérdezem.

Azonnal megválaszolja a kérdést azzal, ahogy a fejét rázza.

- Nem, dehogy.

Az arckifejezéséből teljesen világos, hogy nem hazudik.

- Azt mondtad, csak akkor vannak emlékeid, ha egy testben vagy - mondom. - Ez igaz?

Bólint.

- Ha az a férfi idejön neked segíteni, szükséged lesz egy testre. Szükséged lesz azokra az emlékekre.

Beletelik pár másodpercbe, míg felfogja a szavaimat, de amikor eljut addig, a szájára tapasztja a kezét, hogy visszafojtsa a sírást. Aztán a mellkasára, a szívére teszi a kezét.

- Akkor segítesz nekem?

Bűntudatos sóhaj szakad ki belőlem.

- Igen, bár fogalmam sincs, miért. Kérlek, hadd ne kelljen megbánnom! Kérlek!

Willow nagy elánnal rázza a fejét.

- Nem fogod. De... Layla nem fog önszántából maradni. A ma este történtek után biztos nem.

Visszaindulok a ház felé, el az autótól.

- Tudom.

Ez az a pillanat, amikor tényleg megkérdőjelezem magamat barátként, ápolóként, emberi lényként. Nem tudom, miért ilyen erős bennem a vágy, hogy maradjak, vagy miért akarom ennyire, hogy Laylát is itt tartsam. A viselkedésem szembemegy minden erkölcsi alapelvemmel, de még sosem éreztem ilyen zsigeri bizonyosságot.

És az ösztönöm azt súgja, hogy ez a borzalmasnak tűnő döntés a legvégén mégis megéri majd.

Úgyhogy valószínűleg ezt a pillanatot fogom a legjobban megbánni.

A VALLOMÁS

○

- Most szeretnék Willow- val beszélni - mondja a férfi, de le sem állítja a diktafont. Várakozón néz rám, várja, hogy felmenjek, és eloldozzam Laylát.

A hálószobába érve már látom, hogy Willow van a testében.

- Borsódzik tőle a hátam - jelenti be.

- Szerintem ártalmatlan.

- Olyan kiismerhetetlen. Egész este kizárólag te beszéltél. Ő még semmit nem mutatott.

Nem válaszolok, mert pontosan ugyanannyi ideje ismerem a fickót, mint Willow, és nem állhatok jót érte. De mi a legrosszabb, ami történhet? Hogy nincsenek válaszai? Eddig már így is eljutottunk, szóval tovább nem nagyon ronthat a helyzeten.

Willow némán szedi a lépcsőfokokat mögöttem. Amikor a konyhába érünk, a férfi hátradőlve ül a székén, és árgus szemmel figyeli Willow- t. Ma este még csak pár másodpercig volt a fizikai jelenlétében, amikor Willow megakadályozta, hogy Layla kinyissa az ajtót. Most úgy mered rá, mintha a veséjébe akarna látni. Willow leül vele szemben.

- Kérsz valamit inni? - kérdezem tőle.

Megrázza a fejét, de közben le sem veszi a szemét a férfiről, aki az asztalon dobol az ujjaival.

- Mi az első emléke erről a helyről?

Willow megvonja a vállát.

- Nincsen konkrét első emlékem.

- Csak úgy érzi, mintha mindig is itt lett volna? - kérdezi a férfi. Willow bólint.

- Igen. Persze tudom, hogy ez nem igaz. De nem emlékszem arra, hogy nem voltam itt, ha ennek van bármi értelme.

- Hát persze hogy van értelme - nyugtatja meg a férfi kedves hangon. - Olyan ez, mint a születés. Az emberek tudják, hogy megszülettek, de nem emlékeznek rá. Ez sem más helyzet.

Úgy látom, Willow kicsit ellazul erre a megjegyzésre.

A férfi előrehajol, és még alaposabban tanulmányozni kezdi az arcát.

- Leeds azt mondta, hogy vannak emlékei a korábbi életéről.

- Vannak emlékeim Layla és Sable életéből is, de csak akkor, amikor Layla testében vagyok.

- És milyen emlékei vannak, amikor nincsen Layla testében?

- Csak azok az emlékek, amiket itt szereztem.

A férfi bólint, mint aki érti, de még mindig Willow- t vizslatja.

- Vannak viszont érzéseim - teszi hozzá Willow - , még akkor is, amikor nem vagyok testben.

- Milyen érzések?

Willow szeme rám villan, aztán lesüti a szemét, és a kezére mered.

- Amikor Leeds idejött... nem tudom, elég nehéz ezt megmagyarázni. Olyan érzésem volt, mintha megkönnyebbültem volna, hogy látom. Ez volt az első alkalom, amikor bármit jónak éreztem.

- Attól könnyebbült meg, hogy konkrétan őt látta, vagy csak úgy általában egy embert? Lehetséges, hogy csak a magányosság váltotta ki ezt az érzést?

Willow megrázza a fejét.

- Nem. Azért könnyebbültem meg, mert úgy éreztem... hogy hiányzott nekem. Layla iránt nem éreztem semmit, csak Leeds iránt.

- És ezt már azelőtt érezte, hogy először megszállta volna Layla testét?

Willow bólint.

Fogalmam sem volt róla, hogy Willow érzett bármit is, amikor idejöttünk, de ez nem sokat jelent. Sable is úgy gondolta, hogy érez irántam valamit, amikor még élt, úgyhogy van némi értelme annak, hogy ezek az érzések vele maradtak, bárhová is került utána.

Willow a csuklóján levő kötést masszírozza. Látom, hogy a férfi tekintete is Willow kezére siklik, és csak bámul rá.

- Mióta tartják itt fogva Laylát? - kérdezi.

- A fogva tartás kicsit erős kifejezés - szúrom közbe.

A férfi erre felém fordítja a figyelmét.

- Mégis milyen más szót javasolna rá?

Próbálok valami alternatívát találni, de nem sikerül. A férfinek igaza van. Layla akarata ellenére van itt, és ezt nem lehet finomabban leírni.

- Nem sokkal azután kötöztük meg, hogy írtam magának, és a segítségét kértem.

- Kioldozzák, amikor Willow veszi át az irányítást? - kérdezi tőlem.

- Igen, de nem hiszem, hogy sokáig tudjuk még használni. Az elmúlt napokban csak pár órát aludt.

- És Layla mit gondol, mi történik? - A férfi Willow- ra néz. - Magáról tud már?

- Leeds próbálta neki elmagyarázni, miért nem mehet el, de nem sikerült megnyugtatni. Szóval... Arra gondoltunk, hogy a legjobb módszer a meggyőzésére, ha megmutatjuk neki.

A férfi ezúttal hozzám fordul.

- És azt hogyan csinálta?

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

○

Nem tudom, minek szólítsam, Willow- nak vagy Sable- nek.

A Sable sértésnek hangzik. Már az is nehezemre esik, hogy ne borítsanak el a negatív érzések, amikor csak eszembe jut ez a név.

Még most is, azok után, amit megtudtam, úgy érzem, hogy az általam ismert Sable és az általam ismert Willow két teljesen külön személy. Talán Willow- nak igaza van, és ebben a valóságban ő tényleg csak Willow. Nem az, aki az előző életében volt.

Ezért továbbra is Willow- nak hívom, mert képtelen vagyok Sable- ként hivatkozni rá.

Amikor visszamentünk a házba, azonnal a laptopomhoz indultam, és megnyitottam a fórumos üzeneteket. Azt írtam be: Szükségünk van a segítségére.

Nem írtam semmi mást az üzenetbe. A férfi már tudja, hol vagyunk, és ha el tud jönni, el is fog. Ha pedig több információra van szüksége, majd kérdez. Nem akarok túl sok részletet begépelni.

- Layla ki lesz akadva, amikor felébred - jegyzi meg Willow. - Szerintem hozd be a gyógyszereit a kocsiból, mert lehet, hogy szüksége lesz rájuk!

- Jó ötlet.

Visszamegyek a kocsihoz, és kiveszem a két bőröndöt. A csomagtartó lecsukása után felnézek a házra. Látom Willow- t a konyha nagy ablakain keresztül. Fel- alá járkál, és idegesen rágcsálja a hüvelykujja körmét. Nézem egy kicsit, és azon töprengek, mi lesz, ha Layla felébred.

Hogy fogom ezt megmagyarázni neki?

Elmondjam neki az igazat?

Nem hiszem, hogy meg tudom róla győzni, hogy a ma este történteket csak álmodta, és nem nagyon fűlik hozzá a fogam, hogy elmondjam neki, még tovább kell a házban maradnunk. De majd menet közben kitalálok valamit, mást nem igazán tehetek. Nem hívhatom fel az ismerőseimet, hogy tanácsot kérjek, hogyan kell rendesen ott tartani valahol a barátnődet akarata ellenére, hogy a kísértet barátod használhassa a testét.

Ez a helyzet egyértelműen rögtönzést kíván.

Miután visszavittem a bőröndöket a házba, bekapcsolom a riasztókat. Willow követ az emeletre. Együtt kipakolunk, mindent visszateszünk pontosan oda, ahol eredetileg volt. Ha megpróbálom meggyőzni Laylát, hogy mindent csak álmodott, akkor úgy kell tűnnie, mintha eleve össze se pakoltunk volna.

Willow az ágyon ül, miután visszapakolta Layla piperecuccait a fürdőszobai polcra. A támlának dől, és átkarolja a térdét.

- Mit mondasz neki, ha felébred? - kérdezi tőlem.

- Még nem tudom.

Bólint, ajkát szorosan összezárja. Én is az ágyhoz megyek, és leülök. Willow a fejét a térdére támasztva bámul rám. Olyan kicsinek tűnik így, összegömbölyödve. Olyan sebezhetőnek.

Talán ezért döntöttem úgy, hogy maradok, és segítek neki, mert korábban sosem éreztem fenyegetésnek. Legalábbis ebben a házban nem. És most, hiába tudom, amit tudok, nem vagyok képes meggyőzni magam arról, hogy gyűlöljem. Még arról sem tudom meggyőzni magam, hogy bánjam mindazt, ami történt. Jól éreztem magam vele, akárki volt is korábban. És még most is vonz magához a jelenléte.

Még mindig Willow- t akarom magam mellett tudni Layla helyett, és tisztában vagyok vele, hogy ez nagyon gáz, de nem tehetek róla, így érzek, bármennyire is kívánom, hogy ne így legyen.

- Maradjak ébren, amíg te alszol? - kérdezem.

- Szerintem nem kell. Jobb, ha te is megpróbálsz aludni egy kicsit.

- És ha felébred, miközben alszom?

- Én nem alszom akkor sem, ha Layla igen. Ha felébred, jelzem neked. Ha szükséges, megszállom, de csak akkor, ha muszáj.

Mindketten lefekszünk, és magunkra húzzuk a takarót.

Szeretném átkarolni, mert olyan rémültnek látszik, de ahhoz túl sok minden feszül most köztünk. Bármennyire is húz hozzá ez a teljesen irracionális vágy, nem csókolhatom meg úgy, ahogy tegnap éjszaka, tudván, amit tudok.

Willow pedig láthatóan nem is számít rá. Behunyja a szemét, és azt suttogja:

- Jó éjt, Leeds!

○

Arra ébredek, hogy valaki keményen ráz, mintha az egész testemet valami szárítógép dobálná. Kezek a vállamon, valaki a pólómat rángatja. A szemhéjamat olyan nehéznek érzem, hogy attól félek, kézzel kell felnyitnom.

- Leeds! - Amikor a nevemen szólít, végre kipattan a szemem, és azonnal felülök az ágyon. Layla felkapcsolta a villanyt, és most mellettem áll. Most már a karomat ráncigálja.

- Valami baj van... - suttogja pánikkal teli hangon.

Megpróbál kihúzni az ágyból, de nem hagyom magam. Akkor végre elengedi a kezemet, és a komódhoz lép. Kivesz egy farmert, és magára húzza.

- Valami baj van velem, Leeds! El kell mennünk. Nem akarok itt maradni.

Igyekszem nyugodt hangon válaszolni:

- Csak rosszat álmodtál, Layla! Gyere vissza az ágyba!

Úgy néz rám, mintha valami sértést vágtam volna a fejéhez. Két gyors lépést tesz felém, és kijelenti:

- Nem álmodom. - Az „álmodom”- nál szinte sziszeg, mintha nem lenne teljesen magánál, aztán elkapja a tekintetét, mintha elszégyellte volna magát a kirohanása miatt. - Nem álmodom - mormolja.

Én is felkelek, és odalépek mellé a komódhoz.

- Semmi baj, Layla! Itt vagyok. - Megpróbálom megölelni, de ellök magától, aztán az egyik ujjával a mellkasomra bök.

- Tudod, hogy van baj! Te is ott voltál korábban! Te is el akartál menni! - Az egyik kezét a homlokára szorítja, és körbefordul a szobában, kétségbeesetten néz mindenfelé, míg a tekintete újra meg nem állapodik rajtam. - Mi folyik itt? Kezdek megőrülni?

A bűntudat görcsbe rándítja a gyomromat, mert hiába látom, merre haladnak a gondolatai, semmit sem mondok, amivel cáfolnám őket. Talán jobb, ha azt gondolja, hogy kezd megőrülni. Az igazságot túl nehéz lenne elfogadnia.

De helyes hagynom, hogy azt higgye, elveszíti a józan eszét?

Layla pár nagyon hosszú, aggodalmas másodpercig úgy bámul rám, mint aki tudja, hogy titkolok valamit. A bizalmatlanság közénk furakodik. Csak egyetlen villanás, egy másodpercnyi sötétség a tekintetében, mintha azon tépelődne, vajon tényleg az ő oldalán állok- e. Mielőtt még megválaszolhatnám a néma kérdését, a hálószoba ajtajához ugrik, és rohanvást elindul le a lépcsőn.

Megpróbál elmenni.

Nem mehet el.

Követem, megelőzöm, és előtte érek a bejárati ajtóhoz. Nekitámaszkodom az ajtónak, és kitárom a karomat.

- Nem mehetsz el ilyen állapotban. Túl zaklatott vagy.

Gyors, szinte görcsös mozdulattal megrázza a fejét. A szemében könny és félelem ül. Aztán a konyhába rohan. Követem, és végignézem, ahogy kivesz egy kést a késtartóból, aztán megpördül, és felém hadonászik vele.

- Hagyj elmenni! - A hangja mély és fenyegető, de azt is hallom, hogy remeg.

- Tedd le a kést! - kérlelem.

- Leteszem, ha már a kocsiban leszek.

Megrázom a fejem.

- Nem hagyhatom, hogy elmenj, Layla!

- Nem kényszeríthetsz, hogy maradjak! - visítja. - Miért akarsz rávenni, hogy maradjak? - A tenyerét a szájára szorítja, hogy elfojtsa a zokogását, de a kést nem ereszti le, még mindig felém mered a hegye. - Valami történik itt velünk, Leeds! Kezd elmenni az eszed. Vagy talán nekem, nem tudom, de a ház az oka, és el kell tűnnünk innen. Kérlek!

A tarkómat markolva próbálom kitalálni, mit mondjak. Hogyan nyugtassam meg. Nem tudom, milyen kifogással vehetném rá, hogy maradjon, de semmiképp sem akarom, hogy ilyen hisztérikus állapotban távozzon. És akkor eszembe jut.

- Az autó nem fog elindulni.

Összehúzott szemmel mered rám.

- Megpróbáltam beindítani, de nem működik. Nem tudunk elmenni, amíg nem érkezik meg az akkumulátor, amit rendeltem.

Úgy mutat rám a késsel, mintha az ujja lenne.

- Hazudsz!

- Nem hazudok.

- Akkor hadd próbáljam meg beindítani!

Elindul a konyha kijárata felé, de elállóm az útját.

És azt hiszem, ekkor hasít belé igazán. Eddig a pillanatig csak zavart volt, és egy kicsit rémült, de most már érti. Megértette, hogy nem állok teljes mértékben az ő oldalán.

Mellette akarok állni, de valami nem hagyja, hogy válasszak. Mintha a lelkiismeretem két részre szakadt volna, vagy talán teljesen el is tűnt.

Előreveti magát, de a keze enged a szorításon, és kirepül belőle a kés, át a konyhán, az ablaknak ütközik, aztán nagy csattanással a földre érkezik. Layla tágra nyílt szemmel bámulja a kést. Felnéz rám, aztán vissza a késre. Jó pár lépésre állok tőle, úgyhogy tudja, hogy nem én ütöttem ki a kezéből.

Felsikít.

Aztán a sikítás egyik pillanatról a másikra abbamarad.

Willow újra átvette az irányítást.

- Be kell zárnod a hálószobájába - jelenti be.

Kimegyek a konyhából, mert nagyobb tér kell ahhoz, hogy gondolkodni tudjak. Fel- alá járkálok az előtérben, a kezemet a tarkómra kulcsolom.

- Megpróbál majd kimászni az ablakon.

- Akkor zárd be egy másik szobába!

- Mindegyiknek van ablaka - vetem ellen.

- Van itt pince?

- Azt nem tehetem vele. Senki sem akarja, hogy bezárják a pincébe.

- Az emberek nem akarják, hogy bárhová is bezárják őket, Leeds!

Megfordulok, hogy Willow szemébe tudjak nézni.

- Nem tudnál benne maradni, amíg ideér az a fickó?

Megrázza a fejét.

- A teste egyszerűen túl kimerült. Nem tudom ébren tartani, bármennyire is próbálkozom.

Jobb lenne, ha Layla nem váltogatná így a tudatos és tudattalan állapotot. Teljesen beleőrül, de nem vagyok biztos benne, hogy ezen a ponton még elengedhetem. Egyenesen a rendőrségre menne.

Most már benne vagyok nyakig.

Innen nincs visszaút.

- Hozzá kell kötöznöm az ágyhoz.

Willow bólint.

- Oké, de utána mi lesz? Amikor vége az egésznek? Nem fogja hagyni, hogy csak úgy megúszd. Azt hiszi, akarata ellenére tartod itt.

- Ez így is van. A többit majd kitaláljuk, ha már ott tartunk.

- Nem viheted el a balhét ezért. Mondd meg neki, hogy megpróbáltál elmenni, de nem engedtelek! Hadd higgye, hogy te is áldozat vagy! Éreznie kell, hogy valaki az ő oldalán áll.

- Azt akarod, hogy beszéljek neki rólad?

Willow bólint.

- Talán ne mondj el neki mindent, csak elég információt ahhoz, hogy tudja, nem a te hibád, hogy valami nagyobb dologról van szó. Talán akkor megnyugszik veled kapcsolatban. Az nem érdekel, mit érez velem vagy a házzal kapcsolatban. Csak azt nem akarom, hogy téged hibáztasson.

Ez akár még működhet is. Meggyőzhetném, hogy nem tehetünk semmit, hogy valami külső erő tart itt minket. Nyilván meg nem nyugtatná, és elég nehéz lesz befogadnia az ötletet, de végül lehet, hogy nem hibáztatna engem. Már csak ebben a kimenetelben reménykedhetek. Különben életem hátralevő részét börtönben tölthetem.

- Kell egy kötél.

HUSZADIK FEJEZET

○

Megnyitom a kamerát a telefonomon, a komódra teszem, és Willow- ra irányítom. Nyugodtan, törökülésben ül az ágyon, hátát az ágytámlának dönti. A keze a feje mellett az ágygombhoz kötözve.

Lenyomom a felvételt, aztán odaülök mellé az ágyra.

Látom rajta, hogy ideges, ezért megnyugtatásul megszorítom a kezét. Aztán belenézek a telefonom kamerájába.

- Layla, tudom, hogy ez zavarba ejtő! És tudom, hogy félelmetes, de meg kell hallgatnod. - Kifújom a levegőt. - Van valaki ebben a házban, valaki, akit nem láthatunk. Ez az ügy nagyobb nálad és nálam. Ő erősebb nálunk. És amíg nem segítek neki, nem mehetünk el innen.

Willow- ra nézek.

- Mi a neved?

- Willow - válaszolja.

- Veszélyt jelentesz Laylára?

- Nem.

- Én veszélyt jelentek Laylára?

Willow megrázza a fejét.

- Nem.

- Akarata ellenére tartom itt Laylát?

- Te nem - feleli - , de én igen. Csak még egy napig. - Willow a kamerába néz. - Utána vége lesz, Layla! Kérlek, ne légy mérges Leedsre emiatt! Ő nem tehet semmiről.

- Mi történne, ha Layla megpróbálna megszökni? - kérdezem tőle.

Továbbra is a kamerába nézve válaszol:

- Nem szökhetsz el, Layla! Jobb, ha megpróbálod kivárni a végét, amilyen nyugodtan csak tudod.

Ezután a telefonomhoz megyek, és leállítom a felvételt.

- Meg fog ijedni, ha ezt megnézi - jegyzi meg Willow.

- Már most is meg van ijedve. - Leoltom a lámpát, de még így sem lesz teljesen sötét a szoba, a nap valószínűleg már felkelőben van. Az egész éjszakát ébren töltöttük. Behúzom a sötétítő függönyt. - Próbálj meg aludni! Majd én beszélek vele, amikor felébred.

Willow bólint, aztán a kötélről lelógó karjára hajtja a fejét.

- Megpróbálok - suttogja válaszul.

○

Körülbelül fél órája aludt el. A biztonsági kamerát átvittem a társalgóból a mi szobánkba. így akkor is szemmel tudom tartani Laylát, ha le kell mennem a földszintre.

Mióta Willow elaludt, ott ülök az ágy mellett egy széken, de alig bírom nyitva tartani a szememet. Layla mellett akarok lenni, amikor felébred. Nagyon meg fog ijedni. Rettegni fog.

Már éppen lecsukódik a szemem, amikor a telefonom pittyeg egyet, jelezve, hogy üzenetem érkezett. Összerezzenek a székben, és rögtön Laylára nézek, de ő nem ébredt fel a hangra. Új értesítés jött a fórumról. Sietve feloldom a képernyőt, aztán az értesítésre kattintok, és elolvasom az üzenetet.

Úton vagyok.

Csak ennyi. Nem is kérdezett semmit. Megkönnyebbültem, de közben fogalmam sincs, mire számítsak. Hogy kire számítsak. És mikor számítsak rá.

Behunyom a szemem, a mobilt a homlokomnak szorítom, és kifújom a levegőt, de mintha a tüdőmet valaki betonnal öntötte volna ki. Érzem a súlyát mindennek, ami Laylával történt azóta, hogy beléptem az életébe. Minden grammját érzem, mintha minden egyes rossz döntésem egyetlen hatalmas betonkockává állt volna össze, és ez a kocka most összenyomná a mellkasomat.

Layla lélegzete bennakad, majd felsikít.

A mellkasomra nehezedő súly mintha megkétszereződne, ahogy végignézem, hogy növekszik benne a pánik.

A tekintete lázasan jár körbe a szobában. Újra felsikít, amikor észreveszi, hogy az ágyhoz van kötözve. Egymáshoz dörzsöli a csuklóit, így próbál kiszabadulni a kötél szorításából, de a csomó nem enged.

A kezemet a feje oldalához érintem, próbálom rávenni, hogy a szemembe nézzen, de most csakis a menekülés érdekli. A sarkát a matracba vájja, próbál minél messzebb kerülni tőlem, de nem tud hová menni.

- Semmi baj. Semmi baj! - próbálkozom halkan. - Ne félj!

Nagy, ziháló lélegzeteket vesz, mintha nem lenne elég levegő a szobában. Aztán újra elsírja magát. Minden egyes könnycsepp az arcán olyan, mintha újabb kést döfnének a szívembe.

Lehet, hogy már nem érzek úgy iránta, mint régen, de még mindig szeretem. És bármennyire nem úgy tűnik most, nem akarom, hogy baja essen.

Olyan groteszkül ironikus az egész helyzet. Sable olyan sok szomorúságot és fájdalmat okozott Layla életében, és most megint Layla szenved azért, hogy neki segítsünk.

Nem éri meg az egész. Egyetlen porcikámnak se kellene arra késztetnie, hogy segítsek Sable- nek, de ahogy én látom, nem is Sable- nek segítek. Hanem Willow- nak.

Az egésznek semmi értelme, de olyan, mintha egyáltalán nem lennék ura a döntéseimnek. Nyilván nem is vagyok, különben nem hoznék meg egy ilyen szar döntést.

Bemászok az ágyba Layla mellé, és magamhoz ölelem, mert bármennyire is fél most, tudom, hogy egy részének szüksége van arra, hogy valaki megnyugtassa. Bár talán csak nekem van szükségem arra, hogy megnyugtassam őt. Akárhogy is, átkarolom, és végig erősen ölelem, amíg tart a hisztériás roham. Magamhoz szorítom, míg ki nem merül annyira a sikítozásban, a sírásban és a könyörgésben, hogy elég ideig csendben maradjon ahhoz, hogy beszélhessek anélkül, hogy közbevágna.

- Mutatnom kell valamit. Utána meg fogod érteni, hogy miért vagy az ágyhoz kötözve.

Rám se néz. Még mindig zokog, de ez most kétségbeesett sírás, mintha úgy gondolná, teljesen elment az eszem, és ő semmit sem tehet ellene. Megnyitom a videót a telefonomon, és az arca elé tartom. Az első reakciója az, hogy dacosan elfordítja a fejét.

Elindítom a felvételt, de még ekkor se néz a képernyőre. Maximumra állítom a hangerőt, hogy biztosan hallja a szavaimat a könnyein át is. A plafonra bámul, és csak akkor veszi le a szemét róla, amikor meghallja, hogy ő beszél.

Amikor saját hangja ejti ki a Willow nevet, akkor végre lenéz a mobil képernyőjére. Végignézi saját magáról az emléket, amire nem emlékezhet, és az arcára kiül a néma borzalom.

Aztán felsikít. Ilyen sikítást életemben nem hallottam.

És a hangtól mintha kettészakadna a szívem.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

○

Miután megmutattam neki a videót, Layla még rémültebb és zavarodottabb lett, és még ellenségesebb velem szemben. Már másfél nap telt el, és még mindig odafent kiabál. Teljesen berekedt, rövid hisztériás rohamokat követően feldühödik, amíg annyira ki nem merül, hogy már nem nagyon tud érezni semmit. Minden egyes órában végighalad az érzelmek teljes skáláján.

Willow annyi időre vette át a testét, hogy elég ételt vegyen magához, de még mindig nem tudjuk, mikor fog felbukkanni a férfi. Ugyan azt írta, hogy úton van, de vajon honnan? Mindjárt besötétedik, és tegnap óta nem kaptam tőle üzenetet. Minden egyes azóta eltelt perc csak egy újabb perc, amiben szörnyen érzem magam azért, hogy ilyen szenvedést okozok Laylának.

Felmegyek az emeletre, hogy egy kicsit mellette legyek. Időnként leülök mellé, próbálom megnyugtatni. Arra gondoltam, hogy ha én nyugodt maradok, az talán segít neki, és ő se fog annyira félni. Miután megmutattam neki a videót tegnap, csak ezt ismételgette: Ez nem én vagyok, nem én vagyok, nem én vagyok.

Nem akartam még több szenvedésnek kitenni, ezért nem kényszerítettem, hogy még egyszer végignézze. Nekem is napokba telt, míg képes voltam elfogadni Willow létezésének lehetőségét. Nem várhatom el Laylától, hogy azonnal elfogadja, főleg, hogy akarata ellenére egy ágyhoz kötözve tartom.

Amikor kinyitom az ajtót, abbahagyja a kiabálást. Le sem veszi rólam a szemét, míg az ágyhoz sétálok. Aztán összerezzen, mintha attól félne, hogy teszek vele valamit. Leülök a székre az ágy mellé, és kisimítom a szeméből a haját.

- Nem foglak bántani. Segíteni akarok neked.

A szeme puffadt a sok sírástól.

- Ha ez igaz, akkor menjünk el innen! - könyörög.

- El fogunk.

- Mikor?

- Willow nem akarja, hogy elmenjünk, amíg nem segítek neki, hogy beszéljen ezzel a fickóval a helyzetéről. Remélem, hogy a pasas már ma este ideér.

- Willow akar beszélni vele?

Bólintok.

Layla felnevet, ami jelen helyzetben egy kicsit ijesztő.

- Willow... - suttogja. - Willow. Willow- nak neveztem magam abban a videóban. - Rám villantja a szemét. - Bedrogoztál?

- Nem. Willow egy szellem, aki ebben a házban ragadt, és néha a testedet használja arra, hogy kommunikáljon.

- Egy szellem - ismétli kifejezéstelen hangon, mintha elment volna az eszem.

- Láttad a videót, Layla! Nincs más magyarázat arra, amit láttál.

- Láttam a videót arról, hogy bedrogoztál, és rávettél, hogy olyan dolgokat mondjak, amikre nem is emlékszem.

Felsóhajtok, és hátradőlök a székben.

- Nem tennék veled ilyet - felelem, bár ezen a ponton már nem vagyok biztos benne, hogy nem férne- e mégis bele a lelkiismeretembe. Őszintén, már abban sem vagyok biztos, hogy maradt akár egy csepp lelkiismeretem is.

- Ha elengedsz, nem beszélek erről senkinek - próbálkozik. - Megígérem! Nem megyek a rendőrségre. Csak el akarok menni innen. Az autó sem kell, majd gyalogolok.

- Nem foglak örökre itt tartani. Amint ideér a fickó, és elvégzi a dolgát, elengedlek.

Az arcvonásai megkeményednek, és elkapja rólam a pillantását.

Fénycsík jelenik meg a falon, mire mindketten a szoba ablakára nézünk. A függönyt behúztam, úgyhogy most odamegyek, és széthúzom.

Egy férfi száll ki egy fehér pick-upból. Nagydarab férfi, magas, de nem olyan széles, és bozontos szakálla van. A fején sapka, valami baseballsapka- szerűség, amin mintha ugyanolyan lógó lenne, mint a furgonján. Bedobja a sapkát a kocsiba, aztán a hajába túr, és felnéz a házra. Meglát engem az ablakban.

Biccent, aztán a bejárati ajtó felé indul.

- Segítség! - Layla hangja kétségbeesett és hangos. De milyen hangos!

- Kérlek, maradj csendben! - Az ágyhoz szaladok, és a szájára tapasztom a kezemet. - Ha csendben maradsz, előbb tud nekünk segíteni. Kérlek, ígérd meg, hogy csendben maradsz!

Még mindig a kezembe sikít. Körbenézek a szobában, keresem a szigetelőszalagot, amit felhoztam tegnap a kötéllel együtt. Nem akartam ezt tenni, de nincs más választásom. Nem tudok beszélni a férfivel a földszinten, ha közben Layla torkaszakadtából kiabál idefent. Letépek két csíkot, és betapasztom a száját.

Gyengéden a tenyerembe fogom az arcát.

- Úgy sajnálom, Layla! - Megpuszilom a homlokát, aztán kimegyek a szobából.

Alig érek le a lépcső aljába, már meg is szólal a csengő.

Kinyitom az ajtót. Nem tudom, mire számítottam, de nem pont erre a fickóra. A harmincas évei végén, a negyvenes évei elején járhat. Jiffy Lube autószervizes póló van rajta, és bűzlik a motorolajtól.

- Bocs a szag miatt! - mutat magára. - Csak ezt a testet találtam a városban.

Csak ezt a... mi van?

Kinyitja az ajtót, és benyomakszik mellettem a házba. Az arckifejezésemet látva elneveti magát.

- Azt hitte, olyan vagyok, mint maga? - Körbenéz az előtérben, aztán bekukkant a társalgóba. - Szép kis hely. Már látom a vonzerejét.

Becsukom az ajtót mögötte, és a kulcsot is ráfordítom.

- Maga olyan, mint Willow?

A férfi felém fordul, és bólint, aztán a figyelmét magára vonja az emelet. Layla a falnak veri az ágytámlát. Elfojtott sikoltását ha akarnám, se tudnám letagadni. Még innen lentről is tisztán hallatszik.

- Ez kicsoda?

- A barátnőm, Layla.

- És miért csap ilyen zajt?

- Mert az ágyhoz kellett kötöznöm.

A férfi felvonja a szemöldökét.

- Gondot fog okozni?

Megrázom a fejemet.

- Nem, csak mérges rám, de nem rajta kell segíteni. Willow- nak kell segítenie.

- Hol van Willow?

- Itt, velünk. Laylának viszont pihennie kell. Nem akarom még a testét használni, úgyhogy először én válaszolok minden kérdésre, aztán kikérdezheti Willow- t a konkrétabb dolgokról.

A férfi a konyhaasztalhoz lép, leteszi a táskáját, és kivesz belőle egy diktafont.

Nem gondoltam, hogy fel fog venni mindent, amit mondok neki.

A barátnőm odafent van az ágyhoz kötözve, és én csak annyit tudok erről a pasiról, hogy a felhasználóneve Uncoverlnc. Erre most felvételt készít mindenről, amit készülök beismerni?

- Honnan tudjam, hogy bízhatok magában? - kérdezem a diktafont méregetve.

A férfi felnéz rám.

- Nem nagyon van más választása, nem igaz?

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

○

Elmondtam neki mindent, ami csak eszembe jutott, egészen addig a másodpercig, hogy leültünk ehhez az asztalhoz.

- Szóval... ezért vagyunk itt - zárom le a mondandómat. - Mi a tanácsa? Hogyan segítsünk Sable- nek a lezárásban?

- Nagyon biztos benne, hogy Sable benne van ebben a dologban. - A férfi most Willow- hoz fordul. - Leeds testét átvette valaha?

- Nem - feleli Willow. - Csak Layláét.

- Szerintem meg kellene próbálnia. Szeretném tudni, hogy milyenek az emlékei, ha az ő fejében van.

Willow aggodalmasan néz rám. Mintha egy kicsit kellemetlenül érintené az ötlet.

- Nem csinálom, ha nem akarod.

- Nekem nem gond. - És tényleg nem gond. Semmi sem gond, ami esetleg segíthet nekünk ebben a helyzetben. És egyébként is kíváncsi vagyok, hogy milyen érzés. Mit érez Layla, amikor vele történik?

Willow feláll.

- Ha átmegyek Leedsbe, nem leszek Laylában. Újra meg kell kötözni.

Megmásszuk a lépcsőt a szobáig, de feszült energia vibrál köztünk. Olyasmit készülünk tenni, amit még nem csináltunk, sőt, ami eddig eszünkbe sem jutott.

Willow az ágyra ül, és felnéz rám, míg én az ágygombhoz rögzített kötélért nyúlok.

- Biztos vagy ebben?

- Nincs rejtegetnivalóm, Willow! Semmi baj. Talán még segíthet is.

- A csuklójára tekerem a kötelet, és megkötözöm.

- Mégis hogyan segíthet?

Megvonom a vállamat.

- Nem tudom. Ez a férfi viszont olyan, mint te, nem olyan, mint én. Többet tud, mint mi ketten együtt, ezért bíznunk kell benne. Ez az egyetlen esélyünk maradt.

Willow beszívja, aztán kifújja a levegőt, és közben elhagyja Layla testét.

Layla legyőzötten dől az ágytámlának.

- Már megint? - A hangja csüggedt és fáradt. - Miért történik ez velem? - Az arckifejezése szívbe markoló, úgyhogy kényszerítem magamat, hogy ne nézzek rá.

- Nem tudom - felelem halkan. - És sajnálom, hogy ez történik veled. - Az ajtóhoz lépek. Layla a nevemen szólít, de nem maradhatok, hogy a könyörgését hallgassam. Bezárom magam mögött az ajtót, és lemegyek a lépcsőn.

- Hova üljek? - kérdezem a férfit.

A székre mutat, amiben eddig is ültem.

- Ott tökéletes lesz.

Kinyújtja a kezét felém.

- Adja a telefonját! Felveszem a beszélgetésünket, amíg Willow magában van, és lejátszom, ha befejeztük.

Odacsúsztatom neki a mobilt, ő pedig nekitámasztja az aktatáskájának. A kamerát rám irányítja, és lenyomja a felvételt. Idegesen szívom be a levegőt, aztán a telefonra meredve bejelentem:

- Készen állok, Willow!

Csak egy másodperc az egész.

Egy kis hussanás, mintha szél söpörne végig a fejemben. Olyan rövid ideig tart, mint a szempilla rebbenése, de tudom, hogy eltelt valamennyi idő, mert amikor kinyitom a szemem, még mindig a telefonra nézek, és a felvétel ideje megváltozott. Pár másodperc helyett több mint három perc lett belőle. Olyan volt, mint az altatás a műtéteknél. Ébren vagy, aztán újra felébredsz, de semmi emléked arról, ami a kettő között történt.

- Már meg is volt? - kérdezem a férfire nézve.

Résnyire húzott szemmel néz rám, mintha valami bonyolult egyenletet próbálna kiszámolni. Előrenyúl, és leállítja a mobilon a felvételt.

Az államhoz emelem a kezem. Próbálom feldolgozni az egyszerűségét annak, ami történt, de közben nem tudom túltenni magam a történtek jelentőségén. Különös érzés volt, de nem teljesen idegen. Egy kis szédüléses rosszullétnek is gondolhatná az ember.

Visszagondolok az alkalmakra, amikor Willow ezt tette Laylával. Hogy milyen rémisztő lehetett Layla számára, hogy egy falat közepén tartott, aztán egy szempillantás múlva hirtelen üresen állt a tányérja.

Az egyik másodpercben még fent volt az emeleten, a következőben pedig már odakint.

A tenyeremet végighúzom az arcomon. Elönt a bűntudat, ha belegondolok, mennyit árthattunk ezzel Layla mentális egészségének. Eddig is tudtam, hogy hatott rá a dolog, de most, hogy én is átéltem, még jobban bánt.

Arról nem beszélve, hogy most odafent van megkötözve, mintha semmit sem jelentene nekem. Alig tudom elhinni, hogy hagytam, hogy Willow ezt tegye Laylával.

- Mit mondott Willow? - kérdezem. - Meg akarom nézni a felvételt.

A férfi felveszi a mobilomat, de mielőtt átadná, még megkérdezi:

- Hozzá tud férni Layla orvosi zárójelentéseihez?

Hozzá tudok férni, mert ott voltam vele minden vizsgálaton, amióta összejöttünk, arról viszont fogalmam sincs, miért lehet erre szüksége ennek a fickónak.

- Miért?

- Szeretném látni őket.

- Miért? - ismétlem meg a kérdést.

- Mert szeretném látni őket - ismétli meg a választ.

Még semmit sem tudtam meg ettől a fickótól ma este. Csak kérdések egymás után, de egyetlen választ sem kaptam. Bosszúsan felsóhajtok, és kelletlenül magam elé húzom a laptopomat. Beletelik pár percbe, míg sikerül betöltenem Layla orvosi anyagait, aztán odatolom a férfi elé a gépet.

- Fog valaha is magyarázatot adni nekünk bármire, vagy egész este marad ez az egyoldalú kihallgatás?

A férfi válasz közben elmélyülten mered a számítógép képernyőjére.

Hozza le Laylát Willow- nak, hogy mindkettőjüknek megmutathassam a felvételt!

Örömmel tolom el magam az asztaltól. Felmegyek a lépcsőn, és közben azon töprengek, mi lesz a videón. Miért kell, hogy Willow Layla testében legyen, amikor a férfi lejátssza nekem?

Azt hiszem, Willow- nak nem kellene többször megszállnia Laylát. Nincs is már rá igazán ok, hogy megtegye. Mindent elmondtunk a fickónak, és Layla már így is épp elég sok mindenen ment keresztül.

Egy részem legszívesebben eloldozná és elengedné, hogy ne kelljen tovább szenvednie, de a szobában nagy a csend, amikor belépek az ajtón. Willow már átvette Layla testét.

Valószínűleg így a legjobb. Úgyis túlzottan gyötör a bűntudat ahhoz, hogy Layla szemébe nézzek.

- Nem helyes, amit Laylával csináltunk - mondom ki, miközben kioldozom a kötelet.

Willow válaszképpen csak bólint. Amint kiszabadítom a kezét, megtöri! a szemét. Ekkor veszem észre, hogy sír.

- Mi a baj? Mi derült ki?

- Nem tudom, mit jelent... - suttogja elcsukló hangon, aztán már le is száll az ágyról, és elindul kifelé. A lépései a szokásosnál sietősebbek, úgyhogy én is követem a lépcsőn lefelé. A konyhába érve Willow kikapja a telefont a férfi kezéből, aztán a kezembe nyomja, de olyan sürgetőn, mintha egy másodpercet sem tudna várni azzal, hogy megnézzem a videót.

A kezem remeg, amikor lerakom a telefont az asztalra, és elindítom a felvételt.

Magamat látom a képernyőn, és amint kimondom, hogy „Készen állok, Willow!”, szinte rögtön látszik rajtam a változás. A tartásom merevebb lesz, a szemem kinyílik. Lenézek a pólómra, és aztán a férfi hangját hallom, ahogy megkérdezi:

- Willow?

Lassan bólintok.

Olyan különös látni, ahogy olyasmit teszek, amire nem is emlékszem.

Maximumra állítom a hangerőt a mobilon, hogy jól halljam a beszélgetését a fejembe költözött Willow- val.

- Hogy érzi magát? - kérdezi a férfi tőle.

- Aggódom.

- Nem kell - vágja rá a férfi. - Csak szeretnék tisztázni pár dolgot. Meg kell próbálnia mindent Leeds nézőpontjából nézni. Látja a gondolatait? Az emlékeit?

Willow bólint.

- Vissza kell térnie ahhoz a naphoz, amikor Leedset és Laylát meglőtték. Megvan ez az emlék?

- Igen.

- Látja azt a napot Leeds szemszögéből?

- Nem jó érzés - mormolja Willow. - Nem szabadna benne lennem. Olyan... más. Én csak Laylát akarom használni.

- Csak még egy percet adjon! Mindössze pár kérdésem van - nyugtatja meg a férfi. - Mit érzett Leeds, amikor meghallotta a lövést?

- Nagyon... megijedt.

- És mit érzett Sable?

Willow jó pár másodpercig nem szólal meg, csak hallgat, aztán azt mondja:

- Nem tudom. Nem találom azt az emléket.

- És van másik emléke arról a pillanatról?

- Nem. Csak az az emlék, ami Leedsé. Emlékszem, mi történt, mielőtt meghallotta a lövést, de arra nem, hogy mi történt közben.

- És mi történt előtte?

- Leeds a hálószobában volt Laylával, egy utazásra pakolt be.

- És mi történt utána? Mi a következő emléke, ami nem Leedshez tartozik?

- Nincs utána semmi. Itt minden emlék Leedsé.

- Rendben - nyugtázza a férfi. - Már mindjárt végzünk. Menjünk vissza egy kicsit az időben, arra az éjszakára, amikor Leeds és Layla megismerkedtek itt.

- Jó - bólint Willow. - Az az emlék megvan.

- Mit érzett Leeds, amikor először meglátta Laylát?

Kifújja a levegőt, aztán felnevet.

- Azt gondolta, borzalmasan bénán táncolok.

- Jól van. Most már kiléphet belőle - mondja a férfi.

A videón felnyitom a szemem, és újra a kamerába bámulok. Aztán a videó véget ér.

Lezárom a mobil képernyőjét, és visszaülök a székembe.

- Kábé három kérdést tett fel neki - intek a telefon felé. - Hogyan segített ez?

A férfi még mindig a laptopomat bámulja, Willow pedig mögöttem rója a köröket a konyhában, és megint a körmét rágja.

Én úgy látom, az egésznek nem volt semmi értelme. Már hagynám az egészet a fenébe, és elvinném innen Laylát, amikor a férfi felnéz Willow- ra, és azt kérdezi tőle:

- Miért mondta azt, hogy Leeds úgy gondolta, maga borzalmasan bénán táncol?

Willow egyikünkről a másikunkra néz:

- Azért, mert igaznak éreztem abban a pillanatban.

- Nem azt mondta, hogy Layla borzalmas táncos - jegyzi meg a férfi. - Egész pontosan azt mondta: „Azt gondolta, borzalmasan bénán táncolok.” Laylaként hivatkozott magára, amikor Leeds fejében volt.

- Ó... - Willow hangja csak halk suttogás. - Nem tudom. Nem tudom megmagyarázni.

A férfi az egyik szék felé int:

- Üljön le!

Willow engedelmeskedik.

- Layla orvosi papírjai szerint újra kellett őt éleszteni a lövés után. A mentősök élesztették újra a mentőautóban, aztán még egyszer, már a kórházban.

- Ez igaz - értek egyet. - Ahogy már mondtam, egy egész hétig kétséges volt, életben marad- e.

- Vagyis leállt a szíve?

Bólintok.

A férfi kutatón néz rám.

- Azt mondta, Layla megváltozott a támadás után. Emlékezetkiesés, személyiségváltozás... Tud mondani mást is, amiben megváltozott a sérülése előtti időszakhoz képest?

- Szinte mindenben megváltozott - ismerem el. - Komoly hatással volt rá.

- Van olyan Willow- ban, ami Laylára emlékezteti?

Willow- ra nézek, aztán vissza a férfire.

- Persze. Layla testében van, amikor beszélünk, úgyhogy nyilván egy csomó minden hasonló bennük.

Erre Willow- hoz fordul.

- Milyen érzés volt átvenni Leeds testét?

- Különös - mondja.

- És az is különös érzés, amikor Layla testét veszi át?

Willow bólint.

- Igen, bár... máshogy.

- Milyen szempontból más? - kérdezi a férfi.

- Nehéz megmagyarázni - feleli Willow. - Leeds testében nem éreztem, hogy a helyemen lennék. Idegennek éreztem. Nehéz volt irányítani, nehéz volt benne maradni.

- De nem érez így, amikor Layla testében van?

- Nem.

- Úgy érzi, könnyebb Layla testét irányítani?

Willow bólint, mire a férfi közelebb hajol hozzá.

- Mondhatjuk, hogy az érzés... ismerős?

Willow egy másodpercre rám pillant, aztán visszafordul a férfihez, és bólint:

- Igen. Ez jó megfogalmazás rá.

A férfi a fejét csóválja, az arcára kiül a teljes hitetlenség.

- Még soha nem láttam ilyet korábban.

- Milyet? - kérdezem. Kezd összezavarni ez a faggatózás.

- A helyzetük rendkívül egyedi.

- Milyen értelemben?

- Tudtam, hogy ilyesmi lehetséges, de még sosem voltam tanúja.

Legszívesebben megráznám, hogy végre álljon elő a magyarázattal.

- Elmondaná végre, hogy mi a fene folyik itt?!

A férfi bólint.

- Igen, igen, persze. - Az este folyamán most látom az arcán a legtöbb érzést. Feláll, átsétál a konyhaasztal másik oldalára, nekitámaszkodik, és közben sokatmondó tekintettel méreget minket. - A lőtt sebek okozta halált általában a nagy mennyiségű vérveszteség idézi elő, így valószínűsíthetjük, hogy Sable- nél jó pár perccel azután állt be a halál, hogy meglőtte. Ugyanebben az idősávban Layla szíve is megállt. Két lélek volt egy helyiségben, egyszerre hagytak el két testet. Ami azt jelenti, hogy amikor a mentősök újraélesztették Layla testét, nagy valószínűséggel nem a megfelelő lélek lépett be abba a testbe.

Hitetlenkedve bámulok rá.

- Most szórakozik velem? - kérdezem. - Ez a legjobb, amivel elő tud állni?

- Csak hallgassanak meg! - mondja, és fejével Willow felé int. - Amikor Willow Layla testében van, emlékszik Sable és Layla nézőpontjából is a dolgokra. De amikor magában volt, csak a maga nézőpontjára és Lay Iáéra emlékezett. Sable emlékei nem vándoroltak át a maga testébe. - Eltolja magát az asztaltól, és elkezd fel- alá járkálni a konyhában. - Nem azért tud nehezen visszaemlékezni a barátnője dolgokra, mert memóriazavara van, hanem azért, mert azok nem az ő emlékei. Meg kell őket keresnie, és még így is csak akkor tud rájuk visszaemlékezni, ha valami előhívja az adott emléket. Erre az egyetlen logikus magyarázat, hogy a lélek, ami a lövöldözés óta Layla testében jár- kel, valójában nem Layláé.

Logikus? Komolyan azt gondolja, hogy ha azt mondja nekem, hogy Layla igazából nem Layla, az logikus magyarázat?

Már az is elég nagy erőpróba volt, hogy elfogadjam a túlvilági létezés gondolatát. De ez már túlmegy az én képzelőerőm határain. Teljesen abszurd. Nevetséges. Felfoghatatlan.

- Ha Sable Layla, akkor hol van Layla? - kérdezem.

A férfi Willow- ra mutat.

- Itt ül.

Willow- ra nézek, de túlzottan összezavarodtam, és talán túlzottan félek is ahhoz, hogy elfogadjam, amit ez a teljesen őrült férfi próbál nekünk beadni. Az asztalra könyökölök, a tenyeremet a homlokomra szorítom. Próbálom valahogy lelassítani a gondolataimat.

- Mégis hogy volna ez lehetséges? - kérdezem. - Miért választaná Sable lelke Layla testét a sajátja helyett?

A férfi megvonja a vállát, és nem biztos, hogy tetszik nekem ez a gesztus. Jobban örülnék, ha teljesen magabiztos válaszokat adna.

- Lehetséges, hogy nem az alapján döntött abban a percben, hogy hová tartozott valójában, hanem hogy hová szeretett volna tartozni. Sable nyilvánvalóan arra vágyott, amit Layla megkapott, különben eleve nem tette volna azt, amit. Néha a vágyaink erősebbek lehetnek még a saját sorsunknál is.

A tenyeremet a halántékomra szorítom, mintha megpróbálnám előhúzni az észszerűség utolsó maradékát is az agyam legmélyéről. Szükségem lesz minden cseppre, ha valahogy fel akarom dolgozni ezt a tökéletesen abszurd elméletet.

Elsőre nem igazán tudom befogadni az elképzelést, de ha valamit tanultam azóta, hogy idejöttem, az az, hogy ha megadjuk a lehetőséget arra, hogy a felfoghatatlan valóság, az gyakran odavezet, hogy végül már el tudjuk hinni azt, ami felfoghatatlan.

A tenyeremet az asztalra csapva hátradőlök a székemben.

- Ha ez igaz, akkor nem kellene Willow- nak emlékeznie valamire akkor is, amikor nincs senkinek a fejében? Willow egyáltalán nem emlékszik semmire.

- Az emlékek a halál után nagyon gyorsan elhalványulnak, különösen akkor, ha nincs olyan test és agy, amihez hozzá tudjuk kötni őket. Vannak érzéseink, de nem tudjuk őket semmihez kötni. Ezért is hívjuk a szellemeket elveszett telkeknek.

Willow mindeközben egyetlen szót sem szól. Csak hallgat és figyel, ami nem nehéz, mivel a férfi tovább beszél, és annyi információval tölti meg a fejemet, hogy nem győzöm tartani vele a lépést.

- Árváknak nevezzük őket - magyarázza. - Lelkek, akiknek már nincsen teste, de a lélek mégsem igazán halott, ezért nem tekinthetjük őket klasszikus értelemben vett kísértetnek. Két lélek távozik két testből ugyanabban a helyiségben. Csak az egyik testet élesztik újra. A nem megfelelő lélek hozzáköti magát az újraélesztett testhez, a megfelelő lélek pedig megreked, mert nincs hová mennie.

Willow a tenyerét az asztalra teszi, és most először szólal meg, kíváncsian oldalra billentett fejjel.

- Ha ez igaz... ha én vagyok Layla... akkor hogyan, miért ragadtam éppen ebben a házban?

- Amikor egy lélek elhagyja a testet, de nem hajlandó továbblépni, akkor általában olyan helyen köt ki, ami jelentett neki valamit az élete során. Ez a hely Sable- nek semmit sem jelent, de magának nagyon is sokat. Ezért jött ide, miután a lelke áthelyeződött, mert ez az egyetlen hely, ahol tudta, hogy Leeds talán megtalálja.

Ez tényleg azt hiszi, hogy Layla lelke áthelyeződött? Milyen egyszerű szó erre a hatalmas dologra! De legyen egyszerű vagy hatalmas, soha életemben nem akartam még ennyire elhinni semmit, miközben abban reménykedem, hogy nem igaz.

- Téved - jelentem ki határozottan. - Tudtam volna, ha Layla nem Layla.

- Tudta is - erősködik a férfi. - Ezért kezdett el kiszeretni belőle a műtét után. Mert ő már nem az a Layla volt, akibe annak idején beleszeretett.

Felállók az asztaltól, és átvágok a konyhán. Legszívesebben belebokszolnék valamibe, vagy elhajítanék valamit. Már így is olyan sok mindenen mentem keresztül, nem hiányzik, hogy valaki felbukkanjon, és még jobban összekavarjon mindent a fejemben.

- Ez nevetséges - mormolom. - Mégis mekkora esélye van annak, hogy két lélek helyet cserél? - Nem is tudom, kinek szánom a kérdést, Willow- nak, a férfinek vagy magamnak.

- Történtek már különösebb dolgok is. Épp maga mondta, hogy nem hitt a szellemekben, amíg vissza nem tért ide, és most nézze meg magát! - győzköd a férfi.

- A szellemek, az egy dolog, de ez...? Ez olyasmi, ami csak filmekben fordulhat elő!

- Leeds! - szólal meg Willow nyugodt, halk hangon.

Megfordulok, és ránézek.

Igazán ránézek.

Egy részem szeretne hinni a fickónak, mert az megmagyarázná ezt a megmagyarázhatatlan vonzalmat, amit Willow iránt érzek, amit éreztem még akkor is, amikor azt hittem, hogy talán ő Sable.

Azt is megmagyarázná, miért lett Layla szinte teljesen más ember a baleset óta.

Ha viszont igaza van, és Willow tényleg Layla, az azt jelentené...

Megrázom a fejemet.

Az azt jelentené, hogy Layla halott.

Azt jelentené, hogy Layla teljesen egyedül ragadt ebben a házban.

Úgy érzem, a térdem elgyengül, és meg kell kapaszkodnom a pultban. Próbálok kitalálni valami módot arra, hogy megcáfoljuk a fickó elméletét. Vagy bizonyítsuk. Ebben a percben már azt se tudom eldönteni, melyik elméletről szeretném elhinni, hogy igaz.

- Több bizonyíték kell - mondom a férfinek.

Ő a székem felé int, úgyhogy ismét átvágok a konyhán, és visszatérek az asztalhoz. Kortyolok egyet a vízből. A szívem a torkomban dobog.

- Tudja, milyen mértékű volt Layla emlékezetvesztése a történtek után? - kérdezi a férfi.

Megpróbálok visszaemlékezni, amennyire tudok, de nincs sok kiindulási alapom. Layla nem szeret beszélni arról az estéről, és általában én is kerültem, hogy a múltról beszéljek, mert nem akartam folyton emlékeztetni arra, hogy mi mindenre nem emlékszik. Megrázom a fejemet.

- Nem. Soha nem kérdeztem ki igazán, mert bűntudatom volt. Azért feltűnt pár dolog, amit elfelejtett. Például idefelé a repülőn megemlítettem a szálloda nevét, és úgy tűnt, egyáltalán nem emlékezett, amíg én nem emlékeztettem rá.

- Ha Sable lelke átvette Layla testét, akkor nehezére eshetett rögtön hozzáférni az emlékeihez, mert azok valójában nem az övéi. Ott vannak ugyan az agyában, de nem lehet olyan könnyű előhívni őket, mert a lelke valójában nem élte át őket.

Willow szól közbe:

- Layla nem tudná ez esetben, hogy ő Sable? Sable emlékei még mindig ott vannak a fejében. Amikor felébredt a műtét után, tudnia kellett volna, hogy rossz testben van, nem?

- Nem feltétlenül - feleli a férfi. - Ahogy maga is mondta, amikor a fejében van, az emlékei zavarosak. Ennek az lehet az oka, hogy amikor valaki meghal, általában nem viszi magával a teljes személyiségét.

Willow- t nézem, ahogy próbálja befogadni mindazt, amit a férfi mond. Ugyanazt a zavarodottságot és kétkedést látom az arcán, amit én is érzek.

- Van rá esély, hogy amikor felébredt a műtét után, érezte, hogy valami nem stimmel, hogy nem ott van, ahol lennie kellene. Biztosan összezavarodott. Még tükörbe nézni is furcsa lehetett neki, mert azt érezhette, hogy nem kötődik a tükörképhez, ami visszanéz rá. Valószínűleg ez a zavarodottság, amit az amnéziára fogtak, csak erősítette a szorongását, és ez idézte elő a pánikrohamokat. - Pár pillanatig az asztalon dobol az ujjával. A kezét bámulom, és várom, hogy további bizonyítékkal álljon elő. Amikor a keze megáll, egyenesen Willow szemébe néz. - Ha maga Layla, akkor kell hogy legyenek olyan közös emlékei Leedsszel, amikhez Sable nem tud azonnal hozzáférni. - Itt hozzám fordul. - Vannak más emlékek, amiknél feltűnt, hogy Laylának nehezére esik felidézni őket? Már a szálloda nevén kívül?

Próbálok visszaemlékezni valamire, ami jó nyom lehet. Valami, ami nem volt ott Layla emlékei között az elmúlt hat hónapban, valami, amit az emlékezetvesztésére fogtam. Próbálok újabb, nem olyan régen történt eseményt felidézni, ami még élénkebben él az emlékeimben.

Willow- hoz fordulok:

- Melyik a nap leghalálosabb órája?

- A délelőtt tizenegy - vágja rá Willow azonnal.

A válaszra megdermedek.

Múlt héten, amikor ezt felhoztam, Laylának fogalma sem volt róla, hogy miről beszélek. Willow viszont akár a konyhában is hallhatta a beszélgetésünket, szóval ez nem igazán bizonyít semmit.

- Basszus! - Összeszorítom a szemem, próbálok még valamit kitalálni, ami az utóbbi időben mintha kiesett volna Layla fejéből, valamit, amit Willow nem hallhatott.

Eszembe jut a beszélgetés múlt héten, a társalgóban. Megemlítettem a könyvet, amit olvastam, de Laylának fogalma sem volt róla, miről beszélek. Aztán témát váltottunk, és sosem mondtam ki a könyv címét, szóval Willow erről nem tudhat. - Milyen... milyen könyvet olvastam aznap este, amikor elmentem volna...

Willow a szavamba vág:

- Az Egy veszélyes elme vallomásait Valami vetélkedő műsorvezetőjéről szólt, aki azt állította, hogy bérgyilkos. - Layla egyik dologra sem emlékezett múlt héten. - Azt mondtad, inkább e- könyvet olvasol, mert a rendes könyv túl sok helyet foglal a csomagban.

Miután ezt mondja, azonnal Willow- ra nézek.

Mintha lassan a helyére kerülne a kirakós minden darabja, és most nem tudom, hogy fájdalmamban a földre vessem magam, vagy csak szorítsam őt magamhoz. De mielőtt bármelyiket megtenném... van még egy kérdésem.

- Ha te vagy Layla... akkor ezt tudnod kell. - A hangom rémült. És reménykedő. - Mi volt az első gondolatod rólam?

Willow lélegzete megremeg.

- Hogy úgy nézel ki, mintha belül éppen meghalnál.

Mozdulni sem tudok, ez túl sok.

- A rohadt életbe...

Willow előrehajol, és a homlokára szorítja a kezét.

- Leeds! Ezek az emlékek az első találkozásodról Laylával... A csók a medencében, a dal, amit játszottál neki... Én voltam? Ezek az én emlékeim?

Egy hang sem jön ki a torkomon. Csak nézem őt, ahogy próbálja felfogni ugyanazt, amire én is ráébredtem.

Visszagondolok az elmúlt pár hónapra, hogy mennyi minden megváltozott Laylában. Mintha egészen más emberré vált volna a műtét után.

Mert azzá is vált.

Egy teljesen más ember volt. Megváltozott az egész személyisége és az is, ahogyan iránta éreztem. Ha visszagondolok, a műtét utáni Layla és Sable között több volt a hasonlóság. Sable bulimiás volt. A műtét után Layla megszállottan figyelni kezdte a súlyát. Sable teljesen rá volt kattanva a közösségi médiára és... rám. Layla teljesen rákattant a közösségi platformjaim építésére. Sable- nek többféle mentális betegsége is volt, és minél több idő telt el Layla műtétje után, kezdett úgy tűnni, mintha Layla is éppen ilyen mentális betegségektől szenvedne. Aznap, amikor idejöttünk, tudtam, hogy Layla ütött bele a tükörbe. Nem értettem, miért csinálta, de tudtam, hogy ő tette.

Amikor Layla felébredt a műtét után, nem az a lány volt, akibe beleszerettem.

De mindaz, amit annyira szerettem Laylában abban az első pár hónapban a megismerkedésünk után, ugyanaz volt, amit Willow- ban is felismertem. A személyisége, a kedélye, a játékossága, a csókjának ismerőssége, a különös, random tények, amikkel előállt. Régen mindig azt mondtam Laylának, hogy olyan, mint a Wikipédia valami morbid változata.

És ez volt az egyik dolog, amit felismertem Willow- ban, ami tetszett benne.

Erről eszembe jut egy másik emlék, aminek már akkor gyanút kellett volna keltenie.

- Az ágyban, az emeleten... - mondom Willow- nak - aznap este, amikor a Ghostot nézted... Azt mondtam, hogy olyan furcsa vagy. Ugyanezt mondtam akkor, amikor megismertelek. Mert... lenyűgöztél és elbűvöltél, és amikor megismertem Willow- t, olyan ismerősnek tűnt, és...

Nem tudom befejezni a mondatot, mert úgy érzem, mintha az a betonkocka, ami eddig a mellkasomat nyomta, végre felemelkedett volna.

Már nem érzem úgy, hogy kezdek kiszeretni Laylából. Vele estem újra szerelembe Willow- n keresztül.

Layla maga Willow, és ahogy ránézek most, nem is értem, hogyan nem láttam ezt meg ma este előtt.

A tenyerembe veszem az arcát.

- Tényleg te vagy az. Végig te voltál, beléd lettem újra szerelmes. Ugyanabba a lányba, akibe abban a pillanatban beleszerettem, amikor megláttam, hogy úgy táncol a füvön a hátsó udvarban, mint egy idióta.

Felnevet az emléken, a mi közös emlékünkön, az emléken, ami nem Sable- höz tartozik.

Egy könnycsepp gördül le az arcán, amit letörlök, aztán közelebb húzom magamhoz. Átkarol, és rájövök, hogy eddig a pillanatig nem is tudtam, mennyire hiányzott. Borzasztóan hiányzott. Hiányzott mindaz, amit az első két hónapban éltünk át együtt. Hiányzott azóta, hogy Sable meglőtte.

Az óta az este óta állandó űr tátongott bennem, és olyan sokáig volt lelkiismeret- furdalásom e miatt az érzés miatt! Hogy úgy éreztem, mintha elveszítettem volna, pedig ott volt mellettem. Még azért is lelkiismeret- furdalásom volt, hogy Willow rá emlékeztetett.

A lelkiismeret- furdalás végre elmúlt, úgy érzem, mindennek oka volt. Minden döntésemnek... minden érzésemnek, amit Willow keltett bennem... mindennek jó oka volt, mert a lelkem már addig is szerelmes volt az övébe. Ezért éreztem megmagyarázhatatlan vágyódást ez iránt a hely iránt. Willow iránt. Még amikor azt hittem, hogy Willow Sable, akkor is éreztem ezt a vonzást, és ez összezavart.

De most már mindent értek.

A számat az övéhez szorítom, megcsókolom. Megcsókolom Laylát. És amikor visszacsókol, mindent érzek, amit korábban éreztem, amikor megcsókoltam. Mindent, amiről azt hittem, hogy elveszítettem. Itt van, itt volt egész végig.

A csókok között megérintem az arcát, annyira lenyűgöz, hogy végre látom az igazságot. Ezért volt akkora a különbség minden alkalommal, amikor Willow átvette Layla testét! Ezért tűnt úgy, hogy Willow kényelmesebben és magabiztosabban mozog Layla testében. Mert mindvégig az övé volt. Soha nem is tartozott Sable- höz. Sable feszengett a testében attól a naptól kezdve, hogy felébredt a műtét után.

Willow könnyes mosollyal néz rám:

- Ez megmagyarázza, miért könnyebbültem meg annyira, amikor felbukkantál, Leeds! Mert hiányoztál, bár nem emlékeztem rád.

Újra megcsókol, és én soha többé nem akarom elengedni.

Valami mégis felriaszt minket: a bejárati ajtó csapódásának hangja.

Hátranézek a vállam fölött, és észreveszem, hogy a férfi már nem áll mellettünk a konyhában.

Egy emberként rohanunk ki a konyhából a bejárathoz.

- Várjon! - kiabálom utána. Mikor utolérem, már éppen beül a furgonjába. - Mégis hova megy?

- Már nincs szükségük rám. Megkapták a válaszukat.

Megrázom a fejemet.

- Nem, nem kaptuk meg! Most rendbe kell hoznia. Sable még mindig rossz testben van, Laylának pedig nincs semmije. - Layla felé intek. - Cserélje vissza őket!

A férfi sajnálkozva néz rám.

- Én válaszokat találok, de ez nem jelenti azt, hogy mindig van megoldás.

Igyekszem megőrizni a hidegvéremet, bár legszívesebben a torkának ugranék.

- Ugye csak viccel? Most mégis mit csináljunk? Biztosan van valami megoldás!

Elindítja a furgont, és magára húzza az ajtót, aztán csak a lehúzott ablakon szól ki nekem:

- Csak egyetlen lélek foglalhat el egy testet egyszerre. Persze, Layla rövid időre vissza tud kerülni a régi testébe, de csak átmenetileg, ha megszállja. Sable- t nem fogja tudni kihúzni Layla testéből, legalábbis addig nem, amíg meg nem hal. És ha ez bekövetkezik, akkor mindketten halottak lesznek. - Felhúzza az ablakot, de amikor kétségbeesetten kopogni kezdek, újra letekeri. - Sajnálom, ami magukkal történt. Tényleg. Mégis attól tartok, hogy ki kell találniuk, hogyan éljenek együtt ezzel a helyzettel, már amíg nem tudnak mind a hárman továbblépni.

Hátralépek.

- Ez lenne a tanácsa? Hogy életünk hátralevő részében tartsam az ágyhoz kötözve Sable- t?

Megvonja a vállát.

- Hát, ha engem kérdez, Sable magának köszönheti ezt az egészet. - Rükvercbe állítja a furgont. - Vagy talán csak engedje el Sable- t, és maga itt maradhat Layla leikével!

Annyira feldühít a válasza, hogy belerúgok a furgon ajtajába, olyan erővel, hogy be is horpad. Újra belerúgok. Legszívesebben ordítanék.

A férfi teljesen letekeri az ablakot, és kihajol rajta, hogy megnézze a horpadást.

- Kérem, ne csinálja ezt Randall furgonjával! így is eléggé össze lesz zavarodva, amikor felébred a munkában, és nem fog emlékezni rá, hogy mit csinált az este felében. - Visszaveszi a sapkáját, és lassan elkezd kitolatni a felhajtóról. - Minden másodpercben meghal egy ember, és nem mindig a megfelelő módon. Még nagyon sokaknak kell segítenem. - Búcsúzóul még felemeli a kezét. - A neten majd még jelentkezem. Tényleg kíváncsi vagyok, mi lesz a vége ennek a dolognak.

Megfordítja a kocsit a felhajtón, és mi némán nézzük, ahogy elhajt, míg csak mi ketten maradunk.

Tényleg azért jött, hogy válaszokat adjon nekünk. Se többet, se kevesebbet.

Tele vagyok frusztrációval, amit semmivel sem tudok feloldani, de közben mégis úgy érzem, mintha megvilágosodtam volna. Mintha az a hajszál, ami eddig a szívemet fojtogatta, végre elszakadt volna, és visszatért az az irányíthatatlan, szabálytalan zakatolás, amit kizárólag Layla jelenléte vált ki.

Egy ping és egy BUMM.

- Layla? - suttogom.

- Igen?

Felé fordulok.

- Semmi, csak ki akartam mondani a nevedet. - Magamhoz húzom, és percekig csak csendben ölelem az előkertben. Nem Sable- t ölelem, nem is Willow- t vagy Layla valamelyik más hamis változatát.

Laylát ölelem.

Talán még nincs megoldásunk, talán még nem tudom, hogyan fogom örökre a karomban tartani, de most itt van velem. És az biztos, hogy gondoskodni fogok róla, hogy soha többé ne kelljen egyetlen éjszakát sem egyedül töltenie ebben a házban.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

○

Az elmúlt órában komoly változás állt be a hangulatunkban. Az első tíz percet csókolózással, ölelkezéssel töltöttük, fürdőztünk a tudatban, hogy a szerelmünk valahogy áttört a világok határain.

Megkaptuk a választ arra, hogyan került ide Layla lelke. A választ azonban millió új kérdés és váratlan gyász is kísérte.

Nem is tudom, hogyan gyászoljam meg azt, hogy Layla tulajdonképpen meghalt... hiszen itt van velem. És közben még sincs.

Olyan, mintha visszakaptam volna, de borzalmas módon. Úgy érzem, távolabb vagyok tőle, mint valaha, bár itt állunk a szobában, és a karomban tartom őt.

Tehetetlennek érzem magam.

Az arca a mellkasomon pihen, de fogalmunk sincs, mihez kezdjünk ezután. Nem akarom újra látni Sable- t, de ha Layla elalszik, ez fog történni. És most túl dühös vagyok ahhoz, hogy tudjam kezelni.

- Szerinted Sable tudja? - kérdezi Layla, és elhúzódik, hogy fel tudjon nézni rám.

Megrázom a fejemet.

- Nem. Én azt gondolom, hogy éppannyira össze van zavarodva, mint én. Látja ezeket az emlékeket, amiket nem tud megmagyarázni, amiknek nem abban a fejben van a helye, amelyikben él.

- Biztos ijesztő neki - jegyzi meg Layla. - Felébredt a kórházban ezekkel az egymásnak ellentmondó emlékekkel. Felismerte Aspent és anyát, de nem igazán tudta hová tenni őket, majd közölték vele, hogy ők a családja.

A tenyerem közé fogom Layla arcát.

- Ne sajnáld őt! - szólok rá. - Ő indította el ezt az egészet. Mindez nem történt volna meg, ha nem jelenik meg a házamnál azért, hogy bántson minket.

Layla bólint.

- Elmondod neki, hogy mi történt? Hogy ő valójában Sable?

- Valószínűleg. Megérdemli, hogy tudja, miért van megkötözve.

- Mikor mondod el neki?

Vállat vonok.

- Úgy érzem, minél előbb szólunk neki, annál hamarabb találhatunk megoldást.

- És ha követeli, hogy engedd el?

- így lesz, efelől nincs kétségem.

- El fogod engedni?

Megrázom a fejemet.

- Nem.

Layla aggodalmasan vonja össze a szemöldökét.

- Nem tarthatjuk itt akarata ellenére. Ha valaki rájön, komoly bajba kerülhetsz.

- Nem mehet el innen a te testedben. Az a tiéd.

- Magyarázd meg ezt a rendőröknek! - vágja rá Layla.

- Senkinek sem kell megtudnia. De nem mehet el innen, amíg nem találjuk ki, hogyan oldjuk meg ezt az egészet.

Layla elhúzódik tőlem, a kezét aggodalmasan a tarkójára teszi.

- Te is hallottad azt a férfit. Azt mondta, nem lehet megoldani.

- De azt is mondta, hogy ez egy nagyon ritka eset. Talán még nem történt meg elégszer ahhoz, hogy valaki kitalálja a megoldást. Mi türelmesek leszünk, utánajárunk a dolognak. Meg fogjuk oldani, Layla!

A karomba zárom, mert szeretném megnyugtatni, bár nincs könnyű dolgom, mert tudom, hogy hallja, milyen szaporán dobog a szívem.

Éppúgy aggódom, mint ő, ha nem jobban.

- Szerintem most rögtön el kellene neki mondanod - javasolja Layla. - Talán ha megtudja, mit tett, akkor nem küzd tovább. Talán segít nekünk megoldást keresni.

Layla mindig a legjobbat feltételezi az emberekről.

A gond csak az, hogy én nem vagyok benne biztos, hogy van elég jóság Sable- ben ahhoz, hogy hajlandó legyen nekünk segíteni. Végtére is eleve ő az oka, hogy ebbe a helyzetbe kerültünk.

- Jól van - bólintok. - De először meg kell kötöznöm téged.

Layla felmászik az ágyra. Miután rögzítem a kötelet, megszólal:

- Tudom, hogy most mérges vagy rá, de ne légy vele durva!

Bólintok, de nem ígérek meg semmit.

A „mérges” túl enyhe kifejezés arra, amit érzek.

Layla lehunyja a szemét, és nagy levegőt vesz. Amikor felnéz, rögtön látom, hogy nem Layla az, és csak neheztelést érzek. Akkor sem ébred fel bennem a bűntudat, amikor halkan sírni kezd, és akkor sem, amikor kérlelni kezd, hogy oldozzam el. Az ágy szélére ülök a lábához, és csak bámulok rá.

Legalább most nem kapott hisztériás rohamot, és nem sikítozik. Talán ezúttal tényleg sikerül megbeszélnünk a dolgot.

- Akkor most végre elengedsz? - kérdezi.

- Előbb szeretnék feltenni pár kérdést.

- És utána elengedsz?

- Igen.

Erre bólint.

- Rendben, de... Előbb nem lehetne, hogy eloldozz? Mindenem fáj, már órák óta ebben a pózban vagyok.

Alig egy perce kötöztem meg. Nem is tudja, hogy az idő nagy részében szabadon mászkálhat.

- Kioldozlak, amint megválaszoltad a kérdéseimet.

Helyezkedik egy kicsit az ágyon, úgy, hogy távolabb legyen tőlem, aztán felhúzza a térdét, és idegesen pislog rám felette.

- Mérgesnek tűnsz - jegyzi meg halkan. - Miért vagy mérges?

- Mire emlékszel az éjszakáról, amikor meglőttek?

- Nem szeretek róla beszélni, te is tudod.

- De miért? Mert nem úgy emlékszel rá, ahogy én?

Megrázza a fejét.

- Nem. Egyáltalán nem emlékszem rá.

- Ez nem teljesen igaz - jegyzem meg. - Szerintem csak zavarosak az emlékeid arról az estéről.

Újra megrázza a fejét.

- Nem akarok beszélni róla.

Hiába kérlel, hogy hagyjam abba, én folytatom.

- Tudom, mi történik a fejedben. Azt mondod, amnéziád van, de én ebben nem vagyok biztos. Szerintem csak nehezebben férsz hozzá Layla emlékeihez, mert más emlékekkel keverednek. Ezért van, hogy néha... amikor felhozok valamit a múltból, nem ugrik be rögtön az emlék. Mintha át kellene lapoznod őket, elő kellene ásnod a megfelelőt.

Látom, hogy elakad a lélegzete.

Előrehajolok, és egyenesen a szemébe nézek.

- Érzed néha úgy, mintha túl sok emléked lenne? Olyan emlékek, amik nem lehetnének a tieid?

Az alsó ajka kicsit megremeg. Látom rajta, hogy fél, bár igyekszik leplezni.

- Emlékszel, hogy kinyitottad az ajtót, amikor Sable bekopogott aznap este?

Bólint.

- Igen.

- De arra is emlékszel, hogy te voltál az, aki bekopogott azon az ajtón.

A szeme elkerekedik.

- Miért mondod ezt? - kérdezi azonnal.

- Azért, mert... te Sable vagy.

Hosszú másodpercekig bámul rám.

- Te megőrültél?

- Az emlékeid azért zavarosak, mert rossz testben vagy.

A tekintetébe fenyegetés költözik.

- Jobban teszed, ha most elengedsz, Leeds, különben hamar rács mögé kerülsz! Komolyan. Ne gondold, hogy ezt elnézem neked!

- Végig tudtad, hogy talán Sable vagy?

- Cseszd meg! - sziszegi dühösen. - Engedj el!

- Miért öklöztél bele a fürdőszobai tükörbe, amikor idejöttünk? Néha Sable arcát látod, amikor a tükörbe nézel?

- Persze hogy látom néha az arcát! Lelőtt engem, Leeds! Poszttraumás stressztől szenvedek.

Azt nem tagadja, hogy ő ütött bele a tükörbe.

- Nincs poszttraumás stresszed. Ez egy igazi emlék.

- Teljesen elment az eszed.

A hangom nem remeg, amikor folytatom:

- Lelőttél engem, és lelőtted Laylát. És tudom, hogy emlékszel rá.

Kétségbeesetten rázza a fejét.

- Hogy én lőttem le Laylát? De hát ÉN vagyok Layla!

A fejemet rázom.

- Tudom, hogy zavarba ejtő, de te nem Layla vagy. Hozzáférsz az emlékei egy részéhez, mert Layla fejében vagy. De amikor lelőttelek, te meghaltál. És mivel te lelőtted Laylát, ő is meghalt, bár csak pár másodpercre. Ahhoz elég időre, hogy a lelked a nem megfelelő testbe kerüljön. Layla lelke pedig itt ragadt, ebben a házban.

Sable most már zokog.

- Megrémítesz. - A hangja most félénk. - Semmi értelme annak, amit mondasz. Én vagyok Layla. Hogy gondolhatod, hogy nem én vagyok Layla?

Elkezdhetném listázni a bizonyítékokat, de túl sok van belőlük. Ehelyett megpróbálok kiagyalni egy olyan kérdést, amire Layla rögtön tudná a választ. Amire Layla már válaszolt is, de Sable- nek nehezére esne visszaemlékezni.

- Milyen dalt énekeltem el neked az első éjszaka, amikor megismertelek itt?

Habozva válaszol:

- Én... az már nagyon rég volt.

- Melyik dalt énekeltem el neked? Három másodperced van, hogy válaszolj.

- A „Remember Me”- t? - A dal címe inkább kérdésnek hangzik, mint kijelentésnek.

- Nem. Az „I Stopped”- ot énekeltem. Layla emlékszik rá.

- Ne beszélj úgy rólam, mintha nem Layla lennék. Ez kész őrület! - Még közelebb csúszik az ágytámlához, mintha menekülni próbálna előlem.

Nem hibáztatom, hogy fél tőlem. Ha valaki megpróbálta volna ezt elmagyarázni nekem egy hónapja, én sem tudtam volna elhinni. Megpróbálok nagyon higgadt maradni, mert tudom, hogy most pontosan az ellenkezőjét gondolja rólam.

- Nem várhatom el tőled, hogy könnyebben elfogadd, mint én, de akkor is ez az igazság. Csak idő kell hozzá, és talán néhány bizonyíték, hogy megértsd, mi is történik. És sajnálom, de ezért nem hagyhatom még, hogy elmenj. Addig nem, amíg nem találom ki, hogyan hozzam ezt rendbe Laylának.

- Én vagyok Layla! - suttogja, mintha még mindig próbálná meggyőzni magát arról, hogy ez az egész nem történhet meg.

Hátranézek.

- Layla, vedd át a helyét!

Várok pár másodpercet, aztán már látom is a változást.

Layla kinyitja a szemét. A lábát ellazítja, de az arckifejezése kicsit sem nyugodt. Úgy néz ki, mint aki mindjárt elsírja magát, és nem tudom, hogy azért, mert már semmi kétsége sem maradt afelől, hogy ő Layla, vagy azért, mert sajnálja Sable- t, amiért ilyen helyzetbe került.

Előrehajolok, és kioldom a kötelet a kezén. Amikor a csuklója már szabad, a nyakamba borul, és kitör belőle a zokogás.

Ebben a pillanatban megkapom a végső bizonyosságot. Az, hogy Sable ilyen nehezen éri el a Laylával közös emlékeinket, azokat az emlékeket, amik olyan előkelő helyet foglalnak el Layla elméjében, az utolsó kétséget is elsöpörte, ami esetleg még bennünk bujkált volna.

Layla a tarkómat szorítja, és az arcát az arcomhoz nyomja. A hangjában félelem cseng, amikor megszólal:

- Kérlek, segíts nekem megtalálni a visszautat!

Behunyom a szememet.

- Harcolok érted, amíg rá nem jövünk a megoldásra. Megígérem!

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

○

Layla haját mosom a zuhanyban. Afféle különös megismétlése ez a megismerkedésünk utáni reggelnek. Újra együtt állunk a zuhany alatt, csakhogy ezúttal mindketten hallgatunk. Nem kérdezek tőle semmit, mert úgy érzem, hogy a válaszok utáni kutatás eddig csak szomorúságot okozott. Néha elgondolkodom, nem bánja- e, hogy eljöttem ide. Ha nem bukkanok fel, akkor nem is tudta volna meg, hogy mennyire nem tartozik a saját valóságába. És nem tudta volna meg, hogy mennyire igazságtalan a helyzete.

És nem tudta volna meg, hogy talán soha nem tud visszajutni oda, ahol lennie kellene.

Tegnap éjszaka nem aludtunk. Órákig kerestünk megoldást a neten, lapozgattuk az összes paranormális témát érintő könyvet a társalgóban. Egyelőre semmit sem találtunk, pedig két órával napfelkelte utánig kutakodtunk.

És ma új nap kezdődik. Miután bepótoltuk az alvást, amire nagy szükségünk volt, újrakezdjük a munkát. Nem engedem meg, hogy Layla reménytelennek érezze a helyzetét.

A haja kiöblítése után megcsókolom a feje búbját. Nagy sóhajjal engedi el a feszültséget, a hátát a mellkasomnak támasztja, és csendben állunk, hagyjuk, hogy a forró víz cseppjei záporozzanak ránk. Nincs ebben semmi romantikus. Semmi erotikus.

Egyszerűen szomorúak vagyunk.

- A teste kimerült - szólal meg Layla.

- Nem az ő teste, hanem a tied.

Megfordul, hogy rám tudjon nézni. A szeme beesett, fáradt. Aludnia kellene, de most, hogy tudja, hogy inkább tartozik ehhez a testhez, mint a szellemvilághoz, nem szívesen tér vissza a semmibe. Korábban bevallotta nekem, hogy most már fél tőle.

Ezzel teljesen kicsinált.

Nem akarom, hogy újra Sable vegye át a helyét, de ez elkerülhetetlen. Ez az egyetlen mód arra, hogy a teste regenerálódjon.

- Vegyél be két altatót! - javaslom. - Akkor talán nem ébred fel egy darabig.

Layla bólint.

Miután kiszálltunk a zuhany alól, adok neki két tablettát. Layla beveszi őket egy korty vízzel, aztán bemászik az ágyba. Behúzom a sötétítőt, hogy kizárjam a napfényt. Én is bemászok mellé, és ezúttal nem habozok, azonnal magamhoz húzom. Végre megint normálisnak érzem, hogy itt van velem az ágyban.

Már amennyire normálisnak érezhetek bármit is a helyzetünkben.

Folyton azt várom, hogy végre felébredjek ebből a rémálomból. Nem szeretek visszagondolni az elmúlt pár hónapra, a sok jelre, ami ott volt az orrom előtt. Ostobának érzem magam, mintha valamiképpen az én szűklátókörűségem vetett volna minket vissza. Sosem hittem a kísértetekben meg a szellemekben. Ha hittem volna, talán előbb észreveszem, hogy Layla igazából nem Layla?

Vannak vajon mások is a világon, olyanok, mint Sable, akik azt hiszik, valamiféle amnéziában szenvednek, mert nehezen igazodnak ki a saját emlékeik között, pedig valójában csak nem tartoznak ahhoz a testhez, amelyikben laknak? Egyszerűen rossz testbe zárt szellemek?

- Leeds! - Layla ugyan csak suttogja a nevemet, de még a suttogásának is érzem a súlyát.

- Mi az?

A fejét a vállamra hajtja.

- Szerintem egyetlen módon tudjuk ezt helyrehozni.

- Hogyan?

Hosszan szívja be a levegőt, aztán a kilégzésnél kimondja:

- Meg kell ölnöd engem, és aztán rohadtul drukkolni, hogy vissza tudsz hozni.

Összeszorítom a szememet, próbálom kizárni a szavait a fejemből. Nem akarom hallani, amit mond, de ő folytatja.

- Ha elég ideig áll meg a szívem, hogy Sable lelke elhagyja, akkor talán az én lelkem vissza tudja venni, mielőtt újraélesztenél.

- Állj le! - vágok a szavába gondolkodás nélkül. - Túl kockázatos lenne. Olyan sok minden közbejöhet.

- Nem élhetünk örökké így.

- De igen.

Elhúzódik tőlem, hogy fel tudjon nézni rám. A szemében könnyek ülnek.

- Olyan fárasztó így élni, egyik napról a másikra. És komolyan hajlandó lennél egy lányt fogva tartani az emeleten életed hátralevő részében?

Nem bírnám ki, a gondolat is elborzaszt, de még mindig jobb, mint az a lehetőség, hogy Layla meghalhat.

- Nem ez a megoldás.

- Akkor ez az élet lenne az? Hogy nem alszik, csak ha begyógyszerezzük, és aztán nekem kell küszködnöm a mellékhatásokkal? Fáradt vagyok. Te is fáradt vagy. Ha ez az egyetlen módja annak, hogy veled létezzek... akkor inkább egyáltalán nem akarok létezni - vallja be. Most már sír, amit nem bírok elviselni. Nem akartam felzaklatni, de az önző részem még mindig inkább választja a zaklatott Laylát, mint hogy soha többé ne láthassam őt.

- Ha megpróbáljuk, de nem sikerül, sosem bocsátanám meg magamnak. Nem tudok nélküled élni, Layla!

- De tudsz. Már éltél is az elmúlt hét hónapban.

Sokatmondóan nézek rá.

- És kurvára magam alatt voltam.

Komoly, kitartó pillantással néz rám, aztán, mintha együttérezne velem, a kezét az arcomra simítja, és megcsókol. A csók édes, de valahogy szomorú is. És nem tudom, mihez kezdjek vele.

Kínzással felér, hogy a fájdalmát kell csókolnom, mert tudom, mi jár a fejében. Úgy gondolja, a halál a megoldás.

Én attól félek, hogy a halál a vége lesz.

- Nem akarok többet erről beszélni - jelentem ki.

- Valamit muszáj lesz tennünk, és minél előbb, amíg még van hozzá energiám.

- Sosem fogok belemenni.

Layla végigfuttatja az ujjait a karomon, majd összekulcsolja a kezünket.

- Ez bejöhet, Leeds! Ha jól megtervezzük, sikerülhet.

- Hogy lehetsz ilyen biztos benne?

- Úgy, hogy tudok valamit - mondja, és csókot nyom az állkapcsomra. - Azt, hogy jobban szeretlek, mint Sable. Gondoskodom róla, hogy sikerüljön.

Hinni akarok neki, de mi lesz, ha mégsem sikerül? Ha nem tudom újraéleszteni? Ha a teste tényleg meghal, akkor valószínűleg a lelke is meghal vele együtt.

És akkor mihez kezdek én? Hogy magyarázom meg a halálát a rendőrségnek? A családjának? Aspennek?

Layla egyik kezével végigsimít összeráncolt szemöldökömön.

- Nyugodj meg! - kéri. - A részletek miatt majd aggódunk, ha felkelünk.

Bólintok, mert az egyetlen vágyam, hogy eltüntessem ezeket a gondolatokat. Csakis Laylára akarok gondolni.

Ujjaimmal végigsimítok az ajkán, ő pedig ugyanolyan tekintettel néz rám, mint azon az első éjszakán, a fűben fekve. Pontosan azelőtt, hogy megkérdeztem tőle, miért ilyen szép.

Végigrajzolom a szeplők vonalát az orrnyergén.

- Miért vagy ilyen szép? - suttogom.

Az emlékre elmosolyodik.

Ez hiányzott. Ezek a pillanatok Laylával. A ki nem mondott közös emlékek... a közös pillantások. Aznap éjszaka, amikor megismerkedtünk, azonnal létrejött köztünk a kapcsolat, olyan erős kapcsolat, hogy visszahozott engem ide, hozzá, pedig azt sem tudtam, hogy keresnem kell. Ez a kapcsolat tartott itt még akkor is, amikor meg voltam róla győződve, hogy Willow Sable.

Layla megint megcsókol, de ezúttal a csók nem ér véget, olyan hosszú ideig tart, hogy mire végre belehatolok, az ajkam már megduzzadt.

Szorosan ölel, miközben szeretkezünk, én pedig végig nyitva tartom a szemem, annyira lenyűgöz, hogy milyen más élmény most, hogy visszakaptam őt. Pontosan olyan, mint régen. Intenzív, tökéletes, jelentéssel teli.

Amikor vége, magamhoz ölelem, és ráébredek, hogy talán igaza van.

Megtaláltuk egymást egyszer, amikor először találkoztunk.

Aztán újra megtaláltuk egymást, miután meghalt.

És ezért eléggé hiszek magunkban ahhoz, hogy azt gondoljam, talán harmadszor is sikerülhet.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

○

Layla az elmúlt két napot azzal töltötte, hogy részletesen megtervezte a halálát.

Én azzal töltöttem az elmúlt két napot, hogy próbáltam alternatív megoldást találni.

Sajnálatos módon nem jutottam semmire.

Layla egyre gyengébb. Minél többször veszi át Sable helyét, annál kevesebbet tud aludni a teste. És amikor Layla elég időre hagyja el a testét, hogy aludjon, Sable akkor is alig alszik valamit. Csak amikor hatni kezdenek a gyógyszerek, és még így is hamar felébred.

Sable továbbra is szökni akar, amitől a csuklója egyre rosszabbul néz ki, most már olyan feltűnőek a sebek, hogy szinte lehetetlen elrejteni őket. Mindig bekötözöm, de aggódom, mert Aspen és Chad ma érkeznek, és még nem találtuk ki, hogyan rejtsük el előlük Layla csuklóját. Most éppen az egyik hosszú ujjú ingem van rajta, mert az ő ruhái között egyiknek sem volt elég hosszú az ujja, hogy eltakarja a csuklóját.

Reméljük, hogy Aspennek nem tűnnek fel a kötések.

Reméljük, hogy Aspennek semmi sem tűnik fel.

Layla a lábát az ölemben nyugtatja, és vakon nézzük a tévét, amikor meghalljuk a kocsijukat a felhajtón. Igazából nem figyeltünk a tévére, csak próbáltunk normálisnak tűnni, és ezt fogjuk tenni a következő huszonnégy órában is, amíg Aspen és Chad maradnak.

Layla feláll, és lejjebb húzza az ing ujját. A hüvelykujja alá igazítja, aztán elindul az ajtó felé, én meg a nyomában.

Aspen már benyit, amikor kiérünk az előszobába. Sarkig tárom az ajtót, és elveszem Aspen táskáját. Amint belép, Layla azonnal magához öleli a nővérét.

Az ölelés meglepetésként ér, mert nem átlagos köszöntés, de Layla úgy szorítja magához Aspent, mintha hiányzott volna neki. És így is lehet. Amikor Aspen legutóbb itt járt, Layla még össze volt zavarodva, azt hitte, az érzései valaki máshoz tartoznak, így valószínűleg azt sem ismerte fel, hogy az Aspen iránt érzett szeretete valódi.

- Szia neked is! - nevet Aspen Layla lelkes üdvözlésén. Amikor végre elereszti a húga, Aspen oldalra billentett fejjel, kíváncsi tekintettel méregeti. - Kimerültnek tűnsz.

Layla megvonja a vállát.

- Beteg voltam pár napig, de már sokkal jobban érzem magam - hazudj a ragyogó mosollyal.

Chad biccent nekem, aztán felkapja Aspen táskáját.

- Kérlek, mondd, hogy van sörötök! Tizenkét órája vezetek, szükségem van egy sörre.

A lépcső felé indul, hogy felvigye a táskákat a szokásos szobájukba, de Layla megállítja kinyújtott karjával, és a lenti folyosó felé irányítja.

- Most a lenti hálóban alszotok - jelenti be Layla. - A fentiben rossz a fürdőszoba.

Hazudik, bár nem tudom, miért. Ennek ellenére segítek Chadnek bevinni a cuccokat a földszinti hálószobába, aztán négyesben összegyűlünk a konyhában, amíg Chad italt keres magának.

- Mi lesz a vacsora? - kérdezi. - Remek az illata.

Laylával egy órája dobtunk össze egy casserole- t a sütőbe. Az ezerféle esemény után kellemes kikapcsolódás volt. Az elmúlt pár napban akadt néhány perc, amikor mindennek ellenére sikerült jól éreznem magamat. Nehéz elérni, hogy ne folyton a helyzetünk valóságosságán merengjünk, de akkor, amikor sikerült mással lefoglalnunk magunkat, boldogan találtam vissza ahhoz, amilyen régen volt a kapcsolatunk. Sable előtt.

- Betettünk egy kis húst a sütőbe - mondja Layla. - Mindjárt kész van. - Aspenre néz. - Milyen volt a coloradói utazás?

Aspen mosolyog, bár a mosolyában van valami erőltetett. Chaddel egymásra néznek.

- Érdekes - mondja végül Aspen. - Két defekt, egy elromlott hátsó lámpa és hat óra veszteglés egy árokba ragadva.

- Azért nem vesztegettük el azt a hat órát - jegyzi meg Chad felvont szemöldökkel.

Aspen elvigyorodik, és ezzel elég is volt ebből a beszélgetésből.

○

- Másnak látszik.

Gyorsan megfordulok Aspen hangjára. Azt hittem, egyedül vagyok a konyhában.

- Mire gondolsz? - kérdezem óvatosan.

- Jobban van - folytatja. - Mintha végre visszakaptam volna a húgomat. Jó ötlet volt idehoznod. Szerintem segített neki.

Óvatosan kifújom a benn tartott levegőt.

- Igen. Igen, tényleg sokkal jobban van.

- Viszont fáradtnak látszik. És sokat fogyott.

Bólintok.

- Vigyázok rá, és ahogy mondta, múlt héten influenzás volt.

- Influenzás? - kérdezi Aspen félrebillentett fejjel. - Nekem azt mondta, elrontotta a gyomrát.

Basszus.

A jövőben ügyelnünk kell rá Laylával, hogy egyezzenek a hazugságaink.

Megint bólintok.

- Igen, azt is. Elég gáz hét volt. - Felkapom a mobilomat, és követem Aspent az udvarra, ahol Layla és Chad vár minket.

Layla az asztalnál ül a teraszon, a melegítőlámpa mellett, amit bekapcsoltam vacsora után. Chad a medence széléről lógatja a lábát a vízbe. Tegnap felfűtöttem a medencét, amikor eszünkbe jutott, hogy ma érkeznek.

Odamegyek Laylához, és puszit nyomok a fejére, mielőtt leülnék mellé. Rögtön megfogja a kezem, és rám mosolyog.

A következő fél órában úgy teszünk, mintha nem fordult volna fel fenekestül a világunk. Nevetünk Aspen és Chad viccein. Kényszerítjük magunkat, hogy lazának tűnjünk. Még azt is megbeszéljük velük, hogy két hónap múlva elmegyünk együtt egy kis autós túrára.

Márpedig semmilyen túráról nem lehet szó, ha nem találjuk ki, hogyan tudjuk megoldani a helyzetünket.

És ahogy ülünk egymás mellett, ráébredek valamire. Arra, hogy miért hajlandó Layla kockára tenni az életét azért, hogy visszakapja ezt az életet.

Azért, mert nincs is igazi élete ebbe a házba zárva, Sable túszaként.

Nem mehetünk el a házból, amíg Layla csak átmenetileg tudja uralni a saját testét. És milyen élete lenne, ha rákényszeríteném, hogy maradjon a jelenlegi felállás? Csak látogató lenne a mi világunkban, Sable kegyelmére utalva. És soha nem mehetnénk el innen. Még erre az útra se mehetnénk el Chaddel és Aspennel két hónap múlva.

Ennyi. Ez lenne az élete. Kimerültén, bezárva ebbe a házba.

Layla hangos nevetése zökkent ki a gondolataimból.

Néha azon kapom magam, hogy túl sokat bámulom őt, annyira lenyűgöz, hogy önmagát adja, még ha kicsit erőltetnie is kell. Aztán vannak pillanatok, a másodperc töredékei néha- néha, amikor elfelejtem, hogy ez már nem a mi normálisunk.

Ez már nem a mi normálisunk. Sosem lóghat csak úgy a nővérével. Mindent pontosan, részletekbe menően meg kell terveznünk. Sosem mehetne el erről a helyről Aspénnél.

Még a látogatásaik sem lehetnek normálisak. Amikor Chad és Aspen lefekszik ma este, két lehetőségünk marad. Vagy Layla kitalálja, hogyan maradjon ébren egész éjszaka, hogy Sable ne tudja visszavenni a testét, vagy nekem kell kitalálnom, hogyan akadályozzam meg Sable hangoskodását, ha felébred, amíg még itt van Chad és Aspen is.

Talán ezért küldte Layla őket a földszinti szobába. így még ha Sable pár másodpercre át is veszi a testét, talán nem hallják meg a zajongását, amíg Layla újra visszaveszi az irányítást.

- Layla azt mondta, ajánlatot tettél a házra - jegyzi meg Aspen. Nem igazán követtem a beszélgetést, így nem tudom, hogyan jutottunk el eddig a kérdésig.

Bólintok.

- Igen, múlt héten. Hamarosan megkötjük az üzletet.

- Remélem, tudod, hogy állandóan itt leszünk. Wichita nincs messze, és hiányzik ez a hely. - Itt Laylára néz. - Még te is hiányzol - teszi hozzá heccelődve.

Layla elmosolyodik, és megszorítja Aspen kezét.

- Fogalmad sincs, mennyire hiányoztál. Alig várom, hogy minden a régi legyen. - A szavak kedvesek, de Aspennek fogalma sem lehet a mögöttes jelentésről.

Layla háttal van a medencének, úgyhogy nem veszi észre, amikor Chad feláll a medence mellől, és elindul a mélyebb rész felé. Hátrál, míg úgy három méterre nem áll a peremtől. Akkor leveszi a pólóját, és rohanni kezd a víz felé. Felugrik, átkarolja a térdét, még kiabál is egyet, mielőtt nagy csobbanással a vízbe csapódna.

Layla összerezzen a váratlan zajtól.

Szinte azonnal látom a változást. Pontosan be tudnám lőni a pillanatot, amikor Layla kicsúszott a testéből.

Megdermedek, amikor rájövök, hogy Sable visszatért. A váratlan csobbanás megijeszthette Laylát, ahogy korábban a villámlás éjszaka.

Sable szeme elkerekedik, hátranéz a válla felett, és kihúzza magát a székében. Aztán felpattan, és a széke feldől.

- Mi a...? - Lenéz a karjára, aztán fel a házra. - Hogy kerülök ide?

Azonnal felállók, és megpróbálok közé és Aspen közé kerülni, de Sable hátrálni kezd.

- Ne merészelj a közelembe jönni! - ordít.

A rohadt életbe!

Most már Aspen is áll.

- Layla? Mi a baj?

Sable továbbra is hátrál előlem, rémülten mutogat rám, de közben le sem veszi a szemét Aspenről.

- Begyógyszerez engem! Nem hagyja, hogy elmenjek! - A fejemet rázom, készen állok rá, hogy megvédjem magam, de mielőtt kinyithatnám a számat, Sable felhúzza az ingujját, és megmutatja a kötést a csuklóján. - Megkötözve tart!

Előreugrok, hogy megállítsam, de mielőtt megtehetném, leereszti a karját és lehunyja a szemét. Ott állok előtte, a vállát fogva próbálom elrejteni Aspen tekintete elől. Layla lassan kifújja a levegőt, aztán nyugodtan kinyitja a szemét. Látom, ahogy a félelem kiül az arcára.

- Mi a baj? - kérdezi Aspen, és a hangjában pánik cseng. – Hogy értetted, hogy begyógyszerez téged? - Aspen közém és Layla közé tolakszik, elválaszt minket egymástól, aztán a tenyerébe fogja Layla arcát, és próbálja rávenni, hogy őt nézze, ne engem.

Kezemmel a halántékomon hátralépek. Fogalmam sincs, hogyan fogja Layla megmagyarázni ezt a baklövést.

A szeme kikerekedik, mintha ő is azon töprengene, hogyan másszon ki ebből a kulimászból. Fogalmam sincs, mit mondjak. Aspen a válla felett úgy mered rám, mintha igazi szörnyeteg lennék.

- Csak... vicceltem - böki ki Layla cseppet sem meggyőzően.

- Ho... hogy mi? - mered rá Aspen.

Chad is odaslattyog hozzánk, farmerje nyomán kis pocsolyák gyűlnek össze a földön.

- Mi folyik itt?

Aspen Laylára mutat.

- Azt... azt mondta, hogy Leeds begyógyszerezi. És hogy megkötözve tartja itt.

- Csak hülyéskedtem - ismétli Layla, és riadtan néz egyikről a másikra, próbálja megmagyarázni a kitörését. Mosolyt erőltet az arcára, de a hangulat még mindig feszült.

- Ez nagyon furcsa vicc - jegyzi meg Chad.

- Szerintem nem vicc volt - szólal meg Aspen. - Mutasd a csuklódat!

Layla az ujja alá húzza a ruhát, és elrántja a kezét Aspentől.

- Belsős poén volt - mondja, és rám néz. - Mondd meg neki, Leeds!

Nem tudom, mit kellene mondanom. Ezen a ponton kétlem, hogy Aspen egy szavamat is elhinné. Azért bólintok, közelebb lépek Laylához, és a derekára fonom a karomat.

- Igazat mond. Ez egy fura belsős poén, amit csak mi ketten értünk.

Aspen hitetlenkedve bámul Laylára. A kezét a homlokára teszi, úgy néz ki, mint akinek fogalma sincs róla, hogyan értelmezze az elmúlt egy percet. Zavartan rázza a fejét. Nem úgy néz ki, mint akit sikerült meggyőzni.

- Gyere be velem a házba, Layla! - nyújtja a kezét a húgának, de Layla csak bámul rá, aztán megrázza a fejét.

- Aspen, tudom, hogy furcsa volt, és sajnálom! Néha teszek megmagyarázhatatlan dolgokat... az agysérülés miatt. Azt hittem, jó vicc lesz, de elbénáztam.

Aspen a húga arcát tanulmányozza, szerintem valami jelet keres rajta, valami néma segélykérést.

- Hát ez rohadt durva volt - csattan fel végül, aztán sarkon fordul, és bevonul a házba.

Chad végignézi, ahogy Aspen eltűnik, aztán felhajtja a sörét, majd megtöri! a száját a kézfejével.

- Nagyon furák vagytok, srácok! - jelenti ki, és követi Aspent.

Laylával ketten maradunk idekint.

A tenyerébe temeti az arcát.

- Nem tudom elhinni, hogy ez történt.

Magamhoz húzom, hogy megöleljem.

- Túlteszik magukat rajta.

Layla határozottan megrázza a fejét.

- Aspen nem fogja. Láttam az arckifejezését. Már nem bízik benned. - Az arcát a mellkasomhoz szorítja, úgy folytatja. - Nem csinálhatjuk ezt tovább, Leeds! Véget akarok vetni neki.

Bólintok, de csak azért, hogy megnyugtassam. Ebben a pillanatban bármivel egyetértenék, ha attól egy kicsit jobban érzi magát.

- Ma este. Ma este akarom megtenni.

Megrázom a fejemet.

- Kérlek, ne!

- Ma este csináljuk. - A hangja határozott, a szavai ellentmondást nem tűrőek.

Úgy érzem, mintha a medence aljára süllyedtem volna. Mintha a tüdőmet víz töltené meg. Megköszörülöm a torkomat.

- Mégis hogyan tudnánk ma este megtenni? Itt van a nővéred.

Mintha végig ezen gondolkodott volna, már készen áll a válasszal:

- Szerintem a vízbe fulladás lenne a legegyszerűbb megoldás. Csak tökéletesen kell időzítenünk. Fontos, hogy megálljon a szívem, mielőtt elkezdenél újraéleszteni.

Elhúzódom tőle, és róni kezdem a köröket a medence körüli betonon.

- Nem tudom, mennyire menne a dolog. Nem is tudom, hogyan kell rendesen újraéleszteni.

- Aspen ápolónő.

- Aspen soha nem menne bele ebbe - vágom rá.

Layla odalép hozzám, és lehalkítja a hangját.

- Nem is kell neki. Úgy csináljuk, ahogy eredetileg terveztük. Mintha baleset lenne. Amint leállt a szívem, segítségért kiáltasz. Ellenőriztem, nyitva van a szobájuk egyik ablaka, úgyhogy meg fog hallani. Ha mégsem, akkor odarohansz az ablakhoz, és felébreszted.

Szóval ezért küldte őket a földszinti szobába.

- Már megtervezted az egészet?

Laylának a szeme se rebben.

- Ne légy mérges! Fogalmad sincs, milyen nehéz ez nekem.

Az arcára annyi fájdalom ül ki, amennyit még sosem láttam. És nem tudom, hogyan vitatkozhatnék ezzel a fájdalommal.

Igaza van, fogalmam sincs, milyen nehéz neki, és nem tehetek úgy, mintha tudnám. Most már csak annyit tehetek, hogy szeretem annyira, hogy bízom az ösztöneiben.

- És ha nem tudlak azonnal feléleszteni? Mi van, ha a mentősök elviszik a testedet, mielőtt vissza tudnál jutni bele?

- Azt nem engedheted nekik. Aspennek kell visszahoznia.

- Honnan tudod, hogy Aspen tudni fogja, mit tegyen?

- Ápolónő. Mindennap életeket ment.

Ez nem tetszik nekem.

- Mi van, ha sikerül, és visszahozzuk a testedet az életbe? Honnan tudjuk, hogy nem Sable lesz az helyetted?

- Nem hagyom, hogy ő legyen, Leeds! - vágja rá Layla olyan meggyőződéssel a hangjában, hogy muszáj bíznom benne. Magamhoz húzom, az államat a fejére támasztom. Amióta megtudtam, hogy a kísértetek léteznek, most először...

Rettegek.

- Szeretlek.

A mellkasomba mormolva válaszol:

- Én is szeretlek. Annyira szeretlek, hogy tudom, sikerülni fog.

HUSZONHATODIK FEJEZET

○

Két órája jöttünk fel, hogy előkészüljünk Layla vízbe fulladására.

Két órája érzem úgy, hogy talán hamarosan vége lesz a világomnak.

Layla mindent megtervezett. Még le is írta nekem az utasításokat, és úgy kell bemagolnom őket, mintha valami rohadt egyetemi záróvizsgára készülnék.

1. Tarts a víz alatt, amig küzdők levegőért.

2. Ellenőrizd a pulzusotokat! leáll, azorra! Hívd a mentőket!

3. Ébreszd fel Aspent!

4. Kezdd el az újraélesztést!

5. Összesen öt perced lesz megmenteni az életemet.

Az ágyra ejtem a papírlapot. Őt perc. Képtelen vagyok még egyszer elolvasni.

- Kell még egy kis idő, hogy alaposan átnézd? - kérdezi.

- Évekre lenne szükségem, hogy képes legyek megcsinálni.

Felemeli a kezét, és a fejemre teszi.

- Tudom, hogy félsz. Én is félek. De minél tovább hagyjuk folytatódni, annál gyengébb leszek. Meg kell tennünk, mielőtt újra elszúrjuk. Még mielőtt Aspen még jobban gyanakodni kezdene. - Fogja a papírt, és összehajtja, aztán a fürdőszobába megy, és lehúzza a vécén. Amikor visszajön a hálószobába, fogja a laptopomat, és az ágyra teszi. Megköszörüli a torkát, aztán folytatja:

- Írtam egy búcsúlevelet. Fontos, hogy legyen, a biztonság kedvéért.

Az arcomat a kezembe temetem.

- Búcsúlevelet? - Képtelen vagyok lehalkítani a hangomat. - Hogy lehetsz ilyen nyugodt? Most írtál egy búcsúlevelet, Layla!

- Nem akarom, hogy bajba kerülj, ha nem sikerül a dolog. Beállítottam, hogy négy óra múlva elküldje a levelezőprogram. Tudod, hogy lépj be a fiókomba, ha nem élném túl... csak hagyd, hogy kimenjen az e- mail! De ha túlélem... akkor töröld ki! Mert mindenkinek elküldené, Leeds! Neked, Aspennek, az anyámnak...

A hangja nyugodt, szinte kifejezéstelen, mintha teljesen elszakadt volna annak valóságától, amire készülünk.

Megragadja a kezemet, fel akar állítani. Azt akarja, hogy kövessem.

A következő pár perc teljesen szürreális. Követem ki a hálóból, le a lépcsőn, ki a kertbe.

Nyugodtan a medencéhez sétál. Olyan sok mindent felidéz ez a pillanat a találkozásunk éjszakájából. Ebben a medencében beszéltünk egymással először. Ebben a medencében csókolóztunk először.

Miért érzem úgy, hogy a végső búcsúnk is a medencében történhet meg?

A pulzusom az egekbe szökik, úgy érzem, mintha nem kapnék rendesen levegőt. Lehet, hogy Laylát nem érinti meg annyira a valósága annak, amit tenni készülünk, de engem teljesen maga alá gyűr a gondolat.

Ott áll a medence közepén, pontosan ugyanott, ahol lebegett akkor este, amikor megismerkedtünk. Aztán, mintha varázslat lenne, ugyanaz a kifejezés ül ki az arcára. Valami megkapó komolyság.

- Be kell jönnöd hozzám a vízbe, Leeds! - Azt hiszem, azért marad ilyen nyugodt, mert tudja, hogy ha nem lenne az, akkor lebeszélném az egészről. Magamat is lebeszélném.

Sajnos a helyzet az, hogy igaza van. Most kell megtennünk, mielőtt még jobban legyengül az alváshiánytól.

Még mindig vonakodva elindulok a medence felé. A víz meleg, amikor belelépek. Eszembe jut, hogy tegnap bekapcsoltatta velem a medencefűtést. Nem azért, hogy úszhassunk benne, hanem ezért.

A tekintetünk egymásba fonódik, amíg közeledem felé.

Amikor a medence közepén találkozunk, be kell csuknom a szememet, mert most először meglátom a félelem árnyékát az arcán. A karját a derekamra fonja, és a mellkasomhoz szorítja az arcát.

- Tudom, hogy nem akarod ezt, Leeds! Én viszont vissza akarom kapni az életemet. Vissza kell kapnom. - Remeg a hangja. - Ahányszor el kell hagynom a saját testemet, olyan, mintha újra összetörne a szívem.

Csókot nyomok a fejére, de nem mondok semmit. Akkor se tudnék egy szót se kipréselni magamból, ha akarnék, mert a félelem összeszorítja a torkomat.

- Figyelj rám! - folytatja, és megvárja, míg újra a szemébe nézek. - Hagynom kell, hogy Sable visszavegye a testet. Jobb, ha rémült és zavart lesz, amikor leáll a szíve, mert én résen leszek és készen fogok állni.

Ebben is igaza van. Layla előnybe kerül, ha a partvonalon várakozhat.

- Amikor egy perc múlva kiszállok belőle, Sable pánikba fog esni, hogy a medencében ébred melletted. Ekkor kell megtenned. Leszorítod a víz alá, és lent tartod, nem hagyhatod, hogy levegőhöz jusson, nem számít, mennyire félsz, és mennyire bűntudatod van.

Próbálom elképzelni, milyen lesz Sable- nek, hogy vízbe fojtom, és azt se tudja, hogy miért. Rettegni fog. Harcolni fog ellene. És nekem valahogy ki kell zárnom a fejemből, hogy Layla testét fogom a víz alá nyomni, hogy másodszor is megölöm Sable- t.

- Figyelj! - rángat ki a gondolataimból Layla együttérző, lágy hangja. Úgy néz rám, mint aki pontosan tudja, mi jár a fejemben. Mindig is tudta. Olyan világosan látja a gondolataimat, mintha valaki a fülébe suttogná őket pontosan akkor, amikor nekem felbukkannak a fejemben. - Nem Sable életét fogod elvenni, hanem az enyémet mented meg.

Pontosan erre a nézőpontra volt szükségem, hogy tovább tudjam csinálni. Ez most arról szól, ki mit érdemel, nem arról, hogy mit diktál az erkölcs.

- Jó. Igazad van. Meg tudom csinálni. Meg tudjuk csinálni.

- Oké, rendben. - Nagy levegőt vesz, de remeg a lélegzete, megremegteti a félelem. - Készen állsz?

Határozottan megrázom a fejem, mert ki állna készen ilyesmire? A tenyerembe veszem az arcát, és egymás szemébe nézünk. Látom, hogy fél, az ajka remeg, és amikor a kezét a mellkasomra teszi, érzem, hogy reszketnek az ujjai.

Tartozom neki ezzel. Olyan sok időt kellett itt egyedül töltenie, várni valakire, akire nem is emlékezett. A homlokom az övéhez szorítom, és mindketten behunyjuk a szemünket. Amikor ilyen közel vagyok hozzá, olyan biztosnak érzem a kapcsolatunkat, hogy azt a halál sem törheti meg. Örök kötelék van köztünk, de ha ez most nem sikerül, ha elveszítem őt, akkor ebből a kötelékből hurok lesz, ami addig szorul a szívemre, míg végül az meg nem áll.

Megcsókolom Laylát, erősen, szenvedélyesen, és nem akarom abbahagyni, mert mi van, ha ez az utolsó alkalmam arra, hogy megcsókoljam?

Addig csókolom, míg meg nem érzem a könnyek ízét. Mindkettőnk könnyének ízét.

Csókolom, amíg meg nem állít.

Homlokát a mellkasomnak támasztja, és még a sóhajában is érzem a szomorúságot.

- Szeretlek - suttogja.

Szorosan átölelem, az arcomat a fejére hajtom.

- Szeretlek téged, Layla!

- Köszönöm, hogy megtaláltál - suttogja.

És aztán eltűnik.

Már nem Layla van a karomban, hanem Sable. Érzem a változást, amikor összerezzen mellettem, és amikor felemeli a fejét a mellkasomról, a szeme tágra nyílik a félelemtől.

A szájára tapasztom a kezemet, mielőtt felsikíthatna.

Talán abból a részemből merítek erőt, amelyik még mindig dühös Sable- re, vagy abból a részemből, amelyik jobban vissza akarja kapni Laylát, mint amennyire a levegőre vágyik, mindenesetre sikerül összeszednem magam, és a víz alá nyomom Sable- t. Minden erőmre szükségem van, hogy lent tartsam. A testét a lábam közé veszem, az ujjaimmal a hajába markolok, hogy jobb helyzetben legyek.

Hánykolódik a vízben, karmolja a karomat, a mellkasomat. Mindent megtesz, hogy szabaduljon, hogy levegőt vehessen, de végül csak a felszín alatt tud sikítani, és a tüdeje hamar megtelik vízzel.

Az égre nézek, mert ha lenéznék rá, nem bírnám folytatni. Nem tudnék Layla arcába nézni, és befejezni, amit elkezdtem. És bár tudom, hogy Sable lenne Layla szeme mögött, ha belenéznék az arcába, attól félek, még így is a rémült Laylát látnám, úgyhogy inkább behunyom a szememet, és még erősebben szorítom.

Csak várok és várok és várok, hogy végre feladja a küzdelmet, és úgy érzem, soha nem lesz vége. Számolok, amíg a víz alatt tartom. Egészen 118 másodpercig jutok, míg végre nem harcol tovább.

És még akkor is, amikor már azt gondoltam, hogy vége, újra belém mar a kezével, ujjaival még egy utolsó mentőövet keres.

Megragadja a bal csuklómat, és gyengén megszorítja.

És aztán... nem érzek semmit.

A víz alatti sikolyok már jó pár másodperce elhallgattak. A haja kicsúszik a kezemből, csukott szemmel, visszatartott lélegzettel várok, míg már biztosra veszem, hogy nem maradt levegő a tüdejében, és csak akkor engedem le a tekintetemet.

A haja eltakarja az arcát, úgyhogy félresimítom. A szeme nyitva van, de nem néz rám. Nem néz már semmire. A tekintetének nincs iránya. Nincs benne élet.

És ekkor indul be a pánik.

Kihúzom, hogy a feje ne legyen a vízben. Az világos, hogy Sable már nincs ebben a testben. De Layla sincs benne.

Jajveszékelő kiáltás szakad ki a torkomból, amikor meglátom Layla üres, halott tekintetét. A karja ernyedten lóg az oldalánál. A kezemet a feje alá kulcsolva húzni kezdem a medence lépcsője felé.

- Aspen! - ordítom. - Segíts!

Szinte lehetetlen olyan gyorsan mozgatnom, ahogyan számítottam rá. A lába elakad a medence lépcsőjén, aztán a betonban. Amikor végre a hátára fektetem a medence mellett, már veszem is elő a mobilomat, és tárcsázom a 911- et.

- Aspen! - ordítom, és elkezdem az újraélesztést pontosan úgy, ahogy Layla mutatta, de úgy érzem, mindent rosszul csinálok.

A mobil mellettem van. Amikor végre válaszol egy telefonközpontos, csak beleordítom a címet, miközben próbálom újraéleszteni Laylát.

Őt perc.

Csak ennyi időnk van.

- Öt perc - suttogom magam elé. Layla ajka elkékült, nem érzek benne semmi életet. Aspenre van szükségem, mert nem tudom, jól csinálom- e.

De nem hagyhatom magára Laylát.

- Aspen! - ordítom újra.

Még ki se mondtam a nevét, Aspen már ott térdel mellettem.

- Hátra! - kiált rám, és ellök az útból. Hátraesek, és csak nézem, ahogy Aspen az oldalára fordítja Laylát, hogy kitisztítsa a légútjait, majd újra a hátára fekteti, és elkezdi a szívmasszázst.

Chad is itt van, felveszi a mobilomat, és beszélni kezd a mentőközpontossal. Én megkerülöm Aspent, Layla fejéhez megyek, előrehajolok, átölelem.

- Meg tudod csinálni, Layla! - könyörgök neki. - Kérlek, gyere vissza! Kérlek! Nélküled nem fog menni. Gyere vissza! Gyere vissza! Gyere vissza!

Nem jön. Éppolyan élettelen, mint amikor kirángattam a medencéből.

Sírok. Aspen is sír, de nem adja fel. Megtesz mindent, ami tőle telik. Én is próbálok segíteni, de az mit sem ér.

Úgy érzem, már több idő telt el öt percnél.

Úgy érzem, egy kibaszott örökkévalóság telt el.

Egyszer eszembe jutott, hogy a percek mintha többet számítanának, amikor Laylával töltöm őket, de most még többet számítanak, ahogy próbáljuk megmenteni az életét.

Aspen egyre hisztérikusabb, és attól félek, ez azt jelenti, hogy már tudja, hogy túl késő. Túl sok idő telt el. Talán túl sokáig tartottam a víz alatt?

Ez az én hibám?

Úgy érzem, egyre mélyebbre süllyedek, mintha lassan összeolvadnék a betonnal... A földön térdelek, a könyökömre támaszkodom, a kezem szorosan összekulcsolva a tarkómon, és soha életemben nem éreztem még ilyen fájdalmat.

Miért hagytam, hogy rábeszéljen? Találhattunk volna módot arra, hogy így éljünk tovább. Inkább élnék vele szerencsétlenül, mint hogy egyáltalán ne létezzen többé.

- Layla... - suttogom a nevét. Vajon hall engem? Ha most nincs a testében, azért még itt van valahol? Figyel minket? Figyel engem?

Gurgulázó hangot hallok.

Aspen azonnal oldalra fordítja Layla fejét. Végignézem, ahogy Layla szájából víz ömlik a betonra.

- Layla! - ordítom a nevét. - Layla!

A szeme továbbra sem nyílik ki. Még mindig nem tért magához.

- Nyolc percre vannak - jelenti be Chad, amikor leengedi a telefont.

- Az nem elég gyors - mormolja Aspen, aztán folytatja a mellkasi kompressziót. Erre Layla ismét felköhög.

- Layla, gyere vissza! Gyere vissza! - könyörgök neki.

Aspen megragadja a csuklóját, hogy ellenőrizze a pulzusát. Mintha a világ minden hangja automatikusan elnémult volna, amíg a válaszát várom.

- Van pulzusa, de alig.

- Csak öt perced lesz megmenteni az életemet.

Layla karja alá csúsztatom a kezemet, és elkezdem felemelni.

- Mi a fenét csinálsz? - kérdezi Aspen rémülten.

- Ki kell mennünk a mentőhöz! - kiabálom. - Induljunk!

Chad segít kivinni Laylát az előkertbe. A kocsim hátsó ülésére fektetjük, és Aspen és Chad is bemászik vele hátra. Aspen Layla csuklóján tartja a kezét, hogy folyamatosan ellenőrizze a pulzusát, amíg én kitolatok a felhajtóról.

- Gyorsabban! - utasít Aspen.

Nem mehetek gyorsabban, már így is tövig nyomtam a gázt.

Úgy érzem, mérföldeken keresztül vezetek, de talán csak két mérföld kell, és találkozunk a mentővel. Amint meglátjuk a villogó fényt, én is villogok nekik. Az autóút közepén lefékezek, hogy a mentőnek meg kelljen állnia.

Segítek Chadnek és Aspennek kiemelni Laylát a hátsó ülésről. Még mindig ernyedt és élettelen.

A mentősök egy hordággyal érkeznek, aztán beemelik Laylát az autóba. Már másznék utána, de Aspen megragad és visszaránt. Előrenyomakszik, és ő száll be a mentőautóba. Amikor a pillantásunk találkozik, úgy néz rám, mint egy szörnyetegre.

- Tartsd távol magad a húgomtól!

Az ajtó becsukódik, a mentőautó elhajt.

Én térdre rogyok.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

○

Harmincnyolc perc telt el azóta, hogy kihúztam Laylát a vízből.

Fel- alá járkálok a váróteremben.

Chad pár méterre áll tőlem telefonnal a kezében, valószínűleg Aspent próbálja elérni. Nem láttuk őt se, amióta bejöttünk a sürgősségire. Chadnek kellett lehúznia az útról, és ő vezette idáig az autót, én túlzottan fel voltam dúlva.

Senki nem mond nekünk semmit.

Harminckilenc perc is eltelik.

Negyven.

Chad leteszi a mobilt. Odarohanok hozzá abban a reményben, hogy megtudott valamit Aspentől, de csak megrázza a fejét.

- Nem veszi fel. Szerintem a házban hagyta a telefonját.

Bólintok, aztán folytatom a mászkálást. Nézem, ahogy a lábam mozog a padlón, de olyan érzés, mintha lebegnék, mintha nem is mozognék igazából. Az egész olyan, mintha álmodnék.

Rémálmot.

- Mi a fenét csinált a medencében?

Rögtön megpördülök Aspen hangjára. Mögöttem áll, és összehúzott szemmel, gyanakodva méreget. Az arca foltos a rászáradt könnyektől.

- Jól van? - kérdezem.

Aspen megrázza a fejét. Úgy érzem, mintha a szívem szétolvadna, és lassan kicsorogna a bordáim közül.

- Nem tudok semmit, nem engedtek be a kezelőbe - mondja. - Miért volt a vízben, Leeds? - A szemében gyanakvás ül.

Chad odalép hozzá, és a vállára teszi a karját. Megpróbálja elvezetni egy székhez, de Aspen lerázza magáról, és továbbra sem veszi le rólam a szemét.

- Mi a faszt keresett a vízben, Leeds?

A kiabálás miatt mindenki ránk figyel a váróban. Aspen hisztérikus és dühös. Azt hiszi, én tettem ezt a húgával.

- Nem tudom - hazudom. - De nem én tettem ezt vele.

Aspen tekintete lejjebb siklik, aztán a karomra szegeződik. Csak bámulja a karomat, és az arckifejezése miatt én is követem a pillantását. Amikor lenézek, látom, hogy a karom tele van vérző karmolásokkal. Körmök nyomával. És a vér friss.

Éppen visszatér a tekintetem Aspen arcára, amikor kirobban belőle a hisztérikus zokogás. Chadnek kell visszatartania, odaviszi egy székhez, de amíg húzza el tőlem, Aspen megállás nélkül kiabál:

- Miért? Miért tetted ezt a húgommal?

Semmit sem tehetek vagy mondhatok, amivel meggyőzhetném Aspent arról, hogy téved. Túl sok minden történt ma este ahhoz, hogy hihessen az ártatlanságomban.

Ha Layla nem jön ki ebből... akkor én sem fogok, mert senki sem fogja elfogadni az igazságot. Egy hónappal ezelőtt én sem hittem volna el az igazságot.

A gondolat, hogy Aspen soha többé nem fog bízni bennem, még akkor se, ha Layla életben maradt, nem érint éppen kellemesen.

Chad mindent megtesz, hogy megnyugtassa, de Aspen teljesen kifordult magából. Odamegyek hozzájuk, és Aspen elé térdelek.

- Aspen! - mondom határozott, mély hangon. - A vízben rohamot kapott. Próbáltam segíteni neki, de egyedül nem ment. Nem tudtam a víz fölött tartani. Ekkor kiabáltam neked. Nem én tettem ezt vele.

Nem hisz nekem, látom a bizalmatlanságot a szemében.

- Miért mondta azt, hogy megkötözöd? - kérdezi Aspen. - Miért mondana ilyet?

Már nyitom a számat, hogy megmagyarázzam, de igazából nincsen válaszom, úgyhogy becsukom, és érzem, hogy az állkapcsom megfeszül.

- Leeds?

A hátam mögül szólít valaki.

Felállók, és megpördülök, Aspen pedig felugrik a székből. Egy orvos áll a várószoba ajtajában.

- Leeds Gabriel? - kérdezi.

Csak hálát érezhetek, amiért ez a férfi megkímélt a magyarázkodástól, amikor amúgy sem tudtam volna mit mondani. Közben viszont rettegek, hogy olyan hírt közöl, amire nem állok készen. Teszek felé egy lépést.

- Jól van?

Az orvos kinyitja az ajtót maga mögött.

- Magát szeretné látni.

Nem tudom, honnan van erőm, hogy egyáltalán lépjek bárhová is, mert a szavaira mintha minden levegő kiszaladt volna belőlem. Valahogy mégis sikerül végigmennem az emeleten, át az ajtón, végig a folyosón, be a szobába, ahol Layla egy ágyon fekszik, takaróba bugyolálva. A haja még mindig vizes, felcsavarva a válla fölött.

Megtorpanok, amikor belépek a szobába, mert még nem tudom, mibe is sétálok bele. Nehéz bármit is megállapítani az alapján, hogy csak ránézek.

Vajon őLayla?

Aspen félretol, és Layla ágyához szalad. Sírva megöleli.

Layla viszont nem Aspent nézi. Egyenesen a szemembe néz.

Az arcán nincs semmilyen érzelem. Nem tudom megmondani, hogy Laylára vagy Sable- re nézek- e. Hinni akarom, hogy Layla az, úgy érzem, hogy Layla az, de túlzottan félek ahhoz, hogy bízni merjek az ösztöneimben.

Mondania kell valamit.

- Layla? - A hangom csak suttogás, a neve kérdés az ajkamon.

Egyetlen könnycsepp gördül le az arcán, aztán bólint, szinte észrevehetetlenül.

- Leeds... - kezdi. - Tudod, hogy nézel ki most?

Megrázom a fejemet.

Az ajka mosolyra görbül.

- Úgy nézel ki, mintha éppen meghalnál belül.

Ez a mondat a bizonyíték, amire szükségem volt. Odarohanok hozzá, betolakodom Aspen és az ágy közé. Leengedem az ágy rácsát, és odamászok mellé az ágyra, magamhoz ölelem, ő pedig belém kapaszkodik. Újra és újra megcsókolom, az arcát, a kezét, a feje búbját. Layla sírva nevet.

- Megcsináltuk - mondja.

Felsóhajtok, az arcomat az övéhez szorítom.

- Megcsináltuk, Layla! - Letörlöm a könnyeket az arcáról.

- Mondd újra! Mondd újra a nevemet!

- Layla... - suttogom. - Layla, Layla, Layla...

Megcsókol.

Layla csókol meg.

Layla.

EPILÓGUS

Layla és én ez után az élmény után egy dolgot tudtunk biztosan: azt az egyszerű tényt, hogy soha semmit nem tudhatunk biztosan.

Az élet és az utána következő élet egyaránt felfoghatatlan számunkra, ezért meg se próbáljuk felfogni őket. Csak annyit tehetünk, hogy értékeljük azt, hogy sikerült kitalálnunk, hogyan szerezzünk magunknak egy második esélyt. És a második esélyünk azt jelenti, hogy mindent megteszünk azért, hogy ne legyen szükség harmadik esélyre.

Nem tudjuk, hogy Sable továbblépett- e egy másik síkra, vagy a szelleme még mindig itt ragadt valahol, hozzátapadva egy hozzám fűződő emlékéhez, mindenesetre Laylával úgy döntöttünk, hogy a legjobb, ha teljesen új életet kezdünk.

Sosem mentünk vissza a kansasi Lebanonba, a kis szállóba, ahol megismerkedtünk. És sosem mentünk vissza az átmenetileg kivett lakásba sem Tennesseeben. Amikor Laylát kiengedték a kórházból, egyenesen a reptérre hajtottunk, és megnéztük, hova indul a következő repülő.

Így kötöttünk ki Montanában.

Egyikünk sem járt itt korábban, és ez valamiféle megnyugvást jelentett. Pár hétig szállodában laktunk, majd vettünk egy házat. Direkt új építésűt választottunk, mert arra gondoltunk, hogy jobb, ha nincs semmilyen története a háznak, amit megvásárolunk. Akkor kisebb eséllyel futunk össze olyan jelenléttel, aki nem ehhez a valóságsíkhoz tartozik.

A ház nagyobb, mint amire feltétlenül szükségünk lenne, de amikor Layla először megpillantotta, az elakadt lélegzetéből már tudtam, hogy ez lesz az otthonunk. A ház egy négyhektáros, hullámzó dombos birtokon fekszik, és a hátsó udvarból zavartalan kilátás nyílik a Beartooth- hegységre.

Különleges és modern ház, egészen más, mint a többi a környéken. Annyira, hogy egy kicsit ki is lóg a környező természetből. Szerintem azért vonzott minket, mert kicsit emlékeztet arra, ahogy Laylával érezzük magunkat a világban most. Mintha nem teljesen illenénk ide, mert egy hatalmas titokkal élünk együtt, amit senkivel sem oszthatunk meg.

Hogy tudnánk bárkinek is beszélni arról, ami velünk történt? Az emberek őrültnek tartanának minket. Layla még Aspennek sem meri elmondani, hogy mit élt át, mert attól fél, hogy Aspen azt gondolná, Layla fejsérülése súlyosabb, mint elsőre hittük.

Időbe fog telni, míg sikerül visszanyernem Aspen bizalmát. Azok után, ami történt, nem bízik bennem, és mivel rögtön utána elragadtam Laylát egy elszigetelt montanai házba, csak erősödött benne a húga miatti aggodalom. Előbb- utóbb el fogom nyerni Aspen jóváhagyását, ebben biztos vagyok. Layla a lelki társam az élet minden síkján.

○

Laylával az első pár napot azzal töltöttük, hogy berendezkedtünk az új otthonunkban. Mivel semmit nem hoztunk magunkkal, a berendezkedés nagyrészt azt jelentette, hogy megvásároltuk a bútorokat és minden mást, amire szükségünk lehet a házban.

Mindketten kimerültünk. Nemrég kezdett el ereszkedni a nap, és mi lerogytunk az új nyugágyra a tornácon, és fél órája csak hallgatjuk a zenét az új Alexán keresztül.

Layla mellettem fekszik, egyik karja a hasamon pihen, a fejét pedig a vállamon nyugtatja. Én a fürtjeivel játszom, amikor elindul az egyik dal, amit én írtam.

Ez biztos Layla egyik lejátszási listája.

Azonnal felkapja a fejét, és mosoly ül ki az arcára.

- Ez a kedvencem - mondja, és tudom, hogy komolyan gondolja. Olyan gyakran hallgatja a dalaimat, hogy már kezdem unni a saját hangomat.

Layla lecsúszik a székről, és incselkedve mozogni kezd a zenére. Körbeforog, a levegőbe emeli a karját, és úgy táncol előttem.

- Alexa! - mondja. - Maximum hangerőt!

A dal hangosabb lesz, Layla pedig lehunyt szemmel tovább táncol. Abszolút nincs ritmusban, és kicsit sem kecses a mozgása.

Még mindig szörnyen bénán táncol. Ez tűnt fel először... és ez az utolsó dolog, amit valaha is megváltoztatnék benne.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nagyon élveztem ezt az új zsánert, amivel korábban még sosem próbálkoztam, bár néha még magamat is sikerült megijesztenem. Köszönöm mindenkinek, aki esélyt adott a könyvnek, főleg, ha egyébként nem a kedvence a paranormális téma. Számomra is hatalmas játék volt ez, a képzelet játéka, de pont ezt imádom az írásban.

Óriási köszönet illeti az ügynökömet, Jane Dystelt, és mindenki mást a Dystel, Goderich & Bourret irodalmi ügynökségnél. Mindannyian keményen dolgoztok, hogy a könyveim eljussanak az olvasókhoz, és ezért mindegyikőtöket nagyon nagyra tartom.

Köszönöm mindenkinek a Montiaké Publishing kiadó csapatánál. Igazi öröm volt veletek dolgozni, és várom a sok- sok további közös könyvet.

Szeretnék köszönetét mondani a Goodreads csapatának is. Nekünk, szerzőknek, hatalmas szerencse, hogy van egy platform, amely kizárólag a könyvekről szól, és mindig könnyen és jó hangulatban dolgozhatunk együtt veletek.

Köszönöm az előolvasóimnak, Tasara Richardsonnak, Maria Blalocknak, Melinda Knightnak, Anhanette Guerrerónak, Vannoy Fite-nek, Lin Reynoldsnak, Brooke Howardnak, Karen Lawsonnak és Susan Rossmannak. Mindig a legrosszabb változatot kapjátok, és mégis mindig kéritek újra. Nagyra értékelem a sok munkát, amit ebbe a könyvbe beletettetek.

Köszönöm Stephanie- nak és Ericának, a két legfontosabb barátnőmnek. Nélkületek nem élhetném az álmomat. Az enyém a világ legjobb munkája.

Köszönöm mindenkinek, aki a Bookworm Boxnál és a Book Bonanzánál dolgozik vagy önkénteskedik. Szörnyen hálás vagyok nektek, hogy sikerre viszitek ezeket a jótékony szervezeteket.

HATALMAS köszönet a CoHorts minden tagjának és a csodálatos adminoknak, Pamela Carrionnak, Chelle Lagoski Northcuttnak, Kristin Phillipsnek, Laurie Darternek, Murphy Rae-nek és Stephanie Cohennek.

Köszönöm a csodálatos családomnak, anyának, a férjemnek, a testvéreimnek, a fiaimnak.

De leginkább mégis neked köszönöm, kedves olvasóm, hogy elolvastad ezt a könyvet. Ez az év¹ nehéz volt az egész világnak, ezért köszönöm, hogy továbbra is a művészethez fordulsz vigaszért.

¹ A könyv eredetileg 2020- ban jelent meg angolul. (A szerk.)