C O L L E E N   H O O V E R

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2022

Írta: Colleen Hoover

A mű eredeti címe: All Your Perfects

Copyright © 2018 by Colleen Hoover

Fordította: Sándor Alexandra Valéria

A szöveget gondozta: Balogh Eszter

A művet eredetileg kiadta:

Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Cover design by Danielle Mazzella di Bosco
Cover photographs by 123RF and Miquel Sobreira/Arcangel

Ez a könyv egy kitalált történet. A nevek, a szereplők, a helyszínek
és az események a szerző képzeletének szüleményei.
Valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel
való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.

ISSN 2064-7174

EPUB ISBN 978-963-597-426-9

MOBI ISBN 978-963-597-427-6

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Deák Dóri, Korom Pál

Heathnek.
Minden egyes nappal egyre jobban szeretlek.
Köszi, hogy ennyire szuper vagy.

Első fejezet

Akkor

A portás nem mosolygott rám.

Ez a gondolat kísért egész végig a liftben, amíg fel nem érek Ethan emeletére. Vincent a kedvenc portásom, amióta Ethan beköltözött ebbe a társasházba. Mindig mosolyog és beszélget velem. Ma viszont csak szenvtelen arccal kinyitotta előttem az ajtót. Még csak annyit sem mondott, hogy „Helló, Quinn, milyen volt az út?”.

Azt hiszem, mindenkinek lehet rossz napja.

A telefonomra pillantva látom, hogy már elmúlt hét óra. Ethannek nyolcra kell hazaérnie, szóval rengeteg időm van, hogy meglepjem egy vacsorával. És magamat is. Egy nappal korábban jöttem vissza, de elhatároztam, hogy nem árulom el neki. Annyi időt töltünk az esküvőnk szervezésével, hogy már hetek óta nem ettünk együtt semmi saját készítésű kaját. És még csak nem is szexeltünk.

Ethan emeletére érve megtorpanok, amint kiszállok a liftből. Egy pasas járkál fel-alá éppen Ethan ajtaja előtt. Megtesz három lépést, aztán megáll és az ajtóra néz. Megint megtesz három lépést az ellenkező irányba is, és megint megáll. Figyelem, hátha elmegy, de marad. Továbbra is fel-alá járkál, miközben Ethan ajtaját fixírozza. Nem hinném, hogy Ethan barátja volna. Felismerném, ha az lenne.

Elindulok az ajtó felé, és megköszörülöm a torkomat. A pasas szembefordul velem, én pedig az ajtó felé mozdulva jelzem, hogy oda kellene engednie. Oldalra lép, hogy elférjek, én pedig vigyázok, hogy ne találkozzon többet a tekintetünk. A táskámba nyúlok a kulcsért. Amikor megtalálom, a fazon odaáll mellém, és ráteszi a kezét az ajtóra.

– Be akarsz menni?

Felpillantok rá, aztán megint Ethan ajtajára. Miért kérdez tőlem ilyet? Zakatolni kezd a szívem a gondolattól, hogy kettesben vagyok a folyosón egy idegen fazonnal, aki érdeklődik, hogy be akarok-e nyitni egy üres lakásba. Tudja, hogy Ethan nincs itthon? Tudja, hogy egyedül vagyok?

Megköszörülöm a torkomat, hogy leplezzem a félelmemet, bár a fickó ártalmatlannak tűnik. De a gonoszság talán nem látszik kívülről, tehát nehéz megállapítani.

– Itt lakik a vőlegényem. Odabent van – kamuzom.

– Ja – bólogat bőszen. – Az biztos, hogy odabent van – szorítja ökölbe a kezét, hogy megütögesse vele a falat az ajtó mellett. – Odabent dugja a barátnőmet.

Egyszer elmentem egy önvédelmi tanfolyamra, ahol az oktató azt tanította nekünk, hogy fogjunk egy kulcsot az ujjaink közé, hogy szükség esetén azzal döfhessük szemen a támadót, ha baj van. Így is teszek. Felkészülök rá, hogy ez az elmebeteg most már bármelyik pillanatban rám vetheti magát.

A pasi erőteljesen kifújja a levegőt, én pedig kénytelen vagyok észrevenni, hogy fahéjillat tölti be a levegőt körülöttünk. Milyen különös gondolat ez egy másodperccel azelőtt, hogy megtámadnak! Milyen furcsán venné ki ez magát a rendőrségen… „Ó, nem igazán tudom megmondani, milyen ruha volt a támadómon, de a lehelete jó illatú volt. Mint a fahéjas kóla.”

– Eltévesztetted a házszámot – közlöm vele abban a reményben, hogy hátha minden további nélkül lelép végre.

Megrázza a fejét. Apró, de szapora fejrázással jelzi, hogy én nem is tévedhetnék nagyobbat, és neki nem is lehetne ennél jobban igaza.

– Ez a jó cím. Biztos vagyok benne. Kék Volvója van a vőlegényednek?

Oké, szóval leskelődik Ethan után? Kiszárad a szám. Jólesne némi víz.

– Nagyjából száznyolcvan centi? Fekete a haja, és North Face kabátban jár, ami egy kicsit nagy rá?

A hasamra szorítom a kezem. Jólesne némi vodka.

– A vőlegényed dr. Van Kempnek dolgozik?

Most én vagyok az, aki rázza a fejét. Ethan nemcsak hogy dr. Van Kempnek dolgozik… hanem az apja dr. Van Kemp. Honnan tud ez a fickó ennyi mindent Ethanről?

– A barátnőm együtt dolgozik vele – pillant undorral az ajtóra. – Vagyis úgy tűnik, hogy nem csak dolgoznak.

– Ethan soha…

Nem tudom befejezni a mondatot, mert megakaszt egy hang.

A dugásé.

Tompán hallom, hogy valaki Ethan nevét mondja. Legalábbis az ajtónak erről az oldaláról tompa a hang. A hálószoba a lakás túlsó végében van, ami azt jelenti, hogy akárki is ez a lány, cseppet sem fogja vissza magát. Sikoltva ejti ki Ethan nevét.

Miközben Ethan dugja.

Rögtön hátralépek az ajtótól. Beleszédülök a felismerésbe, hogy mi folyik a lakásban. A feje tetejére áll tőle az egész világ. A múltam, a jelenem, a jövőm… Minden kicsúszik a kezem közül.

– Jól vagy? – fogja meg a karomat a srác, hogy talpon maradjak. Nekitámaszt a falnak. – Ne haragudj! Nem kellett volna, hogy így kibukjon belőlem.

Szóra nyitom a számat, de csak a kétely jön ki belőle.

– Biztos… Biztos vagy benne? Lehet, hogy nem is Ethan lakásából jönnek ki a hangok. Lehet, hogy a szomszédban lakó párt halljuk.

– Hát persze. Ethan szomszédját is Ethannek hívják?

Epés a kérdés, de egy pillanat múlva már látom a megbánást a srác tekintetében. Igazán kedves tőle, hogy még van ereje együttérezni velem, amikor nyilván ugyanazon megy keresztül, mint én.

– Követtem őket – folytatja. – Együtt vannak bent. A barátnőm meg a te… barátod.

– Vőlegényem – helyesbítek.

A folyosó túloldalára támolygok, és nekidőlök a falnak, aztán szépen lecsúszom a földre. Nem túl szerencsés ötlet, mert szoknyában vagyok. Ethannek bejön a szoknya, szóval gondoltam, hogy jó lesz felvenni egyet a kedvéért, de most legszívesebben levenném a szoknyámat, hogy a nyaka köré tekerjem, és megfojtsam vele. Olyan sokáig bámulom a cipőmet, hogy addig észre sem veszem, hogy a srác már mellettem ül a földön, amíg meg nem szólal.

– Tudja, hogy jössz?

– Meg akartam lepni – rázom a fejemet. – Elutaztam a nővéremmel.

Újabb tompa sikoly hallatszik az ajtón túlról. A pasi összerezzen, és befogja a fülét. Én is befogom az enyémet. Így ülünk egy darabig. Egyikünk sem hagyja, hogy a hangok eljussanak a tudatunkig, amíg véget nem ér. Nem fog sokáig tartani. Ethan nem bírja néhány percnél tovább.

Két perc múlva megszólalok.

– Szerintem végeztek.

A fazon leereszti a kezét a füle mellől, és a térdére teszi. Én átkarolom a térdemet, hogy rátegyem az államat.

– Bemenjünk a kulcsommal? Hogy szembenézzünk velük?

– Nekem nem megy. Előbb le kell higgadnom.

Pedig igazán higgadtnak tűnik. A legtöbb férfi ismerősöm mostanra már betörte volna az ajtót.

Nem is tudom, hogy szembe akarok-e találkozni Ethannel. Valahol mélyen úgy érzem, hogy legszívesebben lelépnék, és úgy tennék, mintha az elmúlt néhány perc meg sem történt volna. Írhatnék neki egy üzenetet, hogy hamarabb visszajöttem, ő pedig válaszolhatna, hogy sokáig dolgozik, és így megőrizhetném a boldog tudatlanságomat.

Vagy hazamehetek, elégethetem az összes cuccát, eladhatom az esküvői ruhámat, és letilthatom a számát.

Nem, azt anyám soha nem hagyná.

Jaj, istenem! Az anyám.

Felnyögök, mire a srác rögtön felegyenesedik.

– Hányingered van?

– Nem – rázom a fejemet. – Nem tudom – hanyatlik a tarkóm a falnak. – Csak most esett le, hogy mennyire ki fog akadni az anyám.

A fiú megkönnyebbül, amikor látja, hogy nem testi rosszulléttől nyögtem fel, hanem azért, mert rettegek az anyám reakciója miatt, amikor majd megtudja, hogy lefújtuk az esküvőt. Mert az biztos, hogy lefújjuk. Már nem is tudom, hányszor említette, mennyi foglalót kellett fizetni, hogy felkerüljünk a helyszín várólistájára. „Tudod, hányan szeretnék, hogy a Douglas Whimberly Plazában legyen az esküvőjük? Evelyn Bradbury is ott ment férjhez, Quinn. Evelyn Bradbury!”

Az anyám szeret Evelyn Bradburyhez hasonlítani engem. A családja azon kevesek közé tartozik, akik befolyásosabbak Greenwichben a nevelőapáménál. Így hát persze hogy az anyám minden adandó alkalommal Evelyn Bradburyt hozza fel az előkelő tökély mintájaként. Eszembe jut, hogy máris írok anyámnak egy üzenetet, amiben egyszerűen közlöm vele: „Esküvő lefújva, és leszarom Evelyn Bradburyt.”

– Hogy hívnak? – kérdezi a srác.

Ránézek, és rádöbbenek, hogy most először veszem szemügyre igazán. Talán ez élete egyik legrosszabb pillanata, de még így is rendkívül jól néz ki. Kifejező barna szeme van, ami jól passzol a borzas hajához. Határozott állkapcsa, ami folyamatosan meg-megrándul, amióta kiszálltam a liftből. Telt ajkai, amiket folyton pengevékonyra szorít, valahányszor rápillant az ajtóra. Eltöprengek rajta, hogy vajon lágyabbak lennének-e a vonásai, ha a barátnője nem lenne éppen odabent Ethannel.

Szomorúság sugárzik belőle. De nem olyan, ami a jelenlegi helyzetünkből adódik. Valami mélyebb… Mintha áthatná a lényét. Ismerek embereket, akiknek mosolyog a tekintetük, az övé viszont pont hogy bosszús.

– Te jobban nézel ki, mint Ethan.

Váratlanul éri a megjegyzésem. Értetlenség ül ki az arcára, mert azt hiszi, hogy rámozdultam. Pedig most végképp nem erről van szó.

– Ez nem bók volt. Csak egy felismerés.

Vállat von, mintha amúgy is mindegy lenne.

– Csak annyi, hogy ha te jobban nézel ki, mint Ethan, akkor eszembe jutott, hogy a barátnőd is jobban nézhet ki, mint én. Nem mintha érdekelne. Talán mégis érdekel. Nem kéne, hogy érdekeljen, de akkor is elgondolkodtató, hogy Ethan jobban vonzódik hozzá, mint hozzám. Hogy talán emiatt csalt meg. Valószínű, hogy igen. Bocsi. Alapvetően nem szoktam ennyire sajnálni magam, de nagyon dühös vagyok, és valamiért nem bírom befogni a számat.

Rám mered egy pillanatra, mintha fontolóra venné a különös gondolatmenetemet.

– Sasha ronda. Nincs miért aggódnod.

– Sasha? – ejtem ki a lány nevét hitetlenkedve, aztán megismétlem, megnyomva a végét. – Sasha. Ez mindent megmagyaráz.

Nevet, aztán én is nevetek, ami nagyon furcsa. Nevetek, amikor sírnom kéne. Miért nem sírok?

– Graham vagyok – nyújt kezet.

– Quinn.

Még a mosolya is szomorú. Eszembe jut róla, hogy vajon más körülmények között más lenne-e a mosolya.

– Mondanám, hogy örülök, hogy megismertelek, Quinn, de ez életem legrosszabb pillanata.

Ez nagyon is csúf igazság.

– Hasonlóképp – válaszolom csalódottan. – De azért megkönnyebbülés, hogy most találkoztam veled, és nem egy hónap múlva, az esküvőm után. Így legalább nem fogok rá elpazarolni egy fogadalmat.

– Jövő hónapban lenne az esküvőtök? – fordul el Graham. – Mekkora seggfej! – teszi hozzá halkan.

– Tényleg az.

Mindig is tudtam.

Mármint, hogy Ethan egy seggfej. Tipikus megjátszós figura. De nekem megfelel. Vagy legalábbis azt hittem. Megint előrehajolok, hogy két kézzel beletúrjak a hajamba.

– Basszus, mekkora szívás.

Mint mindig, az anyám most is tökéletes időzítéssel küld üzenetet. Előveszem a telefonomat, hogy megnézzem.

A tortakóstolódat áttették szombaton kettőre. Ne ebédelj előtte! Ethan is velünk jön?

Egész testemmel felsóhajtok.

Jobban vártam a tortakóstolót, mint az esküvői előkészületek összes többi részét. Vajon megúszhatom vasárnapig, hogy bárkinek is szóljak az esküvő lefújásáról?

Csilingelés hallatszik a lift felől, így a figyelmem a telefonról a liftajtóra irányul. Ahogy kinyílik, gombócot érzek a torkomban. Ökölbe szorul a kezem, amikor meglátom a kajásdobozokat. A futár elindul felénk, a szívemnek pedig minden egyes lépés tőrdöfés. Ezzel aztán sót szórsz a sebeimbe, Ethan.

– Kínai kaja? Ez valami vicc? – állok fel, és lenézek Grahamre, aki még mindig a földön ül, és onnan néz fel rám. – Ez az én heppem! – mutatok az ételre. – Nem Ethané! Én szeretem a kínai kaját szex után!

Visszafordulok a futár srác felé, aki dermedten bámul, és nem tudja, továbbmenjen-e az ajtóig.

– Add ide! – veszem el tőle a zacskókat. Még csak nem is von kérdőre. Megint lehuppanok a földre a két zacskó kínai kajával, és beletúrok a csomagba. Dühös vagyok, amikor látom, hogy Ethan lemásolta a szokásos rendelésemet.

– Még ugyanazt is rendelte! Az én kínai kajámmal eteti Sashát!

Graham felpattan, és előveszi a pénztárcáját a zsebéből. Kifizeti a kaját, a szerencsétlen futár pedig inkább benyit a lépcsőházba, csak hogy gyorsabban eltűnjön a folyosóról, mint ha vissza kéne sétálnia a lifthez.

– Jó illata van – állapítja meg Graham. Leül, és megfogja a brokkolis csirkés dobozt. Adok neki egy villát, és hagyom, hogy megegye, pedig a csirke a kedvencem. Elvégre ez most nem az önzés ideje. Kibontom a mongol marhát, és nekilátok enni, pedig nem vagyok éhes. De rohadjak meg, ha Sasha vagy Ethan egy falatot is kap belőle.

– Kurvák – motyogom.

– Kaja nélküli kurvák – mondja Graham. – Lehet, hogy mindketten éhen halnak.

Mosolygok.

Aztán eszem, és eltűnődöm rajta, hogy meddig ülök majd ezen a folyosón ezzel a sráccal. Nem akarok itt lenni, amikor kinyílik az ajtó, mert nem akarom látni, hogy néz ki Sasha. De nem is akarok lemaradni a pillanatról, amikor kinyitja az ajtót, és meglátja Grahamet, aki itt ül, és eszi az ő kínai kajáját.

Úgyhogy várok. És eszem. Grahammel.

Néhány perc múlva Graham leteszi a dobozt, benyúl a zacskóba, és kivesz belőle két szerencsesütit. Ideadja az egyiket, aztán nekilát kibontani a sajátját. Kettétöri a sütit, széthajtogatja a papírt, és hangosan felolvassa a jövendölését.

– Nagy üzleti sikert fogsz elérni ma.

Kettéhajtja a papírt, miután felolvasta.

– Na persze. Ma pont szabadnapos vagyok.

– Hülye jóslat – mormolom.

Graham apró galacsinná gyűri a cetlit, és Ethan ajtajának pöcköli. Én is kettétöröm a sütimet, és kihúzom belőle a jövendölést.

– Ha csak a hibáidra világítasz rá, akkor elhalványul minden tökéletesed.

– Ez tetszik – jegyzi meg Graham.

Összegyűröm a jóslatot, és az ajtó felé pöckölöm, ahogy ő tette.

– Nyelvtanmániás vagyok. Úgy lenne helyes, hogy minden, ami tökéletes benned.

– Pont ez tetszik benne. Kicsit ironikus, hogy épp a tökéletesség kifejezését használták rosszul.

– Nem akarok emléket erről a pillanatról – söpröm félre rögtön a kezét és a papírt.

– Ja – bámul rám elgondolkodva. – Én sem.

Szerintem mindketten egyre feszültebbek vagyunk attól, hogy bármikor kinyílhat az ajtó, szóval csak hallgatózunk, és nem szólalunk meg. Graham addig húzgálja a cérnákat a kék farmerjából a térdénél, amíg egy kis cérnahalom gyűlik össze mellette a földön, és már alig takarja valami a térdét. Megfogom az egyik cérnát, és elkezdem az ujjaim között csavargatni.

– Egy szójátékot játszottunk a laptopjainkon esténként – mondja Graham. – Nagyon jó voltam benne. Én mutattam meg először Sashának ezt a játékot, de aztán mindig megvert. Minden átkozott este – nyújtja ki a lábát. Épp csak egy kicsivel hosszabb, mint az enyém. – Lenyűgözött vele, amíg meg nem láttam egy nyolcszáz dolláros terhelést a bankszámláján a játék miatt. Plusz betűket vett öt dolcsiért, csak hogy megverhessen.

Próbálom elképzelni, ahogy ez a pasi esténként játszik a laptopján, de nehéz. Olyan fajtának tűnik, aki regényeket olvas, napi kétszer kitakarítja a lakást, összehajtogatja a zokniját, és mindezt a tökélyt még egy reggeli futással is megfejeli.

– Ethan nem tud kereket cserélni. Kétszer kaptunk defektet, amióta együtt vagyunk, és mind a kétszer autómentőt kellett hívnia.

Graham kissé megrázza a fejét, mielőtt válaszol.

– Nem mentegetni akarom azt a szemetet, de ez nem olyan szörnyű. Sok férfi nem tudja, hogyan kell kereket cserélni.

– Tudom. Nem az volt benne a rossz. Hanem az, hogy én tudok kereket cserélni. Csak nem engedte, mert szégyellte volna, hogy ott álldogál, miközben egy lány kereket cserél a kocsiján.

Valami többet is elárul Graham arckifejezése.

Valamit, amit eddig nem vettem észre. Talán együttérzést? Komoly tekintettel mered rám.

– Ezt ne bocsásd meg neki, Quinn!

Összeszorul a szívem a szavaitól.

– Nem fogom – jelentem ki határozottan. – Ezek után nem akarom visszakapni. Egész végig azon csodálkozom, hogy miért nem sírok. Talán ez egy jel.

Sokatmondó tekintettel néz rám, de aztán egy kicsit elmélyülnek a ráncok a szeme körül.

– Fogsz sírni ma este. Az ágyban. Akkor fáj a legjobban. Amikor egyedül vagy.

Hirtelen minden olyan nehéznek tűnik ettől a megjegyzéstől. Nem akarok sírni, de tudom, hogy most már bármelyik pillanatban rám szakadhat ez az egész. Rögtön azután ismerkedtem meg Ethannel, ahogy elkezdtem az egyetemet, és már négy éve együtt vagyunk. Ez túl sok ahhoz, hogy egy pillanat alatt el lehessen veszíteni. Hiába tudom, hogy vége, nem akarom kérdőre vonni. Csak hátat akarok fordítani, és lezárni vele mindent. Nem akarok végszót, de még csak magyarázatot sem, de félek, hogy mindkettőre szükségem lesz, amikor egyedül maradok ma este.

– Azt hiszem, el kéne mennünk egy nemibeteg-szűrésre.

Graham szavait és a miattuk támadó félelmemet félbeszakítja Ethan tompa hangja.

Az ajtó felé tart. Odafordulok, ám Graham az arcomhoz nyúl, hogy rá figyeljek.

– A legrosszabb, amit most tehetünk, hogy kimutatjuk az érzéseinket, Quinn. Ne legyél dühös! Ne sírj!

Az ajkamra harapva bólintok.

Próbálom visszatartani mindazt, amiről tudom, hogy mindjárt ordítani akarom.

– Oké – suttogom, éppen akkor, amikor nyílni kezd az ajtó.

Igyekszem tartani magam a fogadalmamhoz, ahogy Graham is teszi, de émelyegni kezdek Ethan közeledtétől. Egyikünk sem néz az ajtóra. Grahamnek határozott a tekintete és egyenletes a légzése, miközben farkasszemet néz velem. El sem tudom képzelni, mit gondol majd Ethan két másodperc múlva, amikor teljesen kinyílik az ajtó. Először nem fog felismerni. Azt hiszi majd, hogy két idegen ül az emeleti folyosón.

– Quinn?

Behunyom a szemem, amikor meghallom, ahogy Ethan kiejti a nevemet. Nem fordulok a hang irányába. Hallom, hogy kilép a lakásból. Úgy érzem, mintha rengeteg helyen dobogna egyszerre a szívem, de főleg Graham két kezében, ahogy az arcomat fogja. Ethan megint a nevemen szólít, ám inkább parancsnak hangzik, hogy nézzek rá. Kinyitom a szemem, de továbbra is Grahamre irányítom a tekintetem.

Ethan ajtaja még szélesebbre tárul, és egy lány nyög fel a döbbenettől. Sasha. Graham pislog, és egy másodperccel tovább tartja csukva a szemét, miközben mély lélegzetet vesz. Amikor kinyitja, Sasha megszólal.

– Graham?

– Francba – motyogja Ethan.

Graham nem néz rájuk. Továbbra is felém fordul. Mintha nem éppen most omlana össze az életünk, nyugodtan megkérdezi tőlem:

– Szeretnéd, hogy lekísérjelek?

Bólintok.

– Graham! – szól rá Sasha úgy, mintha joga lenne haragudni rá, amiért itt van.

Graham és én felállunk.

Egyikünk sem néz Ethan ajtaja felé. Graham jó erősen fogja a kezemet a lift felé menet.

A lány ott terem mögöttünk, aztán mellettünk, miközben várjuk a liftet. Graham másik oldalán áll, és megrántja az ingujját. Graham egy kicsit erősebben szorítja a kezemet, én pedig megszorítom az övét, amivel jelzem neki: végig tudjuk csinálni anélkül, hogy jelenetet rendeznénk. Csak beszállunk a liftbe, és eltűnünk.

Amikor kinyílik az ajtó, Graham betessékel maga előtt, aztán ő is beszáll. Nem hagy helyet Sashának, hogy velünk jöjjön. Elállja az utat, és kénytelenek vagyunk a liftajtó felé fordulni. Sasha felé. Graham megnyomja a földszint gombot, majd amikor csukódni kezd az ajtó, végre felpillantok.

Két dolog tűnik fel.

1) Ethan már nincs kint a folyosón, a lakásának ajtaja pedig zárva.

2) Sasha sokkal szebb nálam. Még akkor is, amikor sír.

Becsukódik a liftajtó, és hosszú, néma út következik lefelé. Graham nem ereszti a kezemet, és nem szólunk egymáshoz, de nem is sírunk. Csendben kiszállunk a liftből, aztán átszeljük az előcsarnokot. Amint a kijárathoz érünk, Vincent kinyitja nekünk az ajtót, és bocsánatkérő tekintettel néz mindkettőnkre. Graham előveszi a tárcáját, hogy borravalót nyomjon Vincent kezébe.

– Köszi az ajtószámot.

Vincent biccent, és elteszi a pénzt. Találkozik a tekintetünk, és sugárzik róla a sajnálkozás. Átölelem Vincentet, mert valószínűleg nem találkozunk soha többé.

Ahogy kilépünk Grahammel az utcára, csak állunk ott döbbenten a járdán. Kíváncsi vagyok, hogy vajon neki is másmilyennek tűnik-e most a világ, mert nekem abszolút. Az égbolt, a fák, a mellettünk elhaladó emberek. Minden egy kicsit elkeserítőbb, mint mielőtt bementem a házba, ahol Ethan lakik.

– Akarod, hogy hívjak neked egy taxit? – szólal meg végül.

– Kocsival jöttem. Itt parkolok – mutatok a túloldalra.

– El akarok tűnni innen, mielőtt leér – mondja Sashára utalva, miközben hátrapillant a házra.

Valóban látszik rajta az aggodalom, mintha most képtelen lenne szembenézni vele.

Sasha legalább próbálkozik. Követte Grahamet egészen a liftig, míg Ethan egyszerűen visszasétált a lakásba, és becsukta az ajtót.

Graham megint rám néz, keze a kabátzsebébe dugva. Én szorosabbra húzom magamon a kabátot. Nem nagyon maradt más hátra, mint a búcsú.

– Viszlát, Graham!

Tompa a tekintete, mintha itt sem lenne. Hátrál egy lépést. Kettőt. Aztán megfordul, és elindul az ellenkező irányba.

Hátranézek az épületre. Sasha éppen kiront az ajtón. Vincent ott van mögötte, engem bámul. Int nekem, úgyhogy felemelem a kezem, és visszaintek neki. Mindketten tudjuk, hogy ez egy búcsúintegetés, mert soha többé nem fogom betenni a lábam abba a házba, ahol Ethan lakik. Még a cuccokért sem, amik ott kallódnak nála. Inkább dobja ki mindet, mint hogy újra látnom kelljen a képét.

Sasha jobbra-balra tekintget, hátha meglátja Grahamet. De nem látja meg. Csak engem lát, és eszembe jut, hogy vajon tudja-e, ki vagyok. Elmondta neki Ethan, hogy a jövő hónapban készül feleségül venni valakit? Elmondta neki, hogy ma reggel beszélt velem telefonon, és azt mondta, már visszafelé számolja a perceket, hogy a feleségének hívhasson? Ez a lány tudja vajon, hogy amikor Ethannél alszom, akkor ő nem hajlandó nélkülem zuhanyozni? Elmondta neki Ethan, hogy az ágynemű, amiben dugtak, a nővérem eljegyzési ajándéka?

Tudja, hogy amikor Ethan megkérte a kezemet, elsírta magát, miután igent mondtam?

Bizonyára nem volt tisztában ezzel, különben nem dobta volna sutba a kapcsolatát egy olyan sráccal, aki jobban lenyűgözött egy óra alatt, mint Ethan négy év alatt.

Második fejezet

Most

A házasságunk nem omlott össze. Nem hirtelen esett szét.

Sokkal lassúbb folyamat volt.

Elfogyott, ha úgy tetszik.

Nem is tudom, melyikünknek róható fel inkább. Erős kezdés volt. Erősebb, mint a legtöbbeknél, ez meggyőződésem. De az elmúlt néhány évben meggyengültünk. A legkellemetlenebb, hogy milyen ügyesen tettünk úgy, mintha nem változott volna semmi. Nem beszéltünk róla. Sok mindenben hasonlítunk, például abban is, hogy kerüljük azokat a dolgokat, amikre a legjobban oda kellene figyelnünk.

Mentségünkre szóljon: nehéz beismerni, hogy egy házasságnak talán vége, miközben még mindig szeretjük egymást. Elhitetik az emberekkel, hogy egy házasság csak akkor ér véget, ha oda a szerelem. Ha az örömöt düh váltja fel, a boldogságot pedig megvetés. De mi nem haragszunk egymásra Grahammel. Csak már nem vagyunk ugyanazok, mint régen.

Ha az emberek változnak, azt nem mindig lehet észrevenni egy házasságban, mert egy pár együtt is változhat, ugyanabban az irányban. Néha viszont ellentétes irányban változnak.

Olyan régóta tartok Grahammel ellentétes irányba, hogy már nem is emlékszem, milyen a tekintete, amikor bennem van. De lefogadom, hogy ő minden egyes hajszálat az eszébe vésett a tarkómról, valahányszor éjszaka elfordultam tőle.

Az embernek nem mindig van hatalma afölött, hogy kivé formálják őt a körülmények.

Lenézek az esküvői gyűrűmre, amit a hüvelykujjammal forgatok körbe-körbe. Amikor Graham megvette, azt mondta, hogy az ékszerész szerint a karikagyűrű az örök szerelem jelképe. Végtelen kör. Középen kezdődik, és elvileg soha nem ér véget.

Az ékszerész viszont egyszer sem mondott olyat, hogy a gyűrű az örök boldogság jelképe lenne. Csak az örök szerelemé. A baj csak az, hogy a szerelem és a boldogság nem jár kéz a kézben. Egymás nélkül is léteznek.

Éppen a gyűrűmet bámulom, meg a kezemet, benne a fadobozzal, amikor Graham egyszer csak megszólal.

– Mit csinálsz?

Lassan felemelem a fejem, ami teljesen ellentétes az érzéssel, amit az váltott ki belőlem, hogy hirtelen megjelent az ajtóban. Már levette a nyakkendőjét, és kioldotta a legfelső három gombot az ingén. Az ajtófélfának dőlve, kíváncsiságtól összehúzott szemöldökkel bámul engem. Betölti a szobát a jelenlétével.

Én csak a hiányommal töltöm be.

Hiába ismerem olyan régóta, még mindig körüllengi valamiféle titokzatosság. Megvillan a sötét szemében, és magával ragadja az összes gondolatot, amit soha nem mond ki. A csendessége vonzott aznap, amikor először találkoztam vele. Nyugalmat hozott nekem.

Vicces, hogy ugyanettől a csendességtől most feszengek.

Meg sem próbálom elrejteni a fadobozt.

Amúgy is túl késő, már azt bámulja. Leveszem Grahamről a tekintetemet, és én is lenézek a dobozra a kezemben. A padláson hevert, érintetlenül, szinte eszünkbe sem jutott. Ma találtam meg, miközben az esküvői ruhámat kerestem. Csak meg akartam nézni, hogy jó-e még rám. Jó, de másmilyennek tűnök benne, mint hét éve.

Magányosabbnak.

Graham tesz néhány lépést a hálószobába. Látom az elfojtott félelmet az arcán, ahogy a fadobozról rám néz, és várja a választ, hogy miért van a kezemben. Miért van a hálószobában. Miért jutott egyáltalán eszembe, hogy lehozzam a padlásról.

Nem tudom, miért. De nyilván tudatos döntés, hogy a kezemben tartom, ezért nem állhatok elő olyan ártatlan válasszal, hogy „nem tudom”.

Közelebb lép, és érzem rajta a sör jellegzetes illatát. Soha nem volt egy nagyivó, kivéve csütörtökönként, amikor elmegy vacsorázni a munkatársaival. Igazából szeretem a csütörtök esti illatát. Biztos, hogy ha mindennap inna, akkor idővel megutálnám a szagot – főleg, ha nem tudna határt szabni az ivászatnak. Az vitatéma lenne közöttünk. De Graham soha nem adja ki a kezéből az irányítást. Megvannak a megszokott dolgai, és tartja magát hozzájuk. Ez az egyik legszexibb tulajdonsága. Régen mindig vártam, hogy hazaérjen csütörtök este. Néha kiöltöztem a kedvéért, és itt vártam az ágyban, hogy érezzem szájának édeskés ízét.

Elárul valamit, hogy ma este elfelejtettem várni.

– Quinn?

Hallom az összes félelmét, ahogy némán ott feszül a nevem betűi között. Felém tart, én pedig végig a szemét figyelem. Bizonytalanság és aggodalom sugárzik belőle. Eltöprengek azon, hogy mikor kezdett rám így nézni. Régen lenyűgözve, áhítattal nézett. Most csak sajnálkozással áraszt el a tekintete.

Nagyon unom, hogy így néz rám, hogy nem tudok válaszolni a kérdéseire. Már nem vagyok egy hullámhosszon a férjemmel. Már nem tudom, hogyan kommunikáljak vele. Néha, amikor kinyitom a számat, olyan érzésem támad, mintha a szél visszafújná a torkomba a szavakat.

Hiányoznak azok az idők, amikor muszáj volt elmesélnem neki mindent, különben szétrobbantam volna. Hiányoznak azok az idők, amikor mintha megtréfált volna bennünket az idő, miközben aludnunk kellett. Néha azon kaptam reggelente, amikor felébredtem, hogy engem bámul. „Miről maradtam le, amíg aludtál?” – suttogta mosolyogva. Olyankor az oldalamra fordulva elmeséltem neki, mit álmodtam, és úgy nevetett, hogy könnybe lábadt a szeme. Elemezte a szép álmokat, és tompította a rosszaknak a jelentőségét. Mindig tudta a módját, hogy úgy érezzem, mintha mindenki másnál jobbakat álmodnék.

Már nem kérdezi meg, miről maradt le, amíg aludtam. Nem tudom, hogy ez azért van-e, mert már nem érdekli, vagy azért, mert már nem szoktam megosztásra érdemeseket álmodni.

Észre sem veszem, hogy még mindig forgatom a karikagyűrűmet, amíg Graham oda nem nyúl, hogy megállítsa. Gyengéden összekulcsolja az ujjainkat, és óvatosan elhúzza a kezemet a fadobozról. Nem tudom, hogy szándékosan viselkedik-e úgy, mintha robbanószert szorongatnék, vagy tényleg így érez.

Megemeli az arcomat, és előrehajol, hogy megcsókolja a homlokomat.

Behunyt szemmel, finoman elhúzódom tőle, mintha egyébként is a mozdulat közben kapott volna el. Ajkaival súrolja a homlokomat, miközben felállok az ágyról, így kénytelen elengedni. Látom, hogy alázatosan hátrál egy lépést.

Ezt válási táncnak hívom. Az egyik fél csókkal próbálkozik, a másik kitér előle, mire az előbbi úgy tesz, mintha nem is vette volna észre. Mi egy ideje már ezt a táncot járjuk.

Megköszörülöm a torkomat, és a dobozt szorongatva odamegyek vele a könyvespolchoz.

– A padláson találtam – válaszolom. Lehajolok, és odarakom két könyv közé a legalsó polcra.

Graham készítette nekem ezt a könyvespolcot, ajándékként az első házassági évfordulónkra. Nagyon lenyűgözött, hogy puszta kézzel barkácsolta, minden útmutató nélkül. Emlékszem, hogy szálka ment a tenyerébe, amikor behozta a hálószobába a kedvemért. Köszönetképpen kiszívtam a tenyeréből. Aztán nekidöntöttem őt a könyvespolcnak, letérdeltem elé, és tovább hálálkodtam.

Az még akkor volt, amikor egymás érintése táplálta a reményt. Az ő érintése most már csak egy emlékeztető mindarra, ami soha nem leszek neki. Hallom, hogy a szobát átszelve felém tart, úgyhogy felegyenesedve megragadom a könyvespolcot.

– Miért hoztad le a padlásról? – kérdezi.

Nem fordulok szembe vele, mert nem tudom, mit válaszoljak neki. Most már nagyon közel van hozzám: a lehelete meglibbenti a hajamat, a sóhaja pedig a tarkómat súrolja. Ráteszi a kezét az enyémre, így együtt szorongatjuk a könyvespolcot. Odahajol a vállamhoz, hogy némán megcsókolja.

Zavar, hogy ilyen heves vágyakozást vált ki belőlem. Meg akarok fordulni, és kitölteni a száját a nyelvemmel. Hiányzik az íze, az illata, a hangja. Hiányzik, amikor fölém kerekedett, és annyira elmerült bennem, mintha fel akarta volna tépni a mellkasomat, hogy szemtől szemben találja magát a szívemmel, miközben szeretkezünk. Furcsa, hogy mennyire tud hiányozni valaki, aki még mindig itt van. Furcsa, hogy mennyire tud hiányozni a szeretkezés valakivel, akivel még mindig szexelek.

Bármennyire is gyászolom az egykori házasságunkat, részben – ha nem teljes mértékben – én vagyok a felelős azért, hogy ilyen lett. Behunyom a szemem, mert csalódtam magamban. Tökélyre fejlesztettem az elkerülést. Annyira elegánsan kerülöm őt, hogy talán észre sem veszi. Úgy teszek, mintha már aludnék, mire ő egyáltalán ágyba bújik esténként. Úgy teszek, mintha nem hallanám, amikor kiejti a nevemet a sötétben. Úgy teszek, mintha éppen foglalatoskodnék valamivel, amikor felém tart. Úgy teszek, mintha rosszul lennék, amikor jól vagyok. Úgy teszek, mintha véletlenül kulcsra zárnám az ajtót, amikor zuhanyozom.

Úgy teszek, mintha boldog lennék, amikor lélegzem.

Egyre nehezebb úgy tenni, mintha élvezném az érintését. Nem élvezem – csak szükségem van rá.

Van különbség. Felötlik bennem, hogy vajon pont annyira megjátssza-e magát, mint én. Akar engem annyira, amennyire mondja? Azt kívánja, hogy bárcsak ne húzódnék el tőle? Vagy hálás, amiért megteszem?

Átkarol, és széttárja az ujjait a hasamon. A hasamon, ami még mindig könnyedén belefér az esküvői ruhámba. A hasamon, amin nem hagyott nyomot terhesség.

Legalább ennyi jutott nekem. Egy has, amit a legtöbb anya megirigyelhetne.

– Volt már olyan… – kezdi halk és lágy hangon, teljesen megijedve attól, amit kérdezni akar tőlem. – Volt már olyan, hogy eszedbe jutott kinyitni?

Graham soha nem tesz fel olyan kérdést, amire nem akarja tudni a választ. Ezt mindig is szerettem benne. Nem tölti ki az űrt hiábavaló csevegéssel. Vagy van mondandója, vagy nincs. Vagy tudni akarja a választ valamire, vagy nem. Soha nem kérdezné meg tőlem, hogy eszembe jutott-e már kinyitni a dobozt, ha nem akarná tudni a választ.

Most ezt szeretem benne a legkevésbé. Nem akarom ezt a kérdést, mert nem tudom, hogyan válaszoljak neki.

Ahelyett, hogy megkockáztatnám, hogy a szavakat visszafújja a torkomba a szél, egyszerűen csak vállat vonok. Miután évekig az elkerülés mesterei voltunk, végül abbahagyta a válási táncot annyira, hogy feltegyen egy komoly kérdést. Azt a kérdést, amit egy ideje már vártam tőle. Erre mit csinálok?

Vállat vonok.

Valószínűleg a vállrándításomat követő pillanatok miatt tartott neki ennyi ideig, hogy feltegye a kérdést. Ez az a pillanat, amikor érzem, hogy kihagy a szívverése, amikor rátapasztja a száját a hajamra, és kifújja a levegőt, amit már soha nem fog visszakapni, amikor rádöbben, hogy mindkét karjával ölel, de mégsem tart meg. Egy ideje már nem tud megtartani. Nehéz megtartani valakit, aki rég elsodródott.

Nem viszonzom. Elereszt. Kifújom magam. Kimegy a hálószobából.

Folytatjuk a táncot.

Harmadik fejezet

Akkor

Az időjárás a feje tetejére állt.

Pont úgy, mint az életem.

Egy órája még jegyben jártam egy férfival, akibe négy éven át szerelmes voltam. Most már nem. Bekapcsolom az ablaktörlőt, és az üvegen át nézem, ahogy az emberek fedezékbe rohannak. Néhányan abba a házba szaladnak be, ahol Ethan lakik, köztük Sasha is.

Az eső a semmiből jött. Egyetlen csepp sem jelezte előre. Egyszer csak úgy elkezdett esni, mintha dézsából öntenék, és hatalmas cseppek verik mellettem az ablakot.

Eszembe jut, hogy Graham vajon a közelben lakik-e, vagy még mindig gyalogol. Kiteszem az irányjelzőt, és még egyszer utoljára kiállok a szokásos parkolóhelyemről Ethan épülete előtt. Elindulok arra, amerre Graham sétált el néhány perccel ezelőtt. Amint balra fordulok, látom, hogy behúzódik egy étterem fedezékébe a vihar elől. A Conquistadorsba. Mexikói étterem. Nem igazán vagyok oda érte. De közel van Ethanhez, és ő szereti, szóval havonta legalább egyszer itt szoktunk enni.

Egy kocsi éppen kiáll az étterem elől, úgyhogy türelmesen megvárom, amíg elindul, aztán elfoglalom a helyét. Anélkül szállok ki, hogy tudnám, mit mondok majd Grahamnek, amikor bemegyek.

„Akarod, hogy hazavigyelek?”

„Akarsz társaságot?”

„Készen állsz egy éjszakányi bosszúszexre?”

Kit akarok átverni? Az utolsó dolog, ami most hiányzik, az a bosszúszex. Nem azért jöttem utána, és remélem, hogy ő sem gondol erre, amint meglát engem. Még mindig nem tudom, miért követem. Talán azért, mert nem akarok egyedül lenni. Mert ahogy mondta, később jönnek majd a könnyek, amikor csend lesz.

Becsukódik mögöttem az ajtó, és hozzászokik a szemem az étterem félhomályához. Meglátom Grahamet, aki a bárpultnál áll. Éppen leveszi a vizes dzsekijét, és a szék támlájára teríti, amikor észrevesz. Egyáltalán nem tűnik döbbentnek, hogy lát. Azzal a magabiztos várakozással húzza ki a mellette lévő széket, hogy oda fogok menni hozzá, és elfoglalom a helyet.

Úgy is teszek.

Leülök mellé, egyikünk sem szól egy szót sem. Csak osztozunk a néma nyomorúságunkban.

– Hozhatok nektek valamit inni? – kérdezi a pultos.

– Két felest bármiből, ami segít elfelejteni a legutóbbi egy órát az életünkből – válaszolja Graham.

A pultos nevet, de egyikünk sem nevet együtt vele. Látja, hogy Graham mennyire komoly, úgyhogy felemeli a mutatóujját.

– Van pont abból, ami ide kell – indul el a pult túlsó végébe.

Érzem, hogy Graham engem néz, de nem nézek vissza rá. Nem nagyon akarom látni, hogy milyen most a tekintete. Szinte jobban sajnálom őt, mint magamat.

Magam elé húzom a pereces tálat. Mindenféle forma van benne, így elkezdem kiválogatni a rudacskákat, és kirakom őket a pultra, hogy rácsot adjanak ki. Aztán kiveszem az összes „O” alakút, végül a hagyományos perecformákkal teli tálat Graham felé tolom.

Leteszem a perecemet a rács közepére. Grahamre nézek, és türelmesen várok. Ránéz a gondosan kirakott alakzatra, majd megint rám. Nagyon lassan egy zárkózott mosoly kezd kiülni az arcára. Benyúl a tálba, kivesz belőle egy perecet, és odarakja egy kockával az enyém fölé.

Most a középsőtől balra lévő mezőt választom, hogy óvatosan odategyem a perecemet.

A pultos lerak elénk két felest. Egyszerre nyúlunk érte, aztán szembefordulunk egymással a széken.

Csöndben ülünk jó tíz másodpercig. Várjuk, hogy a másik mondjon pohárköszöntőt. Végül Graham szólal meg.

– Végképp nem tudok pohárköszöntőt mondani semmire. Francba a mai nappal.

– Francba a mai nappal – mondom teljes egyetértéssel. Koccintunk a feles pohárral, és felhajtjuk az italt. Grahamnek sokkal könnyebben lecsúszik, mint nekem. Lecsapja a poharat az asztalra, és megfog egy újabb perecet. Megteszi a következő lépést.

Éppen a következő perecért nyúlok, amikor rezegni kezd a telefon a kabátom zsebében. Előveszem. Ethan neve világít a kijelzőn.

Graham ekkor előveszi a telefonját, és leteszi a pultra. Sasha neve világít a kijelzőjén. Vicces, de tényleg. Mit gondolhattak ezek ketten, amikor kijöttek, és meglátták, ahogy együtt ülünk a földön, és az ő kínai kajájukat esszük?

Graham telefonja kijelzővel felfelé van a pulton. Ráteszi az ujját, de ahelyett, hogy fogadná a hívást, ellöki magától a telefont. Nézem, ahogy a készülék végigcsúszik a pulton, és eltűnik a túloldalon. Hallom, hogy ott leesik a földre, de Graham úgy tesz, mintha egyáltalán nem tántorítaná el a gondolat, hogy összetört a telefonja.

– Összetörted a telefonodat.

– Nincs rajta semmi más, csak képek és üzenetek Sashától – kap be egy perecet. – Holnap veszek egy újat.

Leteszem a telefonomat a pultra, és rámeredek. Egy pillanatra elnémul, de aztán Ethan másodjára is hív. Amint felvillan a neve a kijelzőn, késztetést érzek, hogy megtegyem ugyanazt, amit Graham csinált az előbb. Amúgy is esedékes már nekem egy új telefon.

Amint abbamarad a rezgés, és jön egy üzenet Ethantől, én is ellököm magamtól a telefonomat. Együtt nézzük, ahogy leesik a pult másik oldalán.

Folytatjuk az amőbát. Én nyerem meg az első meccset. Graham nyeri meg a másodikat. A harmadik meg patthelyzet.

Graham elvesz egy perecet és megeszi. Nem tudom, hogy a feles miatt, amit megittam, vagy csak összezavart a mai nap káosza, de valahányszor Graham rám néz, érzem a bőrömön a bizsergést. És a mellkasomban. Igazából mindenhol. Nem tudom, hogy feszengek-e tőle, vagy csak be vagyok zsongva. Akárhogy is, ez az érzés jobb, mint az elkeseredettség, amit akkor éreznék most, ha otthon lennék egyedül.

Pótolom a rácsnak azt a részét, amit Graham megevett az előbb.

– Valamit be kell vallanom – mondom.

– Semmivel sem tudod überelni az életem elmúlt két óráját. Vallj csak!

Felkönyökölök a pultra, és a kezemre teszem az államat.

– Sasha kijött a házból – vetek oldalpillantást Grahamre. – Miután elmentél.

Graham láthatja a szégyenkezést az arcomon. Kíváncsian felvonja a szemöldökét.

– Mit csináltál, Quinn?

– Megkérdezte, merre mentél. Nem voltam hajlandó elmondani neki – húzom ki magam, és felé fordulok a széken. – De mielőtt beszálltam a kocsiba, hátrafordultam, és azt mondtam neki, hogy „nyolcszáz dollár egy szójátékra? Ez most komoly, Sasha?”.

Graham rám mered. Erőteljesen. Talán átléptem egy határt. Valószínűleg nem kellett volna ezt mondanom a lánynak, de el voltam keseredve. Nem bántam meg.

– Mit válaszolt?

– Semmit – rázom a fejem. – Eltátotta a száját a döbbenettől, de aztán elkezdett esni az eső, úgyhogy visszarohant a házba, ahol Ethan lakik.

Graham rettentően átható tekintettel bámul. Utálom. Jobb lenne, ha nevetne vagy dühös lenne, amiért közbeavatkoztam. Vagy valami.

Nem szól semmit.

Végül lejjebb vándorol a tekintete, kettőnk közé. Egymással szemben ülünk, de a lábunk nem ér össze. Graham keze – ami eddig a térdén pihent – kissé előrébb vándorol, hogy hozzáérjen a térdemhez, éppen a szoknyám vonala alá.

Egyszerre visszafogott és nyilvánvaló gesztus. Egész testemben megfeszülök az érintéstől. Nem azért, mert nem esik jól, hanem azért, mert nem is emlékszem, hogy mikor öntött el ilyen forrósággal Ethan érintése.

Graham rajzol egy kört a térdem fölé az ujjával. Amikor megint felnéz rám, már nem zavarodom össze a tekintetétől. Nagyon is nyilvánvaló, mi jár most a fejében.

– Lelépünk innen? – kérdezi egyszerre suttogva és könyörögve.

Bólintok.

Graham feláll, és előveszi a zsebéből a pénztárcáját. Letesz néhány bankjegyet a pultra, aztán belebújik a kabátjába. A kezemért nyúl, hogy összekulcsolja az ujjainkat, és keresztülvezet az éttermen, ki az ajtón, remélhetőleg valami olyasmi felé, ami miatt megérte felkelni ma.

Negyedik fejezet

Most

Graham egyszer megkérdezte, miért szoktam olyan sokáig zuhanyozni. Nem emlékszem, milyen kifogással álltam elő. Biztos azt mondtam, hogy ellazít, vagy hogy jót tesz a bőrömnek a forró víz. De azért szoktam sokáig zuhanyozni, mert csak akkor engedem meg magamnak, hogy gyászoljak.

Gyengének érzem magam, amiért gyászolnom kell, holott nem halt meg senki. Semmi értelme ennyit gyászolnom azokat, akik soha nem is léteztek.

Most már egy órája állok a zuhany alatt. Amikor ma reggel felkeltem, tévesen feltételeztem, hogy ez olyan nap lesz, amikor a tusolás gyors és fájdalommentes. De ez megváltozott, amikor megláttam a vért. Nem kéne megdöbbennem rajta. Megtörténik minden hónapban. Minden hónapban megtörténik tizenkét éves korom óta.

A zuhanyzó falának dőlve hagyom, hogy a víz az arcomat érje. A vízsugár felhígítja a könnyeimet, így kevésbé érzem magam szánalmasnak. Könnyebb meggyőzni magam, hogy nem is sírok annyira, ha víz a nagyja annak, ami végigfolyik az arcomon.

Most éppen sminkelek.

Néha ez történik. Az egyik pillanatban még a zuhany alatt vagyok, a következőben pedig már nem. Belefeledkezem a gyászba. Annyira elveszek benne, hogy mire kikecmergek a sötétből, már máshol vagyok. Most ez a máshol azt jelenti, hogy meztelenül állok a fürdőszobatükör előtt.

Felkenem a rúzst az alsó ajkamra, aztán a felsőre. Leteszem, és rámeredek a tükörképemre. Vörös a szemem a bánattól, de a sminkem a helyén, a hajam összefogva, a ruháim pedig a pulton szépen összehajtogatva. Szemügyre veszem a testemet a tükörben úgy, hogy két kézzel eltakarom a mellemet. Kívülről egészségesnek látszom. Széles a csípőm, lapos a hasam, a mellem pedig átlagos és feszes. Amikor a férfiak rám néznek, néha elidőzik rajtam a tekintetük.

De belülről egyáltalán nem vagyok kívánatos. Belülről nem vagyok vonzó az anyatermészet mércéje szerint, mert nem működik a szaporító szervrendszerem. Elvégre azért létezünk, hogy szaporodjunk. A szaporodás kell ahhoz, hogy teljes legyen az élet körforgása. Megszületünk, szaporodunk, felneveljük az utódunkat, meghalunk, az utódunk is szaporodik, az ő utódja is felneveli a saját utódait, aztán ő is meghal. Egyik generáció a másik után – születés, élet és halál. Gyönyörű körforgás, aminek nem szabad megszakadnia.

Mégis… Én vagyok az, akinél megszakad.

Megszülettem. Ez minden, ami elmondható rólam, amíg meg nem halok. Kívül esem az élet körforgásán, és nézem, ahogy forog a Föld, miközben én egy helyben állok.

És mivel Graham engem vett feleségül… Ezért ő is egy helyben áll.

Felöltözöm, hogy eltakarjam a testet, ami újra és újra cserben hagy minket.

Kimegyek a konyhába, ahol Graham a kávéskancsó mellett áll. Felnéz rám, de nem akarom, hogy tudjon a vérről vagy a gyászról a zuhany alatt, így elkövetem azt a hibát, hogy rámosolygok. Gyorsan eltüntetem az arcomról a mosolyt, de már túl késő. Azt hiszi, hogy ez egy szép nap. A mosolyom reményt ad neki. Odajön hozzám, mert ostoba módon egyik szokásos fegyverem sincs nálam. Többnyire figyelek rá, hogy mindkét kezem tele legyen a táskámmal, innivalóval, esernyővel vagy kabáttal. Néha az összessel egyszerre. Ma nincs nálam semmi, amivel megvédhetném magam a szerelmétől, ezért ad egy jó reggelt ölelést. Kénytelen vagyok viszonozni.

Az arcom tökéletesen odafér a nyaka és a válla közé. A karja tökéletesen illik a derekam köré. Rá akarom tapasztani a számat a bőrére, és érezni a nyelvemmel a libabőrét. De tudom, mi következne, ha megtenném.

Megsimogatná a derekamat.

A forró és nedves szája megtalálná az enyémet.

Megszabadítana a ruháimtól.

Bennem lenne.

Szeretkezne velem.

És miután abbahagyná, mindketten tele lennénk reménnyel.

Aztán az összes remény együtt távozna a vérrel.

Ott állnék a zuhany alatt elkeseredve.

Utána Graham megkérdezné: „Miért szoktál olyan sokáig zuhanyozni?”

Én pedig azt felelném: „Mert ellazít. A forró víz jót tesz a bőrömnek.”

Behunyt szemmel a mellkasára teszem a két tenyeremet, és eltolom magamtól. Most már olyan gyakran tolom el, hogy néha azt gondolom, a tenyerem nyoma örökre belevésődött a mellkasába.

– Hánykor lesz a vacsora a tesódéknál?

A kérdésem tompítja az elutasítást. Ha úgy tolom el magamtól, hogy közben felteszek egy kérdést, akkor a figyelemelterelés miatt kevésbé tűnik egyértelműnek.

Graham visszamegy a kávégéphez, és felemeli a csészéjét.

– Ötig dolgozik – fújja meg vállat vonva a kávéját. – Szóval szerintem hétkor.

Kézbe veszem a fegyvereimet. A táskámat, az innivalómat, a kabátomat.

– Oké. Akkor hamarosan találkozunk. Szeretlek – adok puszit az arcára úgy, hogy közben a fegyvereim biztos távolságot ékeljenek közénk.

– Én is szeretlek.

Ezt a hátamnak mondja. Már csak ritkán adom meg neki a lehetőséget, hogy szemtől szembe mondja.

A kocsimhoz érve írok egy üzenetet Avának, a nővéremnek.

Ebben a hónapban sem.

Ő maradt az egyetlen, akivel beszélek erről. Tavaly óta már nem beszélek a ciklusomról Grahammel sem. Amikor évekkel ezelőtt elkezdtünk próbálkozni a babával, Graham minden hónapban vigasztalt, amikor kiderült, hogy nem vagyok terhes. Eleinte értékeltem. Sőt, még vágytam is rá. De ahogy teltek a hónapok, már rettegtem elárulni neki, hogy mennyire összetörtem. És tudtam, hogy ha már rettegek attól, hogy vigasztalnia kell, akkor több mint valószínű, hogy ő már belefáradt az elkeserítő menetrendbe. Tavaly eldöntöttem, hogy csak akkor hozom fel a témát, ha valaha is más lesz az eredmény.

Eddig mindig ugyanaz volt az eredmény.

Sajnálom, csajszi!

Ezt írta vissza a tesóm.

Ráérsz? Híreim vannak.

Kitolatok a kocsifelhajtóról, és összekapcsolom a telefonomat a Bluetooth-kihangosítóval, mielőtt felhívom. Már az első csengetésre felveszi.

– Tudom, hogy nem akarsz beszélni róla, szóval beszéljünk rólam – mondja.

Imádom, hogy megért.

– Milyen híreid vannak?

– Megkapta az állást.

A kormányt szorítva igyekszem izgatott hangon reagálni.

– Tényleg? Ava, ez szuper!

Felsóhajt, és hallom rajta, hogy erővel próbál szomorúnak tűnni.

– Két hét múlva költözünk.

Érzem, hogy könnyek szöknek a szemembe, de mára már eleget sírtam. Tényleg együtt örülök vele. De ő az egyetlen testvérem, aki most a világ másik felére fog költözni. A férjének, Reidnek sok rokona él Franciaországban, és Ava már az esküvőjük előtt mondta, hogy végül majd Európába fognak költözni. Mindig is izgatott volt a gondolattól, így tudom, hogy azért fogja vissza a lelkesedését, mert tiszteletben tartja a szomorúságomat, amiért ennyire távol leszünk egymástól. Tudom, hogy Reid megpályázott néhány pozíciót múlt hónapban, ám a lelkem mélyén önző módon azt reméltem, hogy nem fog állásajánlatot kapni.

– Monacóba fogtok költözni?

– Nem. Reid Imperiában fog dolgozni. Másik ország, de csak egyórányi autóútra van Monacótól. Furcsa, hogy Európa milyen pici. Ha itt kocsikázol egy órát, akkor New Yorkban kötsz ki. Ha Európában kocsikázol egy órát, akkor egy olyan országban kötsz ki, ahol teljesen más nyelven beszélnek.

Fogalmam sincs, hol van Imperia, de máris úgy hangzik, hogy jobban illik hozzá, mint Connecticut.

– Mondtad már anyának?

– Nem – feleli. – Tudom, hogy drámázni fog, szóval inkább személyesen mondom el neki. Éppen úton vagyok felé.

– Sok szerencsét hozzá.

– Köszi. Majd hívlak, és elmesélem, mennyire keményen nyomta a bűntudatkeltést. Találkozunk holnap ebédnél?

– Ott leszek. És így lesz egy egész napja, hogy lenyugodjon.

Miután letesszük a telefont, egy piros lámpánál ragadva találom magamat egy kihalt utcán.

Szó szerint és átvitt értelemben is.

Még csak tizennégy éves voltam, amikor az apám meghalt. Az anyám nem sokkal később újra férjhez ment. Nem lepett meg vele. Még csak ki sem akadtam rajta. Anyám és apám soha nem éltek irigylésre méltó kapcsolatban. Biztos jó volt az elején, de mire voltam annyi idős, hogy tudjam, mi a szerelem, azt is tudtam, hogy közöttük nincs.

Egyébként sem voltam biztos benne, hogy az anyám szerelemből ment férjhez. Ha lelki társat keres, akkor a pénz a legfontosabb neki. A nevelőapám sem a személyiségével nyerte meg magának. Hanem a Cape Cod-i tengerparti házával.

A ruhatára és a hozzáállása ellenére anyám nem gazdag. Szerény vermonti környezetben nőtt fel, hét testvér közül másodikként született. Akkor ment hozzá apámhoz, amikor az mérsékelten jómódú volt, és amint megszült bennünket a nővéremmel, kikövetelte, hogy apám vegyen neki egy házat a connecticuti Old Greenwichben. Nem számított, hogy apámnak kétszer annyit kellett dolgoznia a fényűző költekezés miatt. Szerintem jobban szeretett dolgozni, mint otthon lenni.

Miután az apám meghalt, hagyott hátra vagyont, ám nem eleget ahhoz, hogy anyám megengedhesse magának az addigi életszínvonalat. De nem telt neki sok időbe helyrehozni a dolgokat: egy szűk körű ceremóniával hozzáment a nevelőapámhoz úgy, hogy még egy éve sem temette el az apámat. Alig nyolc hónapot kellett szűkösebb anyagi körülmények között átvészelnie.

Bár a nővéremmel együtt úgy nőttünk fel, mintha tehetősek lettünk volna, valójában nem voltunk és nem is vagyunk azok. Az anyánk rég elköltött mindent, amit apánk oly sok éve hátrahagyott. A nevelőapámnak pedig vannak saját vér szerinti gyerekei, akik majd megkapják a vagyonát, amikor meghal. Mindezen okokból kifolyólag mi Avával soha nem tartottuk magunkat gazdagnak, annak ellenére, hogy olyanok neveltek fel bennünket, akik azok voltak.

Éppen ezért amint lediplomáztunk, azonnal munkába álltunk, és elkezdtük fizetni a saját számláinkat. Soha nem kértem pénzt az anyámtól. Először is azért, mert szerintem nem helyénvaló, ha egy felnőtt, férjezett nőnek a szüleitől kell segítséget kérnie. Másodsorban pedig azért, mert ő semmit sem ad ingyen. Ha anyám ad valamit, akkor azt mindig feltételekhez köti.

Néha megtesz valamit Aváért vagy értem, amiért mindketten hálásak vagyunk. Tavaly karácsonyra törlesztette a kocsijainkra felvett hitelt. Amikor lediplomáztam – mielőtt megismerkedtem Grahammel –, segített nekem lakást találni, és kifizette az első havi lakbért. De többnyire akkor költi ránk a pénzét, ha haszna származik belőle. Olyan ruhákat vesz nekünk, amilyeneket szerinte hordanunk kellene, mert nem tetszenek neki azok, amiket mi veszünk magunknak. Wellnesskiruccanásra fizet be minket a szülinapunkra, hogy aztán rávegyen minket, hogy őt vigyük el magunkkal. Meglátogat minket, hogy panaszkodjon a bútorainkra, aztán két nappal később felbukkan egy futár a vadonatúj bútorokkal, amiket ő választott ki nekünk.

Graham nagyon utálja, amikor anyám ezt csinálja. Azt mondja, hogy egy ajándék szép gesztus, egy komplett kanapé viszont már sértés.

Nem vagyok hálátlan azért, amit az anyám megtesz értem. Csak tudom, hogy meg kell állnom a saját lábamon, mert hiába vesz körül a pénz, nincs vele tele a zsebem.

Az egyik dolog, amiért mindig is hálás voltam neki, az a közös ebédünk minden héten. Ava és én minden áldott héten csatlakozunk hozzá egy ebédre a lakása közelében lévő golfklubban. Rettenetesen utálom azt a helyet, de annyira szeretek együtt lenni Avával, és mindketten elég jól elviseljük az anyánkat ahhoz, hogy várjuk a heti közös ebédünket.

Most viszont úgy érzem, hogy mindez megváltozik majd, ha Ava elköltözik Európába. Jövő héten lesznek a költözés előkészületei, ami azt jelenti, hogy a mostani az utolsó ebédünk. A teljesség, ami megérkezett az életébe, csak még üresebbé tette az enyémet.

– Nem tudsz minden héten hazarepülni az ebédre? – kérdezem Avától. – Hogy fogom szórakoztatni teljesen egyedül az anyádat?

Mindig anyádként hivatkozunk anyára, amikor egymás között beszélgetünk róla. Viccnek indult a középiskolában, de most már olyan gyakran mondjuk, hogy vigyáznunk kell, nehogy a jelenlétében is kicsússzon a szánkon.

– Vigyél egy iPadet, és hívj fel Skype-on! – javasolja.

– Ne kísérts! – nevetek.

Ava kézbe veszi a telefonját, és felderül az arca, amikor elolvas egy üzenetet.

– Lesz egy interjúm!

– Ez gyors volt. Milyen munka?

– Angoltanárt keresnek egy ottani középiskolába. Szar a fizetés, de ha megkapom az állást, akkor sokkal gyorsabban megtanulok franciául és olaszul káromkodni.

Reid elég pénzt keres ahhoz, hogy Avának ne legyen muszáj dolgoznia, de mindig is volt munkája. Azt mondja, hogy a háziasszony szerep nem neki való, és szerintem pont ez vonzotta benne Reidet. Egyikük sem akar gyereket, és Ava mindig is szerette lefoglalni magát, így ez jól működik náluk.

Előfordul, hogy irigylem, amiért nem vágyik gyerekre. Annyi probléma megoldódna az életemben és a házasságomban, ha nem lenne gyerek nélkül ekkora hiányérzetem.

– Annyira furcsa lesz nélküled, Ava – foglal helyet anya az asztalnál. A szokásosat rendeltem neki, egy Martinit ráadás olívabogyóval. Leteszi a táskáját a mellette lévő székre, és lehúz egy olívát a fogpiszkálóról. – Nem gondoltam volna, hogy ennyire fel fog zaklatni a költözésed – folytatja. – Mikor jössz haza látogatóba?

– Még el sem mentem – válaszolja Ava.

Anya felsóhajt, és kézbe veszi az étlapot.

– Nem hiszem el, hogy itt hagysz minket. Legalább nincsenek gyerekeid. El sem tudom képzelni, mit éreznék, ha elvinnéd tőlem az unokáimat.

Magamban nevetek. Az anyám a legszínpadiasabb ember, akit ismerek. Alig akart anya lenni, amikor Ava és én kicsik voltunk, és biztosan tudom, hogy egyáltalán nem akar sietni a nagymamasággal. Ez egy olyan tulajdonsága, ami némi megkönnyebbülést nyújt a számomra. Nem nyaggat, hogy legyen kisbabám. Csak azért imádkozik, hogy soha ne fogadjak örökbe.

Ava említette meg az örökbefogadást az egyik közös ebédünkön két évvel ezelőtt. Az anyám szó szerint nevetségesnek találta az ötletet. „Quinn, kérlek, mondd, hogy nem gondolkodsz valaki más gyerekének a felnevelésén – mondta. – Lehetnek… gondjai.”

Ava csak rám nézett és a szemét forgatta, aztán írt nekem egy üzenetet az asztal alatt. Igen, mert egy vér szerinti gyereknek soha nem lehetnek gondjai. Anyádnak tükörbe kellene néznie.

Annyira fog hiányozni.

Máris annyira hiányzol – írom neki.

Még itt vagyok.

– Komolyan, lányok, még mindig nem ismeritek az illemszabályokat az asztalnál?

Felnézek, és látom, hogy az anyám lesújtó pillantást vet a telefonjainkra.

Kikapcsolom a kijelzőt, és besuvasztom a mobilt a táskámba.

– Hogy van Graham? – kérdezi anyám. Csak udvariasságból kérdezi. Bár Graham és én már hét éve házasok vagyunk, még mindig jobban örülne bárki másnak helyette. Az ő szemében Graham soha nem volt elég jó, de nem azért, mert a legjobbat akarná nekem. Ha anyámon múlt volna, akkor Graham Ethan lenne, és akkora házban laknánk, mint amekkorában ő lakik, és akkor eldicsekedhetne vele az összes barátjának, hogy a lánya mennyivel gazdagabb, mint Evelyn Bradbury.

– Remekül – mondom anélkül, hogy részletekbe bocsátkoznék. Mert őszintén szólva csak feltételezem, hogy Graham remekül van. Már nem tudom, mit érez és mit gondol, hogy remekül van-e, jól vagy rosszul. – Igazán remekül.

– És te jól vagy?

– Jól. Miért?

– Nem tudom – mér végig. – Csak olyan… fáradtnak tűnsz. Alszol eleget?

– Hűha! – motyogja Ava.

A szememet forgatva előveszem az étlapot. Anyámnak mindig is volt érzéke a leplezetlen sértésekhez. Soha nem veszem annyira zokon, mert egyformán piszkálja Avát és engem. Biztos azért, mert annyira hasonlítunk egymásra. Ava csak két évvel idősebb nálam. Ugyanolyan barna, egyenes, épphogy vállig érő hajunk van. A szemünk ugyanolyan színű, mint a hajunk. És anyánk szerint mindketten gyakran látszunk fáradtnak.

Megrendeljük az ételt, aztán csevegünk, amíg kihozzák. Már majdnem sikeresen túlesünk az ebéden, amikor valaki odajön az asztalunkhoz.

– Avril?

Mindketten felpillantunk Avával, miközben Eleanor Watts átveszi a babakék Hermès táskáját egyik válláról a másikra. Próbálja visszafogottan csinálni, de ennyi erővel fejbe is vághatna vele minket, miközben azt kiabálja: „Nézzétek, én megengedhetek magamnak egy tizenötezer dolláros táskát!”

– Eleanor! – kiált fel az anyám. Feláll, hogy cuppantsanak kettőt egymás arca mellett, én pedig mosolyt erőltetek magamra, amikor Eleanor ránk néz.

– Quinn és Ava! Lányok, gyönyörűek vagytok, mint mindig!

Felötlik bennem, hogy megkérdezzem tőle, fáradtnak látszom-e. Leül az egyik üres székre, és átkarolja a táskáját.

– Hogy vagy, Avril? Nem is találkoztunk, amióta…

Elhallgat.

– Quinn eljegyzési partija óta Ethan Van Kemppel – fejezi be anyám a mondatot.

– Nem hiszem el, hogy annyi idő eltelt – rázza a fejét Eleanor. – Nézz csak ránk, már nagyszülők vagyunk! Hogy lehet ez?

Anyám megfogja a martinis poharát, és belekortyol.

– Én még nem vagyok nagymama – jelenti ki szinte úgy, mintha büszkélkedne vele. – Ava Európába költözik a férjével. A gyerekek zavarnák őket abban, hogy világot lássanak – int lazán Ava felé.

Eleanor felém fordul, és szemügyre veszi a karikagyűrűmet, mielőtt megint a szemembe néz.

– És mi a helyzet veled, Quinn? Egy ideje már férjnél vagy – teszi hozzá hanyag kacajjal.

Forróság önti el az arcomat, pedig mostanra már hozzászokhattam volna az ilyen beszélgetésekhez. Tudom, hogy az emberek nem akarnak érzéketlenek lenni, de a szándéktól függetlenül egyáltalán nem fájnak kevésbé a megjegyzéseik.

„Mikor lesz kisbabátok Grahammel?”

„Nem akartok gyereket?”

„Próbálkozzatok csak, sikerülni fog!”

Megköszörülöm a torkomat, és megfogom a vizespoharamat.

– Dolgozunk rajta – felelem, mielőtt iszom egy kortyot. Le akarom zárni a témát, de az anyám gondoskodik róla, hogy ne maradjon ennyiben.

– Quinn meddőséggel küszködik – közli az anyám úgy, mintha ez bárkire is tartozna rajtam és Grahamen kívül.

Eleanor oldalra biccentett fejjel, szánakozva néz rám.

– Jaj, szívem – teszi rá a kezét az enyémre. – Annyira sajnálom! Fontolóra vettétek már a lombikot? Az unokahúgom nem tudott természetes úton megfoganni a férjétől, de most napokon belül megszülethetnek az ikreik.

Hogy fontolóra vettük-e már a lombikot? Ez most komoly? Talán csak mosolyognom kellene, és azt válaszolni, hogy milyen nagyszerű ötlet, de van nálam egy határ, amit sikerült átlépnie.

– Igen, Eleanor – húzom el tőle a kezemet. – Igazából már három sikertelen körön vagyunk túl. Ráment minden megtakarításunk, és fel kellett vennünk egy második jelzálogkölcsönt a házunkra.

Eleanornak elvörösödik az arca, én pedig rögtön elszégyellem magam a válaszom miatt, ami azt jelenti, hogy az anyám valószínűleg megsemmisült. Mégsem nézek rá, hogy bebizonyosodjon a feltételezésem. Látom, hogy Ava belekortyol a vizébe, és próbálja leplezni a röhögést.

– Ó… – mondja Eleanor. – Hát ez… sajnálom.

– Ne sajnáld – szól közbe az anyám. – Mindennek megvan az oka, amin keresztülmegyünk, igaz? Még a nehézségeknek is.

– Jaj, teljes szívemből hiszek benne – bólint Eleanor. – Isten útjai kifürkészhetetlenek.

Halkan felnevetek. A megjegyzéséről eszembe jutnak azok a dolgok, amiket anyám mondott nekem eddig. Tudom, hogy nem direkt csinálja, de Avril Donnellynél érzéketlenebb ember nincs is.

Graham és én csak az esküvőnk után egy évvel határoztuk el, hogy szeretnénk kisbabát. Annyira naiv voltam, hogy azt hittem, rögtön jönni fog. Az első néhány sikertelen hónap után elkezdtem aggódni. Megemlítettem Avának… és pont az anyámnak. Megosztottam velük az aggályaimat, mielőtt egyáltalán Grahammel beszéltem volna róluk. Anyámnak volt képe azt mondani, hogy Isten talán úgy gondolja, hogy nem állok még készen egy gyerekre.

Ha Isten nem ad kisbabát azoknak, akik még nem állnak rá készen, akkor bőven van mit megmagyaráznia. Mert az anyák közül, akiket termékenységgel áldott meg, többen is erősen megkérdőjelezhetőek. A saját anyám az egyik közülük.

Graham az egész hercehurca alatt végig mellettem állt, de néha eszembe jut, hogy vajon őt is annyira bosszantja-e a sok kérdés, mint engem. Egyre nehezebb újra és újra megválaszolni őket. Néha, amikor együtt vagyunk, és az emberek megkérdezik, miért nincs még gyerekünk, akkor Graham saját magát okolja. „Miattam nem lehet” – mondja.

Csakhogy messze nem vele van a baj. Még az elején megvizsgálták a spermiumszámát, és rendben volt. Sőt, nagyon is rendben volt. Az orvos a bőséges kifejezést használta. „Önnek bőséges a spermiumszáma, Mr. Wells.”

Graham és én folyton viccelődtünk ezen. De hiába próbáltunk viccet csinálni belőle, azt jelentette, hogy csakis velem lehet probléma. Nem számít, mennyire bőséges a spermiumszáma, egyáltalán nem hatott a méhemre. Szigorúan az ovulációs naptár szerint szexeltünk. Rendszeresen hőmérőztem. Azt ettem és ittam, amit ilyenkor kell. Mégsem történt semmi. Összekapartuk az összes pénzünket, amink volt, és megpróbálkoztunk az inszeminációval, majd a lombikkal, de mind sikertelen volt.

Beszélgettünk a béranyaságról, ám az pont olyan drága, mint a lombik, és az orvosunk szerint az endometriózis miatt, amit huszonöt éves koromban diagnosztizáltak, nem túl megbízhatóak a petesejtjeim.

Sehogy sem jártunk sikerrel, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy folyton próbálkozzunk mindazzal, amit már megpróbáltunk, vagy akár valami új módszerrel. Kezd tudatosulni bennem, hogy talán soha nem történik meg.

Az elmúlt egy év volt messze a legrosszabb mind közül.

Elveszítettem a hitemet.

Elveszítettem az érdeklődésemet.

Elveszítettem a reményt.

Csak veszítek, veszítek és veszítek.

– Érdekel az örökbefogadás? – kérdezi Eleanor.

Gyorsan rápillantok, és minden erőmmel igyekszem leplezni az elkeseredettségemet. Válaszra nyitom a számat, de anyám közelebb hajol.

– A férjét nem érdekli az örökbefogadás – közli.

– Anya! – szisszen fel Ava.

– Nem kürtölöm világgá – legyint az anyám. – Eleanor és én tulajdonképpen legjobb barátnők vagyunk.

– Majdnem tíz éve nem is találkoztatok – pontosítok.

– Hát egyáltalán nem tűnik annyinak – szorítja meg az anyám Eleanor kezét. – Hogy van Peter?

Eleanor kacag, mert pont annyira örül a témaváltásnak, mint én. Elkezd mesélni az anyámnak Peter új kocsijáról és életközépi válságáról, ami valójában nem is lehet életközépi, mert javában a hatvanas éveiben jár, de nem javítom ki. Elnézést kérve felállok az asztaltól, és a mosdó felé veszem az irányt, hogy megpróbáljak elmenekülni attól, hogy állandóan a meddőségemre emlékeztetnek.

Ki kellett volna javítanom az anyámat, amikor azt mondta, hogy Grahamet nem érdekli az örökbefogadás. Nem arról van szó, hogy ne érdekelné, csak nem hagyták jóvá a jelentkezésünket Graham múltja miatt. Nem tudom, miért nem veszik figyelembe, hogy azt a tinédzserkori lesújtó ítéletet leszámítva még egy parkolási bírsága sem volt. De így, hogy több ezer pár pályázik örökbefogadásra, egyetlen mínuszpont is kizáró tényező lehet.

Az anyám téved. Egyikünk sem ellenzi az ötletet, csak nem hagyják jóvá a jelentkezésünket, és már nem engedhetjük meg magunknak, hogy tovább próbálkozzunk vele. A kezelések kimerítették a bankszámlánkat, és már két jelzálogkölcsön van az otthonunkon, így azt sem tudjuk, miből finanszírozhatnánk a folyamatot, ha elfogadnák a jelentkezésünket.

Rengeteg tényező van, és bár az emberek azt hiszik, hogy nem vettük fontolóra az összes lehetőséget, igazából már sokszor mérlegeltük mindet.

A fenébe is, Ava még egy termékenységi szobrot is vett nekünk, amikor három éve elment Mexikóba. De semmi, még a babona sem hozott eredményt. Graham és én eldöntöttük tavaly év elején, hogy a szerencsére bízzuk, és reméljük, hogy természetes módon sikerülni fog. Nem sikerült. És őszintén szólva már belefáradtam, hogy árral szemben ússzak.

Az egyetlen dolog, ami visszatart attól, hogy teljesen feladjam, az Graham. Valahol mélyen tudom, hogy ha elengedem a gyerekekről szőtt álmot, akkor elengedem Grahamet. Nem akarom elvenni tőle a lehetőséget, hogy apa legyen.

Én vagyok meddő. Nem Graham. Ő is bűnhődjön az én meddőségemért? Azt mondja, hogy neki nem olyan fontos a gyerek, mint én, de tudom, hogy csak azért mondja, mert nem akar megbántani. És azért, mert még mindig reménykedik. De tíz-húsz év múlva neheztelni fog rám. Ő is ember.

Önzőnek érzem magam, amikor ez eszembe jut. Önzőnek érzem magam, valahányszor szexelek Grahammel, mert tudom, hogy hiú reményt táplálok, és magammal vonszolom egy olyan házasságban, ami végül túl szürke lesz mindkettőnk számára. Ezért töltök mindennap órákat az interneten olyasmi után kutatva, ami talán választ adhat. Bármilyen választ. Benne vagyok támogató csoportokban, követem az összes fórumot, a „csodás fogantatások” történetét, a zárt örökbefogadási csoportokat. Még néhány szülői csoportban is benne vagyok, hátha végül mégis lesz gyermekem. Alaposan fel leszek rá készülve.

Az egyetlen, amit nem követek a neten, az a közösségi média. Tavaly töröltem a profiljaimat. Egyszerűen nem bírtam az érzéketlen embereket a hírfolyamomban. Április elseje volt a legrosszabb. Már nem is számoltam, hány ismerősöm tartotta viccesnek, hogy bolondok napján kamu terhességet jelent be.

Semmi együttérzés nincs bennük azok iránt, akik olyan helyzetben vannak, mint én. Ha tudnák, hány nő álmodik évek óta pozitív eredményről, eszükbe sem jutna könnyedén venni.

És hadd ne mondjam, hány ismerősöm panaszkodik a gyerekeire a bejegyzéseiben. „Evie egész éjjel sírt! Pff! Mikor fogom tudni átaludni az istenverte éjszakát?” vagy „Alig várom, hogy megint elkezdődjön az iskola! Megőrjítenek ezek a srácok!”

Ha ezek az anyák tudnák!

Ha én anya lennék, akkor a gyermekem életének egyetlen pillanatát sem venném magától értetődőnek. Hálás lennék minden másodpercért, amikor nyafog, sír, betegeskedik vagy visszabeszél. A nyári vakáció minden otthon töltött másodpercét imádnám, és minden pillanatban hiányoznának, amikor elmennének iskolába.

Ezért töröltem magam a közösségi médiából. Mert minden egyes bejegyzéssel, amit láttam, egyre jobban megkeseredtem. Tudom, hogy ezek az anyák szeretik a gyerekeiket. Tudom, hogy nem veszik természetesnek a létezésüket. Ők viszont nem tudják, milyen érzés, amikor valaki nem tapasztalhatja meg azt, ami nekik feszültséget okoz. Így ahelyett, hogy megutálnék mindenkit, aki az online ismerőseim között van, inkább eldöntöttem, hogy törlöm az összes profilomat, hátha akkor valamiféle nyugalomra lelek. De nem leltem.

Még a közösségi média nélkül sem telik el úgy nap, hogy ne juttatná eszembe valami, hogy talán soha nem leszek anya. Valahányszor meglátok egy gyereket. Valahányszor meglátok egy terhes nőt. Valahányszor összefutok egy olyan emberrel, mint Eleanor. Szinte minden filmről, minden könyvről, minden dalról ez jut eszembe.

És mostanában már… minden egyes alkalommal, amikor a férjem hozzám ér.

Ötödik fejezet

Akkor

Még soha nem hívtam fel magamhoz egy pasit sem, csak Ethant. Sőt, Ethan is ritkán jött ide. Az ő lakása szebb és sokkal nagyobb, így mindig ott voltunk. De most itt vagyok, és mindjárt elkezdek spontán szexelni egy vadidegennel, mindössze néhány órával azután, hogy rajtakaptam a vőlegényemet, hogy viszonya van valakivel.

Ha Ethan képes arra, hogy viszonya legyen, akkor nyilván én is képes vagyok arra, hogy bosszúszexeljek egy elképesztően vonzó sráccal. Ez a nap egyik bizarr fejleményt hozta a másik után. Mit számít még egy?

Benyitok az ajtón, és gyorsan körülnézek a lakásban, hogy el kell-e rejtenem valamit. Közben ráeszmélek, hogy mindent el kéne rejtenem, ami lehetetlen így, hogy Graham itt van egy lépéssel mögöttem. Oldalra lépve beengedem.

– Gyere be! – mondom neki.

Graham besétál utánam, és szemügyre veszi a lakást a szomorú tekintetével. Kicsi és egyszobás, de a sok közös kép rólam és Ethanről még szűkebbnek mutatja. Fullasztónak.

A megmaradt esküvői meghívók még mindig ott hevernek szanaszét az étkezőasztalon.

Az esküvői ruha, amit két hete vettem meg, az előszobaszekrény ajtaján lóg. Feldühít a látványa. Leveszem, kettéhajtom a ruhazsákkal együtt, és benyomom a szekrénybe. Még csak nem is veszem a fáradságot, hogy felakasszam. Remélem, összegyűrődik.

Graham odamegy a pulthoz, és kézbe vesz egy fotót Ethanről és rólam. A képen Ethan éppen megkérte a kezemet, és én igent mondtam. A gyűrűmet mutatom a kamerának. Odaállok Graham mellé, és együtt nézem vele a képet.

– Nagyon boldognak tűnsz itt – simogatja meg a hüvelykujjával az üveget.

Nem válaszolok, mert igaza van. Azért tűnök boldognak, mert az is voltam. Elképesztően boldog. És gyanútlan. Hányszor csalt meg Ethan? Már azelőtt is megtette, hogy megkérte a kezemet? Annyi kérdésem van, de nem hinném, hogy annyira tudni akarom a válaszokat, hogy végül rászánjam magam Ethan kivallatására.

Graham leteszi a fényképet a pultra, lefelé fordítva. És pont úgy, ahogy a telefonunkkal csináltuk, ráteszi az ujját, és ellöki. A kép a pult túlsó végén lebucskázva darabokra törik a konyhám padlóján.

Milyen hanyag, udvariatlan dolog ilyet tenni egy másik ember lakásában! De tetszik, hogy megtette.

Még két kép van a pulton.

Megfogom a másikat Ethanről és rólam, hogy lefelé fordítsam. Ellököm, hogy végigszánkázzon a pulton, és amikor összetörik, mosolygok. Graham is.

Mindketten rámeredünk az utolsó fényképre. Ezen nincs rajta Ethan. Ez egy közös kép rólam és az apámról, mindössze két héttel a halála előtt. Graham felemeli, hogy megnézze közelebbről.

– Apukád?

– Aha.

– Ez maradhat – rakja vissza a képet a pultra.

Graham odamegy az asztalhoz, ahol a maradék esküvői meghívók hevernek kiterítve. Nem én választottam a meghívókat. Az anyám és Ethan anyja választotta. Még szét is küldték helyettünk. Az anyám két hete hozta el nekem ezeket, és azt mondta, keressek tippeket a Pinteresten, hogy mit lehet kihozni a maradék meghívókból, de semmi kedvem nem volt ahhoz, hogy bármit is kezdjek velük.

Most már biztos, hogy ki fogom dobni őket. Egyetlen emléket sem akarok megtartani erről a katasztrofális kapcsolatról.

Követem Grahamet az asztalhoz, amire ráülök, és felhúzom magam alá a lábamat. Törökülésben figyelem, ahogy Graham kézbe veszi az egyik meghívót, és elkezdi felolvasni.

– Számítunk megtisztelő jelenlétére az Old Greenwhich-i Quinn Dianne Whitley-nek (Avril Donnelly és a néhai Kevin Whitley lányának) és a szintén Old Greenwhich-i Ethan Samson Van Kempnek (dr. és Mrs. Samson Van Kemp fiának) menyegzőjén. Az eseményre a rangos Douglas Whimberly Plazában kerül majd sor, az alábbi időpontban…

Graham abbahagyja az olvasást, és rám néz.

– A „rangos” szó szerepel az esküvői meghívódon – mutat rá a papírra.

Érzem, hogy felforrósodik a szégyentől az arcom.

Utálom ezt a meghívót. Amikor először megláttam, megdöbbentem rajta, hogy mennyire kérkedő az egész, de kéz a kézben jár az anyám és a kérkedés.

– Az anyám műve. Néha egyszerűbb hagyni, hogy azt csinálja, amit akar, mintsem vitába szállni vele.

Graham felvonja a szemöldökét, és visszadobja a meghívót a többi közé.

– Szóval greenwhichi vagy, hm?

Hallom az ítélkezést a hangján, de nem hibáztatom érte. Old Greenwhichet nemrég Amerika egyik leggazdagabb városaként értékelték. Ha valaki annak a jólétnek a részese, jó eséllyel feltételezi, hogy jobb azoknál, akik nem úgy élnek. Aki pedig nem részese annak a jólétnek, elítéli azokat, akik igen. Ez egy olyan dolog, amiben nem vagyok hajlandó részt venni.

– Nem olyan lánynak tűnsz, aki Old Greenwhichből csöppent ide – teszi hozzá.

Anyám ezt sértésnek venné, engem viszont mosolyra fakaszt a megjegyzés. Bóknak veszem, aminek szánta is. És igaza van… Az icipici lakásom és a benne lévő bútorok egyáltalán nem hasonlítanak a házra, ahol felnőttem.

– Köszönöm. Nagyon igyekszem távol tartani magam a társadalom krémjének mocskától.

– Még jobban kellene igyekezned, ha arról akarnád meggyőzni az embereket, hogy a társadalom krémjéhez tartozol. És ezt jó értelemben gondolom.

Újabb megjegyzés, amin az anyám megsértődne. Kezdem egyre jobban megkedvelni ezt a pasit.

– Éhes vagy? – pillantok a konyha felé, és azon tűnődöm, van-e egyáltalán itthon ennivaló, amivel megkínálhatom. Szerencsére megrázza a fejét.

– Á, nem, kösz. Még mindig tele vagyok a kínai kajával meg a hűtlenséggel.

– Ja – nevetek halkan. – Én is.

Graham még egyszer végigméri a lakásomat a konyhától kezdve a nappalin át a hálóba vezető előszobáig. Aztán olyan átható tekintettel néz rám, hogy eláll a lélegzetem. Rám mered, aztán a lábamra. Látom, ahogy minden porcikámat felméri. Másfajta érzés, hogy így néz rám valaki, aki nem Ethan. Meglep, hogy jólesik.

Kíváncsi vagyok, mire gondol Graham, amikor rám néz. Pont annyira megdöbbent, mint én, hogy itt kötött ki, a lakásomon, és engem bámul ahelyett, hogy otthon lenne, és a saját asztalánál állva Sashát bámulná?

Graham benyúl a kabátzsebébe, és előhúz egy kis dobozt. Kinyitja és felém nyújtja. Egy gyűrű van benne. Szemlátomást jegygyűrű, de lényegesen kisebb, mint amit Ethan vett nekem. Igazából ez jobban tetszik, mint az enyém. Én valami visszafogottabbra vágytam, de Ethan a legdrágábbat választotta, amit az apja megengedhetett magának.

– Két hete magamnál hordom – szólal meg Graham. Rátámaszkodik mellettem az asztalra, és lenéz a gyűrűre. – Nem volt lehetőségem megkérni a kezét, mert folyton lerázott. Egy ideje már gyanakodtam. Nagyon jól tud hazudni.

Az utolsó mondatot úgy ejti ki, mintha le lenne nyűgözve.

– Tetszik – veszem ki a gyűrűt a dobozból, és felhúzom a jobb kezemre.

– Megtarthatod. Nekem már nem kell.

– Vissza kéne vinned a boltba. Biztos drága volt.

– Az eBayről rendeltem. Nem térítik vissza az árát.

Kinyújtom mindkét kezemet, hogy összehasonlítsam a gyűrűket. A saját eljegyzési gyűrűmre pillantva elgondolkodom, hogy miért nem jutott eszembe előre szólni Ethannek, hogy nekem nem kell semmi hivalkodó. Mintha annyira kétségbeesetten hozzá akartam volna menni, hogy elveszítettem a hangomat. A véleményemet. Önmagamat.

Lehúzom a jegygyűrűt a bal kezemről, és beteszem a dobozba – annak a gyűrűnek a helyére, amit Graham vett Sashának. Odanyújtom a dobozt Grahamnek, de nem veszi el.

– Tessék – lököm oda neki, hogy cseréljünk gyűrűt.

Hátradőlve rátámaszkodik a kezére, hogy ne tudja elvenni.

– Annak a gyűrűnek az árából vehetsz egy új kocsit, Quinn.

– Ki van fizetve a kocsim.

– Akkor add vissza a gyűrűt Ethannek. Odaadhatja Sashának. Neki biztos jobban fog tetszeni, mint az, amit én vettem.

Nem veszi el a gyűrűt, úgyhogy leteszem az asztalra. Majd elküldöm postán Ethan anyjának. Ő eldöntheti, mit akar vele kezdeni.

Graham feláll, és a kabátzsebébe dugja a kezét. Tényleg jobban néz ki, mint Ethan. Nem azért mondtam neki ma, hogy bókoljak. Ethan jó megjelenése javarészt a magabiztosságából és a pénzéből adódik. Mindig is jól tartotta magát, jól öltözött, és kicsit pimasz volt. Ha valaki elhiszi, hogy elég jól néz ki, akkor az egész világ el fogja hinni róla végül.

Graham vonzereje viszont sokkal őszintébb. Nincs olyan látványos vonása, ami kiemelkedne a többi közül. A haja különleges barna árnyalatú. A szeme sötét, de nem feketébe hajló, és nem is szokatlan színű. Sőt, a tompa gesztenyebarna árnyalattól még szomorúbbnak tűnik a tekintete, mintha kék vagy zöld lenne a szeme. Az ajka bársonyos és telt, de nem tűnne fel, ha nem lenne közvetlenül előttem. Nem is olyan magas, hogy az ember rögtön kiszúrja. Pont száznyolcvan centi körül lehet.

A vonzereje a sok apró részletből áll össze. A nem szembetűnő vonásaitól így egyben valahogy megdobban a szívem. Szeretem, hogy olyan higgadt tekintettel néz a világra, miközben az élete épp teljes káosz. Mágnesként vonz, hogy csak a szája egyik felével mosolyog. Beszéd közben néha elhallgat, és végighúzza az ajkán a hüvelykujját. Ösztönösen szexi. Nem hinném, hogy vonzódtam már ennyire valakihez, akiről ilyen keveset tudtam.

Graham a bejárati ajtóra pillant. Vajon meggondolta magát? Tettem valami olyat, amivel lelomboztam? Még mindig Sashára gondol? Úgy fest, mint aki mindjárt takarodót fúj. Elrugaszkodik az asztaltól, én pedig ülve maradok, és várom, hogy felsorolja az összes okot, hogy ez miért nem jó ötlet. Úgy helyezkedik, hogy közvetlenül elém álljon. Mintha nem tudná, mihez kezdjen a kezeivel, mielőtt elbúcsúzik tőlem, ezért egyszerűen a farmerja zsebébe dugja őket. A nyakamra pillant, mielőtt megint az arcomat fürkészi. Még soha nem volt ennyire átható a tekintete.

– Merre van a hálószobád?

Megdöbbenek a nyíltságán.

Próbálom leplezni a belső vívódásomat, mert semmire sem vágyom jobban, mint visszavágni Ethannek azzal, hogy dugok a szeretőjének a szexi pasijával. De mivel tudom, hogy Graham is ezért van itt, eltöprengek, hogy akarok-e valakinek a bosszúszexpartnere lenni.

Jobb ez most, mint az egyedüllét.

Lecsusszanok az asztalról, és felállok. Graham nem lép hátra, így egy pillanatra összeér a testünk, mielőtt megkerülöm őt. Minden porcikámban érzem, de főleg a tüdőmben.

– Gyere utánam!

Még mindig feszült vagyok, de korántsem annyira, mint amikor beletettem a kulcsot a zárba. Graham hangja megnyugtat. Az egész jelenléte megnyugtat. Nehéz zavarban lenni valakitől, aki ennyire szomorú.

– Soha nem vetem be az ágyamat – vallom be, miközben benyitok a rendetlen hálószobámba. Felkapcsolom a villanyt, Graham sziluettje pedig teljesen kitölti a helyet az ajtóban.

– Miért nem? – tesz két lépést a hálószobámba, ami a világ legfurcsább látványa. Egy pasi, akit egyáltalán nem ismerek, itt áll a hálószobámban. Ugyanabban a hálószobában, ahol éppen összetört szívvel kellene bömbölnöm a szenvedéstől.

És mi a helyzet Grahammel? Neki is ugyanilyen furcsa ez? Tudom, hogy kétségei voltak Sashával kapcsolatban, különben nem követte volna a lányt Ethan lakására, miközben a jegygyűrű lyukat égetett a kabátzsebébe.

Vajon Graham kiutat keresett? És én is? Csak most jövök rá? Mert most izgulok, szorongok, és mindenfélét érzek, amit nem kellene mindössze néhány órával azután, hogy lejtőre került az életem.

Szótlanul bámulom Grahamet, amikor eszembe jut, hogy nem válaszoltam neki, miért nem szoktam bevetni az ágyamat. Megköszörülöm a torkomat.

– Nagyjából két percbe telik rendesen bevetni egy ágyat. Ez azt jelenti, hogy egy átlagember harmincnyolc egész napot veszteget el az életéből arra, hogy bevesse azt az ágyat, amibe úgyis bele fog feküdni.

Grahamnek mintha tetszene a válasz. Rám villantja a félmosolyát, aztán az ágyamra pillant. A látvány, ahogy az ágyamat fürkészi, olyan érzést kelt bennem, hogy nem vagyok felkészülve erre. Arra voltam felkészülve, hogy ma este újra látom Ethant. Nem arra, hogy egy idegennel fogok szexelni. Nem tudom, hogy felkapcsolva akarom-e hagyni a villanyt.

Azt sem tudom, hogy azt a ruhát akarom-e viselni, ami most rajtam van. Nem akarom, hogy Grahamnek azt a ruhát kelljen levennie rólam, amit egy másik férfinak szántam. Kell egy perc, hogy összeszedjem magam. Még nem volt rá alkalmam, és szerintem szükségem lenne rá.

– Muszáj… – mutatok a fürdőszobaajtóra. – Egy perc.

Grahamnek kissé szélesebb mosolyra húzódik a szája, és ebben a pillanatban rádöbbenek, hogy az a csodálatos ajka hozzá fog érni az enyémhez, és hirtelen úgy érzem, nem vagyok rá méltó. Különös érzés, mert magabiztos nő vagyok. De Graham olyan mércét mutat a magabiztosságra, amihez nem vagyok hozzászokva. Az ő magabiztossága mellett bizonytalanságnak tűnik az enyém.

Bezárkózom a fürdőszobába, és rámeredek a csukott ajtóra. Egy pillanatig fogalmam sincs, mit is keresek itt, de aztán eszembe jut, hogy mindjárt szexelni fogok egy sráccal, aki nem Ethan – négy év után először. Teljes sebességre kapcsolok. Kinyitom a szekrényajtót, és megkeresem benne a legvisszafogottabb darabot. Egy halvány rózsaszín, spagettipántos hálóing az. Nem átlátszó, de tudni fogja, hogy nincs rajtam a melltartó, amit éppen most tépek le magamról. Belebújok a hálóingbe, és odamegyek a mosdóhoz. Laza kontyba fogom a hajamat, hogy ne lógjon az arcomba, aztán addig mosom a fogamat és a nyelvemet, ameddig biztosra nem veszem, hogy a számról nem a kínai kaja fog eszébe jutni, amit nemrég loptunk.

Szemügyre veszem magamat a tükörben, és egy kicsit jobban elidőzöm a kelleténél. Mintha képtelen lennék felfogni, hogy a mai nap így fog végződni. Hogy… szexre várok valakivel, aki nem a vőlegényem.

Kifújom magam, hogy megnyugodjak, aztán kinyitom a fürdőszobaajtót.

Nem tudom, mire számítottam, de Graham ugyanúgy néz ki. Még mindig a fürdőszobaajtó előtt áll, még mindig farmer és póló van rajta. És a kabátja. És a cipője. Éppen a cipőjét nézem, amikor azt suttogja:

– Hűha!

Megint felpillantok rá. Most közelebb áll.

Nagyon közel van az arca az enyémhez, és legszívesebben felemelném a kezemet, hogy megérintsem az állát. Általában nem szoktam az emberek állát figyelni, de az övé erőteljes, és borosta borítja, mint ahogy a szája környékét is, ami pont olyan szomorúnak tűnik, mint a szeme.

Szerintem neki is feltűnik a közelségünk, mert azonnal hátrál egy lépést, és int egyet az ágyam felé.

A párnáim mind sorban állnak, a paplanom pedig tökéletesen kisimítva, a szélei a matrac alá igazítva. A sarka pedánsan behajtva, így látszik alatta a lepedő.

– Te megcsináltad az ágyamat? – sétálok oda az ágyhoz, hogy leüljek rá. Nem pont ilyennek képzeltem a kezdetet, de csak azért, mert az elmúlt négy évben megszoktam a menetrendet Ethannel.

Graham felemeli a paplanomat, én pedig felhúzom a lábamat, hogy bebújjak az ágyba. Távolabb helyezkedem, hogy odaférjen mellém, de nem jön. Csak betakar, és leül az ágyra velem szemben.

– Egész jó, nem?

Megigazítom a párnámat, és az oldalamra fordulok. Betűrte a takaró végét a matrac alá, így a helyén marad. Jó szorosan rásimul a lábamra. Igazából jólesik. És mintha valahogy átölelne még a takaró felső része is.

– Le vagyok nyűgözve.

Odanyúl egy kósza hajtincsemhez, hogy a fülem mögé igazítsa. Imádni való gesztus. Igazán nem ismerem Grahamet, de azt tudom, hogy jó ember. Rögtön tudtam, hogy jó ember, amint Ethan kinyitotta az ajtót, és ő nem támadott rá. Egészséges önbizalom és önkontroll kell ahhoz, hogy valaki egy ilyen helyzetből szótlanul elsétáljon.

Graham keze megpihen a vállamon.

Nem tudom, mi változott azóta, hogy eljöttünk a bárból, vagy akár azóta, hogy beléptünk a hálószobámba. De érzem, hogy már nem ott jár az esze, ahol korábban. Végighúzza a takarón a kezét, ami megpihen a csípőmön. Tanácstalanság sugárzik az egész arcáról. Próbálom megkönnyíteni a dolgát.

– Semmi baj – suttogom. – Menj csak nyugodtan.

– Azt hittem, meg tudom tenni – sóhajt mélyet a megkönnyebbüléstől. – Hogy te meg én. Ma éjjel.

– Én is azt hittem, hogy meg tudom tenni, de… még túl korai lenne a „kutyaharapást szőrével” gyógymód.

Érzem a takarón át a keze melegét. Kicsit feljebb húzza, és megragadja a derekamat, miközben előrehajol. Ad egy gyengéd puszit az arcomra. Behunyt szemmel nagyot nyelek, és érzem, hogy a fülemhez hajol.

– Még ha nem is lenne túl korai, akkor sem akarnék a kutyaharapásod lenni. Jó éjszakát, Quinn – húzódik el tőlem.

Behunyt szemmel fekszem, ahogy feláll az ágyról. Nem nyitom ki, amíg le nem kapcsolja a lámpát, és be nem csukja a hálószobám ajtaját.

Nem akarna a kutyaharapásom lenni?

Ez bók volt? Vagy így közölte, hogy nem érdeklem?

Rágódom egy kicsit az elköszönésnél mondott szavain, de inkább félreteszem őket. Majd holnap elgondolkodom rajtuk. Most semmi másra nincs kedvem gondolni, mint mindarra, amit elveszítettem az elmúlt néhány órában.

Az egész életem megváltozott ma. Ethan lett volna a másik felem egész hátralévő életemben. Minden, amit a jövőmről hittem, szertefoszlott. Minden, amit Ethanről hittem, hazugság volt.

Utálom őt. Utálom, mert nem számít, mi történik mostantól kezdve, soha többé nem leszek képes úgy megbízni valakiben, ahogy benne bíztam.

A hátamra fordulva bámulom a plafont.

– Baszd meg, Ethan Van Kemp!

Egyébként is, miféle vezetéknév ez? Kimondom a saját nevemet az ő vezetéknevével.

– Quinn Dianne Van Kemp.

Még soha nem hangzott olyan hülyén, mint most. Megkönnyebbülés, hogy soha nem lesz ez a nevem.

Megkönnyebbülés, hogy rajtakaptam.

Megkönnyebbülés, hogy ott volt mellettem Graham, hogy segítsen végigcsinálni.

Megkönnyebbülés, hogy Graham most inkább úgy döntött, hogy elmegy.

Egy felhevült pillanatban, amikor Grahammel ott voltunk az étteremben, bosszúvágyat éreztem. Úgy éreztem, hogy ha lefeküdnék vele, az enyhítené valahogy a fájdalmat, amit Ethan okozott ma. De így, hogy Graham elment, rájövök, hogy semmi sem fogja tompítani ezt az érzést. Ez egy hatalmas, kellemetlen, fájó seb. Legszívesebben kulcsra zárnám az ajtót, és soha nem hagynám el a lakásom. Kivéve fagyiért. Holnap elmegyek fagyiért, de utána soha többé nem lépek ki a lakásból.

Amíg el nem fogy a fagyi.

Ledobom magamról a takarót, és kimegyek a nappaliba, hogy kulcsra zárjam a bejárati ajtót. A lánchoz nyúlva meglátom a sárga öntapadós jegyzetlapot az ajtó mellett a falon. Egy telefonszám van rajta. A telefonszám mellett pedig egy rövid üzenet.

Majd hívj fel valamikor! A kutyaharapásos pasid után.

Graham

Vegyes érzéseim vannak az üzenetével kapcsolatban. Graham kedvesnek tűnik, és már kialakult bennem a vonzalom iránta, de jelen pillanatban nem biztos, hogy elbírná a gyomrom, hogy randizni kezdjek valakivel. Még csak néhány óra telt el a legutóbbi kapcsolatom óta. És ha el is jutok arra a pontra, hogy szeretnék megint járni valakivel, végképp nem annak a lánynak az exével szeretnék, akinek szerepe volt abban, hogy mindent tönkretegyen, ami jó volt az életemben.

Olyan messzire akarom tudni magamat Ethantől és Sashától, amennyire csak lehet. És Graham sajnos rájuk emlékeztetne.

Mégis mosolyra fakaszt az üzenete. De csak egy másodpercre.

Visszamegyek a szobámba, és bebújok a takaró alá. A fejemre húzom, aztán elkezdenek folyni a könnyeim. Grahamnek igaza volt, amikor azt mondta: „Fogsz sírni ma este. Az ágyban. Akkor fáj a legjobban. Amikor egyedül vagy.”

Hatodik fejezet

Most

Aznap, amikor Ava elment Európába, hagyott nekem egy ajándékot. Egy doboz egzotikus teát, ami elvileg segít a meddőségen. A baj csak az, hogy olyan íze volt, mintha feltéptem volna egy teafiltert, hogy a tartalmát egyenesen rászórjam a nyelvemre, aztán kávébabbal öblítettem volna le.

Szóval… a termékenységhozó csodatea szóba sem jöhet. Megint a szerencsére hagyatkozom. Elhatároztam, hogy még egy hónapig próbálkozom. Talán kettőig, mielőtt elmondom Grahamnek, hogy befejeztem a próbálkozást.

Még két hónap, mielőtt elmondom neki, hogy valóban készen állok, hogy kinyissam azt a fadobozt a könyvespolcomon.

A konyhapulton ülök Graham egyik pólójában, amikor belép az ajtón. Lelóg a meztelen lábam, a lábfejem pedig a padlóra mutat. Nem vesz észre rögtön, de amint igen, csak rám figyel. Rámarkolok a pultra a lábam között. Csak annyira tárom szét a combomat, hogy tudja, mik a terveim éjszakára. A kezemre szegezi a tekintetét, miközben kiköti a nyakkendőjét, kihúzza a gallérja alól, és ledobja a földre.

Ezért szeretem leginkább, hogy később végez a munkával, mint én. Mindennap láthatom, ahogy leveszi a nyakkendőjét.

– Különleges alkalom? – vigyorog, ahogy egyetlen végzetes pillantással végigmér. Felém tart, én pedig rávillantom a legcsábosabb mosolyomat. Amelyik azt üzeni, hogy ma estére magunk mögött akarom hagyni az összes színlelést. A színlelést, hogy jól vagyunk, hogy boldogok vagyunk, hogy pontosan ilyen életet élnénk akkor, ha a miénk lenne a döntés.

Mire ideér hozzám, már nincs rajta a zakó, és felül kigombolta az ingét. Egyszerre bújik ki a cipőjéből és indul el felfelé a keze a combomon. Átkarolom a nyakát, mire hozzám bújik – sóvárogva és akcióra készen. Az ajka a nyakamhoz ér, aztán az államhoz, végül gyengéden rátapasztja a számra.

– Mit szeretnél, hová vigyelek?

Felemel, én pedig a dereka köré fonom a lábamat.

– A hálószoba jól hangzik – suttogom a fülébe.

Bár szinte már feladtam, hogy teherbe essek, nyilván belekapaszkodom a halovány reménysugárba legalább havonta egyszer. Nem tudom, hogy ettől erős vagy szánalmas vagyok-e. Néha úgy érzem, mindkettő egyszerre.

Graham letesz az ágyra. A ruháink szétszórt kenyérmorzsákként mutatják az utat a konyhától a szobáig. Elhelyezkedik a lábam között, aztán felnyögve belém hatol. Csendben fogadom.

Graham minden tekintetben következetes a hálószobán kívül. Ott viszont soha nem tudom, mit fogok kapni. Néha türelmesen és önzetlenül szeretkezik velem, máskor viszont mohó, gyors és önző. Néha beszédes, amikor bennem van, és olyan szavakat suttog, hogy még jobban belé szeretek. Néha viszont indulatos és hangos, és olyanokat mond, amitől elpirulok.

Soha nem tudom, mit fogok kapni tőle. Ez régen izgatott.

De mostanában csak az egyik oldalát akarom a sok közül a hálószobában. A mohó, gyors és önző oldalát. Enyhébb a bűntudat, amikor ezt az oldalát kapom, mert manapság csak a végeredményt akarom a szexből, semmi mást.

Ma este sajnos nem Graham önző énjét kapom. Hanem pont az ellenkezőjét annak, amire most szükségem van tőle. Minden pillanatot kiélvez. Fegyelmezett csípőmozdulatokkal hatol belém, miközben az egész nyakamat és felsőtestemet ízlelgeti. Igyekszem éppen annyira bevonódni, mint ő, és olykor rátapasztom az ajkamat a vállára, vagy beletúrok a hajába. De nehéz úgy tenni, mintha nem azt akarnám, hogy végezzen. Oldalra fordítom a fejemet, hogy nyomot hagyhasson a nyakamon, amíg várakozom.

Végül gyorsítani kezd a tempón, én pedig egy kicsit megfeszülve várom a végét, de ekkor váratlanul kihúzza. Lejjebb ereszkedik rajtam, hogy bekapja a bal mellbimbómat, amikor rájövök, hová vezet ez. Még lejjebb fog haladni, és lassan végigkóstolja minden porcikámat, mígnem a lábam közé dugja a nyelvét, ahol elveszteget majd tíz értékes percet, nekem pedig túl sokat kell majd agyalnom azon, hogy milyen nap van, hány óra, hányadika lesz tizennégy nap múlva, mit fogok mondani vagy csinálni, amikor a teszt végre pozitív lesz, és meddig sírok majd a zuhany alatt, ha megint negatív.

Ma este nem akarok gondolkodni. Csak azt akarom, hogy siessen.

Feljebb húzom a vállánál fogva, hogy a szája újra az enyémnél legyen, és belesuttogok a fülébe.

– Jó így. Befejezheted.

Próbálom navigálni, hogy megint belém hatoljon, ám elhúzódik tőlem. Most először nézek a szemébe azóta, hogy a konyhában voltunk.

– Már nincs hozzá kedved? – simítja hátra a hajamat gyengéden.

Nem tudom, hogy mondjam el neki, hogy eleve nem is volt hozzá kedvem… anélkül, hogy megbántanám.

– Semmi baj. Peteérésem van.

Próbálom megcsókolni, de mielőtt összeérhetne az ajkunk, legördül rólam.

A plafonra meredve csodálkozom, hogyan haragudhat rám ezért a megjegyzésért. Már nagyon régóta próbálkozunk a teherbe eséssel. Nincs ebben semmi új.

Érzem, hogy felkel az ágyból. Amikor ránézek, háttal áll nekem, és éppen a nadrágját húzza fel.

– Te most komolyan haragszol, amiért nincs hozzá kedvem? – kérdezem felülve. – Ha nem emlékeznél rá, akkor egy perce még szexeltünk, függetlenül az én kedvemtől.

Gyorsan szembefordul velem, de kivár egy pillanatig, hogy összeszedje a gondolatait. Bosszúsan beletúr a hajába, majd közelebb lép az ágyhoz. A megfeszült állkapcsa elárulja, hogy ingerült, ám halk és higgadt a hangja, amikor megszólal.

– Unom már, hogy a tudomány kedvéért dugunk, Quinn. Jó lenne, ha legalább csak egyszer azért lehetnék benned, mert azt akarod, hogy ott legyek. Nem pedig azért, mert ez kell a teherbe eséshez.

Fáj, amit mond. Eszembe jut, hogy én is odavetek valami bántót cserébe, de lényegében tudom, hogy csak azért mondja, mert ez az igazság. Nekem is hiányzik néha a spontán szeretkezés. De eljutottunk arra a pontra, hogy már túlságosan fáj a sok sikertelen próbálkozás. Annyira, hogy rájöttem: minél kevesebbet szexelünk, annál kevésbé leszek csalódott. Ha csak azokon a napokon szexelünk, amikor peteérésem van, akkor ritkábban vagyok csalódott.

Jó lenne, ha ezt megértené. Jó lenne, ha tudná, hogy a próbálkozás néha nehezebb nekem, mint a kudarc. Igyekszem együttérezni vele, csak nehéz, mert nem tudom, hogy ő tényleg együttérez-e velem. Hogy is érezhetne? Nem ő vall kudarcot minden alkalommal.

Majd később lehetek csalódott saját magam miatt. Most viszont muszáj elérnem, hogy visszajöjjön az ágyba. Hogy megint bennem legyen. Mert igaza van. Az, hogy szexeljek a férjemmel, kétségtelenül kell a teherbe eséshez. És ma van rá a legnagyobb esélyünk ebben a hónapban.

Lerúgom magamról a takarót, így elnyúlva heverek az ágyon. A hasamra szorítom a kezemet, hogy oda irányítsam a figyelmét.

– Ne haragudj – suttogom, miközben az ujjaim elindulnak felfelé. – Gyere vissza, Graham.

Még mindig feszes az állkapcsa, a tekintete viszont követi a kezemet. Látom, hogy küzd magával, mert egyrészt ki akar rohanni a szobából, másrészt viszont engem akar lerohanni.

Nem tetszik, hogy még mindig nincs meggyőződve arról, hogy akarom őt, ezért átfordulok a hasamra. Ha van valami, amire mondhatjuk, hogy Graham legjobban szereti rajtam a külsőmben, akkor az, ahogyan hátulról kinézek.

– Azt akarom, hogy bennem legyél, Graham. Csak azt akarom. Hidd el.

Hazudok.

Megkönnyebbülök, amikor felnyög.

– A francba, Quinn.

És megint az ágyon terem, a keze a combomon, az ajka a fenekemen. Alám nyúl, hogy a derekamnál fogva megemeljen, és hátulról könnyedén belém hatoljon. Felnyögök, és meggyőzően markolászom a lepedőt.

Graham megmarkolja a csípőmet, aztán feltérdelve még jobban magához húz, hogy tövig bennem lehessen.

Már nem a türelmes Grahamet kapom. Most tele van mindenféle érzéssel, mert türelmetlenül és dühösen mozog ki-be. Arra összpontosít, hogy végezzen, és egyáltalán nem rám. Pont ezt akarom.

Nyögve simulok bele a mozdulataiba, miközben remélem, nem veszi észre, hogy a többi részem éppen máshol jár. Egy idő után valahogy úgy kötünk ki, hogy már nem térdelünk, hanem a matrachoz préselve fekszem a hasamon, ő pedig a teljes súlyával rám nehezedik. Rámarkol a lepedőt markoló kezemre, én pedig ellazulok, amikor nyögés szakad fel belőle. Várom, hogy megtöltsön reménnyel.

De nem teszi.

Helyette inkább kihúzza, és a derekamhoz nyomja. Aztán még utoljára belenyög a nyakamba. Érzem a bőrömön a meleg nedvességet, ahogy lefolyik a csípőmön, és magába szívja a matrac.

Ő most tényleg…

Tényleg.

Könnyek szöknek a szemembe, amikor rádöbbenek, hogy nem bennem végzett. Ki akarok mászni alóla, de túl nehéz, és még mindig mozdulatlan, így nem tudok megmoccanni.

Amint érzem, hogy kezd elernyedni, megpróbálok feltápászkodni. Ő a hátára fordul. Távolabb húzódom tőle, és megtörlöm magam az alattam lévő lepedővel. Könnyek folynak végig az arcomon, és dühösen letörlöm őket. Olyan dühös vagyok, hogy meg sem bírok szólalni. Graham csak nézi, ahogy próbálom leplezni a dühömet. És a szégyenemet.

Graham a férjem, de ma eszköz volt egy célhoz. Bár próbáltam meggyőzni az ellenkezőjéről, éppen most bizonyította be azzal, hogy nem adta meg nekem az egyetlen dolgot, amit ma este akartam tőle.

Nem tudok megálljt parancsolni a könnyeimnek, mégis igyekszem. Felhúzom a takarót a szememig, Graham pedig felkel az ágyból a nadrágjáért. A néma könnyeim zokogássá fajulnak, és rázkódni kezd a vállam. Nem vall rám, hogy ezt előtte csináljam. Általában a hosszú zuhanyozásokra szoktam tartogatni.

Graham felkapja a párnáját az ágyról, és félig úgy fest, mint aki vigasztalni akar engem, félig pedig úgy, mintha kiabálni akarna velem. A haragja győz, így elindul az ajtó felé.

– Graham – suttogom.

Hirtelen megáll, aztán szembefordul velem. Annyira csalódottnak tűnik, hogy azt sem tudom, mit mondjak. Bárcsak kimondhatnám, hogy sajnálom, hogy jobban vágyom egy kisbabára, mint rá. De ez nem segítene, mert hazugság lenne. Nem sajnálom. El vagyok keseredve, hogy nem érti, mivé vált számomra a szex az elmúlt néhány évben. Azt akarja, hogy továbbra is akarjam őt, de képtelen vagyok rá, amikor a szex és a szeretkezés mindig reménnyel tölt el, hogy egy a millióhoz eséllyel teherbe esem. Az összes szex és szeretkezés reményt kelt, hogy aztán a csalódás szertefoszlasson minden reményt.

Az évek során ez az egész menetrend elkezdett összemosódni az érzésekkel, amiket kivált. Nem tudtam különválasztani a szexet a reménytől, a reményt pedig a csalódástól. A szex egyenlő lett a reménnyel, ami egyenlő lett a csalódással.

Szex, remény, csalódás. Csalódás. Csalódás.

Most már az egész elkeserít.

Ő ezt soha nem fogja megérteni. Sohasem fogja megérteni, hogy nem őt nem akarom. Hanem a csalódást.

Graham engem figyel. Várja, hogy a nevén kívül mondjak még valami mást is. De nem mondok. Nem tudok.

Egy kis bólintással elfordul tőlem. Látom, hogy megfeszülnek a hátán az izmok. Látom, hogy a keze ökölbe szorul és elernyed. Látom rajta, hogy mélyet sóhajtott, pedig nem hallom. Aztán egy laza mozdulattal kinyitja a hálószoba ajtaját, mielőtt teljes erőből bevágja maga mögött.

Hangos puffanás hallatszik a túloldalról. Valami nekicsapódott az ajtónak. Behunyt szemmel, egész testemben megfeszülve hallom, hogy megismétlődik. Aztán megint.

Hallom, hogy ötször belecsap az öklével az ajtóba a túloldalon. Hallom, hogy így vezeti le a fájdalmát, mert máshogy nem lehet. Miután minden megint elcsendesedik… én darabokra hullok.

Hetedik fejezet

Akkor

Nehéz volt túllépni Ethanen. Pontosabban nem is rajta volt nehéz túllépni. A kapcsolat elvesztése keményebb volt, mint Ethant elveszíteni. Ha az ember ilyen sokáig társítja önmagát egy másik emberrel, akkor nehéz, hogy megint a maga ura legyen. Beletelt néhány hónapba, mire teljesen eltüntettem őt a lakásomból. Megszabadultam az esküvői ruhától, a fényképektől, az évek során tőle kapott ajándékoktól, a rá emlékeztető ruháktól. Még új ágyat is vettem, de valószínűleg inkább azért, mert csak akartam egy új ágyat, nem pedig azért, mert Ethanre emlékeztetett.

Már fél év telt el azóta, és csak azért vagyok éppen a második randimon ezzel a Jason nevű sráccal, mert az első nem volt kész katasztrófa. És Ava rábeszélt.

Bármennyire is imádta az anyám Ethant, és szeretné a mai napig, ha megbocsátanék neki, szerintem Jason még jobban tetszene neki. Ennek szerintem pozitívumnak kellene lennie, de nem az. Anyámnak és nekem nagyon különböző az ízlésünk. Várom, hogy Jason mondjon vagy csináljon valamit, amit az anyám utálna, hogy egy kicsit jobban vonzódhassak hozzá.

Máris megismételt néhány kérdést, amit már feltett nekem múlt pénteken. Megkérdezte, hány éves vagyok. Megmondtam neki, hogy huszonöt, amennyi múlt pénteken is voltam. Megkérdezte, mikor van a születésnapom, és megmondtam neki, hogy még mindig július 26-án.

Igyekszem nem nyafogni, de megnehezíti a dolgomat, mert nyilvánvaló, hogy egy szavamra sem figyelt a múlt héten.

– Szóval oroszlán vagy? – kérdezi.

Bólintok.

– Én skorpió.

Fogalmam sincs, mit árul ez el róla. Soha nem voltam oda az asztrológiáért. Egyébként is nehéz Jasonre figyelni, mert a háta mögött van valami sokkal érdekesebb. Kétasztalnyira Graham néz rám gúnyos félmosollyal. Amint felismerem őt, rögtön lepillantok a tányéromra.

Jason mond valamit a skorpiók és az oroszlánok összeillőségével kapcsolatban, én pedig a szemébe nézve remélem, hogy nem látja rajtam az éppen kaotikus érzelmeimet. Az elhatározásom viszont eddig tartott, mert Graham most feláll. Nem tehetek róla, muszáj átnéznem Jason válla fölött. Graham, miután elnézést kért az asztalánál, elindul felénk.

Megmarkolom a szalvétát az ölemben. Nem tudom, miért lettem izgatottabb Graham látványától, mint Jason társaságában valaha. Belenézek Graham szemébe, mielőtt ideér az asztalunkhoz. De amint ránézek, ő másfelé tekint. Biccent egyet abba az irányba, amerre tart. Úgy halad el az asztalunk mellett, hogy éppen csak hozzáér a könyökömhöz. Egy pillanatra súrolja az ujja a bőrömet. Eláll a lélegzetem.

– Hány testvéred van?

Leteszem a szalvétát az asztalra.

– Még mindig ugyanaz az egy – tolom hátra a székemet. – Mindjárt jövök. Ki kell mennem a mosdóba.

Jason is hátrahúzódik, és félig felegyenesedik, amikor visszatolom a széket az asztalhoz. Rámosolygok, mielőtt elindulok a mosdó felé. Graham felé.

Miért vagyok ennyire izgatott?

A mosdó az étterem hátsó részében van. Be kell fordulni egy válaszfal mögé, hogy az ember megtalálja a folyosót. Graham már befordult a sarkon, úgyhogy megállok, mielőtt én is arra fordulnék. A szívemre teszem a kezemet, hátha attól lenyugszik. Utána gyorsan kifújom magam, és elindulok a folyosón.

Graham lazán a falnak dőlve áll, öltönyzsebébe dugott kezekkel. Egyszerre izgat és nyugtat a látványa, ugyanakkor feszült is vagyok, mert rossz érzés, hogy egyszer sem hívtam fel.

– Helló, Quinn! – villantja rám a lusta félmosolyát. Még mindig gondterhelt egy kicsit a tekintete, amikor mosolyog, és ezt örömmel látom. Nem tudom, miért. Tetszik, hogy mindig úgy fest, mint aki örökké valamiféle belső zűrzavarral küzd.

– Szia! – állok meg tőle néhány lépésnyire esetlenül.

– Graham! – érinti meg a mellkasát. – Ha esetleg elfelejtetted volna.

– Nem felejtettem el – rázom a fejemet. – Elég nehéz elfelejteni életed legszörnyűbb napjának minden részletét.

Elmosolyodik a megjegyzésemen. Elrugaszkodik a faltól, hogy közelebb lépjen.

– Nem hívtál fel.

Vállat vonok, mintha nem nagyon töprengtem volna a telefonszámán. De valójában minden egyes nap ránézek. Még mindig ott van a falon, ahová felragasztotta.

– Azt mondtad, hogy a kutyaharapásos pasim után hívjalak. Még csak most kezdtem ismerkedni a kutyaharapásos pasival.

– Vele jöttél ide ma este?

Bólintok. Közelebb lép, így csak fél méter marad közöttünk. Mégis olyan, mintha fojtogatna.

– Nálad mi a helyzet? – érdeklődöm. – Te a kutyaharapásos lánnyal vagy?

– Az nekem kettővel ezelőtt volt.

Utálom ezt a választ. Eléggé utálom ahhoz, hogy lezárjam ezt a beszélgetést.

– Hát… gratulálok. Csinos.

Graham résnyire szűkült szemmel néz, mintha próbálná kifürkészni mindazt, amit nem mondok ki. Teszek egy lépést a női mosdó felé, és megfogom a kilincset.

– Örülök, hogy találkoztunk, Graham.

Még mindig hunyorogva néz, és kissé oldalra biccenti a fejét. Nem tudom, mit mondhatnék még. Bemegyek a női mosdóba, és hagyom, hogy becsukódjon mögöttem az ajtó. Mélyet sóhajtok. Ez erős volt.

Miért volt ennyire erős?

Odamegyek a mosdóhoz, hogy kinyissam a csapot. Reszket a kezem, ezért megmosom meleg vízzel, a levendulás szappan hátha megnyugtat. Megszárítom és szemügyre veszem a tükörben a kezemet, miközben próbálom győzködni magam, hogy Graham nem is volt rám akkora hatással. De igen. Még mindig reszketek.

Fél éve fel akarom hívni, de fél éve lebeszélem magam róla. Most pedig, hogy már tudom, hogy továbblépett és valaki mással van, talán elúszott az esélyem. Nem mintha akartam volna esélyt. Még mindig szilárdan tartom magam az elképzelésemhez, hogy túlságosan emlékeztetne a történtekre. Ha úgy döntök majd, hogy belevágok valakivel valamibe, azt akarom, hogy egy teljesen új ember legyen. Olyan, akinek életem legrosszabb napjaihoz semmi köze.

Talán olyan, mint Jason?

– Jason – suttogom. Vissza kell mennem a randipartneremhez.

Amikor kinyitom az ajtót, Graham még mindig ugyanott áll. Még mindig oldalra biccentett fejjel néz rám. Megtorpanok, mire hátba vág a becsukódó ajtó, így előreesek egy lépésnyit.

A folyosó végére pillantok, aztán megint Grahamre.

– Még nem végeztünk?

Lassú, mély lélegzetet vesz, miközben tesz egy lépést felém. Most már alig harminc centire áll tőlem, mindkét kezét zsebre vágva.

– Hogy vagy?

Halkan kérdezi, mintha nehéz lenne kiböknie. A fürkésző tekintete nyilvánvalóvá teszi, hogy arra utal, amin a szakítás miatt mentem keresztül. Az esküvő lefújására.

Tetszik a kérdés őszintesége. Ugyanazt a támaszt érzem, amit fél éve nyújtott nekem a jelenléte.

– Jól – felelem egy kis bólintással. – Maradt még némi gondom a bizalommal, de azt leszámítva nem panaszkodhatok.

Mintha megkönnyebbülne.

– Helyes.

– Te hogy vagy?

Egy pillanatig csak bámul, de nem azt látom a tekintetében, amit reméltem. Megbánást látok helyette. Szomorúságot. Mintha még mindig nem jött volna helyre Sasha elvesztése után. Vállat von, de szavakkal nem válaszol. Igyekszem, hogy ne látszódjon rajtam a szánakozás, de szerintem látszik.

– Lehet, hogy ez az új lány jobb lesz, mint Sasha. És akkor végre túlléphetsz rajta.

Graham halkan felnevet.

– Túl vagyok Sashán – jelenti ki meggyőződéssel. – Biztosra veszem, hogy abban a pillanatban túl voltam rajta, amikor megismertelek.

Egy szemernyi időt sem hagy, hogy felfogjam a szavait, mielőtt még hozzám vág néhányat.

– Jobb, ha visszamegyünk a randipartnereinkhez, Quinn.

Azzal megfordul, és kisétál a folyosóról.

Mozdulatlanul állok. Dermedten attól, amit mondott. Biztosra veszem, hogy abban a pillanatban túl voltam rajta, amikor megismertelek.

Nem hiszem el, hogy ezt mondta nekem. Nem mondhat ilyet úgy, hogy aztán csak úgy elmegy! Utánasietek, de már félúton jár az asztala felé. Elkapom Jason pillantását, aki mosolyog, amikor meglát, és feláll. Próbálom összeszedni magam, de nehéz, miközben látom, hogy Graham lehajolva ad egy puszit oldalról a randipartnere hajára, mielőtt megint helyet foglal a lánnyal szemben.

Féltékennyé akar tenni? Ha igen, akkor nem sikerül neki. Nincs időm bosszantó férfiakra. Még olyan unalmas férfiakra is alig van időm, mint Jason.

Jason átjött az asztal túloldalára, hogy kihúzza nekem a székemet. Mielőtt leülök, Graham megint a szemembe néz. Esküszöm, mintha egy kis gúnyos félmosolyt látnék rajta. Nem tudom, miért süllyedek le az ő szintjére, de odahajolok Jasonhöz, és adok egy röpke csókot a szájára.

Aztán leülök.

Tisztán rálátok Grahamre, miközben Jason megint megkerüli az asztalt, hogy visszamenjen a helyére. Már nincs gúnyos félmosoly az arcán.

De az enyémen van.

– Felőlem indulhatunk – mondom.

Nyolcadik fejezet

Most

Avával majdnem mindennap beszéltünk telefonon, amikor Connecticutban lakott, de most, hogy már a világ másik felén van, mintha még többet beszélnénk. Néha kétszer is egy nap, még az időeltolódás ellenére is.

– El kell mondanom neked valamit.

Hallom a zaklatottságot a hangján.

Becsukom a bejárati ajtót, és odaviszem a holmijaimat a konyhapulthoz.

– Jól vagy? – teszem le a táskámat, aztán kézbe veszem a telefont, amit addig a vállamhoz szorítottam a fülemmel.

– Igen – válaszolja. – Jól. Teljesen másról van szó.

– Na, mi az? Megijesztesz, szóval nyilván rossz hír.

– Nem az. Hanem… igazából jó hír.

Lerogyok a kanapéra a nappaliban. Ha jó hír, akkor miért hangzik ennyire boldogtalannak?

Aztán leesik a tantusz. Még csak ki sem kell mondania.

– Terhes vagy?

Csend. Akkora csend honol a vonal túlsó végén, hogy rápillantok a telefonom kijelzőjére, hogy nem szakadt-e meg.

– Ava?

– Terhes vagyok – erősíti meg.

Most én maradok csendben. A szívemre szorítom a kezemet, és érzem az eszelős dobogás utózöngéit. Egy pillanatig a legrosszabbtól tartottam. De így, hogy tudom, hogy nem haldoklik, önkéntelenül is eszembe jut, hogy miért nem hangzik boldognak.

– Jól vagy?

– Aha. Váratlanul jött, persze. Főleg, hogy még csak most költöztünk ide. De már volt egy pár napunk, hogy felfogjuk. Igazából már izgatottak vagyunk.

Könnybe lábad a szemem, de nem tudom, miért van sírhatnékom. Ez jó hír. Izgatott.

– Ava – suttogom. – Ez… hűha!

– Tudom. Nagynéni leszel. Vagyis tudom, hogy már az vagy Graham tesójának a gyerekei miatt, de soha nem gondoltam volna, hogy miattam leszel nagynéni.

Mosolyt erőltetek magamra, de rájövök, hogy ez nem elég, ezért kipréselek magamból egy nevetést.

– Anyád nagymama lesz.

– Ez a legdurvább. Nem tudta, hogy fogadja a hírt. Vagy Martinibe fullasztja magát ma, vagy elmegy babaruhákat venni.

Nyelek egyet, mert rögtön irigységet érzek, amiért az anyám előbb tudta, mint én.

– Már… már el is mondtad neki?

– Tegnap – válaszolja Ava bűnbánó sóhajjal. – Neked mondtam volna el először, de… kellett anya tanácsa. Hogy hogyan mondjam el neked.

Hátrahanyatlik a fejem a kanapé támlájára. Félt elmondani nekem? Azt hiszi, hogy ennyire labilis vagyok?

– Azt hitted, hogy irigy leszek rád?

– Nem – vágja rá azonnal. – Nem tudom, Quinn. Talán azt, hogy zaklatott leszel? Vagy csalódott?

Újabb könnycsepp csordul ki, de ezúttal nem az örömtől. Gyorsan letörlöm.

– Ennél jobban ismersz – állok fel, hogy összeszedjem magam, pedig nem is láthat. – Mennem kell. Gratulálok.

– Quinn!

Leteszem, és rámeredek a telefonomra. Hogy gondolhatta a saját nővérem, hogy nem fogok együtt örülni vele? Ő a legjobb barátnőm. Együtt örülök vele és Reiddel. Soha nem neheztelnék rá azért, mert neki lehet gyereke. Csak azért neheztelek, mert olyan könnyedén, véletlenül teherbe esett.

Jaj, istenem! Szörnyű vagyok.

Bármennyire is próbálom tagadni, tényleg ott van bennem a neheztelés. És rácsaptam a telefont. Élete egyik legszebb pillanata kellene, hogy legyen, de túlságosan szeret engem ahhoz, hogy maradéktalanul izgatott legyen miatta. Én pedig túl önző vagyok ahhoz, hogy hagyjam.

Rögtön visszahívom.

– Ne haragudj! – bukik ki belőlem, amint felveszi.

– Semmi baj.

– De, baj. Igazad van. Hálás vagyok, amiért igyekeztél tekintettel lenni arra, amin Graham és én keresztülmegyünk, de komolyan mondom, Ava… nagyon örülök nektek. És izgatottan várom, hogy megint nagynéni legyek.

Hallom a megkönnyebbülést a hangján, amikor válaszol.

– Köszönöm, Quinn.

– Viszont van itt valami…

– Mi?

– Anyádnak mondtad el először? Ezt soha nem fogom neked megbocsátani.

– Azonnal megbántam, ahogy elmondtam neki – nevet Ava. – Szó szerint úgy reagált, hogy „De hát Európában fogod felnevelni? Akcentusa lesz!”

– Jaj, te jó ég!

Mindketten kacagunk.

– Nevet kell adnom egy embernek, Quinn. Remélem, te segítesz, mert Reid és én soha nem fogunk megegyezni egy névben.

Még csevegünk egy kicsit. Felteszem neki a szokásos kérdéseket. Hogyan derült ki? Orvosi rutinvizsgálaton. Mikorra várja? Áprilisra. Mikor lehet majd tudni a nemét? Azt akarják, hogy meglepetés legyen.

Amikor a beszélgetés végére érünk, Ava azt mondja:

– Mielőtt leteszed… – kezdi, és egy pillanatra elhallgat. – Kaptatok már visszajelzést a legutóbbi örökbefogadási eljárásról?

Felállok, hogy kimenjek a konyhába. Hirtelen szomjas lettem.

– Kaptunk – veszem ki a vizet a hűtőből. Lecsavarom a kupakot és a számhoz emelem.

– Ez nem hangzik jól.

– Ez van – válaszolom. – Nem tudok változtatni Graham múltján, ő pedig nem tud változtatni a jelenemen. Nincs értelme tipródni rajta.

Egy pillanatra csend honol a vonal másik végén.

– De mi lenne, ha találnátok egy kisbabát zárt örökbefogadással?

– Miből fizetnénk ki az eljárást?

– Kérj pénzt az anyádtól.

– Nem egy táskáról van szó, Ava. Nem fogom hagyni, hogy az anyád megvegyen nekem egy embert. Egy örökkévalóságig az adósa lennék. Mennem kell – nézek az ajtóra, amint Graham belép a nappaliba. – Szeretlek. Gratulálok.

– Köszönöm. Én is szeretlek.

Leteszem a telefont, és Graham ajka éppen hozzáér az arcomhoz.

– Ava volt az? – nyúl a vizemért, hogy belekortyoljon.

– Aha – bólintok. – Terhes.

Graham kis híján félrenyeli a vizet. Megtörli a száját, és köhög egy kicsit.

– Komolyan? Azt hittem, nem akarnak gyereket.

– Kiderült, hogy tévedtek – vonok vállat.

Graham mosolyog. Imádom látni, hogy szívből együtt örül velük. Amit viszont utálok, hogy elhalványul a mosolya, a tekintete pedig megtelik aggodalommal. Nem mondja ki, de nem is kell kimondania. Látom rajta az aggódást. Nem akarom, hogy megkérdezze, mit érzek, ezért még szélesebb mosollyal igyekszem meggyőzni, hogy teljesen jól vagyok.

Mert jól vagyok. Vagyis leszek. Amint felfogom ezt az egészet.

Graham carbonara spagettit csinált. Ragaszkodott hozzá, hogy ő főzzön ma este. Általában szeretem, ha ő főz, de olyan érzésem van, hogy ma este csak azért ragaszkodott hozzá, mert félt, hogy rosszul fogok reagálni, amiért a nővérem véletlenül teherbe esett, miközben én hatévnyi tudatos próbálkozás után sem vagyok rá képes.

– Jött már visszajelzés az örökbefogadási eljárásról?

A tányéromból felnézve Graham száját bámulom. Azt a szájat, amelyikből kijött ez a kérdés.

Megragadom a villámat, és megint lenézek a tányérra.

Egy hónapja nem beszéltünk a meddőségi problémánkról. És arról sem, hogy egyikünk sem kezdeményezett szexet az után az este után, amikor ő a vendégszobában aludt. Reméltem, hogy még egy hónapig kihúzzuk.

– Aha – bólintok. – Múlt héten hívtak.

Látom, hogy nagyot nyel, és a tekintetemet kerülve mozgatja a villáját céltalanul a tányéron.

– Miért nem mondtad?

– Most mondom.

– Csak azért, mert rákérdeztem.

Erre nem válaszolok. Igaza van. Szólnom kellett volna neki, amikor felhívtak a múlt héten, de ez fájdalmas. Nem szeretek olyan dolgokról beszélgetni vele, amik fájnak. És mostanában minden fáj. Ezért már alig beszélgetünk.

De azért sem mondtam neki, mert tudom, milyen bűntudata van még mindig a miatt az incidens miatt. Az incidens miatt, amiért már harmadszorra utasították vissza az örökbefogadási kérelmünket.

– Ne haragudj! – mondja.

A szabadkozásától megfájdul a szívem, mert tudom, hogy nem az éles szóváltásunk miatt kér bocsánatot. Hanem azért, mert tudja, hogy büntetett előélete miatt utasítottak el minket.

Még csak tizenkilenc éves volt, amikor történt. Nem sokat beszél róla. Szinte soha. A baleset nem az ő hibája volt, de mivel alkoholt találtak a szervezetében, ez nem számított. Az ítélet még mindig ott van a neve alatt az adatbázisban, és mindörökre kizár bennünket a versenyből, ahol a bűncselekményért el nem ítélt párokat engednek helyettünk befutni a célba.

De ez már régen történt.

Nem tud változtatni rajta, és már tinédzserként eleget bűnhődött a történtek miatt. Végképp nem hiányzik neki, hogy a saját felesége is hibáztassa.

– Ne szabadkozz, Graham! Ha te szabadkozol, amiért nem hagyták jóvá az örökbefogadási kérelmünket, akkor nekem is szabadkoznom kell, amiért nem tudok teherbe esni. Ez van.

Egy pillanatra találkozik a tekintetünk, és látom a hálát a szemében.

– Az örökbefogadási probléma egyenes következménye egy rossz döntésnek, amit én hoztam – húzza végig az ujját a pohár szélén. – Te nem tehetsz arról, hogy nem tudsz teherbe esni. Van különbség.

Graham és én nem vagyunk a házasság mintapéldái, de a mintapéldái vagyunk annak, hogy mikor és kire kell hárítani a felelősséget. Soha nem kelt bennem bűntudatot, amiért nem tudok teherbe esni, és én sem akartam soha, hogy bűntudata legyen egy döntés miatt, amiért már így is túl sokáig gyötörte a bűntudat.

– Lehet, hogy van különbség, de nem olyan nagy. Inkább hagyjuk a témát.

Belefáradtam ebbe a beszélgetésbe.

Olyan sokszor átrágtuk magunkat rajta, és nem változtatott semmin. Eszem még egy falatot, miközben a témaváltás lehetőségein töprengek, ám ő folytatja.

– Mi lenne, ha… – hajol előre, miközben a tányérját az asztal közepére tolja. – Mi lenne, ha egyedül jelentkeznél örökbefogadásra? És kihagynál engem a képből?

Rámeredek, ahogy végiggondolom, mire céloz ezzel.

– Nem lehet. Törvényes házasok vagyunk.

Nem válaszol. Ami azt jelenti, hogy pontosan tudta, mire akar célozni. Hátradőlök a széken, és óvatosan fürkészni kezdem.

– Azt akarod, hogy elváljunk, hogy egyedül pályázhassak?

Graham az asztal fölött átnyúlva megfogja a kezemet.

– Nem jelentene semmit, Quinn. Ugyanúgy együtt lennénk. De lehet, hogy jobbak lennének az esélyeink, ha… tudod… úgy tennénk, mintha én nem lennék a képben. Akkor a büntetett előéletem nem befolyásolná az esélyeinket.

Egy pillanatra fontolóra veszem az ötletet, ami pont annyira abszurd, mint a tény, hogy még mindig próbálkozunk a teherbe eséssel. Ki hagyná jóvá egy elvált, egyedülálló nő jelentkezését egy házaspáré helyett, akiknek jobb a jövedelmük, és jobbak a lehetőségeik? A jelentkezés jóváhagyása nem könnyű folyamat, a tényleges kiválasztás és a vér szerinti anya végigkalauzolása a folyamaton még nehezebb. A költségekről nem is beszélve. Graham kétszer annyit keres, mint én, és még így sem engedhetnénk meg magunknak még akkor sem, ha valahogy elfogadnák a jelentkezésemet.

– Nincs annyi pénzünk – jelentem ki. Arra számítok, hogy ezzel vége a beszélgetésnek, ám látom az arckifejezésén, hogy van még ötlete. És mivel nem akar vele készségesen előállni, azt is tudom, hogy ennek az ötletnek bizonyára köze van az anyámhoz. Rögtön megrázom a fejemet, és kézbe veszem a tányéromat.

– Nem fogjuk megkérni rá – állok fel. – Legutóbb, amikor az örökbefogadásról beszéltem vele, azt mondta, hogy Isten majd akkor ad nekem gyereket, amikor készen állok rá. És már Avának is megmondtam az előbb, hogy végképp nem hiányzik nekünk, hogy úgy érezze, hogy a családunk egy része az ő tulajdona.

Odaviszem a tányért a mosogatóhoz. Graham hátratolja a székét, és feláll.

– Csak egy ötlet volt – jön utánam a konyhába. – Tudod, van egy srác a munkahelyemen, aki azt mondta, hogy a nővére hét évig próbálkozott a teherbe eséssel. Három hónapja derült ki, hogy babát vár. Januárra van kiírva.

Igen, Graham. Ezt hívják csodának. És azért hívják csodának, mert szinte nulla az esélye.

– Szoktál erről beszélni a munkatársaiddal? – mosogatom el a tányért a csap alatt.

Graham most már mellettem áll, és beteszi a tányérját a mosogatóba.

– Néha – feleli halkan. – Kérdezik, hogy miért nincs gyerekünk.

Érzem az egyre erősebb nyomást a szívem környékén. Le kell zárnom ezt a beszélgetést. Azt akarom, hogy Graham is lezárja, de a pultnak dőlve előrehajol.

– Figyelj!

Vetek rá egy oldalpillantást, hogy tudja, hogy hallgatom, de aztán megint a tányérokra figyelek.

– Már alig beszélünk erről, Quinn. Nem tudom, hogy ez jó vagy rossz.

– Egyik sem. Csak már belefáradtam, hogy erről beszéljek. Másról sem szól a házasságunk.

– Ez azt jelenti, hogy elfogadtad?

– Mit fogadtam el? – kérdezem, és még mindig nem nézek rá.

– Azt, hogy soha nem leszünk szülők.

A tányér kicsúszik a kezemből. Hangos csörömpöléssel a mosogató alján landol.

De nem törik össze, velem ellentétben.

Nem is tudom, miért van ez. Már a mosogató szélét markolom, és lehorgasztott fejjel folynak a könnyeim. Francba! Néha tényleg ki nem állhatom saját magamat.

Graham vár néhány másodpercig, mielőtt odajön, hogy megvigasztaljon. Bár nem ölel át. Szerintem tudja, hogy most nem akarok sírni, és megtanulta, hogy az ölelés ilyenkor nem segít rajtam. Közel sem sírok annyit előtte, mint egyedül, de elégszer megtettem ahhoz, hogy tudja: inkább egyedül szoktam. Megsimogatja a hajamat, és ad egy puszit hátra a hajamba. Aztán megérinti a karomat, és félrehúz a mosogató elől. Kézbe veszi a tányért, hogy befejezze a mosogatást. Én pedig azt csinálom, ami a legjobban megy nekem. Hátat fordítok a helyzetnek, amíg elég erőt nem gyűjtök ahhoz, hogy úgy tegyek, mintha ez a beszélgetés soha nem történt volna meg. És ő is azt csinálja, ami a legjobban megy neki. Békén hagy a keserűségemmel, mert nagyon megnehezítem neki, hogy vigasztaljon.

Már nagyon jól játsszuk a szerepeinket.

Kilencedik fejezet

Akkor

Az ágyamon fekszem, Jasonnel smárolok.

Grahamet hibáztatom ezért.

Soha nem hívtam volna fel magamhoz Jasont, ha nem találkozom Grahammel. De a vele való találkozás valamiért… érzésekkel töltött el. Aztán amikor láttam, hogy puszit nyom a randipartnere fejére, az féltékenységgel töltött el. Aztán amikor láttam, hogy megfogja a lány kezét, miközben elsétáltunk mellettük, az megbánással töltött el.

Miért nem hívtam fel soha?

Fel kellett volna hívnom.

– Quinn! – szólal meg Jason. Eddig a nyakamat csókolgatta, de már nem. Lefelé néz rám, és annyi minden tükröződik az arcán, ami nem akarom, hogy ott legyen. – Van nálad óvszer?

Hazudok neki: nemet mondok.

– Sajnálom. Nem gondoltam, hogy felhívlak magamhoz ma este.

– Semmi baj – hajol megint a nyakamhoz. – Legközelebb felkészülten jövök.

Lelkiismeret-furdalásom van. Szinte biztos vagyok benne, hogy soha nem fogok szexelni Jasonnel. Biztos, hogy soha többé nem fog feljönni hozzám. És még biztosabb, hogy mindjárt arra fogom kérni, hogy menjen el. A vacsora előtt nem voltam ennyire biztos benne. De miután belebotlottam Grahambe, rájöttem, milyen érzésnek kellene lennie együtt lenni valakivel. És az, ahogy Jasonnel érzem magam, halovány másolata csak annak, amit Graham közelében érzek.

Jason érthetetlenül motyog valamit a nyakamba. A keze már a blúzomig jutott, és a melltartómnál jár.

Hála az égnek, hogy csengetnek.

– Biztos az anyám – pattanok fel az ágyról, és megigazítom a ruhámat. – Várj meg itt! Mindjárt jövök.

Jason a hátára fordulva nézi, ahogy kimegyek a szobából. Odasietek az ajtóhoz. Pontosan tudom, hogy reményeim szerint ki az. Mégis eláll a lélegzetem, amikor kikukucskálok a kémlelőlyukon.

Graham áll az ajtóm előtt, éppen a cipőjét bámulja.

Az ajtóhoz nyomom a homlokomat, és becsukom a szemem.

Mit keres itt?

Megpróbálom megigazítani a blúzomat és a hajamat, mielőtt kinyitom az ajtót. Mire végre szemtől szemben állunk, felbosszant, amit a jelenlétében érzek. Graham még csak hozzám sem ér, mégis minden porcikámban érzem. Jason mindenhol hozzám ér, de sehol sem érzem.

– Mit… – kezdem, de inkább csak lehelet jön ki belőlem hang helyett. Megköszörülöm a torkomat, mielőtt újra nekifutok. – Mit keresel itt?

Graham halovány mosollyal megfogja az ajtókeretet. A félmosolya és a rágógumizása a két legszexibb dolog, amit valaha láttam egyszerre.

– Azt hittem, ez volt a terv.

Egyáltalán nem értem.

– Milyen terv?

Keserűen felnevet, de aztán oldalra biccenti a fejét. A hátam mögé mutat, a lakásba.

– Azt hittem… – mutat most a saját háta mögé. – Az étteremben. Úgy néztél rám… Pont azelőtt, hogy eljöttél. Azt hittem, hogy arra kérsz, hogy jöjjek át.

Hangosabban beszél, mint amennyire most szeretném. Hátrapillantok a vállam fölött, hogy Jason nem jött-e ki a hálószobámból. Aztán igyekszem egy picit jobban elállni Graham útját azzal, hogy kijjebb lépek.

– Hogy néztem?

– Nem úgy néztél? – szűkül egy kicsit résnyire a szeme.

– Nem úgy néztem – rázom a fejemet. Nem is tudom, milyen nézés üzenné azt, hogy „hé, hagyd faképnél azt, akivel randizni jöttél, és gyere át hozzám ma este”.

Grahamnek pengevékonyra préselődik az ajka, miközben némi szégyenkezéssel lefelé pillant a padlóra.

– Itt van? – emeli rám a tekintetét, de még mindig kissé lehajtott fejjel. – Akivel randiztál?

Most én szégyenkezem. Bólintok. Graham felsóhajtva nekidől az ajtófélfának.

– Hűha! Ezt félreértettem.

Mire megint rám néz, látom, hogy bal oldalt vörös az arca. Közelebb lépve felemelem a kezemet, hogy megnézzem.

– Mi történt?

Vigyorogva elhúzza a kezemet az arcától. Nem engedi el. Nem akarom, hogy elengedje.

– Kaptam egy pofont. Semmi baj. Megérdemeltem.

Ekkor veszem észre. Ez egy kéz lenyomata.

– A randipartneredtől?

– Azok után, ami Sashával történt, megesküdtem rá, hogy onnantól kezdve minden tekintetben teljesen őszinte leszek a kapcsolataimban – von vállat. – Jess… akivel ma este randiztam… nem találta ezt pozitív tulajdonságnak.

– Mit mondtál neki?

– Lezártam vele. Megmondtam neki, hogy odavagyok egy másik lányért. Akinek most felmegyek a lakására.

– Mert ez a másik lány elvileg úgy nézett rád?

– Azt hittem, hogy úgy nézett – mosolyog, és megsimogatja a kézfejemet a hüvelykujjával, mielőtt elengedi. – Nos, Quinn… Talán majd máskor.

Graham hátrál egy lépést, ami olyan érzés, mintha magával húzná az összes érzésemet, ahogy sarkon fordul.

– Graham! – lépek ki a folyosóra. Megfordul, én pedig nem tudom, hogy meg fogom-e bánni, amit most készülök kimondani, de még jobban megbánnám, ha nem mondanám ki. – Gyere vissza negyedóra múlva! Addig lerázom.

Graham tökéletes hálamosolyt villant rám, ám mielőtt elindul, mögém téved a tekintete. Valakire mögöttem. Megfordulva látom, hogy Jason ott áll az ajtóban. Dühösnek tűnik. Jogosan.

Kivágja az ajtót, és kijön a folyosóra. Elsétál Graham mellett, meglöki a vállával. Graham csak némán áll, a padlót bámulja.

Szörnyen érzem magam. De ha nem így történt volna, akkor később úgyis kirúgom Jasont a lakásomból. A visszautasítás szar dolog, akárhogy is történik az emberrel.

Bevágódik a lépcsőházajtó, és egyikünk sem szól egy szót sem, miközben Jason távolodó lépteit halljuk, ahogy lefelé halad a lépcsőn. Aztán beáll a csend, Graham pedig végre felemeli a fejét, és a szemembe néz.

– Még mindig szükséged van arra a negyedórára?

– Nincs – rázom a fejemet.

Graham elindul felém, én pedig visszalépek a lakásba. Megtartom neki az ajtót, és biztos vagyok benne, hogy nem fog olyan hamar távozni, mint legutóbb. Amikor már bent van, becsukom az ajtót, és megfordulok. Graham mosolyog, és a falat nézi mellettem. Követem a tekintetét az öntapadós jegyzetlapra, amit ott hagyott fél éve.

– Még mindig ott van.

– Végül felhívtalak volna – mosolyodom el félénken. – Talán.

Graham leveszi a jegyzetlapot a falról, és kettéhajtva zsebre vágja.

– Már nem lesz rá szükséged a ma este után. Gondoskodni fogok róla, hogy megjegyezd a számomat, mire elmegyek innen holnap.

– Ennyire biztos vagy benne, hogy maradhatsz?

Graham magabiztosan közelebb lép. Odateszi a kezét az ajtóra a fülem mellé, így kénytelen vagyok háttal hozzásimulni az ajtóhoz. Csak most jövök rá, hogy miért találom őt ennyire vonzónak.

Azért, mert én érzem magam mellette vonzónak. Ahogy rám néz. Ahogy hozzám szól. Nem tudom, éreztem-e már magam ennyire gyönyörűnek valaki mellett, mint mellette, amikor rám néz. Mintha minden csepp erejére szüksége lenne, hogy ne tapassza rá a száját az enyémre. Az ajkamra téved a tekintete. Olyan közel hajol, hogy érzem az illatán, milyen ízű rágót rág. Borsmenta.

Akarom, hogy megcsókoljon. Még jobban akarom, hogy megcsókoljon, mint amennyire azt akartam, hogy Jason abbahagyja. Pedig azt is nagyon akartam. De úgy érzem, hogy bármi is fog most elkezdődni közöttünk Grahammel, teljesen nyílt kártyákkal kell kezdődnie.

– Csókolóztam Jasonnel. Az előbb. Mielőtt ideértél.

A megjegyzésem szemlátomást nem döbbenti meg.

– Azt sejtettem.

– Én csak… – teszem a mellkasára a kezemet. – Veled is csókolózni akarok. De ez fura, mert az előbb még mással csókolóztam. Szerintem fogat kéne mosnom előtte.

Graham nevet. Imádom a nevetését. Közelebb hajolva odanyomja a homlokát oldalról a fejemhez, amitől képtelen vagyok megmoccanni.

– Siess! Kérlek – suttogja a fülembe.

Gyorsan elindulok a fürdőszoba felé. Úgy rántom elő a fogkefét és a fogkrémet a fiókból, mintha versenyt futnék az idővel. Reszkető kézzel nyomok a tubusból. Kinyitom a csapot, és eszeveszett tempóban nekilátok fogat mosni. Éppen a nyelvemet sikálom, amikor a tükörbe nézve látom, hogy Graham belép mögöttem a fürdőszobába. Nevetek, mert annyira nevetséges a helyzet.

Fél éve nem csókolóztam egyetlen pasival sem. Most pedig az egyiknek a bacijait mosom ki a számból, miközben a másik vár a sorára.

Graham mintha pont annyira élvezné ezt a nevetséges jelenetet, mint én. Már a mosdónak támaszkodva áll mellettem, és nézi, ahogy beleköpöm a fogkrémet. Kiöblítem a fogkefét, aztán félreteszem, és megfogok egy üres poharat. Megtöltöm vízzel, belekortyolok, és addig öblögetek vele, amíg biztosra nem veszem, hogy a szám ennél tisztább már nem lesz. Kiköpöm a vizet, aztán iszom még egy kortyot. Ezúttal viszont csak lenyelem, mert Graham elveszi tőlem a poharat, és leteszi a mosdó mellé. Kiveszi a szájából a rágót, kidobja a kukába, a másik kezével pedig megfogja a fejemet, és meg sem kérdezi, készen állok-e. Olyan magabiztosan és mohón hajol közelebb, mintha a legutóbbi egypercnyi felkészülés színtiszta kínzás lett volna. Abban a pillanatban, ahogy összeér az ajkunk, úgy érzem, mintha az elmúlt fél évben pislákoló parázs végre lángra lobbanna.

Még csak nem is veszi a fáradságot, hogy lassan kezdje az első csókot. Úgy megtalálja az utat a nyelvével a számba, mintha már sokszor csinálta volna, és pontosan tudná, mit kell tennie. Háttal a mosdónak fordít, aztán felültet a pultra. A lábam között elhelyezkedve két kézzel megmarkolja a fenekemet, hogy magához húzzon. Próbálok úgy tenni, mintha nem anélkül éltem volna le az egész eddigi életemet, hogy tudtam volna, hogy ilyen csók létezik.

Úgy mozog az ajka az enyémen, hogy kénytelen vagyok megkérdőjelezni az összes eddigi srác képességeit.

Lassítani kezd a tempón, és arra eszmélek, hogy közelebb húzom magamhoz, mert nem akarom, hogy abbahagyja. Mégis abbahagyja. Ráérősen. Ad egy puszit a szám sarkára, mielőtt elhúzódik tőlem.

– Hűha! – suttogom. Kinyitom a szemem, és látom, hogy bámul. De nem olyan áhítattal néz rám, ahogyan én rá. Nagyon is látszik rajta a lehangoltság.

Lassan megrázza a fejét, a szeme pedig résnyire szűkül.

– Nem hiszem el, hogy nem hívtál. Már hónapok óta így csókolózhatnánk.

Lehidalok a szavaitól.

Annyira, hogy akadozik a nyelvem, amikor megpróbálkozom a válasszal.

– Én csak… Azt hittem, hogy Ethan fog rólad eszembe jutni. Minden, ami akkor este történt.

Bólint, mintha megértené.

– Hányszor jutott eszedbe Ethan, amióta ma este találkoztál velem az étteremben?

– Egyszer – felelem. – Csak most.

– Helyes. Mert én nem Ethan vagyok – emel fel, hogy odavigyen az ágyhoz. Lefektet, aztán hátralép, hogy kibújjon az ingéből. Nem tudom, értem-e már ennyire bársonyos, feszes, gyönyörű és napbarnított bőrhöz. Graham szinte tökéletes félmeztelenül.

– Tetszik a… – mutatok a mellkasára, és körkörös mozdulatot teszek az ujjammal. – A tested. Nagyon jól néz ki.

Nevetve letérdel a matracra. Lefekszik mellém.

– Köszönöm. De most nem kaphatod meg ezt a testet – igazítja a párnát a feje alá, hogy kényelmesen elhelyezkedjen.

– Miért nem? – ráncolom a homlokomat, és felkönyökölök.

– Minek sietni? Egész éjszaka itt leszek.

Biztos, hogy csak viccel. Főleg az után a csók után.

– Nos, és mit kéne csinálnunk, amíg várunk? Beszélgetni?

– Ezt úgy mondod, mintha a világ legrosszabb dolga lenne velem beszélgetni – nevet.

– Ha túl sokat beszélgetünk, mielőtt szexelnénk, lehet, hogy olyan dolgokat tudok meg rólad, amik nem tetszenek. És akkor nem lesz annyira szuper a szex.

– Vagy… talán az derül ki, hogy lelki társak vagyunk, és észbontó lesz a szex – simítja vigyorogva a hajamat a fülem mögé.

Van benne valami. Karba fonom a kezemet a párnán, és hasra fordulva leteszem a fejemet.

– Akkor jobb, ha nekilátunk a beszélgetésnek. Te kezded.

Graham végighúzza a kezét a karomon. Megérinti a heget a könyökömön.

– Hol szerezted ezt a sebhelyet?

– A nővéremmel rohangáltam a házban tizennégy éves koromban. Nem tudtam, hogy zárva van a tolóajtó, és átszaladtam rajta. Betört az üveg, vagy tíz helyen megvágtam magam vele. De csak ez az egy heg maradt utána.

– Bakker.

– Neked van sebhelyed?

Graham kissé felkelve rámutat egy pontra a kulcscsontján. Van ott egy nagyjából tízcentis heg, ami elég csúnya sérülés lehetett.

– Autóbaleset – bújik hozzám közelebb, és összekulcsolja a lábát az enyémmel. – Melyik a kedvenc filmed?

– Bármi a Coen fivérektől. Az Ó, testvér, merre visz az utad? a kedvencem.

Úgy néz rám, mintha fogalma sem lenne róla, hogy miről beszélek. De aztán megszólal:

– Te… nem is vagy… varangy!

– Francba! Micsoda gubanc! – válaszolok nevetve.

– Jézus ad, de George Nelson elvesz! – folytatja, továbbra is pontosan idézve a filmből.

Most már mindketten kacagunk. Az én nevetésem sóhajtással halkul el, majd Graham kedvtelve néz rám.

– Látod? Ugyanazt a filmet szeretjük. Fantasztikus lesz együtt a szex.

– Következő kérdés – vigyorgok.

– Mondj valamit, amit utálsz.

– Hűtlenség és a legtöbb zöldség.

– Csirkefalatokon és sült krumplin élsz? – nevet Graham.

– Imádom a gyümölcsöt. Meg a paradicsomot. De nem igazán rajongok semmiért, ami zöld. Próbáltam megszeretni a zöldségeket, de tavaly végre eldöntöttem, hogy elfogadom, hogy utálom őket, és más úton erőltetek tápanyagokat az étrendembe.

– Szeretsz edzeni?

– Csak vészhelyzetben – ismerem be. – Szeretek a szabadban csinálni dolgokat, de akkor nem, ha menetrendszerű edzésről van szó.

– Én szeretek futni – válaszolja. – Kitisztul tőle a fejem. És imádok minden egyes zöldséget, kivéve a paradicsomot.

– Ajjaj! Ez nem hangzik jól, Graham.

– Dehogynem, tökéletes. Te majd megeszed a paradicsomomat, én pedig az összes többi zöldséget a tányérodról. Semmi nem vész kárba. Tökéletes párosítás.

Tetszik a szemléletmódja.

– Még valami? – kérdezem. – A film és a kaja csak a felszínt kapargatja.

– Beszélhetünk politikáról vagy vallásról, de azokat valószínűleg akkorra kellene tartogatnunk, amikor már egymásba szerettünk.

Nagyon magabiztosan mondja, ugyanakkor úgy is, mintha viccelődne. Akárhogy is, megállapodunk abban, hogy kerüljük a politikát és a vallást. Azokból vita lehet még olyanok között is, akik egyetértenek.

– Részemről teljesen oké, ha ezt a két dolgot hagyjuk.

Graham megfogja a csuklómat, hogy kihúzza a kezemet a fejem alól. Összekulcsolja az ujjainkat kettőnk között, ahogy fekszünk. Igyekszem nem túlságosan elveszni abban, hogy ez mennyire imádni való.

– Melyik a kedvenc ünneped? – teszi fel a kérdést.

– Az összes. De a halloween iránt elfogult vagyok.

– Nem erre a válaszra számítottam tőled. A jelmezek vagy az édesség miatt szereted?

– Mindkettő, de főleg a jelmezek miatt. Imádok beöltözni.

– Mi volt az eddigi legjobb jelmezed?

Ezen elgondolkodom egy pillanatra.

– Szerintem az, amikor Milli Vanillinek öltöztünk a barátaimmal. Ketten beszéltünk egész este, a másik két ember pedig előttünk állva tátogott mindent, amit mondtunk.

Graham a hátára fordulva kacag.

– Ez elég látványos – állapítja meg a plafont bámulva.

– Te be szoktál öltözni halloweenkor?

– Nincs ellenemre, de Sashával soha nem öltöztem be, mert ő mindig valami közhelyes és ribancos jelmezt választott. Ribancos vezérszurkoló. Ribancos ápolónő. Ribancos jó kislány – sorolja, aztán elhallgat egy pillanatra. – Ne érts félre. Imádom a ribancos jelmezeket. Semmi baj nincs azzal, ha egy nő megmutatja, amije van, ha akarja. Csak annyi, hogy Sasha igazából egyszer sem kérte, hogy öltözzek be. Szerintem magának akarta az összes figyelmet, és nem annyira tetszett neki a páros jelmezes dolog.

– Szívás. Mennyi kimaradt lehetőség!

– Ugye? Beöltözhettem volna a ribancos hátvédjének.

– Hát, ha még mindig beszélő viszonyban leszünk halloweenkor, akkor kitalálhatunk valami ribancos páros jelmezt.

– Ha még mindig beszélő viszonyban leszünk? Quinn, még több mint két hónap van hátra halloweenig. Addigra már gyakorlatilag együtt fogunk élni.

– Túl magabiztos vagy – forgatom a szememet.

– Mondhatjuk úgy is.

– A legtöbb pasi azonnal a szexet erőlteti. Te viszont visszautasítottál, csak hogy aztán fél év múlva előkerülj, és beszélgetést forszírozva megint visszautasíts. Nem tudom, hogy aggódnom kéne-e.

Graham felvonja a szemöldökét.

– Ne láss belém olyat, ami nincs ott! Egyébként benne vagyok a mielőbbi szexben, de nekünk ott az egész örökkévalóság, hogy eljussunk odáig.

Látom rajta, hogy viccel, mert annyira igyekszik komoly arcot vágni. Felemelem a fejemet a párnáról, és felvonom a szemöldökömet.

– A szex részemről oké. Az örök elköteleződés már határeset.

Graham alulról átkarol és magához húz, így már a mellkasán nyugszik a fejem.

– Jól van, Quinn. Ha azt akarod, hogy néhány hónapig még tegyünk úgy, mintha nem lennénk lelki társak, részemről oké. Remek színész vagyok.

– Nincs is olyan, hogy lelki társ – nevetek a szarkazmusán.

– Tudom – válaszolja. – Nem vagyunk lelki társak. Az ostobaság.

– Komolyan beszélek.

– Én is. Teljesen komolyan.

– Idióta.

Erre nyom egy puszit a fejem búbjára.

– Hányadika van ma?

Mit zagyvál?

– Augusztus nyolcadika – emelem fel a fejemet, hogy ránézzek. – Miért?

– Csak azt akarom, hogy soha ne felejtsd el a dátumot, amikor az univerzum újra összehozott minket.

– Nagyon erősen nyomulsz – fekszem vissza a mellkasára. – El fogsz ijeszteni.

– Nem, nem foglak – hullámzik a mellkasa a halk nevetéstől. – Majd meglátod. Tíz év múlva majd odafordulok az ágyban augusztus nyolcadikán éjfélkor, és belesuttogom a füledbe, hogy „én megmondtam”.

– Ennyire kicsinyes vagy?

– A lehető legkicsinyesebb.

Nevetek. Sokat nevetek, miközben beszélgetünk. Nem tudom, meddig beszélgetünk ugyanígy fekve, de még mindig ezer kérdésem lenne, amikor ásítozni kezdek. Küzdök ellene, mert Grahammel beszélgetni valahogy még az alvásnál is pihentetőbb, és egész éjszaka kérdezgetni akarom.

Végül kimegy a konyhába egy pohár vízért. Miután visszajön a hálószobába, lekapcsolja a lámpát, bebújik mellém az ágyba, és hátulról hozzám simul. Tényleg nem erre számítottam ma este. Főleg azok után nem, ahogy odajött hozzám az étteremben, aztán feljött a lakásomra. Azt hittem, hogy egy dolog jár a fejében.

Nem is tévedhettem volna nagyobbat.

– Azt hittem, hogy csak viccelsz, hogy nincs szex – suttogom, ahogy ráteszem az alkaromat az övére, és behunyom a szememet.

Érzem, hogy nevet egy kicsit.

– Nem olyan könnyű magamon tartani a gatyát, mint amennyire annak látszik – préseli magát a fenekemhez, hogy a tudtomra adja, milyen komolyan beszél. Érzem, ahogy feszül elöl a farmerja.

– Ez fájhat – cukkolom. – Biztos, hogy nem akarod meggondolni magad?

– Még soha nem éreztem magam ilyen kényelmesen – szorít magához még jobban, és ad egy puszit a fülem mellé.

Elpirulok a sötétben, de nem válaszolok neki. Nincs olyan válaszom, ami elég jó lenne. Néhány percig hallgatok, és figyelem, ahogy lelassul a légzése. Mielőtt álomba merülnék, Graham belesuttog a fülembe.

– Azt hittem, elmenekülsz.

– Még megtehetem – mosolygok.

– Ne tedd!

Próbálom kimondani, hogy „nem fogom”, de megemeli az arcomat a párnáról, hogy megcsókoljon. Pont a megfelelő ideig tart a csók. Nem túl rövid, de nem is olyan hosszú, hogy valami más legyen belőle. Tökéletes csók a tökéletes pillanathoz.

Tizedik fejezet

Most

– Még két rúzs – mondja Gwenn. Végighúzza az élénkvörös rúzst a felső ajkamon, de annyira kimegy a vonalból, hogy még az orromhoz is hozzáér.

– Nagyon jól megy ez neked – jegyzem meg nevetve.

Graham szüleinél vagyunk, együtt vacsorázunk a családjával. Graham a földön játszik a nővére, Caroline ötéves lányával, Adeline-nel. A hároméves Gwenn pedig mellettem van a kanapén, és éppen kisminkel, míg Graham szülei a konyhában főzik a vacsorát.

Többnyire így telnek a vasárnapjaink.

Mindig is szerettem itt tölteni a vasárnapot, de mostanában ezek a kedvenc napjaim. Nem tudom, miért könnyebb itt minden, Graham családjának a körében, de könnyebb. Könnyebb nevetni. Könnyebb boldognak tűnni. Még az is könnyebb, hogy hagyjam Grahamnek, hogy szeressen.

Észrevettem, hogy másképp viselkedem Grahammel mások előtt, mint amikor otthon vagyunk. Otthon, amikor csak mi ketten vagyunk, távolságtartóbb vagyok. Kerülöm az érintését és a csókját, mert régen ezek mindig szexbe torkolltak. Most pedig, hogy már annyira rettegek a szextől, attól is rettegek, ami odáig vezet.

De ilyen helyzetekben, amikor a gyengéd érzései nem vezetnek sehová, sóvárgok iránta. Imádom, amikor hozzám nyúl. Amikor megcsókol. Imádok hozzábújni a kanapén. Nem tudom, hogy ő észreveszi-e a különbséget aközött, hogy milyen vagyok otthon és máshol. Ha igen, semmi jelét nem mutatja.

– Befejeztem – jelenti ki Gwenn. Próbálja visszarakni a kupakot a rúzsra, nem sok sikerrel. Úgyhogy elveszem tőle, hogy segítsek neki.

– Azt a mindenit, Quinn – néz fel rám Graham a földről. – Ez… igen.

– Kicsinosítottál? – mosolygok rá Gwennre.

Elkezd vihogni.

Kimegyek a fürdőszobába, és nevetek, amikor belenézek a tükörbe. Meggyőződésem, hogy kifejezetten ezért gyártanak kék szemhéjpúdert. Hogy háromévesek rákenhessék a felnőttekre.

Éppen az arcomat mosom, amikor Graham belép a fürdőszobába. Rám néz a tükörben, és grimaszt vág.

– Mi az? Nem tetszik?

– Gyönyörű vagy, Quinn – csókolja meg a vállamat. – Mindig.

Befejezem a festék lemosását az arcomról, ám Graham ajka még mindig ott van a vállamon. Gyengéd csókokkal halmoz el, egészen a nyakamig. A tudattól, hogy nem fog szexreménycsalódáshoz vezetni, jobban élvezem, mint ha ez a saját házunkban történne, a saját fürdőszobánkban.

Nagyon elcseszettül hangzik. Nem tudom, hogy a helyzettől függően hogyan tudnak más és más reakciót kiváltani belőlem a cselekedetei. Most viszont nem fogom ezt firtatni, mert úgy tűnik, hogy ő sem firtatja. Úgy tűnik, hogy élvezi.

Mögöttem maradva nekinyom a mosdónak, miközben végighúzza a kezét a csípőmön át a combomig. Megragadom a mosdó szélét, és figyelem őt a tükörben. Felnéz a tükörképemre, majd nekilát felgyűrni elöl a ruhámat.

Már több mint másfél hónap telt el azóta, hogy szexet kezdeményezett volna. Még sosem telt el ennyi idő. Tudom, hogy miután legutóbb úgy végződött a dolog, rám vár, hogy kezdeményezzek. De még nem tettem meg.

Olyan régóta nem ért hozzám, hogy mintha ettől hevesebben reagálnék rá.

Behunyom a szemem, amikor a bugyimba kúszik a keze. Tetőtől talpig libabőrös vagyok. Nem merülhetünk bele túlságosan a dologba, de ettől még mindenhol érezni akarom a kezét és a száját.

Nyitva az ajtó, és bármikor erre sétálhat valaki a folyosón, ám ez csak még jobban megerősíti, hogy bármelyik pillanatban véget érhet ez a smárolás. Pont emiatt hagyja az elmém, hogy ennyire élvezzem.

Belém csusszan az egyik ujja, miközben a hüvelykujjával megtalálja a legérzékenyebb pontomat. Több mint egy éve nem váltott ki belőlem ilyen érzést az érintése. Hátrahanyatlik a fejem a vállára, ő pedig maga felé fordítja a számat. Éppen akkor nyögök fel, amikor összeérnek az ajkaink. Kiéhezve és türelmetlenül csókol, mintha kétségbeesve próbálná a lehető legtöbbet kihozni a pillanatból, mielőtt eltolom magamtól.

Graham végig mohón csókol, miközben odalent hozzám nyúl. Addig csókol, amíg el nem élvezek, és miközben nyöszörögve remegek a karjaiban, még mindig csókol és simogat, amíg teljesen el nem múlik a pillanat.

Lassan kihúzza a kezét a bugyimból, de még utoljára elmerül a nyelvével a számban, mielőtt elhúzódik tőlem. Levegőért kapkodva markolom a mosdó szélét. Megcsókolja a vállamat, és vigyorogva kisétál a fürdőszobából: úgy mosolyog, mintha most hódította volna meg a világot.

Rászánok néhány percet, hogy összeszedjem magam. Figyelek, hogy eltűnjön az arcomról a pír, mire elindulok vissza a nappaliba. Graham a kanapén fekve nézi a tévét. Helyet szorít nekem a kanapén, aztán magához húz. Olykor megcsókol – vagy én őt –, és pont olyan érzés, mint régen. Én pedig úgy teszek, mintha minden rendben lenne. Úgy teszek, mintha a hét összes többi napja is ugyanolyan lenne, mint a vasárnapok Graham szüleinél. Mintha minden más elhalványulna, amikor itt vagyunk, és csak mi lennénk Grahammel, a kudarc bármiféle nyoma nélkül.

Vacsora után Graham és én felajánljuk, hogy elmosogatunk. Bekapcsolja a rádiót, és együtt állunk a mosogatónál. Én mosogatok, ő öblít. A munkájáról beszél, én pedig hallgatom. Amikor megszólal egy Ed Sheeran-dal, csupa mosogatószeres hab a kezem, de Graham attól még magához ölel, és elkezd táncolni velem. Egymásba kapaszkodunk, és alig mozdulunk meg tánc közben – ő a derekamat karolja át, én pedig a nyakát. A homlokát hozzányomja az enyémhez, és hiába tudom, hogy engem néz, behunyva tartom a szememet, és úgy teszek, mintha minden tökéletes lenne. Kettesben táncolunk, amíg majdnem véget ér a dal, ám ekkor Caroline belép a konyhába, és rajtakap minket.

Néhány héten belül születik a harmadik gyereke. Papírtányért tart az egyik kezében, a másikkal pedig a derekát fogja.

– El sem tudom képzelni, milyen lehet, amikor kettesben vagytok, ha így tapizzátok egymást mások előtt – forgatja a szemét. Kidobja a tányért a kukába, és elindul vissza a nappaliba. – Biztos olyan bosszantóan tökéletes pár vagytok, akik naponta kétszer szexelnek.

Miután becsukódik a konyhaajtó, magunkra maradunk. A dalnak már vége, Graham pedig csak bámul. Tudom, hogy a nővére megjegyzése elgondolkodtatta az érzéseimmel kapcsolatban. Látom, hogy meg akarja kérdezni, nyilvános helyen miért imádom ennyire az érintését, ha elhúzódom tőle, amikor kettesben vagyunk.

Mégsem mond erről semmit. Ad egy konyharuhát, hogy megtöröljem a kezemet.

– Indulhatunk haza?

Bólintok, ugyanakkor érzem, hogy megint kezdődik. Görcsbe rándul a gyomrom. Tartok tőle, hogy miután ennyire vevő voltam a gyengédségére a szüleinél, azt fogja hinni, hogy otthon is vágyom rá.

Ettől úgy érzem magam, mintha én lennék a legrosszabb feleség a világon. Nem azért csinálom ezt, mert ne szeretném őt. De talán ha valahogy jobban szeretném, akkor nem csinálnám ezt.

Hiába tudom, hogy igazságtalan vagyok vele, attól még hazudok neki a hazaúton.

– Mintha kezdene migrénem lenni – nyomom oda a homlokomat a kocsi ablakához.

Hazaértve Graham azt mondja, hogy feküdjek le, és pihenjek egy kicsit. Öt perc múlva hoz nekem egy pohár vizet és egy kis aszpirint. Lekapcsolja a villanyt, kimegy a szobából, én pedig sírok, mert utálom, hogy mivé tettem ezt a házasságot.

A férjem szíve a mentsváram, az érintése viszont az ellenségem lett.

Tizenegyedik fejezet

Akkor

Érzem a teste melegét magam mellett. Örülök, hogy már felkelt a nap, és ő még mindig itt van.

Érzem, hogy Graham megmoccan, mielőtt kinyitnám a szememet. A párna alá nyúlva megfogja a kezem, és összekulcsolja az ujjainkat.

– Jó reggelt!

Mosolyogva nyitom ki a szemem. Felemeli a másik kezét, hogy a hüvelykujjával megsimogassa az arcomat.

– Miről maradtam le, amíg aludtál? Álmodtál valamit?

Talán ez a legédesebb dolog, amit valaha is mondtak nekem. Nem tudom, hogy ez jó vagy rossz.

– Kicsit furcsát álmodtam. Benne voltál.

– Ó, igen? – könyököl fel, és elereszti a kezemet. – Mesélj!

– Azt álmodtam, hogy tetőtől talpig búvárruhában jelentél meg itt. És azt mondtad, hogy én is vegyem fel a búvárruhámat, mert megyünk cápákkal úszni. Szóltam neked, hogy én félek a cápáktól, mire azt válaszoltad: „De Quinn! Ezek a cápák igazából macskák!” Aztán azt mondtam, hogy „de hát én félek az óceántól”. Te pedig azt felelted, hogy „de Quinn, ez az óceán igazából egy park”.

– Mi történt utána? – nevet Graham.

– Naná, hogy felvettem a búvárruhámat. De nem az óceánhoz vagy parkba vittél. Hanem az anyukádhoz, hogy találkozzak vele. Nagyon kellemetlenül éreztem magam, és nagyon haragudtam rád, mert búvárruha volt rajtam az anyukád vacsoraasztalánál.

Graham visszahanyatlik az ágyra, ahogy kacag.

– Quinn, ez minden idők legjobb álma.

A reakciója miatt legszívesebben az egész hátralévő életem összes álmát elmesélném neki.

Tetszik, ahogy felém fordul, és úgy néz rám, mintha sehol máshol nem lenne szívesebben. Előrehajolva rátapasztja a száját az enyémre. Egész nap ágyban akarok maradni vele, de elhúzódik tőlem, és megszólal.

– Éhes vagyok. Van valami kajád?

Bólintok, de mielőtt felkelhetne az ágyból, visszahúzom, és nyomok egy puszit az arcára.

– Bírlak, Graham.

Azzal legördülök róla, és a fürdőszoba felé veszem az irányt.

– Persze hogy bírsz, Quinn! – szól utánam. – Én vagyok a lelki társad!

Nevetve csukom be a fürdőszobaajtót.

Aztán sikíthatnékom támad, amikor belenézek a tükörbe. Rohadt életbe! Szétkenődött szempillafesték mindenhol. Éjszaka kijött egy pattanás a homlokomon. A hajam kusza, de nem olyan szexi, „gyere, bébi!” módon. Egyszerűen csak egy szénakazal. Mintha egy patkány fészkelt volna bele.

Felnyögök, aztán felkiáltok.

– Én lezuhanyozom!

– Én kaját keresek! – kiáltja vissza Graham a konyhából.

Kétlem, hogy sokat találna. Nem tartok túl sok élelmiszert itthon, mert alig szoktam főzni, amióta egyedül élek.

Beállok a zuhany alá. Fogalmam sincs, hogy maradni fog-e reggeli után, de tusolás közben még gondosabban odafigyelek bizonyos részekre a biztonság kedvéért.

Már három egész perce zuhanyozom, amikor hallom, hogy nyílik a fürdőszobaajtó.

– Nincs semmi ennivalód.

Annyira meglepődöm a hangján a fürdőszobámban, hogy kis híján megcsúszom és elesek. Megragadom a kapaszkodót a zuhany alatt, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat, de azonnal elengedem, és inkább a mellemet takargatom, amikor látom, hogy megmoccan a zuhanyfüggöny.

Graham bedugja a fejét a függönyön. Egyenesen a szemembe néz, csak oda, ám ettől még ugyanúgy megteszek mindent, hogy eltakarjam magam.

– Egyáltalán nincs kajád. Csak sós keksz meg egy doboz állott gabonapehely – mondja ezt úgy, mintha egyáltalán nem lenne neki szokatlan, hogy meztelenül lát. – Akarod, hogy hozzak reggelit?

– Ööö… oké – válaszolom tágra nyílt szemmel, a magabiztos betolakodásától még mindig döbbenten.

Graham vigyorogva ráharap az ajkára. Elkezd lassan végigmérni.

– Istenem, Quinn – suttogja.

Behúzza a zuhanyfüggönyt, mielőtt folytatná.

– Mindjárt jövök.

És mielőtt kisétál a fürdőszobámból, hallom, hogy azt suttogja:

– Baszki.

Kénytelen vagyok elmosolyodni. Imádom, ahogy érzem magam tőle.

Visszafordulok a vízsugár felé, miközben behunyom a szemem, és hagyom végigfolyni az arcomon a meleg vizet. Nem tudok kiigazodni Grahamen. Pont eléggé magabiztos és pimasz. De ezt jól ellensúlyozza az áhítatos oldala. Vicces, okos és túlságosan is nyomul, de az egész őszintének tűnik.

Őszinte.

Ha egy szóval kellene jellemeznem őt, akkor ez lenne.

Meglep, mert Ethant soha nem tartottam őszintének. Valahol mélyen mindig is éreztem, hogy a látszólagos tökéletessége csak egy színjáték része. Mintha megtanították volna, hogy mindig azt mondja, amit kell, de ez nem belőle fakadt. Mintha csak tanulta volna, hogyan legyen olyan, amilyennek mutatta magát mások előtt.

Grahammel kapcsolatban viszont az az érzésem, hogy egész életében az volt, aki.

Eltűnődöm, hogy vajon megtanulok-e majd bízni benne. Azok után, amin Ethan mellett keresztülmentem, úgy éreztem, hogy ez soha nem történhet meg.

Amikor végzek a zuhanyozással, megtörölközöm, és előveszek egy pólót cicanadrággal. Fogalmam sincs, hogy Graham szeretne-e ma elmenni velem valahova, de amíg ez kiderül, addig is kényelmes ruha lesz rajtam.

A hálószobába visszaérve kézbe veszem a telefonomat az éjjeliszekrényről, és látom, hogy lemaradtam néhány üzenetről.

Elmentettem a számomat a telefonodba. Itt Graham. A lelki társad.

Mit kérsz reggelire?

McDonald’s? Starbucks? Fánk?

Még mindig zuhanyozol?

Szereted a kávét?

Csak az jár a fejemben, ahogy a zuhany alatt állsz.

Jól van, akkor hozok zsemlét.

Éppen a hálószobában teregetek, amikor hallom, hogy Graham belép a lakásba. Kimegyek a nappaliba, ahol látom, hogy az asztalnál áll, és kipakolja a reggelit. Bőséges reggelit.

– Nem mondtad, mit szeretnél, úgyhogy hoztam mindent.

Végignézek a doboznyi fánkon, a mcdonald’sos kajákon, a csirkés szendvicseken. Még zsemlét is hozott. És a Starbucksban is járt.

– A Micsoda nő-s reggelit próbálod lemásolni? Amikor Richard Gere mindent megrendel az étlapról? – ülök le az asztalhoz mosolyogva.

– Úgy érted, hogy ezt már megcsinálta valaki? – ráncolja a homlokát.

– Aha – harapok bele egy cukormázas fánkba. – Eredetibbnek kell lenned, ha le akarsz nyűgözni.

Leül velem szemben, és leveszi egy Starbucks-pohárról a fedelet. Lenyalja róla a tejszínhabot.

– Akkor talán le kéne mondanom a fehér limuzint, ami délben várt volna rád a tűzlépcsőnél.

– Köszönöm a reggelit – nevetek.

– Mi a terved mára? – dől hátra a széken, aztán visszarakja a fedelet a kávéspoharára.

– Szombat van – vonok vállat. – Nem dolgozom.

– Azt sem tudom, mivel foglalkozol.

– Egy belvárosi reklámcégnek írok. Semmi különös.

– Benned semmi nincs, ami unalmas lenne, Quinn.

– És te mivel foglalkozol? – kérdezek vissza, mit sem törődve a bókkal.

– Semmi különös. Könyvelő vagyok egy belvárosi cégnél.

– Hm, kocka vagy?

– Először űrhajós akartam lenni, de valahogy félelmetes volt a gondolat, hogy elhagyjam a Föld légkörét. A számok nem igazán jelentenek veszélyt az életemre, szóval rájuk szavaztam – bontja ki az egyik zacskót, amiből kivesz egy kekszet. – Szerintem szexelnünk kéne ma este – harap bele a kekszbe. – Egész éjszaka – teszi hozzá teli szájjal.

Kis híján félrenyelem a falatot. Magam elé húzom a másik kávét, és belekortyolok.

– Igen? Mi változott ennyire a tegnap estéhez képest?

– Tegnap este udvarias voltam – tör le egy darabot a kekszből, hogy bekapja.

– Szóval az udvariasság csak álca?

– Nem, tényleg rendes fickó vagyok. Ugyanakkor szörnyen vonzódom hozzád, és megint látni akarlak meztelenül – mosolyog rám. Félénk a mosolya, és olyan aranyos, hogy én is elmosolyodom.

– Vannak olyan férfiak, akik bosszút esküsznek, ha megcsalják őket. Téged megcsaltak, de brutálisan őszinte lettél utána.

Kacag, de nem említi meg újra a szex lehetőségét. Mindketten csöndben eszünk egy darabig, mielőtt megszólal.

– Mit csináltál a jegygyűrűddel?

– Elküldtem postán Ethan anyjának.

– Mit csináltál azzal, amelyiket itt hagytam?

– Megtartottam – válaszolom zárkózott mosollyal. – Néha hordom. Szép.

– Akarod tudni, hogy én mit tartottam meg? – kérdezi, miután egy ideig csak néz.

Bólintok.

– A jóslatainkat.

Beletelik néhány másodpercbe, mire rádöbbenek, miről beszél.

– A kínai kaja és a megcsalás után?

– Aha.

– Megtartottad?

– Persze.

– Miért?

– Mert… ha látnád, mi van a másik oldalukon, nem kérdeznéd – néz le a kávéjára, hogy apró köröket írjon le a poharával.

Gyanakodva méregetem, ahogy hátradőlök a széken. Ethannel gyakran ettünk olyan szerencsesütit. Pontosan tudom, mi van a jövendölések másik oldalán, mert mindig is furcsának találtam. A legtöbb ilyen jóslaton egy számsor van, de itt csupán egyetlen számot szoktak ráírni.

– Azoknak csak egy szám van a másik oldalukon.

– Aha – helyesel huncutul csillogó szemmel.

– És? – biccentem oldalra a fejemet. – Ugyanazt a számot kaptuk, vagy mi?

– A nyolcast – néz rám komolyan.

Farkasszemet nézek vele, miközben néhány pillanatra elgondolkodom ezen. Tegnap este megkérdezte tőlem, hányadika van. Augusztus nyolcadika.

Nyolcadik hó nyolcadika.

A nap, amikor újra találkoztunk.

– Ez most komoly?

Grahamnek még kitart az önuralma egy másodpercig, de aztán elengedi magát, és felnevet.

– Vicceltem. A tiédnek egy hetes volt a hátulján, az enyémnek meg ötös vagy ilyesmi – áll fel, hogy kidobja a szemetet. – Azért tartottam meg őket, mert tisztaságmániás vagyok, és nem akartam szemetelni a folyosón. Elfelejtettem, hogy a zsebemben vannak. Csak akkor jutott eszembe, amikor hazaértem aznap este.

Kíváncsi vagyok, mennyi igaz ebből.

– De tényleg megvannak még?

Rálép a pedálra, mire kinyílik a kuka fedele.

– Persze – jön vissza az asztalhoz, hogy felhúzzon a székről. Átkarolja a derekamat, és megcsókol. Édes a csókja, karamella- és cukorízű. Aztán nyom egy puszit az arcomra, és magához ölel. – Ugye tudod, hogy csak húzom az agyadat? Igazából nem gondolom, hogy együtt fogjuk leélni az életünket. Egyelőre.

Tulajdonképpen tetszik ez a fajta cukkolás. Nagyon is. Válaszra nyitom a számat, de megcsörren a telefonja. Felemeli az egyik ujját, majd előhúzza a telefont a zsebéből, és azonnal felveszi.

– Szia, gyönyörűség! – szól bele. Befogja a mikrofont, és odasuttogja nekem: – Az anyám az. Ne akadj ki!

Nevetve hagyom telefonálni, és visszamegyek az asztalhoz, hogy összepakoljak mindent, amit reggelire hozott. Szerintem be se fér minden a hűtőbe.

– Nem sok – mondja Graham. – Apa ma golfozik?

Nézem, ahogy az anyjával cseveg. Olyan könnyedén csinálja. Amikor én csevegek az anyámmal, akkor többnyire feszült vagyok, ideges, és folyton forgatom a szememet. – Igen, a vacsora jól hangzik. Vihetek magammal plusz egy főt? – kérdezi, majd ismét befogja a mikrofont, és rám néz. – Vedd elő a búvárruhádat, Quinn.

Nem tudom, hogy nevessek-e a viccén, vagy inkább kezdjek kiakadni. Még a vezetéknevét sem tudom ennek a srácnak. Nem akarok találkozni a szüleivel.

– Nem – tátogom nagyon határozottan.

– Quinn-nek hívják – feleli rám kacsintva. Engem néz, miközben folytatja a beszélgetést. – Aha, elég komoly. Egy ideje már találkozgatunk.

Forgatom a szememet a hazugságai miatt. Tántoríthatatlan.

– Várj, megkérdezem.

Ezúttal nem fogja le a mikrofont. Sőt, még hangosabban is kiabál a kelleténél, pedig csak néhány lépésnyire állunk egymástól.

– Drágám! Pitét szeretnél desszertnek, vagy gyümölcslepényt?

Közelebb lépek, hogy hallja a komolyságot a hangomon.

– Még randizni sem voltunk – suttogom. – Nem akarok találkozni az anyukáddal, Graham.

Ezúttal befogja a mikrofont, és az asztalra mutat.

– Most volt vagy öt randink – suttogja. – Csirkés szendvicsező, McDonald’s, fánkozó, Starbucks… – sorolja, és megint a füléhez emeli a telefont. – A pitét választja. Hat körül találkozunk? – kérdezi, majd némi szünet következik. – Oké. Én is szeretlek.

Leteszi a telefont, és visszarakja a zsebébe. Szúrós pillantással nézek rá, de nem sokáig, mert odajön hozzám, hogy addig csiklandozzon, amíg nevetni nem kezdek. Aztán magához húz.

– Ne aggódj, Quinn! Amint megkóstolod a főztjét, soha többé nem akarsz majd tőlük elmenni.

– Egyáltalán nem olyan vagy, mint vártam – jegyzem meg nagyot sóhajtva.

– Ez most jó vagy rossz? – nyom egy puszit a fejem búbjára.

– Őszintén szólva fogalmam sincs.

Tizenkettedik fejezet

Most

Caroline-ék utcájába bekanyarodva látom, hogy Graham autója ott áll a házuk előtt. De úgy tűnik, hogy Graham testvérén és az ő férjén kívül senki más nincs itt. Ez nekem megkönnyebbülés.

Caroline kisfia tegnap reggel született meg. Otthon szülés. Igazából az első fiú a családban Graham óta.

Caroline Graham egyetlen nővére, aki Connecticutban él. Tabitha Chicagóban lakik a feleségével. Ainsley ügyvéd, és mindenfelé lakik. Majdnem annyit utazik, mint Ava és Reid. Néha egy kicsit irigy vagyok a gondtalan életükre, de nálam mindig más volt a fontossági sorrend.

Graham és én nagyon is jelen vagyunk Caroline két lányának az életében. A vasárnaponként együtt töltött időn kívül olykor elvisszük őket programokra vagy moziba, hogy Caroline kettesben maradhasson a férjével. Gyanítom, hogy a fiuk születése után még több időt töltünk majd a lányokkal.

Imádom nézni Grahamet, amikor velük van. Szívesen játszik velük és szereti megnevettetni őket. Ugyanakkor nagyon figyel a mentális egészségükre és a fejlődésükre. Türelmesen és őszintén válaszol minden egyes „de miért?” kérdésre. A lányok még csak három- és ötévesek, de egyenlő felekként kezeli őket. Caroline azzal szokott viccelődni, hogy miután hazamennek tőlünk, minden mondatot úgy kezdenek, hogy „de Graham bácsi azt mondta…”.

Nagyon szeretem, hogy ilyen kapcsolata van az unokahúgaival, és még izgatottabban várom, hogy az újszülött unokaöccsével is lássam őt nagybácsiként. Néha valóban hagyom, hogy megérintsen a gondolat, hogy milyen remek apa lenne, de nem vagyok hajlandó megengedni, hogy a mi lehangoló helyzetünk beárnyékolja Graham élményeit a családjával. Így hát örömteli arcot vágok, és figyelek rá, hogy soha ne látszódjon a szomorúságom.

A visszapillantó tükörben gyakorlom a mosolyt. Régen magától jött a késztetés, hogy mosolyogjak, ám mostanság szinte mindig csak úgy teszek, mintha.

A bejárati ajtóhoz érve nem tudom, hogy becsöngessek-e, vagy egyszerűen csak besétáljak a házba. Ha a baba vagy Caroline alszik, akkor szörnyen érezném magam, ha felébreszteném őket. Benyitok, és a ház elülső részében csend fogad. Senki sem ül a nappaliban, bár a kanapén bontatlan ajándékok sorakoznak. Bemegyek a nappaliba, és leteszem a Grahammel közös ajándékunkat a kanapé melletti dohányzóasztalra.

A kihalt konyhán át a nagyszoba felé veszem az irányt, ahol Caroline-ék a legtöbb időt szokták tölteni. Rögtön Gwenn születése után építették a házhoz ezt a részt. A szoba egyik fele nappali, a másik fele pedig játszószoba a lányoknak.

Már majdnem odaérek, de megállok az ajtó előtt, amikor megpillantom Grahamet. Háttal áll nekem, a kanapé mellett, karjában az újonnan érkezett unokaöccsével. Ringatja a takaróba csavart csecsemőt. Gondolom, hogy ha nem ilyen helyzetben lennénk, akkor egy ilyen pillanatban semmi mást nem éreznék, csak színtiszta csodálatot a férjem iránt – miközben látom, hogy az újszülött unokaöccsét ringatja. Helyette viszont fájdalmat érzek belül. Eszembe jut, hogy vajon mi járhat most a fejében. Valahol mélyen neheztel, amiért én nem vagyok képes megadni neki egy ilyen pillanatot?

Senki sem láthatja, hogy itt állok, mert Graham háttal van nekem, a nővérének pedig kívül esem a látószögén, mert valószínűleg a kanapén ül. Csak Caroline hangját hallom, amikor azt mondja:

– Mennyire látszik, hogy a véredben van.

Figyelem, hogy Graham hogyan reagál a szavaira, de nem válaszol. Továbbra is csak lefelé bámul az unokaöccsére.

Aztán Caroline mond valamit, amitől muszáj belekapaszkodnom a falba a hátam mögött.

– Nagyon jó apa lennél, Graham.

A kiszűrődő mondat egyenesen eltalál engem a szomszéd szobában.

Meggyőződésem, hogy nem mondott volna ilyet, ha tudja, hogy hallom. Várom Graham válaszát, hogy egyáltalán fog-e reagálni erre valamit.

Igen, reagál.

– Tudom – jegyzi meg halkan, Caroline-ra pillantva. – El vagyok keseredve, hogy még mindig nem történt meg.

A szám elé kapom a kezem, mert félek, hogy mi lesz, ha nem teszem. Lehet, hogy felnyögök, elsírom vagy elhányom magam.

Most már a kocsimban ülök.

Vezetek.

Ezek után nem bírtam Graham elé állni. Az a néhány mondat megerősítette az összes félelmemet. Miért hozta fel ezt a témát Caroline? Miért válaszolt neki Graham ilyen nyers őszinteséggel, holott nekem soha nem árulja el az igazat arról, hogy mit érez?

Most először érzem úgy, hogy csalódást okozok a családjának. Vajon mit mondanak neki a nővérei? Mit szól az anyukája? Jobban örülnének, ha lennének gyerekei, mint ha én maradnék a felesége?

Még soha nem gondolkodtam ezen az ő szemszögükből. Nem tetszenek az érzések, amiket ezek a gondolatok kiváltanak belőlem. Szégyent. Mintha nemcsak azt akadályoznám meg, hogy Graham apa legyen, hanem azt is, hogy a családja szerethessen egy gyermeket, akit Graham abszolút képes lenne összehozni, ha nem rajtam múlna.

Félreállok egy parkolóba, hogy összeszedjem magam. Letörlöm a könnyeimet, és igyekszem elfelejteni, hogy egyáltalán meghallottam ezt. Előveszem a telefonomat a táskámból, hogy írjak Grahamnek.

Szörnyen nagy a forgalom. Mondd meg Caroline-nak, hogy csak holnap tudok beugrani.

Megnyomom a küldés gombot, aztán hátradőlök az ülésen. Minden erőmmel próbálom kiverni a fejemből a beszélgetésüket, de újra és újra hallom őket.

– Nagyon jó apa lennél, Graham.

– Tudom. El vagyok keseredve, hogy még mindig nem történt meg.

Két óra múlva a hűtőnél állok éppen, amikor Graham végre hazaér Caroline-éktól. Tudom, hogy feszült vagyok, ha hűtőt takarítok, márpedig az elmúlt félórát pont ezzel töltöttem. Graham leteszi a cuccait a konyhapultra. A kulcsait, az aktatáskáját, egy üveg vizet. Odajön hozzám, és ad az arcomra egy puszit. Mosolyt erőltetek magamra, de érzem, hogy még soha nem volt ennyire nehéz.

– Milyen volt a látogatás? – kérdezem.

– Jó – nyúl be a hűtőbe mellettem, hogy kivegyen egy kólát. – Aranyos a baba.

Olyan lazán veszi az egészet, mintha nem éppen ma vallotta volna be, hogy elkeseredett, amiért még nem lett apa.

– Ölbe tudtad venni?

– Nem – mondja Graham. – Végig aludt, amíg ott voltam.

Megint felé kapom a tekintetemet. Miért hazudik nekem?

Mintha lángok mardosnák a szívemet, miközben próbálom elfojtani az érzéseimet, nehogy felszínre törjenek, viszont képtelen vagyok félretenni a vallomását, hogy el van keseredve, amiért még nem lett apa. Miért marad?

Becsukom a hűtő ajtaját, pedig még nem takarítottam ki az oldalsó fiókokat. Ki kell jutnom a konyhából. Túl nagy bűntudatot érzek, amikor ránézek Grahamre.

– Ma este sokáig leszek fent. Rengeteg munka vár a dolgozószobámban. Vacsora a mikróban, ha éhes vagy – indulok el a dolgozószobám felé. Mielőtt teljesen becsukom az ajtót, visszanézek a konyhába.

Graham két kézzel a pultra támaszkodik, lehorgasztott fejjel. Majdnem egy teljes percig így marad, de aztán erővel elrugaszkodik a pulttól, mintha dühös lenne valamiért. Vagy valakire.

Mielőtt becsukhatnám a dolgozószobám ajtaját, felém pillant. Találkozik a tekintetünk. Néhány másodpercig csak meredünk egymásra, és most először érzem úgy, mintha vadidegen lenne. Fogalmam sincs, mi jár most a fejében.

Ez egy olyan pillanat, amikor tudom, hogy meg kellene kérdeznem, mi jár a fejében. Ez az a pillanat, amikor el kellene mondanom neki, hogy nekem mi jár a fejemben. Ez az a pillanat, amikor őszintének kellene lennem vele, és beismerni, hogy talán ki kellene nyitnunk azt a dobozt.

De ahelyett, hogy bátor lennék, és végre kimondanám az igazat, győz a gyávaságom, és a torkomra forrnak a szavak. Elfordulok tőle, és becsukom az ajtót.

Folytatjuk a táncot.

Tizenharmadik fejezet

Akkor

Minden perc, amit vele töltök ma, egyre jobban meglep.

Valahányszor kinyitja a száját, vagy mosolyog, vagy megérint, csak arra tudok gondolni, hogy „mi lelte Sashát, hogy megcsalta ezt a férfit Ethannel?”.

Neki kidobni való szemét, nekem kincs.

A gyerekkori otthona éppen olyan, amilyennek elképzeltem. Telis-tele nevetéssel, történetekkel és olyan szülőkkel, akik úgy néznek rá, mintha egyenesen az ég küldötte lenne. Négy testvér közül ő a legfiatalabb, és az egyetlen fiú. Ma nincs lehetőségem megismerkedni egyik nővérével sem, mert ketten másik államban élnek, a harmadiknak pedig le kellett mondania a vacsorát.

Graham külsőre az apjára hasonlít. Az apja jókötésű ember, szomorú szemekkel és boldog lélekkel. Az anyukája apró termetű; alacsonyabb nálam, de még Grahamnél is nagyobb magabiztosságot sugároz.

Óvatos velem. Látom rajta, hogy kedvelni akar, de azt is látom, hogy nem akarja végignézni, ahogy a fiának megint összetörik a szívét. Biztos kedvelhette Sashát is annak idején. Próbál kíváncsiskodni a „kapcsolatunkról”, ám Graham semmi mással nem eteti, csak kitalált dolgokkal.

– Mióta vagytok együtt?

– Egy ideje – karolja át a vállamat.

Egy napja.

– Graham találkozott már a szüleiddel, Quinn?

– Párszor – válaszolja Graham. – Nagyon jó fejek.

Soha. És szörnyűek.

– Az jó – mosolyog az anyukája. – Hol ismerkedtetek meg?

– Abban az épületben, ahol dolgozom – feleli.

Azt sem tudom, hol dolgozik.

Grahamnek ez jó móka. Valahányszor kitalál rólunk egy történetet, megszorítom a combját vagy megbököm, miközben próbálom visszatartani a nevetést. Egyszer csak azt mondja az anyjának, hogy egy kajaautomatánál találkoztunk először.

– Beszorult a medvecukra, úgyhogy bedobtam egy dollárt, és vettem egy medvecukrot, csak azért, hogy az övé is kijöjjön onnan. De nem fogod elhinni, mi történt – néz rám, hogy fejezzem be a füllentést. – Mondd el nekik, hogy mi történt ezután, Quinn.

Úgy megszorítom a lábát, hogy megvonaglik az arca.

– Az ő medvecukra is elakadt a gépben.

– Hát nem hihetetlen? – nevet Graham. – Egyikünknek sem jutott medvecukor. Szóval elvittem ebédelni az éttermes részre, a többi pedig már történelem.

Muszáj ráharapnom belülről a számra, hogy ne nevessek. Szerencsére igaza volt az anyukája főztjével kapcsolatban, így teli szájjal töltöm az idő nagy részét. Az anyukája fantasztikusan főz.

Amint kimegy a konyhába, hogy befejezze a pitesütést, Graham megszólal.

– Akarod, hogy körbevezesselek a házban?

Megfogom a kezét, miközben kivezet az étkezőből. Amint kettesben vagyunk, mellbe bököm.

– Vagy hússzor hazudtál a szüleidnek alig egy óra alatt!

– De jó móka volt, nem? – ragadja meg mindkét kezemet, hogy magához húzzon.

Nem tudom letagadni a mosolyt, ami kiül az arcomra.

– Aha. Tényleg az volt.

Graham közelebb hajol, és megcsókol.

– Tipikus körbevezetést szeretnél egy tipikus házban, vagy lejössz a pincébe megnézni a gyerekszobámat?

– Ez nem is kérdés.

Elindulunk a pincébe, és felkapcsolja a villanyt menet közben. A lépcsőfeljáró falán a periódusos rendszer kifakult posztere díszeleg. Felkapcsol még egy lámpát, amint leérünk a lépcső aljára, így egy kamasz fiú szobája bontakozik ki előttem, ami úgy fest, mintha érintetlenül maradt volna, mióta elköltözött. Olyan, mint egy titkos átjáró egyenesen Graham Wells fejébe. Végre megtudtam a vezetéknevét vacsora közben.

– Anya nem hajlandó átrendezni – sétál be háttal a szobába. – Még mindig itt kell aludnom, amikor eljövök látogatóba – rúg bele a padlón heverő kosárlabdába, ami leeresztett, így alig gurul távolabb. – Utálom. A gimire emlékeztet.

– Nem szeretted a gimit?

– Jobban szerettem a természettudományokat és a matekot, mint a lányokat – mutat körbe a szobában. – Képzelheted, milyen volt nekem a gimi.

A komódját tanulmányi versenyek trófeái borítják, meg fényképek. Egyetlen sportérem sincs a láthatáron. Kézbe veszem az egyik családi képet, hogy megnézzem közelebbről. Graham a három nővérével van rajta, akik nagyon is az anyjukra hasonlítanak. Aztán ott egy langaléta kiskamasz középen a fogszabályzójával.

– Hűha!

Most már szorosan mögöttem áll, és a vállam fölött nézi a képet.

– Néha én voltam a nyomiság iskolapéldája.

– Most már senki sem mondaná meg rólad – rakom vissza a fotót a komódra.

Graham odasétál az ágyához, és leül A csillagok háborúja-mintás paplanra. A kezére támaszkodva hátradől, és áhítattal figyeli, ahogy folytatom a szobában a szemlélődést.

– Mondtam már, hogy mennyire tetszik ez a ruha?

Lenézek a ruhámra.

Nem voltam felkészülve, hogy találkozzak annak a férfinak a szüleivel, akivel még csak nem is járok, így nem akadt túl sok tiszta ruhám. Egy egyszerű tengerészkék pamutruhát választottam ki, hozzá fehér kardigánnal. Amikor indulás előtt kiléptem a hálószobámból, Graham úgy tisztelgett előttem, mintha tengerész lennék. Rögtön sarkon fordultam, hogy átöltözzek, de elkapott, és azt mondta, hogy tényleg gyönyörű vagyok.

– Igen, mondtad már – válaszolom felegyenesedve.

– Nem fogok hazudni – kúszik felfelé a tekintete a lábamon. – Tényleg örültem volna, ha a búvárruhádban jössz.

– Soha többé nem fogok mesélni neked az álmaimról.

– Muszáj lesz – mondja nevetve. – Minden egyes nap, ameddig vagyunk egymásnak.

Mosolygok, aztán megfordulok, hogy szemügyre vegyem a díjakat a polcon. Nagyon sokat kapott.

– Okos vagy? – pillantok rá. – Mármint nagyon okos?

– Csak egy kicsit átlag feletti – von vállat. – A kockaság mellékhatása. Egyáltalán nem volt sikerem a lányoknál, úgyhogy leginkább azzal töltöttem az időt, hogy itt tanultam.

Nem tudom, hogy viccel-e, mert ha annak alapján kellene megsaccolnom, hogy milyen lehetett a gimiben, amit eddig megtudtam róla, akkor azt mondanám, hogy ő volt a sztárhátvéd, aki a fő-fő vezérszurkolólánnyal járt.

– Szűz voltál még, amikor leérettségiztél?

– Másodéves egyetemista koromig – fintorodik el. – Tizenkilenc voltam akkor. A fenébe is, tizennyolc voltam, mire egyáltalán csókolóztam egy lánnyal – hajol előre, hogy a két térde között összekulcsolja a kezét. – Sőt, te vagy az első lány, akit valaha is lehoztam ide.

– Biztos, hogy nem. És Sasha?

– Eljött néhányszor vacsorázni, de soha nem mutattam meg neki a gyerekszobámat. Nem tudom, miért.

– Persze. Tuti, hogy ezt mondod az összes lánynak, akit lehozol ide. Aztán elcsábítod őket A csillagok háborújá-s paplanodon.

– Húzd ki azt a felső fiókot – mondja. – Garantálom, hogy van ott egy óvszer, ami tizenhat éves korom óta ott hever.

Kihúzom a fiókot, és félretolom benne a dolgokat. Úgy néz ki, mint egy kupifiók. Régi blokkok, mappák, aprópénz. Egy óvszer hátul. Nevetve kiveszem és megnézem.

– Három éve lejárt – nézek Grahamre, aki úgy bámulja a kotont a kezemben, mintha azon tűnődne, hogy mennyire lehet helytálló a szavatossági idő. – Megtartom – dugom bele a melltartómba.

Graham elégedetten rám mosolyog. Szeretem, ahogy rám néz. Éreztem már magam helyesnek. Sőt, szépnek is. De nem tudom, éreztem-e magam valaha szexinek előtte.

Graham megint előredől, és az ágy szélére húzódik.

Int, hogy menjek közelebb. Megint olyan a tekintete. Olyan, mint akkor este az étteremben, amikor hozzáért a térdemhez. Ugyanaz a forróság önt el tőle most is, mint akkor.

Teszek néhány lépést, de megállok, nem messze tőle.

– Gyere közelebb, Quinn! – húzza ki magát ültében. A hangjából áradó vágyakozástól összeszorul a gyomrom és megdobban a szívem.

Teszek még egy lépést. A térdem mögé nyúl, hogy még egy utolsó lépésnyit magához húzzon. Libabőrös lesz a karom és a lábam az érintésétől.

Felnéz rám, én pedig lenézek rá. Alacsony az ágya, így a szája vészesen közel van a bugyim széléhez. Nyelek egyet, amikor a lábamon nyugvó keze lassan elindul felfelé hátul a combomon. Nem vagyok felkészülve az érzésre, amit az érintése kelt bennem. Behunyt szemmel megingok kissé, és a vállában kapaszkodom meg két kézzel. Megint lenézek rá, ő pedig éppen rátapasztja a száját a ruhámra a hasamnál.

Tartja velem a szemkontaktust, miközben a másik kezével átfogja a másik combomat. Dübörög a pulzusom. Mindenhol egyszerre érzem.

Graham elkezdi apránként felgyűrni a ruhámat a combomon. Felhúzza a derekamig, aztán rátapasztja a száját a combom felső részére. A hajához vándorol a kezem, és halkan felnyögök, ahogy az ajkai eljutnak a bugyimig.

Basszus!

Érzem a szájából áradó forróságot, ahogy odalent csókol. Gyengéd csók, éppen a bugyim elejére, de nem számít, hogy mennyire gyengéd. Minden porcikámban érzem, és megborzongok tőle. Beletúrok a hajába, hogy közelebb húzzam magamhoz. Már a fenekemet fogja a két kezével, és magához von. A gyengéd csókok kezdenek határozottabbá válni, és mire egyáltalán esélye lenne lehúzni a bugyimat, váratlanul és hirtelen robbanásszerű remegés fut rajtam végig.

Nyöszörögve elhúzódom tőle, de visszahúz magához, és még keményebben csókol, amíg végül a vállát kell szorítsam, hogy talpon maradjak. Egész testemben remegni kezdek, és küzdelem árán próbálok csendben megállni a lábamon, miközben forog velem az egész szoba.

Reszket a karom és remeg a lábam, amikor abbahagyja. Végighúzza a száját a combomon, aztán felnéz rám. Minden erőmre szükség van ahhoz, hogy tartsam vele a szemkontaktust, mialatt még jobban felhúzza a ruhámat, és csókot nyom a meztelen hasamra.

Graham megragadja a derekamat. Döbbenten kapkodok levegőért attól, ami történt. És hogy milyen gyorsan történt. És attól, hogy még többet akarok belőle. Az ölébe akarok ülni, és hasznát venni annak az óvszernek.

– Szerinted mennyire helytálló az a lejárati idő? – kérdezi, mintha olvasna a gondolataimban.

Lovaglóülésbe ereszkedem az ölében, és érzem, hogy mennyire komolyan kérdezte.

– Biztos vagyok benne, hogy a lejárati idő csak elővigyázatosság – érintem oda az ajkamat az övéhez.

Graham hátulról megfogja a fejemet, és morogva bedugja a nyelvét a számba. Benyúl a melltartómba, hogy kivegye az óvszert, aztán kibontakozik a csókból, és hallom, hogy kibontja a fogával a tasakot. Megfordít és lefektet a Csillagok háborújás paplanra. Beakasztom a hüvelykujjamat a bugyim szélébe, hogy lehúzzam, ő pedig lehúzza a farmerja sliccét. Hanyatt fekszem az ágyon, miközben ő a matracon térdelve felhúzza a gumit. Még csak szemügyre sem tudom venni, mielőtt fölém kerekedik.

Megcsókol, mialatt lassan belém hatol. Egész testemben megfeszülve felnyögök. Talán egy kicsit túl hangosan, mert belenevet a csókba.

– Psszt – mormolja mosolyogva a számba. – Elvileg a házat fedezzük fel éppen. Nem egymást.

Nevetek, de amint megint belém hatol, eláll a lélegzetem.

– Jesszusom, Quinn – leheli a nyakamba, és előrelendül a csípője. Most már mindketten hangosabbak vagyunk egy kicsit a kelleténél. Mozdulatlan marad, amikor bennem van, és igyekszünk halkra fogni magunkat, amennyire tudjuk. Mozogni kezd, amitől felnyögök, de rátapasztja a száját az enyémre, hogy szenvedélyesen megcsókoljon.

Hol csókol, hol pedig engem néz. Mindkettőt olyan hévvel teszi, hogy szerintem még soha nem éltem át hasonlót. Abbahagyja a csókolózást, de még mindig közel tartja a száját az enyémhez, hogy olykor összeérjen az ajkunk, miközben mindketten küzdünk, hogy csöndben maradjunk. Végig a szemembe néz, ahogy mozog bennem.

Megint megcsókol, amikor eljut a csúcsra.

Mélyen behatol a nyelvével a számba, és csak onnan tudom, hogy mindjárt végez, hogy néhány másodpercig visszatartja a levegőt és abbahagyja a mozgást. Nagyon visszafogott, mert igyekszik csöndben maradni, amennyire lehet. Megfeszülnek az izmok a hátán a kezem alatt, és mindvégig a szemembe néz, amikor végül kibontakozik a csókból.

Várom, hogy levegőért kapkodva rám heveredjen, de nem teszi. Valahogy még mindig tartja magát, és úgy néz, mintha félne, hogy lemaradhat valamiről. Előrehajol, hogy megint megcsókoljon. De még akkor sem hanyatlik rám, amikor kihúzza. Mellém dől le az oldalára fekve, és egy pillanatra sem hagyja abba a csókolózást.

Beletúrok a hajába, hogy közel tartsam magamhoz. Olyan sokáig csókolózunk, hogy szinte elfelejtem, hol vagyok.

Amikor szünetet tart, hogy levegőt vegyen, szótlanul néz egy kicsit – a tenyere még mindig az arcomon –, majd közel hajolva újra megcsókol, mintha képtelen lenne abbahagyni. Szerintem én sem tudom abbahagyni. Bárcsak máshol lennénk! Nálam… vagy nála… bárhol, csak nem egy olyan helyen, ahol végül abba kell hagynunk, és visszamenni.

Nem vagyok tapasztalatlan, ha szexről van szó. De ebben talán mégis tapasztalatlan vagyok. Új az érzés, hogy jóval a vége után sem akarom, hogy vége legyen. Az érzés, hogy bárcsak belebújhatnék a bőrébe, hogy közelebb legyek hozzá. Neki talán nem újdonság, de abból, ahogy csókolózás közben rám nézett, úgy láttam, hogy ő sem egészen érti, és ismeretlen az ő számára is.

Eltelik néhány másodperc így, hogy egymást bámuljuk. Egyikünk sem szólal meg. Lehet, hogy neki nincs mondanivalója, én viszont a szívem környékén támadt heves érzésektől nem tudok beszélni. Szuper volt a szex. Gyors, de hihetetlenül jó.

Ez a valami viszont, ami most történik… hogy nem akarom elengedni… nem akarom abbahagyni a csókolózást… hogy nem tudok másfelé nézni… Fogalmam sincs, hogy ez csak egy olyan oldala-e a szexnek, amit még soha nem éltem át, vagy valami mélyebb. Mintha még magánál a szexnél is mélyebb lenne. Mintha létezne egy olyan szintű összekapcsolódás, amiről sejtelmem sem volt.

Graham behunyja a szemét egy kicsit, aztán odanyomja a homlokát az enyémhez. Egy gyors sóhajtás után feltápászkodik, és szinte mintha erővel be kellene hunynia a szemét, hogy eltávolodjon tőlem. Felsegít, én pedig megkeresem a bugyimat, miközben ő megszabadul az óvszertől és felhúzza a sliccét.

Csendben felöltözöm. Nem nézünk egymásra. Felveszi az üres óvszeres tasakot a földről, és kidobja az ágya melletti kukába.

Most már egymással szemben állunk. Én karba font kezekkel, ő meg úgy néz rám, mintha nem is tudná, hogy az elmúlt negyedóra tényleg megtörtént-e. Én pedig úgy nézek rá, mintha azt kívánnám, hogy bárcsak újra megtörténhetne.

Kinyitja a száját, mintha mondani akarna valamit, de aztán csak fürgén megrázza a fejét, közelebb lép, és megint megcsókol. Durva a csókja, mintha még nem végzett volna velem. Ugyanolyan hévvel viszonzom a csókot. Egy percnyi csókolózás után elindul velem vissza a lépcső felé úgy, hogy én hátrafelé lépkedek. Szünetet tartunk, hogy levegőt vegyen, és csak nevet, aztán puszit nyom a hajamra.

Két lépcsőfokig jutunk, mire rádöbbenek, hogy nem néztünk tükörbe. Az előbb szexeltem ezzel a pasival, és mindjárt mosolyognom kell a szüleire. Elkezdem eszeveszettül kigubancolni a hajamat az ujjaimmal és igazgatni a ruhámat.

– Hogy festek?

– Mintha most szexeltél volna – mosolyog Graham.

Megpróbálom mellbe bökni, de gyorsabb nálam. Elkapja a két kezemet, és háttal nekidönt a lépcső melletti falnak. Félresimítja néhány hajtincsemet, és végighúzza a hüvelykujját a szemem alatt.

– Tessék – mondja. – Gyönyörűen festesz. És ártatlanul, mintha egyszerűen csak körülnéztél volna a házban.

Megint megcsókol. Tudom, hogy valószínűleg könnyed és édes csóknak szánja, de a fejénél fogva közelebb húzom magamhoz. Nem tudom megunni az ízét. Otthon akarok lenni vele, az ágyamban, és csókolózni vele. Nem akarok felmenni, és úgy tenni, mintha pitére vágynék, miközben csak Grahamre vágyom.

– Quinn! – suttogja. Elkapja és a falhoz szegezi a csuklómat. – Szerinted milyen gyorsan tudsz megenni egy szelet pitét?

Jó tudni, hogy összhangban vannak a prioritásaink.

– Rohadt gyorsan.

Tizennegyedik fejezet

Most

Annak ellenére, hogy Graham csütörtök esténként sörszagúan szokott hazajönni, igazából még soha nem láttam részegen. Szerintem szándékos a döntése, hogy egy-két sörnél nem iszik többet, mert még mindig annyira kínozza a bűntudat a legjobb barátjának, Tannernek a sok-sok évvel ezelőtti elvesztése miatt. A részegség biztos arra az elkeseredésre emlékezteti. Nagyjából úgy, ahogy a szex a saját elkeseredésemre emlékeztet engem.

Vajon mitől keseredett el ma este?

Ez az első alkalom, hogy egy munkatársának kellett hazakísérnie csütörtök este. Az ablakból nézem, ahogy Graham a bejárati ajtó felé botorkál, egyik karját hanyagul egy pasas nyakába vetve, aki küszködve igyekszik behozni őt a házba.

Odamegyek az ajtóhoz, hogy kinyissam.

– Quinn! – néz fel rám Graham széles mosollyal.

Integet nekem, aztán odafordul a srác felé, akivel jött.

– Quinn, ő a barátom, Morris. Jó barát.

Morris bocsánatkérően bólint.

– Köszi, hogy hazahoztad – mondom neki. Odanyúlok, hogy elvegyem tőle Grahamet, aki átkarolja a vállamat. – Hol van a kocsija?

Morris hátrabök a válla fölött. Graham kocsija éppen felkanyarodik a ház elé. Egy másik kollégája száll ki belőle. Felismerem az irodából. Szerintem Bradley-nek hívják.

Bradley elindul a bejárati ajtó felé, miközben Graham a másik karjával is átölel, így még nagyobb súllyal nehezedik rám. Bradley nevetve ideadja a slusszkulcsot.

– Most először láttam két körnél többet inni – biccent Graham felé. – Sok mindenben jó a srác, de nem bírja a piát.

– Puhány – nevet Morris. Mindketten búcsút intenek, és elindulnak Morris kocsija felé, én meg belépek a házba Grahammel, és becsukom az ajtót.

– Taxit akartam hívni – motyogja Graham. Elereszt, és bemegy a nappaliba, ahol lerogy a kanapéra. Nevetnék és viccesnek találnám a helyzetet, ha nem aggódnék annyira, hogy talán van valami összefüggés a nagy ivászatról szóló döntése és aközött, hogy kiborult, miután a karjában tartotta az unokaöccsét. Vagy lehet, hogy úgy összességében a házasságunkkal kapcsolatos érzéseit akarta egy kicsit tompítani.

Kimegyek a konyhába, hogy hozzak neki egy pohár vizet. Mire visszaérek, már felült a kanapén. Odaadom neki a vizet, és látom, hogy mennyire más a tekintete. Mosolyog rám, miközben iszik egy kortyot. Nagyon régóta nem tűnt ennyire boldognak és elégedettnek. Így, hogy részegen látom, rádöbbenek, milyen szomorúnak tűnik, amikor józan. Nem vettem észre, hogy még jobban emésztette a szomorúság, mint korábban. Biztos azért nem vettem észre, mert a szomorúság olyan, mint egy pókháló. Csak akkor látja meg az ember, amikor beleakad, utána pedig erővel kell kiszabadulnia belőle.

Eltöprengek, hogy Graham vajon mióta próbált kiszabadulni.

Én már évek óta abbahagytam a próbálkozást. Csak hagyom, hogy a háló felemésszen.

– Quinn! – szólal meg, ahogy hátrahanyatlik a feje a kanapén. – Kibaszottul gyönyörű vagy – mér végig, aztán megáll a tekintete a kezemnél. Megfogja a csuklómat, hogy magához húzzon. Feszült vagyok. Nem engedem magam. Bárcsak elég részeg lenne ahhoz, hogy kidőljön a kanapén! De csak annyira részeg, hogy megfeledkezzen róla, hogy nem kezdeményezett szexet, amióta kint aludt a vendégszobában. Csak annyira részeg, hogy úgy tegyen, mintha nem küszködnénk annyira, amennyire.

Graham előrehajolva elkap a derekamnál fogva, és odahúz magához a kanapéra. Mámoros és fürge a csókja, ahogy hanyatt dönt. A két karom felemelve, Graham nyelve pedig a számban, és olyan jóízű, hogy egy pillanatra megfeledkezem róla, hogy lelombozódjak tőle. Az egy pillanatból kettő lesz, így nemsokára felhúzza a pólómat és kigombolja a nadrágját. Valahányszor kinyitom a szemem, hogy ránézzek, teljesen más tekintettel néz rám vissza, mint amilyen az enyém. Teljesen más, mint a reményvesztettség, ami belém költözött örökre.

Az eltűnt szomorúsága van annyira érdekes, hogy hagyom, hogy a magáévá tegyen, de nincs annyira érdekes, hogy ugyanolyan sóvárogva fogadjam, mint ahogy ő közelít felém.

A házasságunk elején szinte naponta szexeltünk, de a csütörtököket vártam a legjobban. Az volt az egyik kedvenc napom. Fehérneműbe bújtam, és a hálószobában vártam őt. Néha felvettem az egyik pólóját, és a konyhában vártam. Nem igazán számított, mi van rajtam. Miután Graham belépett az ajtón, hirtelen úgyis lekerült rólam.

Olyan sokat szexeltünk a házasságunk elején, hogy minden porcikáját ismerem. Ismerek minden hangot, amit kiad, és tudom, hogy melyik mit jelent. Tudom, hogy felül szeret lenni a legjobban, de soha nem bánta, amikor át akartam venni az irányítást. Tudom, hogy szereti nyitva tartani a szemét. Tudom, hogy szeret csókolózni szex közben. Tudom, hogy szereti reggel csinálni, de inkább a késő estét választja. Mindent tudok róla, amit csak lehet a szex terén.

De az elmúlt két hónapban mégsem szexeltünk egyáltalán. Illetve akkor jutottunk hozzá a legközelebb, amikor a fürdőszobában smároltunk a szüleinél.

Azóta nem kezdeményezett sem ő, sem én. És nem beszéltünk a legutóbbi alkalomról azóta, hogy megtörtént. Azóta nem kellett figyelnem, hogy mikor van peteérésem, ami őszintén szólva nagy megkönnyebbülés. Miután végre eltelt két hónap anélkül, hogy figyeltem volna a ciklusomat, rádöbbenek, hogy mennyivel jobb lenne soha többé nem szexelni. Így minden hónapban abszolút várható lenne a menzeszem, és egyáltalán nem okozna csalódást.

Próbálom összeegyeztetni a szex elkerülése iránti vágyamat a Graham iránti vágyammal. Az, hogy nem vágyom a szexre, még nem jelenti azt, hogy ne vágynék őrá. Csak rávettem magam, hogy ez már egy másfajta vágy legyen. Érzelmi. A testi vágyaim azok, amik soha nem végződnek jól. Vágyom az érintésére, de ha megengedem, az szexhez vezet. Vágyom a csókjára, de ha túlzottan megcsókolom, az szexhez vezet. Vágyom a flörtölős oldalára, de ha túlságosan élvezem, az szexhez vezet.

Nagyon szeretném a nélkül az egy dolog nélkül élvezni a férjem társaságát, amiről tudom, hogy a legjobban kell neki, és amit én a legkevésbé akarok. De ő olyan sok áldozatot hoz értem; tudom, hogy néha nekem is meg kell tennem ugyanezt érte. Csak jobban örülnék, ha a szex nem lenne áldozat a részemről.

De az. Egy olyan áldozat, amiről elhatározom, hogy meghozom érte ma este. Túl sok idő telt el, és már így is túl türelmes volt.

Felteszem az egyik lábamat a kanapé támlájára, a másikat pedig le a földre, ahogy belém hatol. A forró lehelete csiklandozza a torkomat, miközben újra és újra belém nyomul.

Ma tizenharmadika van.

Mi lesz tizennégy nap múlva?

– Quinn – suttogja. Épphogy hozzáér az ajka az enyémhez. Behunyva tartom a szememet, és ernyedten a testemet, mert hagyom, hogy használjon engem, és kidugja magából a részegséget. – Csókolj meg, Quinn!

Kinyitom a számat, de csukva tartom a szememet. A karom lazán hever a fejem mellett, és az ujjaimmal számolom, hány nap telt el a legutóbbi menstruációm óta. Van egyáltalán peteérésem? Már majdnem végzek, amikor Graham megragadja a jobb kezemet, és a nyaka köré fonja. Belefúrja az arcát a hajamba, miközben megfogja az egyik lábamat, hogy azt meg a dereka köré fonja.

Nincs most peteérésem.

Öt napja volt.

Mélyet sóhajtok; csalódtam, hogy még csak esély sincs rá, hogy ez vezessen valahova. Így is elég nehéz egyáltalán rávenni magam a szeretkezésre, szóval az, hogy ez még csak nem is számít, megbánással tölt el. Miért nem történhetett ez inkább a múlt héten?

Graham megáll rajtam.

Várom, hogy eljusson a csúcsra, de nem feszül meg semmije. Csak felemeli a fejét a hajamból, és lenéz rám. A homlokát ráncolva megrázza a fejét, de aztán megint belefúrja az arcát a nyakamba egy újabb csípőmozdulattal.

– Nem tudnál legalább úgy tenni, mintha még akarnál engem? Néha olyan érzés, mintha egy hullával szeretkeznék.

A saját szavai megtorpanásra késztetik.

Könnyek folynak végig az arcomon, ahogy bűnbánóan alul is eltávolodik tőlem.

Forró a lehelete a nyakamon, de most utálom az érzést. A sörszagból támadt a gátlástalan merészsége, hogy ilyet mondjon nekem.

– Szállj le rólam!

– Ne haragudj! Sajnálom.

Két kézzel ellököm magamtól, mit sem törődve az azonnali és mély megbánástól a hangjában.

– Szállj le rólam, baszd meg!

Az oldalára fordulva megfogja a vállamat, hogy megpróbáljon maga felé fordítani.

– Nem gondoltam komolyan, Quinn. Részeg vagyok, ne haragudj…

Felpattanok a kanapéról, és szó szerint kirohanok a nappaliból. Ügyet sem vetek a magyarázkodására. Egyenesen a fürdőszobába megyek, hogy kimossam őt magamból, és hagyjam, hogy a víz a könnyeimet is lemossa.

Nem tudnál legalább úgy tenni, mintha még akarnál engem?

Behunyom a szemem, ahogy belém hasít a megsemmisülés.

Néha olyan érzés, mintha egy hullával szeretkeznék.

Dühösen letörlöm a könnyeimet. Persze hogy úgy érzi, mintha egy hullával szeretkezne. Mert tényleg azt csinálja. Évek óta nincs bennem élet. Lassan elrohadok, és ez a rohadás már a házasságomat is úgy felemésztette, hogy nem tudom tovább titkolni.

És Graham már nem bírja tovább.

Miután befejezem a zuhanyozást, arra számítok, hogy az ágyunkban fogom találni, de nincs ott. Biztos annyira részeg, hogy kidőlt a kanapén. Bármennyire is haragszom rá azért, amit mondott, van bennem annyi együttérzés, hogy ránézzek, jól van-e.

Ahogy átsétálok a sötét konyhán a nappali felé, nem is látom, hogy a pultnál áll, csak amikor elmegyek mellette, és elkapja a karomat. Felnyögök, mert váratlanul ér.

Felnézek rá. Ordítani akarok vele, de nem tudok. Nehéz ordítani valakivel, amiért kimondja az igazat. Éppen csak annyi holdfény szűrődik be az ablakon, hogy látom: visszatért a szemébe a szomorúság. Nem szól semmit. Csak magához húz és átölel.

Nem… inkább belém kapaszkodik.

Két kézzel markolja hátul a pólómat, miközben még erősebben szorít. Érzem, hogy megbánta, hogy azok a szavak kicsúsztak a száján, de nem magyarázkodik újra. Csak némán ölel, mert tudja, hogy ezen a ponton hiábavaló a magyarázkodás. Az arra jó, hogy az ember beismerje, hogy megbánt valamit, de aligha csökkenti az igazságtartalmát annak, amit megbánt.

Hagyom, hogy öleljen, amíg a megbántottság érzése éket nem ver közénk. Elhúzódom tőle, és egy pillanatra lenézek a lábamra, hogy akarok-e mondani valamit neki. Hogy ő vajon mondani fog-e nekem valamit. Miután marad a csend a konyhában, sarkon fordulok, és átmegyek a hálószobánkba. Utánam jön, de csak annyit csinálunk, hogy befekszünk az ágyba egymásnak háttal, és kerüljük az elkerülhetetlent.

Tizenötödik fejezet

Akkor

Öt harapásra megettem a szelet pitét.

Graham szülei egy kicsit értetlenül fogadták a sietős távozásunkat. Azt mondta az anyukájának, hogy jegyünk van egy tűzijátékshow-ra, és indulnunk kell, mielőtt lemaradnánk a nagy fináléról. Megkönnyebbültem, hogy az anyukájának nem esett le a füllentés hasonlatszerű része.

Nagyon keveset beszélünk a hazaúton. Graham azt mondja, hogy este szeret lehúzott ablak mellett vezetni. Hangosabbra veszi a zenét, megfogja a kezemet, és egészen addig tartja, ameddig oda nem érünk a lakásomra.

Kinyitom a bejárati ajtót, és már a nappali közepén járok, amikor tudatosul bennem, hogy nem jött utánam. Megfordulva látom, hogy az ajtófélfának dőlve áll, mintha nem is szándékozna bejönni.

Aggodalmas a tekintete, ezért visszasétálok az ajtóhoz.

– Jól vagy?

Bólint, de nem meggyőző a bólintása.

Végigcikázik a tekintete a szobán, aztán egyenesen a szemembe néz, túlzott komolysággal. Már hozzászoktam a játékos, szarkasztikus oldalához. Most újra megjelent az átható, komoly oldala.

Graham elrugaszkodik az ajtófélfától, és beletúr a hajába.

– Lehet, hogy ez… túl sok. Túl gyors.

Rögtön forróság önti el az arcomat, de nem a kellemes fajtából. Hanem abból a fajtából, amikor annyira dühös az ember, hogy még a mellkasa is ég.

– Viccelsz? Te erőltetted, hogy találkozzak a szüleiddel, mielőtt megtudtam volna egyáltalán a vezetéknevedet – szorítom a homlokomra a kezemet, mert teljesen eldobom az agyam attól, hogy most dönt a meghátrálás mellett. Miután megdugott. Hitetlenkedve nevetek a saját butaságomon. – Ez elképesztő.

Hátralépek, hogy becsukjam az ajtót, de ő fogja és kitárja, miközben magához húz a derekamnál fogva.

– Nem – rázza a fejét hajthatatlanul. – Nem – csókol meg, de elhúzódik tőlem, mielőtt egyáltalán lehetőségem lenne tiltakozni. – Csak annyi, hogy… Istenem, nem is találok most szavakat…

Hátraveti a fejét, mintha nem tudna mit kezdeni a zavarával. Elenged, és belép az előszobába. Elkezd fel-alá járkálni, miközben összeszedi a gondolatait. Pont úgy tépelődik, mint amikor először láttam. Akkor is fel-alá járkált – csak akkor épp Ethan ajtaja előtt.

Graham tesz felém egy lépést, és megragadja az ajtófélfát.

– Egy napot töltöttünk együtt, Quinn. Egyet. Tökéletes volt, jól éreztük magunkat, te pedig annyira gyönyörű vagy. Ölbe akarlak kapni, ágyba vinni, és benned maradni egész éjszaka, holnap, holnapután, és ez…

Beletúr a borzas hajába, aztán megmarkolja a tarkóját.

– Ebbe beleszédülök, és úgy érzem, hogy ha most nem hátrálok meg, akkor nagyon csalódott leszek, amikor megtudom, hogy te nem ugyanígy érzel – fejezi be.

Legalább tíz másodpercembe telik, hogy felfogjam mindazt, amit mondott. Szóra nyílik a szám, de mielőtt közölhetném vele, hogy igaza van, ez túl korai és túl gyors, inkább így válaszolok:

– Tudom, mire gondolsz. Ez ijesztő.

– Az – lép közelebb.

– Éreztél már ilyet? Ilyen hamar?

– Soha. Közel sem.

– Én sem.

A nyakamhoz nyúlva beleszövi az ujjait a hajamba. A másik kezét a derekamra teszi, hogy közelebb húzzon vele.

– Akarod, hogy elmenjek? – suttogja az ajkamra.

Egy csókkal válaszolok neki.

Mindazt, ami ezután történik, már egyikünk sem kérdőjelezi meg. Gondolkodás nélkül berúgja az ajtómat. Nem aggódunk, hogy ez túl gyors, miközben letépjük egymásról a ruhát. A hálószoba felé menet egyikünk sem torpan meg.

És a következő egy órában csupán egyetlen kérdést tesz fel nekem:

– Akarsz most felül lenni?

Csak egyszer kell hallania a válaszomat, de legalább ötször mondok igent, mire végzünk.

Most éppen hanyatt fekszik, én pedig úgy bújok hozzá, mintha nem lenne mellettünk több mint félméternyi hely az ágyban mindkét oldalt. A lábam összefonódik az övével, és köröket rajzolok a mellkasára az ujjammal. Lényegében csöndben vagyunk, amióta befejeztük, de nem azért, mert ne lenne mondanivalónk. Szerintem csak eltöprengtünk rajta, hogy milyen lett az életünk a két nappal ezelőttihez képest.

Nehéz felfogni.

Graham a karomat cirógatja. Nyom egy röpke puszit a fejem búbjára.

– Ethan megpróbált visszaszerezni téged?

– Aha, próbálkozott néhány hétig – válaszolom. Mondanom sem kell, hogy nem járt sikerrel. – Mi a helyzet Sashával?

– Dettó. Tántoríthatatlan volt. Napi háromszor hívott egy hónapig. Azóta is tele a hangpostám.

– Meg kellett volna változtatnod a számodat.

– Nem lehetett. Csak az az egy elérhetőségem volt meg neked.

Elmosolyodom a vallomásán.

– Valószínűleg soha nem hívtalak volna fel – ismerem be. – Megtartottam a számodat a falon, mert jó érzés volt. De nem tartottam jó ötletnek azok után, ahogy megismerkedtünk.

– Még mindig így érzed?

Rámászom, mire mosoly veszi át a gondterhelt arckifejezésének helyét.

– Ezen a ponton nem nagyon érdekel, hogy ismerkedtünk meg. Csak az, hogy megismerkedtünk.

Graham ad egy csókot a szám sarkára, és összekulcsolja az ujjainkat.

– Tényleg azt hittem, hogy visszafogadtad Ethant, azért nem hívtál fel.

– Semmiképpen nem fogadtam volna vissza. Főleg azután nem, hogy megpróbálta Sashára kenni az egész viszonyt. Gaz csábítónak festette le. Egyszer le is kurvázta. Akkor beszéltem vele utoljára.

– Sasha nem kurva – rázza a fejét Graham. – Viszonylag jó ember, aki néha szörnyű és önző döntéseket hoz – fektet a hátamra, hogy lassú köröket rajzoljon a hasamra az ujjával. – Biztosra veszem, hogy azért csinálták, mert azt hitték, hogy nem fognak lebukni.

Fogalmam sincs, hogy tud ilyen higgadtan beszélni róla. Én hetekig nagyon dühös voltam, miután kiderült Ethan viszonya. Magamra vettem, mintha csak azért kezdtek volna viszonyba, hogy ellenünk tegyenek. Graham viszont úgy tekint a helyzetre, mintha annak ellenére tették volna, hogy mi ott voltunk nekik.

– Szoktál még vele beszélni?

– Francba, dehogyis – mondja nevetve. – Attól még, hogy nem tartom rosszindulatú embernek, még nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzá.

Mosolyra fakaszt ez az igazság.

Graham ad egy puszit az orrom hegyére, aztán elhúzódik tőlem.

– Megkönnyebbültél, hogy így történt? Vagy hiányzik?

Egyáltalán nem úgy hangzik, mintha féltékenységből kérdezősködne. Graham egyszerűen csak mintha kíváncsi lenne az életem történéseire.

Ezért válaszolok neki teljes őszinteséggel.

– Egy darabig hiányzott, de így, hogy volt időm átgondolni, rájöttem, hogy igazából semmi közös nem volt bennünk – fordulok az oldalamra, hogy felkönyököljek. – Papíron persze igen, de itt… – teszem a szívemre a kezemet. – Nem volt értelme. Szerettem, de szerintem nem úgy, hogy az kibírjon egy házasságot.

– Ezt úgy mondod, mintha a házasság egy 5-ös erősségű hurrikán lenne – kacag Graham.

– Nem mindig. De szerintem igenis akadnak 5-ös erősségű pillanatok minden házasságban. Nem hinném, hogy Ethan és én túléltük volna azokat a pillanatokat.

– Értem, mire célzol – bámul Graham elgondolkodva a plafonra. – Én csalódást okoztam volna Sashának férjként.

– Mégis hogy jut eszedbe ilyesmi?

– Ez inkább belőle fakad, mintsem belőlem – nyúl az arcomhoz, hogy letöröljön róla valamit.

– Akkor ő okozna csalódást feleségként. Nem pedig te férjként.

– Emlékszel, mit írt a szerencsesütid? – néz rám vidáman.

– Rég volt – vonok vállat. – Valamit a hibákról, nyelvtani hibával…

Graham nevet.

– Azt, hogy ha csak a hibáidra világítasz rá, akkor elhalványul minden tökéletesed.

Imádom, hogy megtartotta a jövendölésemet. Még jobban imádom, hogy megjegyezte.

– Mindannyian tele vagyunk hibákkal. Hibák százaival. Mintha apró lyukak lennének mindenhol a bőrünkön. És ahogy a jóslatod mondta, néha túlságosan rávilágítunk a saját hibáinkra. De vannak, akik úgy próbálják meg figyelmen kívül hagyni a saját hibáikat, hogy másokéra világítanak rá. Egészen addig, amíg már csak a másik hibáira tudnak figyelni. Folyton piszkálják azokat az apró lyukakat, míg végül felszakítják őket, és már semmi mást nem fogunk jelenteni a számukra, csak egy hatalmas, tátongó hibát.

Graham a szemembe néz. Bár elég lehangoló, amit mond, nem látszik rosszkedvűnek.

– Sasha is ilyen ember. Ha elvettem volna feleségül, bármennyire is próbáltam volna megakadályozni, végül csalódott volna bennem. Képtelen volt a jót nézni másokban.

Megkönnyebbülést érzek, amiért így alakult Graham sorsa. Elszomorít a gondolat, hogy boldogtalan házasságban kelljen élnie. És a boldogtalan házasság lehetősége nekem is elég mély találat. Ráncolom a homlokomat a tudattól, hogy kis híján én is belevágtam egy olyasfajta házasságba. A kezemet bámulom, miközben önkéntelenül a csupasz gyűrűsujjamat simogatom.

– Ethan is ezt csinálta. De nem vettem észre, amíg nem szakítottunk. Rájöttem, hogy jobban érzem magam a bőrömben nélküle, mint ahogy vele éreztem – nézek fel megint Grahamre. – Nagyon sokáig azt hittem, hogy jó nekem. Annyira naivnak érzem magam. Már nem bízom a saját ítélőképességemben.

– Ne legyél ilyen kemény magaddal! – javasolja. – Most már pontosan tudod, mit keresel. Amikor találkozol valakivel, aki jó neked, akkor nem leszel tele mellette kétségekkel, mert a hibáidra figyel. Hanem inspirál majd, mert a legjobbakra fog összpontosítani benned.

Imádkozom, hogy ne hallja, mennyire zakatol a szívem. Nagyot nyelve kipréselek magamból egy szánalmas reakciót.

– Ez… nagyon szép.

Határozott marad a tekintete, amíg be nem hunyja a szemét, és rátapasztja a száját az enyémre. Halkan csókolózunk, de olyan hevesen, mintha nem kapnék levegőt nélküle. Lefelé pillantva gyorsan levegőt veszek, mielőtt megint a szemébe nézek. Vigyort erőltetek magamra, hátha ezzel enyhítem a mellkasomban a tüzet.

– Nem hiszem el, hogy megtartottad azt a jóslatot.

– Nem hiszem el, hogy fél évig a faladon tartottad a számomat.

– Egy-null oda.

Graham végighúzza a hüvelykujját az ajkamon.

– Szerinted mi az egyik legnagyobb hibád?

– A család hibának számít? – csókolom meg a hüvelykujja hegyét.

– Nem.

Egy picit még gondolkodom.

– Sok hibám van. De szerintem azon szeretnék változtatni, hogy képtelen vagyok belelátni az emberek fejébe. Nekem nehezen megy, hogy ránézésre tudjam valakiről, mi jár a fejében.

– Nem hinném, hogy sokan képesek erre. Csak azt hiszik magukról.

– Lehet.

Graham úgy helyezkedik, hogy magára húzza a lábamat, a szeme pedig megtelik huncutsággal. Előrehajol, hogy az ajka súrolja az enyémet, és egy nyelvcsapással incselkedik velem.

– Most próbálj meg belelátni a fejembe! – suttogja. – Mire gondolok?

Hátrahúzódik és lenéz a számra.

– Arra, hogy Idahóba akarsz költözni, és venni egy krumpliföldet.

– Pontosan erre gondoltam, Quinn – nevet. A hátára fordulva magára húz, én pedig a mellkasára támaszkodva felülök rajta lovagló ülésben.

– És neked mi a legnagyobb hibád?

Leolvad az arcáról a mosoly, és hirtelen megint szomorú a tekintete. Az arca egy pillanat alatt képes megváltozni. Amikor szomorú, akkor ő a legszomorúbb, akit valaha láttam. Amikor viszont boldog, akkor ő a legboldogabb, akit valaha láttam.

Graham összekulcsolja az ujjainkat, és megszorítja a kezemet.

– Egyszer hoztam egy nagyon ostoba döntést, aminek borzalmas következményei lettek – kezdi halkan, és látom rajta, hogy nem akar erről beszélni. De imádom, hogy mégis megteszi. – Tizenkilenc éves voltam. A legjobb barátommal, Tannerrel. A tizenhat éves öccse, Alec is velünk volt. Elmentünk egy buliba, és én voltam a legkevésbé részeg hármunk közül, ezért én vezettem három kilométert hazafelé.

Graham megszorítja a kezemet, és kifújja magát. Nem néz a szemembe, amiből tudom, hogy nem végződik jól a története, és utálom, hogy ezen kellett keresztülmennie. Eszembe jut, hogy vajon ettől a hibától tűnik-e néha olyan szomorúnak.

– Összetörtük a kocsit, alig nyolcszáz méterre a mi házunktól. Tanner meghalt. Alec kirepült, és eltört néhány csontja. A baleset nem a mi hibánk volt. Egy kamion nem állt meg a stoptáblánál, de nem számított, mert nem voltam józan. Lemeszeltek ittas vezetésért és a börtönben töltöttem az éjszakát. De mivel nem volt priuszom, csak kiskorú veszélyeztetése miatt emeltek vádat ellenem, és egy év próbaidőt kaptam azért, ami Aleckel történt – mondja mély sóhajjal Graham. – Hát nem egy elcseszett dolog? Vádat emeltek ellenem azért, mert Alec megsérült a balesetben, de a legjobb barátom halála miatt nem.

Érzem a szomorúságának súlyát a mellkasomon, ahogy bámulom őt. Hatalmas súly.

– Ezt úgy mondod, mintha bűntudatod lenne, amiért nem emeltek vádat ellened a halála miatt.

– Mindennap bűntudatom van, amiért életben vagyok, Tanner pedig nincs – néz végre a szemembe Graham.

Utálom, hogy úgy érezte, hogy ezt el kell mondania nekem. Nyilván nehéz lehet róla beszélni, de értékelem, hogy megtette. A számhoz emelem az egyik kezét, és adok rá egy csókot.

– Az idő tényleg segít – teszi hozzá. – Amikor megállapítom magamban, hogy akár én is lehettem volna az anyósülésen, és Tanner a volán mögött. Mindketten hoztunk hülye döntéseket aznap este. Mindketten hibásak voltunk. De bármilyen következmények is sújtanak engem emiatt, én életben vagyok, ő pedig nincs. Önkéntelenül is eszembe jut, hogy gyorsabban tudtam volna reagálni, ha nem iszom. Mi lett volna, ha arra jutok, hogy nem vagyok elég józan a vezetéshez? Mi lett volna, ha ki tudok térni a kamion elől? Szerintem főleg innen ered a bűntudatom.

Meg sem próbálok vigasztaló szavakkal jönni. Van olyan helyzet, aminek nincs pozitív oldala. Csak egy csomó rossz oldala. Megérintem az arcát. Aztán a szomorú szemének a sarkát. Az ujjaim a hegre vándorolnak a kulcscsontján, amit tegnap este mutatott nekem.

– Onnan van ez a heg?

Bólint.

Lehajolok, és rátapasztom az ajkamat a sebhelyére. Végigcsókolom az egyik végétől a másikig, aztán felnézek Graham szemébe.

– Sajnálom, hogy ez történt.

Mosolyt erőltet magára, de ugyanolyan gyorsan le is olvad az arcáról.

– Köszönöm.

Az arcához hajolok, hogy gyengéden megpusziljam.

– Sajnálom, hogy elveszítetted a legjobb barátodat.

Érzem, ahogy Graham fellélegzik, miközben körém fonja a karjait.

– Köszönöm.

Az arcáról a szájára vándorol az ajkam, és finoman megcsókolom. Aztán elhúzódom tőle, és megint ránézek.

– Sajnálom – suttogom.

Graham néhány másodpercig csöndben figyel, aztán fölém kerekedik. Megfogja a nyakamat, és gyengéden megtartja az államat. Az arcomat fürkészi, miközben belém hatol. Szájával mohón várja, hogy felnyögjek. Amint szétnyílnak az ajkaim, bedugja a nyelvét, és ugyanúgy csókol, ahogy dug. Ráérősen. Ritmusra. Eltökélten.

Tizenhatodik fejezet

Most

Amikor először álmodtam azt, hogy Graham megcsal, verejtékben úszva riadtam fel az éjszaka közepén. Levegőért kapkodtam, mert álmomban annyira sírtam, hogy nem kaptam levegőt. Graham felébredt és azonnal átölelt. Megkérdezte, mi a baj, és nagyon mérges voltam rá. Emlékszem, hogy ellöktem magamtól, mert még mindig éreztem a dühöt az álmomból, mintha tényleg megcsalt volna. Amikor elmondtam neki, mi történt, akkor nevetett, és egyszerűen csak addig ölelt és csókolt, hogy már nem voltam mérges. Aztán szeretkeztünk.

Másnap virágot küldött nekem. „Sajnálom, amit a rémálmodban tettem veled. Kérlek, hogy a mai álmodban bocsáss meg nekem!” – állt a kísérőkártyán.

Még mindig megvan az a kártya. Mosolygok, valahányszor eszembe jut. A férfiak egy része még a valóban elkövetett hibákért sem tud bocsánatot kérni. Az én férjem viszont bocsánatot kér az álmomban elkövetett hibáiért.

Kíváncsi vagyok, hogy ma este bocsánatot fog-e kérni.

Kíváncsi vagyok, hogy tényleg van-e miért bocsánatot kérnie.

Nem tudom, miért gyanakszom. Aznap este kezdődött, amikor olyan részegen jött haza, hogy másnap reggel nem emlékezett rá, és múlt csütörtökön folytatódott a gyanakvásom, amikor hazaérve egyáltalán nem volt sörszaga. Soha nem gyanakodtam rá egészen eddig a hónapig, még az Ethan után maradt bizalmi problémáim ellenére sem. De múlt csütörtökön mintha valami nem lett volna rendjén. Hazajött, és rögtön átöltözött anélkül, hogy megcsókolt volna. És valami azóta sincs rendjén.

Ma csapott le rám a félelem, egyenesen mellbe vágott. Olyan erővel, hogy elállt a lélegzetem, és a szám elé kaptam a kezemet.

Mintha éreztem volna a bűntudatát, bárhol is járt abban a pillanatban. Tudom, hogy ez képtelenség – hogy két ember olyan közel álljon egymáshoz, hogy még akkor is érzik a másikat, ha nincsenek együtt. Szerintem inkább csak az kúszott a tudatom előterébe, amit eddig tagadtam.

A lehető legrosszabbul állnak közöttünk a dolgok. Alig kommunikálunk. Semmi gyengédség. Mégis úgy járkálunk a ház összes többi helyiségében, hogy még mindig házaspárt játszunk. De olyan, mintha Graham a részeg este óta felhagyott volna az áldozathozatallal. A búcsúcsókok elkezdtek ritkulni. Az üdvözlőcsókok teljesen megszűntek. Végül lesüllyedt arra a szintre, ahol én vagyok ebben a házasságban.

Vagy van oka a bűntudatra, vagy megunta a küzdelmet ennek a házasságnak az életben tartásáért.

De nem ezt akartam? Hogy ne küzdjön annyira valamiért, ami csak még több keserűséget fog okozni neki?

Nem iszom túl gyakran, de van kéznél bor vészhelyzetekre. Ez most abszolút vészhelyzetnek tűnik. A konyhában iszom meg az első pohárral, miközben az órát nézem.

A második pohár bort a kanapén iszom meg, miközben a kocsifelhajtót nézem.

Szükségem van a borra, hogy elcsituljanak a kétségeim. Reszkető kézzel meredek az italra. Aggodalom húzza össze a gyomromat, mintha a rémálmomba csöppentem volna.

A kanapé túlsó végében ülök, jobb kéz felől, felhúzott lábakkal. A tévé nincs bekapcsolva. Sötét van a házban. Még mindig a kocsifelhajtót nézem, amikor végre felbukkan a kocsija fél nyolckor. Tisztán látom, ahogy leállítja a motort, és elsötétülnek a fényszórók. Látom őt, ő viszont nem lát engem.

Két kézzel szorítja a kormányt. Csak ücsörög a kocsiban, mintha a ház lenne az utolsó hely a világon, ahol lenni akar – velem. Iszom még egy korty bort, és nézem, ahogy lehajtja a fejét a kormányra.

Egy, kettő, három, négy, öt…

Tizenöt másodperc telik el így. Tizenöt másodpercnyi rettegés. Vagy megbánás. Nem tudom, mit érez.

Elengedi a kormányt, és felegyenesedik. Belenéz a visszapillantóba, és megtörli a száját. Megigazítja a nyakkendőjét. Letörli a nyakát. Összetöri a szívemet. Mélyet sóhajt, aztán végre kiszáll a kocsiból.

Amikor belép az ajtón, nem vesz észre rögtön. Átvág a nappalin a konyha felé, ami a hálószobánkba nyílik. Már majdnem a konyhában jár, amikor meglát.

A számhoz emelve tartom a borospoharat. Állom a tekintetét, miközben iszom még egy kortyot. Ő csak csöndben néz. Biztos csodálkozik, hogy miért ülök a sötétben. Egyedül. Bort iszogatva. Rólam a nappali ablakára téved a tekintete. Látja, hogy milyen jól rálátni innen a kocsijára. Eltöpreng, hogy vajon láttam-e, ahogy letörölte a nő nyomait a szájáról. A nyakáról. Láttam-e, ahogy megigazította a nyakkendőjét. Vajon láttam-e, hogy rettegve odatapasztotta a homlokát a kormányhoz. Vagy tele megbánással. Nem néz megint a szemembe. Inkább lefelé pillant helyette.

– Mi a neve?

Valahogy sikerül úgy feltennem a kérdést, hogy ne hangozzon megvetőnek. Ugyanolyan hangnemben kérdezem, mint ahogy a napja felől szoktam érdeklődni.

Milyen napod volt, drágám?

Hogy hívják a szeretődet, drágám?

Hiába kellemes a hangom, Graham nem válaszol. A szemembe néz, de néma tagadással.

Érzem, hogy úgy felfordul a gyomrom, mintha szó szerint rosszul lennék. Megdöbbenek, hogy mennyire dühít a hallgatása. Megdöbbenek, hogy mennyivel jobban fáj ez a valóságban, mint a rémálmomban. Nem hittem volna, hogy lehet a rémálmoknál rosszabb.

Valahogy felállok, még mindig a poharamat szorongatva. El akarom hajítani. Nem azért, hogy hozzávágjam. Csak hozzá akarom vágni valamihez. A lelkem minden ízében utálom őt most, de nem hibáztatom eléggé ahhoz, hogy hozzávágjam a poharat. Ha hozzá tudnám vágni saját magamhoz, akkor megtenném. De nem tudom, ezért az esküvői képünkhöz vágom hozzá, ami a szemközti falon lóg.

Megismétlem a kérdésemet, miközben a borospoharam a képnek csapódik, darabokra törik, az ital pedig vérvörös csíkokban csorog végig a falon, le a padlóra.

– Mi a kibaszott neve, Graham?

Már nem kellemes a hangom.

Graham meg sem rezzen. Nem néz az esküvői képre, nem néz a vérző padlóra alatta, nem néz a bejárati ajtóra, nem néz a cipőjére. Egyenesen a szemembe nézve válaszol.

– Andrea.

Amint kiejti a nevet, elfordul. Nem akarja látni, mit művel velem a brutális őszintesége.

Visszagondolok arra a pillanatra, amikor éppen készültem szembenézni Ethannel, miután megtudtam, hogy megcsalt. Arra a pillanatra, amikor Graham a két tenyere közé fogta az arcomat, és azt mondta: „A legrosszabb, amit most tehetünk, hogy kimutatjuk az érzéseinket, Quinn. Ne legyél dühös! Ne sírj!”

Akkor könnyebb volt. Amikor Graham mellettem volt. Egyedül nem olyan könnyű.

Térdre rogyok, de nincs itt Graham, hogy elkapjon. Amint kimondta a nevet, kiment a szobából.

Minden olyasmit megteszek, amire Graham azt mondta, hogy ne tegyem, amikor a legutóbb ez történt velem. Kimutatom az érzéseimet. Dühbe gurulok. Sírok.

Odakúszom a felforduláshoz a padlón. Összeszedem a kisebb üvegszilánkokat, és egy halomba pakolom őket. Túlságosan zokogok ahhoz, hogy mindet lássam. Alig látok a könnyektől, miközben hozok egy tekercs papírtörlőt, és felitatom a bort a fapadlóról.

Hallom, hogy folyik a víz a fürdőszobában. Biztos lemossa magáról Andrea nyomait, amíg én a vörösbor nyomait takarítom fel.

A könnyek nem jelentenek újdonságot, de ez most mégis más. Nem olyasmit siratok, ami soha nem vált valóra. Hanem valamit, ami véget ér.

Fogok egy üvegszilánkot, és odakúszom a falhoz, hogy nekitámaszkodjak. Kinyújtom magam előtt a lábamat, és lefelé bámulok az üvegdarabra. Lefelé fordítom a tenyeremet, és belenyomom az üvegszilánkot. Felhasítja a bőrömet, de még erősebben nyomom. Nézem, ahogy egyre mélyebbre és mélyebbre préselődik a tenyeremben. Nézem, ahogy vér bukkan elő körülötte.

Valahogy még mindig jobban fáj a szívem, mint a kezem. Sokkal jobban.

Elejtem az üvegszilánkot, és letörlöm a vért egy szalvétával. Aztán felhúzom és átkarolom a térdemet, és lehajtott fejjel zokogok, amikor Graham visszajön a szobába. Még szorosabban ölelem magam, amikor letérdel mellém. Érzem a kezét a hajamon, aztán az ajkait. A karját magam körül. Magához húz, és nekidől a falnak.

Ordítani akarok vele, megütni, elszaladni előle. De csak annyira vagyok képes, hogy még jobban összehúzzam magam sírás közben.

– Quinn – tart szorosan, arcát pedig a hajamba fúrja. Gyötrelemmel ejti ki a nevemet, amit még soha nem utáltam ennyire. Befogom a fülemet, mert most nem akarom hallani a hangját. De nem mond egy szót sem többet. Még akkor sem, amikor elhúzódom tőle, bemegyek a hálószobánkba, és kulcsra zárom az ajtót.

Tizenhetedik fejezet

Akkor

Elválaszthatatlanok.

Azok vagyunk.

Két és fél hónap telt el azóta, hogy állítólag „úgy” néztem rá az étteremben akkor este.

Hiába vagyunk együtt minden ébren töltött pillanatunkban – azon kívül, hogy végezzük a munkánkat –, hiányzik. Még soha életemben nem voltam ennyire rákattanva senkire. Nem hittem volna, hogy ez lehetséges. Nem egészségtelen megszállottságról van szó, mert megadja nekem a teret, ha akarom. Csakhogy nem akarom. Nem sajátít ki, nem óv túlzottan. Én nem vagyok sem féltékeny, sem csimpaszkodó. Csupán az a helyzet, hogy az együtt töltött idő euforikus mentsvárat jelent, és annyit akarok belőle kapni, amennyit csak lehet.

Mindössze egyszer aludtunk külön a tíz hét alatt, amióta járunk. Ava összeveszett Reiddel, ezért megengedtem, hogy nálam aludjon: kipletykáltuk a pasikat, és gyorskaját ettünk egész éjszaka. Lehangolóan jó móka volt, de öt perccel azután, hogy kilépett az ajtón, már hívtam Grahamet. Húsz perccel azután, hogy Ava elment, Graham már kopogtatott. Huszonegy perccel Ava távozása után pedig már szeretkeztünk.

Lényegében erről szól a dolog. Tíz hétig semmi más, csak szex, nevetés, szex, kaja, szex, nevetés és még több szex.

Graham azzal viccelődik, hogy egyszer el kell jutnunk a tetőpontra. De az még nem most van.

– Jesszusom, Quinn – mormolja a nyakamba, ahogy rám hanyatlik. Levegőért kapkod, de én sem tudom kisegíteni, mert szintén levegőhöz kell jutnom.

Ennek nem így kellett volna történnie. Halloween van, és éppen egy partin kellene lennünk Avánál és Reidnél, ám amint felvettem a ribancos pólóruhámat, Graham képtelen volt levenni rólam a kezét. Majdnem a folyosón szexeltünk, a lift mellett, de visszahozott a lakásba, hogy megmentse a becsületünket.

Szavamon fogott a halloweeni jelmezek ügyében, amiket még augusztusban javasoltam. Úgy döntöttünk, hogy saját magunknak fogunk beöltözni, csak ribancosabb változatban. Nem igazán jöttünk rá, hogyan is kellene kinéznie a ribancos ribancjelmezünknek, ezért arra jutottunk, hogy egyszerűen csak alig lesz rajtunk valami. Rajtam van egy kiló smink. Graham szerint neki az a dolga, hogy egész este tapogasson, és gondoskodjon róla, hogy bőven kimutassuk mások szeme láttára az egymás iránti vonzalmunkat.

Most viszont a földön hevernek a ruháink, plusz van egy új szakadás a pólómon. Az a fránya várakozás a liftre mindig az agyunkra megy.

Graham közelebb hajol, hogy megint belefúrja az arcát a nyakamba. Addig csókol, amíg libabőrös nem leszek.

– Mikor fogok találkozni az anyukáddal?

Ez a kérdés lyukat mar a pillanaton, és érzem, hogy az összes örömöm kiszivárog.

– Soha, ha el tudom odázni addig.

Graham felemeli a fejét a nyakamból, és lenéz rám.

– Annyira nem lehet rossz.

– Graham, ő rakta a „rangos” szót az esküvői meghívómra – válaszolom keserű kacajjal.

– Te a szüleim alapján ítéltél meg engem?

Imádom a szüleit.

– Nem, de a kapcsolatunk első napján találkoztam velük. Nem is ismertelek még annyira, hogy megítéljelek.

– Ismertél, Quinn. Nem tudtál rólam semmit, de ismertél.

– Milyen biztos vagy magadban.

– Az vagyok – nevet. – Megfejtettük egymást akkor este, amikor találkoztunk azon a folyosón. Néha az emberek találkoznak, és a felszínes dolgok egyáltalán nem számítanak, mert átlátnak rajta – ereszkedik le Graham a mellemhez, hogy csókot nyomjon a szívem fölé. – Az első este, amikor megismertelek, én már mindent tudtam, amit tudnom kellett. Semmilyen külső tényező nem befolyásolhatná a véleményemet rólad. Még arról a nőről alkotott véleményem sem, aki felnevelt téged.

Meg akarom csókolni. Vagy hozzámenni feleségül. Vagy dugni vele.

Beérem egy csókkal, de gyorsra fogom, mert félek, hogy ha nem húzódom el tőle, akkor még azt találom mondani neki, hogy szerelmes vagyok belé. Itt van a nyelvem hegyén, és nehezebb magamban tartani, mint kimondani. De nem akarok én lenni az első, aki kimondja. Legalábbis még nem.

Gyorsan felkelek az ágyból, és összeszedem a jelmezeinket.

– Jól van. Találkozhatsz az anyámmal jövő héten – dobom oda neki a ruháit. – De ma este Avával fogsz megismerkedni. Öltözz, késésben vagyunk.

Mire belebújok a jelmezembe, Graham még mindig az ágyon ül, és engem bámul.

– Mi lesz a bugyiddal? – kérdezi.

A szoknyám nagyon rövid, máskor az életem árán sem lennék hajlandó felvenni. Lepillantok a földön heverő bugyimra, és eszembe jut, hogy mennyire megőrjítené, ha tudná, hogy egész este nincs rajtam bugyi az egyébként is túl rövid szoknya alatt. Otthagyom a földön, és rávigyorgok.

– Nem nagyon illik a jelmezemhez.

– Kinyírsz engem, Quinn – rázza a fejét. Felkel és felöltözik, én pedig felfrissítem a sminkemet.

Eljutunk az ajtóig.

Eljutunk a folyosó végéig.

A liftre várva viszont megint jobb dolgunk akad.

– Elkéstetek.

Ava csak ennyit mond, amikor ajtót nyit, és látja, hogy ott állok Grahammel. A nővéremen kétrészes nadrágkosztüm van, a frizurája pedig olyan, mintha egyenesen A stepfordi feleségekből lépett volna elő. Megvárja, hogy belépjünk a házba, aztán bevágja mögöttünk az ajtót.

– Reid! – rikkantja a pasija nevét, és körülnéz, hogy hol lehet, de ott áll mellette. – Ó! Hát itt van – int Graham felé.

– Örülök, hogy megismerhetlek – nyújt kezet Reid Grahamnek.

Ava végigméri.

Aztán engem is.

– Annyira méltatlan a jelmezetek.

Elsétál, és vissza sem néz.

– Mi a fene? – kérdezem Reidre nézve. – Miért ennyire tapló?

– Megpróbáltam elmondani neki, hogy nem magától értetődő a jelmeze – nevet Reid.

– Mi akar lenni? Egy nyafogós perszóna?

Reid elvörösödik. Közelebb hajol Grahamhez és hozzám.

– Anyádnak öltözött be.

Grahamből rögtön kitör a nevetés.

– Szóval egyébként nem ennyire… kellemetlen?

– Gyere! – kapom el a kezét, miközben a szememet forgatom. – Újra be kell mutatnom téged a nővéremnek.

Ava tényleg kedves Grahammel, amikor másodjára találkozik vele. De aztán az este hátralévő részében belemerül a szerepébe, és úgy tesz, mintha az anyánk lenne. A legviccesebb, hogy a partin fogalma sincs senkinek, hogy vajon kit alakít. Csak négyen tudjuk a titkot, amitől még jobb, ha hallom, hogy közli valakivel, milyen fáradt, vagy mennyire utálja a gyerekeket.

Egyszer csak odasétál Grahamhez, és megkérdezi tőle:

– Mennyit keresel?

Aztán hozzáteszi:

– Legyen házassági szerződésed, mielőtt elveszed a lányomat.

Olyan jól játssza anyánkat, hogy megkönnyebbülés, hogy lassan vége a bulinak, mert nem hinném, hogy még egy másodpercig kibírom.

Most a konyhában vagyok vele, segítek elmosogatni.

– Azt hittem, hogy van mosogatógépetek. Elment az eszem?

Ava felemeli a lábát, és a közelben lévő üvegajtós minihűtőre mutat vele.

– Az egy borhűtő? Ahol a mosogatógépetek volt?

– Aha – válaszolja.

– De… miért?

– Ez a hátránya annak, ha az ember francia pasihoz megy feleségül. Úgy gondolja, hogy a bőséges behűtött borkínálat fontosabb, mint a mosogatógép.

– Ez szörnyű, Ava.

– Azért mentem bele, mert megígérte, hogy többnyire ő fog mosogatni – von vállat.

– Akkor miért mosogatunk mi?

– Mert a pasid egy csillogó új játékszer, és a férjem teljesen odavan érte – forgatja a szemét Ava.

Ez igaz. Graham és Reid szinte az egész estét végigbeszélgette. Odanyújtom Avának az utolsó tányért.

– Reid félrehívott az előbb, és azt mondta, hogy máris jobban kedveli Grahamet, mint amennyire Ethant valaha is kedvelte.

– Akkor már ketten vagyunk – teszi hozzá Ava.

– Hárman.

Miután végzünk a mosogatással, bekukucskálok a nappaliba. Graham éppen magyaráz valamit Reidnek, ami sok karmozdulatot igényel. Szerintem még nem láttam ennyire felvillanyozva. Reid kétrét görnyedve nevet. Graham elkapja a pillantásomat, és melegség áraszt el a mosolytól, ami a röpke összenézésünk hatására ül ki az arcára. Néhány másodpercig állja a tekintetemet, majd megint Reidre figyel. Megfordulva látom, hogy Ava az ajtóban áll, és nézi, ahogy próbálom letörölni a mosolyt az arcomról.

– Szerelmes beléd.

– Psszt – megyek vissza a konyhába, a nővérem pedig követ.

– Az a nézés – emel fel egy papírtányért, hogy legyezgesse magát vele. – Ez a pasi szerelmes beléd, el akar venni feleségül, és azt akarja, hogy te legyél az összes gyerekének az anyja.

Nem tudom visszatartani a vigyort.

– Istenem, remélem!

Ava kihúzza magát, és megigazítja a nadrágkosztümjét.

– Nos, Quinn. Nagyon jóravalónak tűnik, de mint az anyád, meg kell jegyeznem, hogy ennél jóval gazdagabbat is foghatnál. Hol a Martinim?

– Kérlek, hagyd abba! – forgatom a szememet.

Tizennyolcadik fejezet

Most

Nem tudom, hogy Graham a vendégszobában vagy a kanapén aludt az éjszaka, de akárhol is feküdt le, kétlem, hogy bármennyit is aludt volna. Próbáltam elképzelni, hogy néz ki a szomorú szemével, miközben a hajába túr. Olykor sajnáltam is, de aztán próbáltam elképzelni, hogy nézhet ki Andrea. Hogy nézhetett ki a férjem szomorú szemén keresztül, miközben csókolta.

Kíváncsi vagyok, tudja-e Andrea, hogy Graham nős. Kíváncsi vagyok, tudja-e, hogy van neki otthon egy felesége, aki nem tud teherbe esni. Egy feleség, aki egy egész éjszakát és egy egész napot töltött el a hálószobába zárkózva. Egy feleség, aki végre kikászálódott az ágyból annyi időre, hogy összepakoljon egy bőröndöt. Egy feleség… akinek elég volt.

El akarok tűnni, mielőtt Graham hazaér.

Még nem hívtam fel az anyámat, hogy hozzá fogok költözni. Valószínűleg nem is fogom felhívni. Egyszerűen csak beállítok. Annyira rettegek attól a beszélgetéstől vele, hogy igyekszem minél jobban elodázni.

– Én megmondtam neked – közli majd. – Ethanhez kellett volna hozzámenned. Végül mind megcsal, Quinn. Ethan legalább gazdagon csalt volna meg.

Kinyitom a hálószoba ajtaját, és kimegyek a nappaliba. Graham kocsija nincs a ház előtt. Körbejárom a házat, hogy van-e valami, amit el akarok vinni magammal. Arra emlékeztet, amikor Ethant takarítottam ki a lakásomból. Semmi olyasmit nem akartam, aminek köze volt hozzá. Még a tárgyakat sem, amik rá emlékeztettek.

Szemügyre veszem az otthonomat, és végignézek a holmikon, amiket az évek alatt gyűjtöttünk össze Grahammel. Nem is tudnám, hol kezdjem, ha el akarnék vinni bármit. Ezért nem kezdem sehol. Csak ruhákra van szükségem.

A hálószobába visszaérve behúzom a bőröndöm cipzárját.

Éppen lehúzom az ágyról, amikor megakad a tekintetem a könyvespolcomon álló fadobozon. Rögtön odamegyek a polchoz, leveszem róla a dobozt, és odaviszem az ágyhoz. Megpiszkálom a zárat, de nem moccan. Eszembe jut, hogy Graham ráragasztotta a kulcsot, hogy soha ne hagyjuk el. Megfordítom a dobozt, és a ragasztószalag alá nyúlok a körmömmel. Azt hiszem, végre megnézem, mi van benne.

– Quinn.

Összerezzenek, amikor meghallom a hangját. De nem nézek rá. Most nem tudok ránézni. Lefelé szegezem a tekintetemet, és felhúzom a ragasztószalagot annyira, hogy ki tudjam alóla szabadítani a kulcsot.

– Quinn.

Grahamnek pánik sugárzik a hangjából. Megdermedve várom, hogy kimondja, amit ki kell mondania. Bejön a szobába, és leül mellém az ágyra. Átfogja a kulcsot markoló kezemet.

– A lehető legrosszabb dolgot tettem veled, amit csak tehettem. De kérlek, adj nekem egy esélyt, hogy jóvátegyem a dolgokat, mielőtt ezt kinyitnád.

Érzem a kulcsot a tenyeremben.

Megtarthatja.

Megragadom a kezét, és felfelé fordítom a tenyerét. Beleteszem a kulcsot, aztán összezárom a markát.

– Nem fogom kinyitni a dobozt – nézek a szemébe. – De csak azért nem, mert már leszarom, mi van benne.

Nem is emlékszem a fájdalomra, miután eljöttem otthonról és eljöttem kocsival idáig, most viszont az anyám háza előtt parkolok.

Felnézek a házra. Hatalmas viktoriánus épület, ami többet jelent az anyámnak, mint a falain kívül bármi. Beleértve engem is.

Bár ezt soha nem vallaná be. Rossz fényt vetne rá, ha hangosan kimondaná, hogy igazából soha nem akart anya lenni. Néha neheztelek rá emiatt. Teherbe tudott esni – véletlenül – és kihordani egy gyereket. Kétszer is. És egyik alkalommal sem lelkesedett érte. Évekig mondogatta, hogy milyen terhességi csíkokat hagytunk rajta a nővéremmel. Utálta a babahájat, amit soha nem adott le. Azokon a napokon, amikor nagyon feszült volt miattunk, felhívta a dadát – akit gyorshívóra állított –, és azt mondta neki:

– Komolyan, Roberta, egy percig sem bírom ezt tovább. Kérlek, gyere, amint tudsz, szükségem van egy wellnessnapra.

Hátradőlök az ülésen, és a hálószoba ablakát bámulom, ami valaha az enyém volt. Még jóval azelőtt, hogy átalakíttatta tartalék gardróbbá az üres cipősdobozainak. Emlékszem, hogy egyszer az ablaknál állva bámultam kifelé az előkertre. Graham is velem volt. Az első alkalommal történt, amikor idehoztam, hogy találkozzon anyámmal.

Soha nem fogom elfelejteni, mit mondott aznap Graham. Az volt a legőszintébb és leggyönyörűbb dolog, amit valaha is mondott nekem. És abban a pillanatban szerettem belé, amikor ott álltam vele a régi szobám ablakában.

Ez a legszebb emlékem az anyám házából, de még csak nem is vele közös emlék. Hanem Grahammel közös. A férjemmel, aki most csalt meg.

Úgy érzem, hogy az anyámnál rosszabb lesz, mint ha a magányomban lennék. Most nem tudok a szeme elé kerülni. Össze kell kapnom magamat és a dolgaimat, mielőtt megengedem neki, hogy beleüsse az orrát.

Tolatni kezdek a kocsifelhajtóról, de már túl késő. Kinyílik a bejárati ajtó, és látom, ahogy kijön, hogy hunyorogva megnézze, ki állt fel a háza elé. Hátradőlök az ülésen. Ennyit a menekülésről.

– Quinn? – kiáltja.

Kiszállok a kocsiból, és odamegyek hozzá. Megtartja a bejárati ajtót, de ha bemennék, akkor csapdában érezném magam. Leülök a legfelső lépcsőfokra, és kinézek az előkertre.

– Nem akarsz bemenni?

Megrázom a fejem, aztán átkarolom a térdemet, és csak elkezdek sírni. Végre leül mellém.

– Mi a baj?

Az ilyen pillanatokban azt kívánom, hogy bárcsak olyan anyám lenne, akit tényleg érdekel, miért sírok. Ő csak lefutja a kötelező köröket, és merev kézzel megpaskolja a hátamat.

Nem is mesélek neki Grahamről. Nem mondok semmit, mert eleinte túlságosan zokogok ahhoz, hogy beszéljek. Amikor végre lenyugszom annyira, hogy levegőhöz jutok, csak egy kérdés bukik ki belőlem, de sokkal rosszabbul jön ki, mint ahogy szántam.

– Miért ad Isten gyerekeket egy olyannak, mint te, de nekem nem?

Anyám megdermed, amikor ezt kimondom. Rögtön felpillantok rá.

– Ne haragudj! Nem akartam, hogy ennyire szívtelenül hangozzon.

Egyáltalán nem úgy tűnik, mintha megsértődött volna. Csak vállat von.

– Lehet, hogy nem Isten hibája – válaszolja. – Talán csak vagy működnek az ember ivarszervei, vagy nem – teszi hozzá. Ez már érthetőbb. – Honnan tudtad, hogy soha nem akartam gyereket?

– Te mondtad – nevetek keserűen. – Sokszor.

Tényleg látszik rajta a bűntudat. Leveszi rólam a tekintetét, és az előkerten át a távolba réved.

– Utazni akartam – mondja. – Amikor összeházasodtunk az apáddal, úgy terveztük, hogy öt évig minden évet más országban fogunk tölteni, mielőtt veszünk egy házat. Csak hogy megtapasztaljunk más kultúrákat, mielőtt meghalunk. De egy őrült éjszakán nem vigyáztunk, és a nővéred lett belőle, Ava. Soha nem akartam anya lenni, Quinn – néz rám. – De megtettem, ami tőlem telt. Tényleg megtettem. És hálás vagyok érted és Aváért. Még akkor is, ha nehéz kimutatnom – szorítja meg a kezemet. – Nem kaptam meg azt, amit a legtökéletesebb életnek gondoltam, de tuti biztos, hogy kihoztam a lehető legjobbat a második legjobb opcióból.

Bólintok, és letörlök egy könnycseppet az arcomról. Nem hiszem el, hogy bevallja nekem mindezt. Nem hiszem el, hogy képes vagyok itt ülni, és részemről oké azt hallani tőle, hogy nem minket akart a legjobban a nővéremmel. De a tény, hogy őszinte velem, és még ki is mondta, hogy hálás, máris több, mint amit valaha is reméltem tőle. Átölelem.

– Köszönöm.

Viszonozza az ölelésemet, bár mereven, és nem úgy, ahogy én ölelném át a gyermekeimet, ha lennének.

De itt van, éppen átölel, és ez számít.

– Biztos, hogy nem akarsz bejönni? Csinálhatok egy forró teát.

– Késő van – rázom meg a fejem. – Szerintem haza kéne mennem.

Bólint, noha látom rajta, hogy nehezen hagy idekint egyedül. Csak nem tudja, mit mondjon vagy tegyen azon túl, amit már elmondott, anélkül, hogy túlságosan kínos lenne a helyzet. Végül bemegy, de én nem indulok el rögtön. Egy darabig üldögélek az ajtaja előtt, mert még nem akarok hazamenni.

De itt sem akarok lenni.

Szinte azt kívánom, hogy bárcsak ne kéne lennem sehol.

Tizenkilencedik fejezet

Akkor

– Hiányzol.

Próbálom nem lebiggyeszteni az ajkamat, de ez egy telefonbeszélgetés, így Graham nem lát, ezért mégis lefelé görbül a szám sarka.

– Holnap találkozunk – mondja. – Megígérem. Csak aggódom, hogy túlságosan rád telepszem, de túl kedves vagy, hogy szólj érte.

– Nem. Aljas vagyok, és könyörtelen, és szólnék, ha azt akarnám, hogy elmenj.

Ez igaz. Szólnék neki, ha egyedül szeretnék lenni. Ő pedig kérdés nélkül hagyna.

– Elmegyek érted, amint holnap végzek a munkahelyemen. Aztán találkozom az anyukáddal.

– Oké – sóhajtok. – De szexeljünk, mielőtt elmegyünk hozzá, mert máris feszült vagyok.

Graham nevet, és hallom a nevetésén, hogy pajzán gondolatai támadtak a megjegyzésem miatt. Többféle nevetése is van, és az egyik legkedvesebb időtöltésem különbséget tenni közöttük. A kedvenc nevetésem tőle a reggeli, amikor elmondom neki, mit álmodtam az éjszaka. Mindig viccesnek tartja az álmaimat, és van valami rekedtes a reggeli nevetésében, mert még nem ébredt fel teljesen.

– Holnap találkozunk – mondja halkan, mintha máris hiányoznék neki.

– Jó éjt! – teszem le gyorsan. Nem szeretek telefonon beszélni vele, mert még mindig nem mondta ki, hogy szeret. Én sem mondtam ki, hogy szeretem. Így amikor elköszönünk, mindig félek, hogy éppen akkor fogja kimondani. Nem akarom, hogy telefonon mondja ki először. Azt akarom, hogy rám nézzen közben.

A következő két órát azzal töltöm, hogy próbálok visszaemlékezni, milyen volt az életem Graham előtt. Egyedül zuhanyozom, egyedül tévézek, egyedül játszom a telefonomon. Azt hittem, jó lesz, de leginkább csak untat.

Különös. Négy évig voltam együtt Ethannel, és talán hetente egy vagy két éjszakát töltöttem vele. Szerettem az egyedül töltött időt, amikor Ethannel jártam. Már az elején is. Jó volt vele lenni, de egyedül is éppen olyan jó volt.

Grahammel nem ilyen. Két óra alatt szétunom az agyamat. Végül kikapcsolom a tévét, kikapcsolom a telefonomat, és lekapcsolom a villanyt. Miután minden elsötétült, próbálom kitisztítani a fejem, hogy elaludjak és róla álmodhassak.

Megszólal az ébresztőórám, de túl világos van, úgyhogy az arcom elé kapok egy párnát. Graham itt szokott lenni, hogy kikapcsolja, és adjon nekem néhány percet, hogy felébredjek. Ami azt jelenti, hogy soha nem fog elhallgatni az ébresztőm, ha nem viselkedem felnőttként.

Félrehúzom a párnát, és már éppen a gombhoz nyúlnék, amikor hirtelen elhallgat. Kinyitom a szememet, és látom, hogy Graham éppen visszafordul felém. Nincs rajta póló, és úgy fest, mint aki most ébredt fel.

Mosolyogva ad egy puszit a számra.

– Nem tudtam aludni – mondja. – Végül feladtam, és átjöttem éjfél után.

Mosolygok, pedig még túl korán van nekem ahhoz, hogy mosolyogni támadjon kedvem.

– Hiányoztam neked.

– Fura – húz magához. – Régen jól elvoltam egyedül. De amióta vagy nekem, magányos vagyok egyedül.

Néha nagyon szépeket mond. Olyanokat, amiket legszívesebben leírnék és örökre megtartanék, hogy soha ne felejtsem el őket. Mégsem írom le soha, mert valahányszor mond valami szépet, levetkőztetem, és jobban akarom, hogy bennem legyen, mint amennyire le akarom írni a szavait.

Pontosan ez történik most is. Szeretkezünk, én pedig elfelejtem leírni, amit mondott. Már egy perce próbálunk levegőhöz jutni, amikor felém fordulva megkérdezi:

– Miről maradtam le, amíg aludtál?

– Nagyon fura volt – rázom a fejemet.

Felkönyököl, és úgy néz rám, mintha nem lenne kibúvó. Sóhajtva a hátamra fordulok.

– Jó, oké. Nálad voltunk álmomban. Csakhogy egy kis koszfészekben laktál Manhattanben. Hamarabb keltem fel, mint te, mert kedveskedni akartam azzal, hogy reggelit csinálok neked. De nem tudtam főzni, nálad meg csak gabonapelyhes dobozok sorakoztak, ezért eldöntöttem, hogy a Lucky Charmst választom neked. De valahányszor tölteni akartam belőle a tálba, csak pici humoristák jöttek a dobozból, a kezükben mikrofonnal.

– Várj! – szakít félbe Graham. – Azt mondtad, hogy humoristák? Mármint emberek, akik vicceket mesélnek?

– Én előre szóltam, hogy fura. És igen. Favicceket meséltek, meg anyázós poénokat mondtak. Kezdtem nagyon dühös lenni, mert csak egy tál gabonapelyhet akartam neked csinálni, de több száz apró humorista hemzsegett a konyhádban, akik béna vicceket mondogattak. Amikor felkeltél és kijöttél a konyhába, sírva találtál ott. Zokogva rohangáltam fel-alá a konyhában, és egy befőttesüveggel próbáltam lecsapni a kis humoristákat. De ahelyett, hogy kiakadtál volna, csak odajöttél hozzám, és hátulról átöleltél. Azt mondtad, hogy „semmi baj, Quinn, ehetünk pirítóst reggelire”.

Graham rögtön belefúrja az arcát a párnába, hogy tompítsa a nevetését.

– Ezt próbáld megfejteni, okostojás – bököm meg a karját.

Graham felsóhajtva magához húz.

– Ez azt jelenti, hogy mostantól valószínűleg nekem kéne reggelit csinálnom.

Tetszik az ötlet.

– Mit kérsz? Francia pirítóst? Palacsintát?

– Csak téged – kelek fel, hogy megcsókoljam.

– Megint?

– Repetát kérek – bólintok.

Pontosan azt kapom reggelire, amit akarok. Aztán együtt lezuhanyozunk, együtt kávézunk, és elindulunk dolgozni.

Még egy egész éjszakát sem tudunk külön tölteni, de szerintem ez nem jelenti azt, hogy együtt élnénk. Az egy óriási lépés, amit egyikünk sem hajlandó beismerni, hogy megtettük. Úgy gondolom, hogy ez legfeljebb csak annyit jelent, hogy már nem élünk egyedül. Már ha van különbség.

Az anyja biztos azt hiszi, hogy együtt élünk, mert úgy tudja, hogy sokkal régebb óta járunk, mint valójában. Legalább heti egyszer vagyok Graham szüleinél, amióta elvitt az első estén. Szerencsére felhagyott a kitalált történetekkel. Aggódtam, hogy nem fogom tudni tartani a lépést mindazzal, amit az anyukájának mondott az első estén.

Az anyukája teljesen odavan értem, az apukája pedig máris a menyének hív. Nem bánom. Tudom, hogy még csak három hónapja vagyunk együtt, de egy napon majd Graham lesz a férjem. Ez nem is kérdés. Ez történik, ha az ember találkozik a jövendőbeli férjével. Végül hozzámegy feleségül.

És végül… bemutatja az anyjának.

Ami ma este fog megtörténni. Nem azért, mert azt akarom, hogy Graham találkozzon vele, hanem azért, mert így van rendjén, hiszen én már ismerem az ő anyukáját. Ha megmutatod a tiédet, megmutatom az enyémet.

– Miért vagy ilyen feszült? – nyúl át Graham az ülésen, hogy megfogja a térdemet. Azóta fel-le jár a lábam, amióta beszálltunk a kocsiba. – Én találkozom a te anyukáddal. Nekem kellene idegeskednem.

– Majd meglátod, ha már megismerted – szorítom meg a kezét.

Graham nevetve a szájához emeli a kezemet, hogy megcsókolja.

– Szerinted utálni fog?

Már az utcában vagyunk. Nagyon közel.

– Nem vagy Ethan. Máris utál.

– Akkor miért vagy feszült? Ha máris utál, akkor nem tudok csalódást okozni neki.

– Nem érdekel, hogy utál-e téged. Attól félek, hogy te fogod utálni őt.

Graham megrázza a fejét, mintha valami nevetségeset mondtam volna.

– Soha nem tudnám utálni azt az embert, aki életet adott neked.

Most ezt mondja…

Figyelem Graham arckifejezését, ahogy felkanyarodik a kocsifelhajtóra. Felméri a tekintetével a hatalmas házat, ahol felnőttem. Szinte hallom a gondolatait. Már csak azért is, mert kimondja őket.

– Hű, baszki! Te itt nőttél fel?

– Ne ítélkezz!

– Ez csak egy ház, Quinn – teszi üresbe a kocsit. – Nem határoz meg téged – fordul szembe velem az ülésen, és a támlát átkarolva közelebb hajol. – Tudod, mi nem határoz még meg téged? Az anyukád – csókol meg, hogy aztán előttem áthajolva kinyissa nekem az ajtót. – Essünk túl rajta.

Senki sem vár bennünket az ajtóban, ám belépve ott találjuk az anyámat a konyhában. Amint meghall minket, megfordul, és végigméri Grahamet tetőtől talpig. Kínos, mert Graham éppen akkor tárja ölelésre a karját, amikor az anyám kezet nyújt neki. Graham kissé megtorpan, de ez az egyetlen pillanat, amikor megtorpan. Az egész vacsora alatt olyan elbűvölő ember, amilyen egyébként is.

Egész végig teljesen lenyűgözve figyelem őt. Mindent jól csinál. Úgy köszöntötte az anyámat, mintha tényleg örülne, hogy találkozhat vele. Udvariasan válaszolgat az összes kérdésére. Épphogy eleget beszél a saját családjáról, mert úgy tűnik, hogy jobban érdekli a miénk. Megdicséri a berendezést, nevet az anyám hülye viccein, és nem foglalkozik a burkolt sértéseivel. De hiába brillírozik, az anyám tekintetében semmi mást nem látok, csak ítélkezést. Még csak nem is kell hallanom, mit gondol, mert mindig is kiült az arcára. Még a sokévnyi botox után is.

Anyám utálja, hogy Graham a Honda Accordjával jött ide, és nem valami menőbbel.

Utálja, hogy volt mersze farmerban és pólóban megjelenni az első találkozásukkor.

Utálja, hogy könyvelő, és nem a milliomosok egyike, akiknek könyvel.

Utálja, hogy nem Ethan.

– Quinn – szólal meg anyám, amikor feláll. – Miért nem mutatod meg a házat a jó barátodnak?

A jó barátodnak.

Még csak egy címkével sem tisztel meg bennünket.

Megkönnyebbülés, hogy van alibim elhagyni a társalgót, még ha csak néhány percre is. Kézen fogom Grahamet, és kivonszolom, miközben az anyám kiviszi a teatálcát a konyhába.

A szalonban kezdjük, ami csak egy jobban csengő név egy nappalinak, ahol senkinek sem szabad leülni.

– Soha nem is láttam könyvet olvasni – suttogom a falat borító könyvespolcra mutatva. – Csak úgy tesz, mintha nagyvilági lenne.

Graham mosolyogva úgy tesz, mintha érdekelné a szalon, miközben lassan végigjárjuk. Megáll a falon sorakozó fényképek előtt. A legtöbbjük rólunk készült az anyámmal és a nővéremmel. Miután az apánk meghalt, és ő újra férjhez ment, eltette róla a legtöbb képet. Egyet viszont megtartott. Amelyiken az apám úgy ül, hogy Avával mindketten az ölében vagyunk. Graham mintha tudná, hogy pont azt a képet nézegetem, mert leveszi a falról.

– Most jobban hasonlítotok egymásra Avával, mint akkor.

– Aha – bólintok. – Folyton megkérdezik tőlünk, hogy ikrek vagyunk-e, amikor együtt megyünk valahova. De mi nem annyira vesszük észre.

– Hány éves voltál, amikor apukád meghalt?

– Tizennégy.

– Még nagyon fiatal – jegyzi meg Graham. – Nagyon közel álltatok egymáshoz?

– Nem mondanám, hogy nem álltunk közel – vonok vállat. – De sokat dolgozott. Úgy nőttünk fel, hogy hetente csak néhányszor találkoztunk vele, de mindig kihozta a legjobbat a találkozásainkból – erőltetek magamra mosolyt. – Szeretem azt hinni, hogy sokkal közelebb állnánk egymáshoz, ha ma is élne. Idősebb fejjel lett apa, szóval szerintem nehéz volt megtalálnia a hangot két kislánnyal, tudod? De szerintem felnőttként elmélyült volna a kapcsolatunk.

Graham visszarakja a képet a falra. Minden egyes képnél megáll és megérinti, mintha jobban megismerhetne engem a fotókon keresztül. Miután végre átjutunk a szalonon, kikísérném a hátsó ajtón át, hogy megmutassam neki az üvegházat. A lépcső előtt viszont ráteszi a kezét a derekamra, hogy a fülembe suttogja:

– Előbb a régi szobádat akarom látni.

A csábító hangjából ítélve egyértelműek a szándékai. Izgat a gondolat, hogy újra átéljük azt, amit az ő gyerekszobájában. Kézen fogom, és felsietek vele a lépcsőn. Már egy évnél is több idő telt el, amióta legutóbb feljöttem a régi szobámba. Lelkesen várom, hogy lássa, mert miután jártam az övében, úgy érzem, hogy már sokkal többet tudok róla.

Benyitok a szobámba, és hagyom, hogy ő lépjen be elsőnek. Amint felkapcsolom a villanyt, csalódottság önt el. Ez az élmény nem lesz ugyanolyan, mint Graham régi szobájában.

Az anyám mindent bedobozolt. Dizájnercipők üres dobozai állnak halomban két fal mentén, padlótól plafonig. Dizájnertáskás dobozok takarják a harmadik falat. Az összes holmim, ami régen a szobám falán volt, most régi költöztetődobozokban hever, rajtuk a nevemmel. Odamegyek az ágyhoz, és végighúzom a kezemet az egyik dobozon.

– Biztos kellett neki az üres szoba – szólalok meg halkan.

Graham mellém áll, és bátorítólag simogatja a hátamat.

– Kicsi a ház – mondja. – Megértem, miért kellett neki a hely.

Nevetek a szarkazmusán. Magához ölel, én pedig behunyt szemmel bújok hozzá. Utálom, mennyire izgatottan várta, hogy lássa a régi szobámat. Utálom, hogy ennyire elszomorít, hogy az anyám soha nem fog úgy szeretni engem, ahogy Grahamet szereti az övé. Két vendégháló van ebben a házban, de az anyám mégis úgy döntött, hogy az én szobámat fogja raktárnak használni. Szégyellem, hogy Graham tanúja ennek.

Kibontakozom Graham öleléséből, és nagyot nyelve elfojtom az érzéseimet. Vállat vonok, miközben remélem, nem látja, mennyire bánt a dolog. De látja.

– Jól vagy? – simítja hátra a hajamat.

– Aha. Csak… nem tudom. Nekem kellemes meglepetés volt, hogy találkozhattam a családoddal. Valahol azt reméltem, hogy te is átélheted ugyanezt – válaszolok kis kacajjal, mert szégyellem, hogy ezt egyáltalán kimondtam. – Álmodozni lehet.

A szobám ablakához lépve kinézek. Nem akarom, hogy Graham lássa a csalódottságot az arcomon. Odasétál mögém, és átkarolja a derekamat.

– A legtöbb ember a környezetének a terméke, Quinn. Nekem biztos a hátterem. Remek szüleim vannak. Várható volt, hogy viszonylag normális leszek, amikor felnövök – fordít szembe magával, hogy megfogja a két vállamat. Kicsit lehajtja a fejét, és nagyon őszinte tekintettel néz rám. – De így, hogy itt vagyok, hogy találkoztam az anyukáddal, látom, honnan jöttél, és ki lett belőled mégis… Ez olyan inspiráló, Quinn. Nem tudom, hogy csináltad, te önzetlen, fantasztikus, hihetetlen nő.

Sokan nem tudják meghatározni a pillanatot, hogy mikor szerettek bele pontosan a másikba.

Én meg tudom.

Pont most, az előbb.

És talán csak véletlen, talán valami több annál, de Graham éppen ezt a pillanatot választja, hogy odanyomja a homlokát az enyémhez, és kimondja:

– Szeretlek, Quinn.

Átölelem, mert hálás vagyok minden porcikájáért.

– Én is szeretlek.

Huszadik fejezet

Most

Leállítom a kocsimat, hátratolom az ülést, és felteszem a lábamat a kormányra. Csak a konyhai lámpa ég az egész házban. Mindjárt éjfél. Graham biztos alszik, mert holnap dolgoznia kell.

Ma reggel, amikor felkeltem, arra számítottam, hogy Graham még mindig ott lesz a hálószobánk ajtaja előtt, bekopogtat, és bocsánatért esedezik majd. Dühített, hogy elment dolgozni. Éppen széthullik a házasságunk, bevallotta, hogy egy másik nővel találkozgat, én pedig bezárkóztam a hálószobánkba egész éjszakára… erre ő felkelt, felöltözött és elszambázott dolgozni.

Biztos együtt dolgozik Andreával. Biztos figyelmeztetni akarta, hogy tudom, hátha ledobja az agyam a gépszíjat, és felbukkanok az irodában, hogy szétrúgjam a nő seggét.

Nem tennék ilyet. Nem haragszom Andreára. Nem ő az, aki fogadalmat tett nekem. Nem tartozik nekem semmivel, és én sem neki. Csak egy emberre haragszom ennek az egésznek a kapcsán, és az a férjem.

Megrezzen a függöny a nappaliban. Fontolóra veszem, hogy megpróbálok elbújni a műszerfal mögé, ám tapasztalatból tudom, hogy a nappaliból tisztán rálátni a kocsifelhajtónkra. Graham lát engem, így semmi értelme rejtőzködni. Kinyílik a bejárati ajtó, és kilép rajta Graham. Elindul a kocsim felé.

Az a pizsamanadrág van rajta, amit tavaly karácsonyra vettem neki. A lábán két össze nem illő zokni. Az egyik fekete, a másik fehér. Ezt mindig is ellentmondásosnak tartottam benne. Sok tekintetben nagyon is összeszedett és kiszámítható, de valamilyen oknál fogva soha nem érdekli, hogy összeillik-e a zoknija. Grahamnek csak egy szükséges és praktikus dolog a zokni, nem pedig divatozás.

Kifelé bámulok az ablakon, miközben kinyitja az ajtót, hogy beüljön mellém a kocsiba. Amikor becsukja az ajtót, olyan érzés, mintha elzárná bennem a levegő útját. Összeszorul a mellkasom, és mintha valaki fogott volna egy kést, amivel lyukat fúrt a tüdőmbe. Lehúzom az ablakot, hogy levegőhöz jussak.

Jó illata van. Utálom, hogy bármennyire is összetörte a szívemet, a többi részem egyáltalán nem veszi az adást, hogy undorodnia kéne tőle. Ha egy tudós megfejtené, hogyan hozható összhangba az agy és a szív, akkor nem sok szenvedés maradna a világban.

Várom, hogy elkezdődjön a magyarázkodása. A kifogásokkal. Talán még hibáztatással is. Levegőt vesz, mielőtt megszólal.

– Miért nem szereztünk soha egy kutyát?

Az anyósülésen ül, félig felém fordulva, fejét a támlának döntve. Nagyon komolyan bámul rám annak ellenére, hogy milyen kérdés hagyta el az előbb a száját. Vizes a haja, mintha most jött volna a zuhany alól. A szeme véres. Nem tudom, hogy a kialvatlanságtól vagy azért, mert sírt, de csak annyit akar tudni, hogy miért nem volt soha kutyánk?

– Te most viccelsz, Graham?

– Ne haragudj! – mondja a fejét rázva. – Csak eszembe jutott. Nem is tudom, miért.

Ez az első bocsánatkérése, amióta bevallotta, hogy viszonya van, de mégsem a hűtlenségéhez kapcsolódik. Ami nagyon nem vall rá. Az sem vall rá, hogy viszonya van. Mintha nem is ismerném a mellettem ülő férfit.

– Ki vagy te? Mit műveltél a férjemmel?

Előrefordul, hátradől az ülésen, és eltakarja a szemét az alkarjával.

– Biztos a feleségemmel van valahol, akit egy ideje már nem láttam.

Szóval ilyen lesz ez? Azt hittem, hogy kijön majd, és egy kicsit megkönnyíti ennek az egész hercehurcának az elviselését, de helyette az összes lehetséges okot megadja rá, hogy joggal legyek dühös. Elfordulok tőle, és kifelé bámulok az ablakon.

– Most utállak. Nagyon.

Egy könnycsepp végiggördül az arcomon.

– Nem utálsz – mondja halkan. – Ahhoz, hogy utálj, ahhoz szeretned kéne. De már régóta közömbös vagy irántam.

Letörlöm a könnycseppet.

– Hát jó, ha neked segít, hogy kifogást találj rá, hogy miért feküdtél le egy másik nővel, Graham… Utálnám, ha bűntudatod lenne.

– Soha nem feküdtem le vele, Quinn. Csak… Sosem jutottunk el odáig. Esküszöm.

Megtorpanok a vallomásától.

Nem feküdt le vele? Változtat ez valamin?

Kevésbé fáj? Nem. Kevésbé vagyok rá dühös? Nem. A legkevésbé sem. Az a helyzet, hogy Graham intim közelségbe került egy másik nővel. Nem számít, hogy egy beszélgetés, egy csók vagy egy háromnapos dugásmaraton erejéig. Az árulás ugyanúgy fáj bármilyen szinten, ha az embert a saját férje árulja el.

– Soha nem feküdtem le vele – ismétli halkan. – De ettől még nem jobb érzés neked. Gondolkodtam ezen.

A szám elé kapom a kezem, hogy ne zokogjak fel. Hiába, mert csupa olyat mond és csupa olyat tesz, amire nem számítottam tőle. Vigasztalásra és bátorításra lett volna szükségem, de ő semmi mással nem szolgál, csak az ellenkezőjével.

– Szállj ki a kocsimból!

Kinyitom a központi zárat, pedig egyébként is nyitva voltak az ajtók. Azt akarom, hogy messze legyen tőlem. A kormányt markolva egyenesbe állítom az ülés támláját, és várom, hogy menjen már el. Elfordítom a kulcsot. Nem moccan. Ránézek.

– Szállj ki, Graham! Kérlek! Szállj ki a kocsimból! Rád sem bírok most nézni – hajtom le a fejemet a kormányra. Behunyt szemmel várom, hogy nyíljon az ajtó, de helyette azt hallom, hogy kihúzza a slusszkulcsot.

– Nem megyek sehová, ameddig nem tudsz minden részletet.

A fejemet rázva törölgetem a könnyeimet. Az ajtó felé nyúlok, de elkapja a kezemet.

– Nézz rám! – húz maga felé. Nem hajlandó hagyni, hogy kiszálljak a kocsiból. – Quinn, nézz rám!

Most először kiabál velem.

Igazából most először hallom kiabálni.

Graham mindig is csendes harcos volt. Megremeg a kocsi a hangja erejétől, én pedig megdermedek tőle.

– El kell mondanom neked, hogy miért csináltam, amit csináltam. Miután befejeztem, eldöntheted, mit teszel, de kérlek, Quinn… Előbb hadd mondjam el.

Becsukom az ajtót, és hátradőlök az ülésen. Behunyom a szemem, és még mindig folynak a könnyeim. Nem akarom meghallgatni. De valahol mélyen tudnom kell minden részletet, mert ha nem vagyok tisztában a tényekkel, akkor félek, hogy csak rontani fog rajta a képzeletem.

– Siess! – suttogom. Nem tudom, meddig bírok itt ülni anélkül, hogy teljesen elborul az agyam.

Vesz egy mély lélegeztet, hogy megnyugodjon. Beletelik neki egy másodpercbe, hogy rájöjjön, hol kezdje. Vagy hogyan.

– Néhány hónapja vették fel a céghez.

Hallom a könnyeket a hangján. Próbálja tartani magát, de hallatszik rajta a megbánás. Ez az egy dolog segít csillapítani a fájdalmat: a tudat, hogy ő is szenved.

– Beszéltünk néhányszor, de soha nem láttam benne többet egy munkatársnál. Soha egyetlen nőre sem néztem úgy, mint rád, Quinn. Nem akarom, hogy azt gondold, hogy úgy kezdődött.

Érzem, hogy engem néz, de csukva tartom a szememet. Úgy zakatol a szívem, mintha csak azzal tudnám megnyugtatni, hogy kiszállok ebből a fojtogatóan szűk kocsiból. De tudom, hogy nem fogja hagyni, amíg végig nem hallgatom. Ezért arra összpontosítok, hogy egyenletesen vegyem a levegőt, miközben beszél.

– Néha csinált olyan dolgokat, amikre felfigyeltem. Nem azért, mert érdekesnek vagy vonzónak találtam volna, hanem mert… a viselkedése rád emlékeztetett.

Megrázom a fejem és szóra nyitom a számat. Látja, hogy mindjárt félbeszakítom, ezért azt suttogja:

– Csak hadd fejezzem be.

Becsukom a számat, előrehajolok, és összefonom a kezemet a kormányon. Aztán ráhajtom a homlokomat a karomra, és fohászkodom, hogy érjen már a végére.

– Semmi sem történt közöttünk egészen a múlt hétig. Szerdán kijelölték, hogy együtt kell dolgoznunk egy feladaton, szóval együtt töltöttük a nap nagy részét. Ahogy teltek az órák, észrevettem, hogy… valami húz felé. Vonzódom hozzá. De nem azért, mert lenne benne valami, ami benned nincs meg. Azért vonzódtam hozzá, mert annyira emlékeztetett rád.

Annyi mindent akarok most kiabálni, mégis visszafogom magam.

– Így, hogy szerdán egész nap a közelében voltam, elkezdtelek hiányolni. Ezért hamarabb eljöttem, hátha elvihetlek egy finom vacsorára, vagy boldoggá tehetlek valamivel, és úgy mosolyogsz majd rám, ahogy régen. Vagy érdeklődni fogsz a napom iránt. Vagy irántam. De ahogy hazaértem és beléptem az ajtón, láttam, hogy kisétálsz a nappaliból. Tudom, hogy hallottad, hogy kinyitottam az ajtót. De valamiért ahelyett, hogy örültél volna, hogy egy órával hamarabb hazaértem, bementél a dolgozószobádba, hogy elkerülhess.

Most már nemcsak haraggal vagyok tele. Hanem szégyennel is. Nem hittem volna, hogy észrevette, hogy annyiszor próbálom elkerülni.

– Két szót szóltál hozzám szerda este. Kettőt. Emlékszel, mi volt az?

Bólintok, de továbbra is eltakarom az arcomat.

– Jó éjt.

– Nagyon dühös voltam rád – hallom a könnyeket a hangján. – Néha egy kibaszott nagy talány kiigazodni rajtad, Quinn. Belefáradtam, hogy próbálok rájönni, hogy csináljam jól a dolgokat a közeledben. Annyira dühös voltam rád, hogy nem is adtam búcsúcsókot, amikor csütörtökön elindultam dolgozni.

Észrevettem.

– Miután végeztünk a projekttel csütörtökön, haza kellett volna jönnöm. El kellett volna indulnom, de helyette… ott maradtam. És beszélgettünk. És… megcsókoltam – temeti az arcát a tenyerébe. – Nem kellett volna. És miután elkezdtem, abba kellett volna hagynom. De nem tudtam. Mert végig, amíg csukva tartottam a szememet, téged képzeltelek oda.

Felemelem a fejem, hogy ránézzek.

– Szóval az én hibám? Ezt akarod mondani? – fordulok felé az egész testemmel. – Nem kapod meg tőlem a figyelmet, amit akarsz, ezért kerestél valakit, aki rám emlékeztet? Talán ha a feleségedet képzeled a helyébe, akkor nem is számít – hanyatlok hátra az ülésen, és a plafonra bámulok. – Graham Wells, a világ első embere, aki etikus magyarázatot talált a viszonyára.

– Quinn.

Nem hagyom, hogy beszéljen.

– Biztos nem támadt akkora bűntudatod, ha ott volt az egész rohadt hétvége, hogy gondolkodj rajta, de aztán visszamentél dolgozni, és elölről kezdted.

– Kétszer történt meg. Múlt csütörtökön és tegnap este. Ennyi volt. Esküszöm.

– Mi lett volna, ha nem kaplak rajta? Abbahagytad volna egyáltalán?

Graham megdörzsöli a száját, és megfeszül az állkapcsa. Kissé megrázza a fejét, ami remélem, hogy nem válasz a kérdésemre. Remélem, hogy csak azért rázza a fejét, mert megbánta.

– Nem tudok erre válaszolni – néz ki az ablakon. – Ezt senki sem érdemli meg. Főleg te nem. Mielőtt ma este elmentem, megesküdtem magamnak, hogy soha többé nem fog megtörténni. De hát kezdjük ott, hogy azt sem hittem volna, hogy egyáltalán képes vagyok ilyesmire.

Felnézve a szívemre szorítom a tenyeremet, és gyorsan kifújom magam.

– Akkor miért csináltad? – bukik ki belőlem a kérdés zokogva.

Graham felém fordul, amint elkezdek sírni. Az ülésen áthajolva két tenyere közé veszi az arcomat, és könyörög, hogy nézzek rá.

Végre belenézek a kétségbeesett szemébe, amitől csak még jobban sírok.

– Úgy járunk-kelünk abban a házban, mintha minden rendben lenne, Quinn. De nincs rendben. Évek óta elromlott valami közöttünk, és fogalmam sincs, hogyan hozzuk helyre. Megoldásokat keresek. Ezzel foglalkozom. Ebben vagyok jó. De fogalmam sincs, hogyan oldjam meg ezt közöttünk. Mindig, amikor hazajövök, remélem, hogy jobb lesz. De te nem is bírsz velem egy szobában megmaradni. Utálod, ha hozzád érek. Utálod, ha hozzád szólok. Úgy teszek, mintha nem venném észre a dolgokat, amiket nem akarsz, hogy észrevegyek, mert nem akarom, hogy még jobban fájjon neked, mint amennyire amúgy is fáj – fújja ki magát. – Nem téged hibáztatlak azért, amit csináltam. Az én hibám. Az enyém. Én tettem. Én csesztem el. De nem azért csesztem el, mert vonzódtam volna hozzá. Hanem azért csesztem el, mert te hiányzol nekem. Mindennap hiányzol. Hiányzol, amikor dolgozom. Hiányzol, amikor itthon vagyok. Hiányzol, amikor mellettem vagy az ágyban. Hiányzol, amikor benned vagyok.

Graham rátapasztja a száját az enyémre. Érzem a könnyeinek ízét. Vagy azok talán az én könnyeim. Kibontakozik a csókból, és összeér a homlokunk.

– Hiányzol, Quinn. Nagyon. Itt vagy, de mégsem. Nem tudom, hová lettél és mikor tűntél el, de fogalmam sincs, hogyan hozzalak vissza. Annyira egyedül vagyok. Együtt élünk. Együtt eszünk. Együtt alszunk. De még soha életemben nem éreztem magam ennyire egyedül.

Graham elenged, és hátradől az ülésen. Az ablakba könyökölve eltakarja az arcát, és igyekszik összeszedni magát. Jobban össze van törve, mint bármikor az évek alatt, amióta ismerem.

És én vagyok az, aki lassan leépíti őt. Én teszem felismerhetetlenné. Az orránál fogva vezetem, amiért hagyom, hogy azt higgye, hogy majd megváltozom. Hogy varázsütésre visszaváltozom azzá a nővé, akibe beleszeretett.

De nem tudok megváltozni. Azok vagyunk, akikké a körülményeink tettek minket.

– Graham – törlöm bele az arcomat a felsőmbe. Hallgat, de végül rám néz a szomorú, összetört szívet sejtető szemével. – Nem tűntem el. Egész végig itt voltam. De te nem látsz engem, mert még mindig azt keresed, aki voltam. Sajnálom, hogy már nem az vagyok, aki régen. Lehet, hogy jobban leszek. Lehet, hogy nem. De egy jó férj jóban-rosszban szereti a feleségét. Egy jó férj a felesége mellett áll egészségben és betegségben, Graham. Egy jó férj, aki tényleg szereti a feleségét, nem csalja meg, és utána nem fogja a hűtlenségét arra, hogy magányos.

Grahamnek nem változik az arckifejezése. Még mindig olyan rezzenéstelen, mint egy szobor. Csak az állkapcsa mozog előre-hátra. Aztán hunyorogva oldalra biccenti a fejét.

– Azt hiszed, hogy nem szeretlek, Quinn?

– Tudom, hogy szerettél. De nem hinném, hogy szereted azt, aki lettem.

Graham kihúzza magát. Előrehajol, és egyenesen a szemembe néz. Élesen ejti ki a szavakat.

– Minden egyes pillanatban szeretlek azóta, hogy megpillantottalak. Jobban szeretlek most, mint aznap, amikor elvettelek feleségül. Szeretlek, Quinn. Kibaszottul szeretlek!

Kinyitja a kocsiajtót, kiszáll, aztán teljes erőből bevágja. Az egész kocsi beleremeg. Elindul a ház felé, de mielőtt odaérne a bejárathoz, megfordul, és dühösen felém bök.

– Szeretlek, Quinn!

Kiabálva mondja.

Dühös. Nagyon dühös.

Odamegy a kocsijához, és mezítláb belerúg az elülső lökhárítóba. Csak rugdossa és rugdossa, hogy aztán abbahagyja, és megint rám kiabáljon.

– Szeretlek!

Belecsap az öklével a kocsija tetejébe, újra és újra, amíg végül lerogy a motorháztetőre, és a karja mögé rejti az arcát. Így marad egy egész percen át, és csak a válla rázkódik kissé. Nem moccanok. Szerintem nem is veszek levegőt.

Graham végül elrugaszkodik a motorháztetőről, és megtörli a szemét a pólójával. Teljesen megsemmisülve néz rám.

– Szeretlek – mondja halkan, a fejét rázva. – Mindig is szerettelek. Bármennyire is szeretnéd, hogy ne így legyen.

Huszonegyedik fejezet

Akkor

Soha nem kérek az anyámtól szívességet. Nyilvánvaló, hogy miért nem. Éppen ezért hívtam fel a nevelőapámat, hogy engedélyt kérjek tőle a Cape Cod-i tengerparti házának használatára. Már csak kiadott ingatlanként hasznosítja, és nyaranta mindig foglalt. Most viszont február van, és a ház szinte egész télen üresen állt. Nehéz volt félretenni a büszkeségemet és megkérdezni tőle, de sokkal könnyebb, mint amilyen az anyámtól lett volna megkérdezni. Az anyámtól, aki mióta megismerkedett Grahammel, többször is kijelentette, hogy szerinte jobbat is találhatnék. Nála a „jobb” azt jelenti, hogy az illetőnek van saját tengerparti háza, így soha nem kellene kérnem, hogy az övékbe költözhessünk be hétvégére.

Graham egy órán keresztül járkált a házban, miután ideértünk. Olyan izgatottan mutogatott dolgokra, mint egy kissrác karácsonykor.

Quinn, gyere, nézd ezt a kilátást!

Quinn, gyere, nézd ezt a fürdőkádat!

Quinn, láttad a kinti tűzrakó helyet?

Quinn, még kajakjuk is van!

Kicsit már csillapodott az izgatottsága a mai érkezésünk óta. Az előbb vacsoráztunk meg, én pedig lezuhanyoztam, amíg Graham tüzet rakott odakint. Szokatlanul meleg februári nap ez Massachusettsben, ám még egy melegebb téli nap is legfeljebb tizenvalahány fokot jelent napközben, és fagypont körüli hőmérsékletet éjjel. Hozok egy takarót a tűzrakó hely mellé, és odabújok Graham mellé a veranda kanapéján.

Még közelebb húz magához, és átkarol, miközben a vállára hajtom a fejemet. Betakargat mindkettőnket. Hideg van, de a belőle áradó meleg és a takaró melege elviselhetővé teszi. Sőt, kellemessé.

Még soha nem láttam Grahamet ennyire nyugodtnak, mint itt, ahogy az óceánt hallgatja. Imádom, hogy úgy bámulja a vizet, mintha abban rejlene a válasz a világ összes kérdésére. Olyan tisztelettel nézi az óceánt, amilyen tiszteletet az a hatalmas víz valóban megérdemel.

– Milyen tökéletes nap – mondja halkan.

Mosolygok. Örülök, hogy a számára tökéletes napnak én is a része vagyok. Fél éve kezdtünk járni. Amikor ránézek, néha olyan hálaérzet jár át miatta, hogy szinte kedvem támad köszönőlevelet írni az exeinknek. Ez a legjobb dolog, ami valaha történt velem.

Vicces, hogy az ember olyan boldog lehet a másikkal, és annyira szeretheti, hogy az már egy újfajta, addig soha nem ismert félelmet kelt benne. A félelmet, hogy elveszítheti. A félelmet, hogy a másiknak baja esik. Sejtem, milyen lehet, ha valakinek gyereke van. Biztos a szeretet egyik leggyönyörűbb formája, ugyanakkor a legrémisztőbb is.

– Szeretnél gyereket? – bukik ki belőlem a kérdés. Nagy volt körülöttünk a csend, én pedig megtörtem egy kérdéssel, ami meghatározhatja a jövőnket. Nem sok érzékem van a kifinomultsághoz.

– Persze. És te?

– Aha. Sok gyereket akarok.

– Mennyi az a sok? – nevet Graham.

– Nem tudom. Több, mint egy. Kevesebb, mint öt – emelem fel a fejemet a válláról, hogy ránézzek. – Szerintem szuper anyuka lennék. Nem vagyok dicsekvős fajta, de ha lesznek gyerekeim, akkor biztosra veszem, hogy ők lesznek a világ legjobb gyerekei.

– Ebben nem kételkedem.

Megint a vállára hajtom a fejemet. Ráteszi a tenyerét a mellkasán nyugvó kezemre.

– Mindig is anyuka akartál lenni?

– Igen. Kicsit ciki, hogy mennyire várom, hogy anya legyek. A legtöbb lány sikeres karrierről álmodozik. Én mindig is szégyelltem bevallani, hogy otthonról akarok dolgozni egy rakás gyerekkel.

– Ez nem szégyellni való.

– De, az. A mai nőknek illik többet akarniuk az anyaságnál. Feminizmus meg minden ilyesmi.

Graham kibújik az ölelésemből, hogy fát rakjon a tűzre. Két kis rönköt hoz, aztán megint elfoglalja mellettem a helyét.

– Legyél az, ami lenni akarsz. Legyél katona, ha az akarsz lenni. Vagy ügyvéd. Vagy vezérigazgató. Vagy háziasszony. Csak egyvalamit nem szabad: szégyenkezned.

Szeretem. Annyira szeretem.

– Nem csak anyuka akarok lenni. Egyszer majd szeretnék írni egy könyvet.

– Hát az őrült álmaidból ítélve biztos, hogy megvan hozzá a fantáziád.

– Lehet, hogy le kéne írnom őket – nevetek.

Graham eddig még nem látott arckifejezéssel mosolyog rám. Már majdnem megkérdezem, mi jár a fejében, amikor megszólal.

– Kérdezd meg még egyszer, hogy akarok-e gyereket!

– Miért? Mást fogsz rá válaszolni?

– Igen. Kérdezd meg újra!

– Akarsz gyereket?

– Csak akkor akarok gyereket, ha tőled lehet – mosolyog rám. – Sok gyereket akarok tőled. Látni akarom, ahogy nő a pocakod, és látni akarom, amikor először kézbe veszed a kisbabánkat, és látni akarom, ahogy sírsz, mert olyan mámoros vagy a boldogságtól. Éjjel pedig ott akarok állni a gyerekszoba ajtajában, és nézni, ahogy álomba ringatod a babáinkat, miközben énekelsz nekik. Semmi mást nem akarok jobban, mint anyává tenni téged.

– Mindig olyan szépeket mondasz – nyomok egy puszit a vállára. – Bárcsak én is ki tudnám úgy fejezni magam, mint te!

– Író vagy. Te bánsz jól a szavakkal.

– Nem az íráskészségem miatt panaszkodom. Szerintem le tudnám írni, hogy mit érzek irántad, de soha nem tudnám úgy kimondott szavakba önteni, mint te.

– Akkor tedd azt! – javasolja. – Írj nekem egy szerelmes levelet! Még soha senki nem írt nekem szerelmes levelet.

– Nem hiszem el.

– Komolyan mondom. Mindig is szerettem volna kapni egyet.

– Írok neked egy szerelmes levelet, te csöpögősen romantikus pasas.

– Remélem, egy oldalnál hosszabb lesz. És azt akarom, hogy mondj el nekem mindent. Hogy mit gondoltál rólam, amikor először megláttál. Mit éreztél, amikor egymásba szerettünk. És azt akarom, hogy ráfújd a parfümödet, mint a gimis lányok.

– Még valami kérés?

– Nem lenne ellenemre, ha becsempésznél a borítékba egy meztelen képet.

Szerintem meg tudom oldani.

Graham az ölébe húz, így lovagló ülésben vagyok rajta. Ránk húzza a takarót, hogy begubózzunk. Pamut pizsamanadrág van rajta, így határozottan érzem, mi jár a fejében.

– Szeretkeztél már odakint fagypont közeli hidegben?

– Nem – vigyorgok úgy, hogy összeér a szánk. – De vicces, hogy most pont ezért nincs rajtam bugyi.

Grahamnek a fenekemre vándorol a keze, és felmordul, amikor felhúzza a hálóingemet. Kicsit megemelem a csípőmet, hogy kiszabadíthassa magát, aztán ráereszkedem. Így szeretkezünk, takaróba bugyolálva, és az óceán hangja szolgáltatja hozzá a háttérzenét. Tökéletes pillanat egy tökéletes helyen a tökéletes emberrel. Semmi kétség, hogy erről a pillanatról fogok írni, amikor megírom neki a szerelmes levelet.

Huszonkettedik fejezet

Most

Csókolózott egy másik nővel.

Rámeredek az üzenetre, amit éppen Avának készülök elküldeni, de eszembe jut, hogy már néhány órával későbbre jár az idő ott, ahol ő lakik. Rossz érzés lenne, ha tudnám, hogy erre fog felkelni. Inkább kitörlöm.

Fél óra telt el azóta, hogy Graham feladta és bement a házba, de én még mindig a kocsiban ülök. Szerintem túlságosan fáj ahhoz, hogy megmozduljak. Fogalmam sincs, hogy ez mennyire az én hibám, az ő hibája, vagy éppen senkié. Csak azt tudom, hogy fájdalmat okozott nekem. És azért okozott fájdalmat, mert én is fájdalmat okoztam neki. Ez semmiképpen nem menti fel őt az alól, amit tett, de attól még meg lehet érteni egy ember viselkedését anélkül is, hogy felmentenénk.

Most annyira tele vagyunk mindketten fájdalommal, hogy azt sem tudom, mihez kezdjünk. Nem számít, mennyire szeretünk valakit – a szeretetre való képesség mit sem ér, ha meghaladja a megbocsátás képességét.

Valahol mélyen felötlik bennem, hogy lennének-e egyáltalán ilyen gondjaink, ha lehetett volna kisbabánk. Nem vagyok biztos benne, hogy akkor is ilyen fordulatot vett volna a házasságunk, mert akkor soha nem lettem volna úgy elkeseredve, ahogy az utóbbi néhány évben. És Grahamnek sem kellett volna lábujjhegyen járnia körülöttem.

De aztán eszembe jut, hogy talán elkerülhetetlen volt. Talán egy gyermek nem változtatott volna a házasságunkon, és akkor nem csupán egy boldogtalan pár lennénk, hanem egy boldogtalan család. És akkor mi lenne belőlünk? Egy újabb házaspár, akik csak a gyerek miatt maradnak együtt.

Eltűnődöm, hogy hány házasság maradna meg a közös gyerekek nélkül. Hány pár élt volna együtt továbbra is boldogan a gyerekek nélkül, akik ragasztóként tartják össze a családot?

Talán szereznünk kellene egy kutyát. Hátha az rendbe hozza a dolgokat.

Talán Graham is pont erre gondolt, amikor a kocsimban ülve megkérdezte az előbb, hogy miért nem szereztünk soha egy kutyát.

Persze hogy erre gondolt. Pont annyira tisztában van a problémáinkkal, mint én. Nyilvánvaló, hogy egy irányba tartanak a gondolataink.

Amikor már túl hideg van a kocsiban, bemegyek a házba, és leülök a kanapé szélére. Nem akarok bemenni a hálószobába, ahol Graham alszik. Nemrég azt kiabálta teli torokból, hogy szeret. Olyan hangosan ordibált és püfölte a kocsiját, hogy biztos felriadt tőle az összes szomszéd.

Most viszont csend van a házban. És ez a csend olyan hangos közöttünk, hogy szerintem soha nem fogok tudni elaludni.

Próbálkoztunk már terápiával, mert reménykedtünk, hogy segít a meddőségi gondjainkon. Meguntam. Ő is megunta. Aztán egyetértettünk abban, hogy milyen unalmas a terápia. A terapeuták semmi mást nem csinálnak, csak próbálják elérni, hogy az ember felismerje, mi a baja. Grahamnek nem ez a problémája, és nekem sem. Mi tisztában vagyunk a bajainkkal. Tudomásul vesszük őket. Az én problémám, hogy nem lehet kisbabám, és ez elszomorít. Grahamnek az a problémája, hogy nem tud segíteni rajtam, és ez őt szomorítja el. A terápia nem jelenthet nekünk varázslatos gyógyírt. Bármennyit is költünk arra, hogy próbáljuk megoldani a problémánkat, nincs olyan terapeuta a földön, aki teherbe tudna ejteni. Így a terápia csak az ablakon kidobott pénz, amiből már egyébként sem maradt sok.

Talán a válás az egyetlen megoldás. Furcsa azon gondolkodni, hogy elválok valakitől, akibe szerelmes vagyok. Mégis gyakran eszembe jut. Eszembe jut, hogy Graham mennyi időt veszteget el azzal, hogy velem van. Szomorú lenne, ha elhagynám, de utána megismerkedne valaki mással. Túl jó ahhoz, hogy ne így legyen. Szerelmes lenne, születhetne gyereke, és visszaléphetne az élet körforgásába, amiből én szakítottam ki. Amikor eszembe jut, hogy Graham egyszer majd apa lesz, mindig elmosolyodom… még akkor is, ha az ő apasága nem jelenti azt, hogy én anya leszek.

Szerintem az egyetlen dolog, ami miatt még nem engedtem el őt teljesen, az a csodák létezése. Olvasok cikkeket, könyveket és blogbejegyzéseket olyan anyáktól, akik éveken át próbáltak teherbe esni, és már majdnem feladták, amikor voilà! Sikerült!

A csodák adnak nekem reményt. Elég reményt ahhoz, hogy éppen csak belekapaszkodjak Grahambe, hátha velünk is megtörténik egyszer a csoda. Talán az a csoda rendbe hozta volna közöttünk a dolgokat. Ragtapasz lett volna a sebzett házasságunkra.

Utálni akarom, amiért csókolózott valaki mással. De nem tudom, mert a lelkem mélyén nem hibáztatom érte. A létező összes okot megadtam neki arra, hogy elhagyjon. Nem szexeltünk már egy ideje, de tudom, hogy nem ezért kacsingatott ki a házasságunkból. Graham egy életen át kibírná szex nélkül, ha miattam muszáj lenne neki.

Azért engedte meg magának, hogy elcsessze, mert feladta a kapcsolatunkat.

Amikor még egyetemre jártam, írnom kellett egy cikket egy párról, akik hatvan éve voltak házasok. Mindketten a nyolcvanas éveikben jártak. Az interjún megdöbbentem, mekkora összhangot tapasztaltam közöttük. Azt hittem, hogy ha az ember hatvan évig együtt él valakivel, akkor szörnyen ráun. Ők viszont úgy néztek egymásra, mintha még mindig tisztelnék és csodálnák egymást, még azok után is, amiken keresztülmentek.

Sok kérdést feltettem nekik az interjú alatt, de az utolsóra adott válaszuk volt rám a legnagyobb hatással. Azt kérdeztem, hogy „mi az ilyen tökéletes házasság titka”.

A bácsi előrehajolt, és nagyon komolyan nézett rám.

– A mi házasságunk nem tökéletes. Nincs olyan házasság, ami tökéletes lenne. Volt olyan, amikor ő adta fel a kapcsolatunkat. Még többször előfordult, hogy én adtam fel. A hosszú házasságunk titka, hogy soha nem adtuk fel egyszerre.

Soha nem fogom elfelejteni az őszinte válaszát.

És most tényleg úgy érzem, hogy ezen megyek keresztül. Szerintem Graham ezért tette, amit tett. Mert végül feladta a kapcsolatunkat. Ő nem szuperhős. Emberből van. Nincs olyan ember a világon, aki olyan sokáig kibírta volna a távolságtartást, mint Graham. Régen ő volt kettőnk közül az erősebb láncszem, én pedig mindig a gyengébb. Most viszont fordult a kocka, és egy pillanatra Graham lett a gyengébb láncszem.

A baj csak az, hogy úgy érzem, én is feladtam. Úgy érzem, hogy mindketten egyszerre adtuk fel, és innen talán nincs visszaút. Tudom, hogy helyrehozhatnám azzal, ha megbocsátanék neki, és azt mondanám, hogy jobban fogok igyekezni, de valahol mélyen felvetődik bennem a kérdés, hogy az lenne-e a jó döntés.

Miért harcoljunk valamiért, ami valószínűleg soha nem lesz jobb? Meddig kapaszkodhat egy pár a múltba, ami mindkettőjüknek jobb volt, hogy igazolják vele a jelent, amikor egyikük sem boldog?

Semmi kétségem afelől, hogy Graham és én tökéletesek voltunk egymásnak. De az, hogy tökéletesek voltunk egymásnak, nem jelenti azt, hogy most is azok lennénk. Messze nem.

Az órára nézve azt kívánom, hogy bárcsak varázsütésre eltelne a holnapi nap. Olyan érzésem támad, hogy holnap sokkal rosszabb lesz, mint amilyen ma volt. Mert holnap mintha kénytelenek lennénk döntést hozni.

El kell döntenünk, hogy végre eljött-e az idő, amikor kinyitjuk azt a fadobozt.

Összeszorul a gyomrom a gondolattól. Fájdalom hasít belém, és a felsőmet markolva előregörnyedek. Annyira összetört a szívem, hogy szó szerint érzem. De nem sírok, mert ebben a helyzetben még nagyobb fájdalmat okoznak a könnyek.

Száraz szemmel indulok el a hálószobánk felé. Ez a leghosszabb idő, amit az elmúlt huszonnégy órában kibírtam sírás nélkül. Az ajtón benyitva arra számítok, hogy Graham már alszik. Ehelyett az ágytámlának dőlve ül, olvasószemüveggel az orra hegyén, egy könyvvel az ölében. Ég a lámpa az éjjeliszekrényén, és egy pillanatra a szemembe néz.

Bebújok mellé az ágyba, neki háttal. Szerintem mindketten túlságosan össze vagyunk törve ahhoz, hogy ma este folytassuk a vitát. Ő tovább olvassa a könyvet, én pedig próbálok elaludni. De cikáznak a gondolataim. Eltelik néhány perc, és a tudat, hogy itt van mellettem, nem hagy ellazulni. Biztos tudja, hogy még ébren vagyok, mert hallom, hogy becsukja a könyvét, és leteszi az éjjeliszekrényre.

– Ma felmondtam a munkahelyemen.

Nem válaszolok semmit a vallomására. Csak a falat bámulom.

– Tudom, hogy azt hiszed, hogy ma reggel elmentem dolgozni, és csak úgy itt hagytalak, bezárkózva ebbe a szobába.

Igaza van. Pontosan ezt gondoltam.

– De csak azért mentem el itthonról, mert fel kellett mondanom a munkahelyemen. Nem tudok ott dolgozni, ahol életem legszörnyűbb hibáját követtem el. Jövő héten elkezdek másik munkát keresni.

Behunyt szemmel felhúzom a takarót az államig. Lekapcsolja a villanyt, amivel jelzi, hogy nem vár tőlem választ. És ahogy megfordul, halkan felsóhajtok a tudattól, hogy már nem fog Andrea közelében dolgozni. Már nem adja fel. Megint igyekszik. Még mindig úgy gondolja, hogy van rá esély, hogy a házasságunk olyan lesz, mint régen.

Sajnálom őt.

Mi van, ha téved?

Ezek a gondolatok kísértenek a következő egy órában. Graham valahogy elalszik – vagy legalábbis azt hiszem, hogy alszik. Jól játssza a szerepét.

Én viszont nem tudok aludni. Folyton el akarnak eredni a könnyeim, és egyre jobban fáj a hasam. Felkelek, hogy bevegyek egy aszpirint, de miután visszafekszem, kezdem megkérdőjelezni, hogy valóban az érzelmi megrázkódtatás okozza-e a fizikai fájdalmakat.

Valami nincs rendjén.

Nem kellene ennyire fájnia.

Éles fájdalmat érzek. Átható fájdalmat. Annyira fáj, hogy oldalra kell fordulnom tőle. A takarót markolva felhúzom a térdemet. Közben már érzem. Nedves és csúszós mindenhol az ágynemű.

– Graham – nyúlok felé, de ő éppen elfordul, hogy felkapcsolja a villanyt. Megint fájdalom hasít belém, olyan erővel, hogy levegőért kapkodok.

– Quinn?

A vállamon van a keze. Felemeli a takarót. Bármit is lát, felpattan az ágyból, már égnek a lámpák, felkap engem, azt mondja, hogy minden rendben lesz, ölben visz, a kocsiban vagyunk, nyomja a gázt, izzadok, lenézek, csupa vér vagyok.

– Graham.

Rettegek, ő pedig megfogja és megszorítja a kezemet.

– Semmi baj, Quinn. Mindjárt ott vagyunk. Mindjárt ott vagyunk.

Utána összemosódik minden.

Egy-egy pillanatra meglátok egy tárgyat magam körül. A fejem fölött neonfény. Graham fogja a kezemet. Szavak jönnek, amiket nem akarok hallani, például vetélés, vérzés és műtét.

Graham mondja a telefonba, biztos az anyjának, miközben fogja a kezemet. Suttogja, mert azt hiszi, hogy talán alszom. Kicsit igen, de inkább nem. Tudom, hogy nem azért mondja ezeket, mert lehet, hogy megtörténnek. Már megtörténtek. Nem lesz műtétem. Most volt.

Graham leteszi a telefont. Rátapasztja az ajkát a homlokomra, és a nevemet suttogja.

– Quinn?

Kinyitom a szememet. Találkozik a tekintetünk. Vörös a szeme, és egy mély ránc húzódik a két szemöldöke között, amit eddig még nem vettem észre. Friss, és valószínűleg attól lett, ami most történik. Vajon mindig ez a pillanat fog eszembe jutni, amikor meglátom ezt a ráncot?

– Mi történt?

Még jobban elmélyül a barázda a homlokán. Megsimogatja a hajamat, és óvatosan válaszol.

– Tegnap este elvetéltél – erősíti meg. Fürkészi a tekintetemet, hogy felkészüljön a reakciómra.

Furcsa, hogy nem érzem a testemben. Tudom, hogy nagyon be lehetek gyógyszerezve, de mintha tudnom kéne, hogy az élet, ami bennem növekedett, már nincs ott. A hasamra teszem a kezemet, hogy vajon hogyan kerülhette el a figyelmemet. Mióta lehettem terhes? Mennyi ideje nem szexeltünk? Több mint két hónapja. Lassan három.

– Graham – suttogom. Megfogja és megszorítja a kezemet. Tudom, hogy most annyira el kellene keserednem, hogy még a boldogság vagy a megkönnyebbülés egyetlen szikrája sem hatolhatna el a lelkemig. De valahogy mégsem érzem a szomorúságot, aminek együtt kellene járnia ezzel a pillanattal. Reményt érzek. – Terhes voltam? Végre babát vártunk?

Nem tudom, hogy összpontosíthatok az egyetlen jó dologra ebben a helyzetben, de az éveken át tartó folyamatos kudarc után kénytelen vagyok ezt egy jelnek venni. Teherbe estem. Részben megtörtént velünk a csoda.

Graham szeméből kicsordul egy könnycsepp, ami a karomon landol. Lepillantok a könnycseppre, és nézem, ahogy lecsorog a bőrömön. Aztán megint találkozik a tekintetem Grahamével, aki egy fikarcnyi pozitívumot sem képes látni a helyzetben.

– Quinn…

Újabb könnycsepp szökik ki a szeméből. Amióta csak ismerem őt, még soha nem láttam ennyire szomorúnak. Megrázom a fejemet, mert amit ennyire retteg kimondani, azt nem is akarom hallani.

Graham megint megszorítja a kezemet, és olyan elkeseredetten néz rám, hogy el kell fordulnom tőle, amikor megszólal.

– Amikor tegnap este ideértünk…

Megpróbálom nem hallgatni tovább, de cserben hagy a fülem.

– Véreztél.

A „nem” szót hallom újra és újra, de fogalmam sincs, hogy ki is jön-e a számon, vagy csak a fejemben van.

– Elkerülhetetlen volt a…

Magzatpózba kuporodom, és behunyt szemmel átölelem a térdemet. Amint meghallom azt, hogy „méheltávolítás”, elkezdek sírni. Zokogni.

Graham bebújik mellém a kórházi ágyba, és teljesen hozzám bújik. Átölel, ahogy elengedjük az utolsó csepp reményünket is.

Huszonharmadik fejezet

Akkor

Ez az utolsó esténk a tengerparti házban. Reggel indulunk vissza Connecticutba. Grahamnek lesz egy megbeszélése, amire vissza kell érnie holnap délutánra. Nekem mosnom kell, mielőtt kedden visszamegyek dolgozni. Egyikünk sem akar még elmenni. Békés itt, tökéletes, és máris alig várom, hogy visszajöjjek vele. Az sem érdekel, ha anyám lábnyomát kell csókolgatnom a következő egy hónapban, hogy már tervezhessük a következő kiruccanásunkat. Boldogan megfizetem ezt az árat egy újabb hétvégényi tökélyért.

Ma este egy kicsit hidegebb van, mint az ittlétünk elmúlt két estéjén, de tulajdonképpen tetszik. Jól befűtöttem a házban. Órákon át szétfagyasztjuk a hátsónkat a tűzrakó helynél, aztán összebújunk az ágyban, hogy kiolvadjunk. Soha nem tudnám megunni ezt a menetrendet.

Épp most csináltam magunknak egy-egy bögre forró csokit. Kiviszem, és odaadom Grahamnek az övét, aztán leülök mellé.

– Oké – mondja. – Következő kérdés?

Graham ma délelőtt jött rá, hogy bár imádom nézni az óceánt, még soha nem tettem bele a lábamat. A nap jelentős részét azzal töltötte, hogy próbál olyasmiket megtudni rólam, amit eddig nem tudott. Mostanra egy játék lett belőle közöttünk, és felváltva kérdezünk egymástól, hogy mindent megtudhassunk a másikról, amit csak lehet.

Az első együtt töltött esténken említette, hogy nem beszél vallásról és politikáról. De azóta már fél év eltelt, én pedig kíváncsi vagyok a véleményére.

– Még mindig nem beszéltünk a vallásról – válaszolom. – És a politikáról sem. Ezek még mindig tabutémák?

Graham a szájához emeli a bögrét, és beszippant egy mályvacukrot.

– Mit szeretnél tudni?

– Republikánus vagy, vagy demokrata?

– Egyik sem – feleli habozás nélkül. – Ki nem állhatom a szélsőségeseket, úgyhogy lényegében középen egyensúlyozom.

– Tehát te az a fajta vagy.

– Milyen fajta? – biccenti oldalra a fejét.

– Az a fajta, aki úgy tesz, mintha mindenféle állásponttal egyetértene a békesség kedvéért.

– Ó, megvan a magam álláspontja, Quinn – vonja fel a szemöldökét. – Elég határozottan.

– Hallani szeretném – húzom fel a lábamat vele szemben.

– Miről akarod hallani a véleményemet?

– Mindenről. A fegyverbirtoklásról. A bevándorlásról. Az abortuszról. Mindenről.

Imádom az izgatottságot az arcán, mintha egy prezentációra készülne. Imádni való, hogy egy prezentáció egyáltalán izgalmat kelt benne.

Leteszi maga mellé az asztalra a forró csokit.

– Jó… lássuk csak. Nem hinném, hogy el kellene vennünk az állampolgárok jogát arra, hogy lehessen fegyverük. De úgy gondolom, hogy baromi nehéz folyamatnak kellene odáig vezetnie, hogy valaki fegyvert foghasson a kezébe. Szerintem a nők dönthessenek arról, hogy mi legyen a saját testükkel, amíg az első trimeszterben vannak, vagy ha egészségügyi vészhelyzet áll fenn. Úgy gondolom, hogy segélyezési programokra nagyon is szükség van, ugyanakkor rendszerszintű intézkedések kellenének, amik arra ösztönzik az embereket, hogy ne akarjanak tovább segélyből élni. Szerintem meg kéne nyitnunk a határokat a bevándorlók előtt, ha nyilvántartásba vetetik magukat és fizetnek adót meg járulékokat. Meggyőződésem, hogy az életmentő orvosi ellátásnak alapvető emberi jognak kell lennie, nem pedig luxusnak, amit csak a tehetősek engedhetnek meg maguknak. Az egyetemi tandíjnak szerintem eleve késleltetni kellene a kifizetését, és húsz év alatt fokozatosan emelve a részleteket, kérni a törlesztést. Az a véleményem, hogy a sportolók túl sok pénzt kapnak, a tanárok túl keveset, a NASA alulfinanszírozott, a füvet legalizálni kellene, az emberek hadd szeressék azt, akit akarnak, a wifit pedig mindenhol egyetemesen és ingyenesen elérhetővé kellene tenni.

Miután befejezte, nyugodtan a forró csokijáért nyúl, és megint a szájához emeli a bögrét.

– Még mindig szeretsz? – kérdezi.

– Jobban, mint két perccel ezelőtt – nyomok egy puszit a vállára, mire átkarol és magához húz.

– Hát ez jobban ment, mint gondoltam.

– Ne kényelmesedj el annyira! – szólok rá. – Még mindig nem beszéltünk a vallásról. Hiszel Istenben?

Graham megszakítja a szemkontaktust, hogy kinézzen az óceánra. A vállamat cirógatva eltöpreng a kérdésen egy pillanatra.

– Régen nem hittem.

– De most már hiszel?

– Aha. Most már hiszek.

– Mitől gondoltad meg magad?

– Néhány dolog miatt. Ez az egyik – biccent az óceán felé. – Hogy létezhetne valami, ami ennyire fenséges és hatalmas, anélkül, hogy valami még fenségesebb és hatalmasabb teremtette volna?

Vele együtt bámulom a vizet, amikor megkérdezi, hogy miben hiszek. Vállat vonok.

– A vallás nem erőssége az anyámnak, de mindig is hittem benne, hogy van valami, ami hatalmasabb nálunk. Csak nem tudom, hogy pontosan mi az. Szerintem senki nem tudja biztosra.

– Azért hívják hitnek – állapítja meg Graham.

– És hogy egyezteti össze egy matekos és természettudományos beállítottságú ember a tudását a hittel?

Úgy mosolyog ezen a kérdésen, mintha sóvárogva várta volna, hogy megbeszéljük. Imádom ezt benne. Van ez az imádni való kocka énje, ami néha felszínre kerül, és még vonzóbbá teszi.

– Tudod, mennyi idős a Föld, Quinn?

– Nem, de lefogadom, hogy mindjárt megtudom.

– Négy és fél milliárd éves – közli áhítattal, mintha ez lenne a legkedvesebb beszédtémája. – Tudod, mikor jelent meg rajta a mi fajunk?

– Fogalmam sincs.

– Csak kétszázezer éve – folytatja. – Csupán kétszázezer év a négy és félmilliárdból. Hihetetlen – fogja meg a kezemet, hogy a combjára tegye, és ráérősen elkezdi simogatni az ujjával a kézfejemet. – Ha a kézfejed jelképezné a Föld korát és a valaha élt összes fajét, akkor az egész emberi faj még csak nem is lenne látható rajta szabad szemmel. Jelentéktelenek vagyunk – húzza az ujját a kézfejem közepére, ahol rámutat egy kis szeplőre. – Ha az idők kezdetétől mostanáig összeadnánk az összes embert, a problémáikkal és az aggályaikkal, még akkora sem lenne az egész, mint ez a szeplő itt – érinti meg a kezemet. – Minden egyes tapasztalatunk elférne ebben az apró szeplőben. Az enyém is. Beyoncéé is.

Nevetek.

– Ha a Föld létezését nézzük összességében, akkor mi semmik vagyunk. Még csak nem is vagyunk itt annyi ideje, hogy joggal dicsekedhessünk. Az emberek mégis azt hiszik, hogy ők a világmindenség közepe. A legostobább, leghétköznapibb problémákra összpontosítunk. Olyan dolgokon stresszelünk, amik egyáltalán nem jelentenek semmit a világmindenségnek, miközben csak hálásak lehetnénk, hogy az evolúció esélyt adott nekünk, hogy egyáltalán lehessenek problémáink. Mert egyszer majd… nem lesznek emberek. A történelem megismétli önmagát, és a Föld teljesen másik fajjal lép tovább. Te és én… csupán két ember vagyunk egy olyan fajból, amelyik visszatekintve még mindig sokkal kevésbé fantasztikusan teljesít a fenntarthatóság terén, mint egy dinoszaurusz. Csak még nem jött el a lejárati időnk.

Összekulcsolja az ujjainkat, és megszorítja a kezemet.

– A sok tudományos eredmény alapján, amik bizonyítják, hogy mennyire jelentéktelenek vagyunk, mindig is nehéz volt hinnem Istenben. Helyénvalóbb kérdés lett volna, hogy „tudna hinni bennem egy Isten?”. Mert túl sok minden történt ezen a Földön négy és fél milliárd év alatt ahhoz, hogy úgy gondoljam, hogy egy Isten nem tenne magasról a gondjaimra. De nemrégiben arra jutottam, hogy nincs más magyarázat arra, hogy te meg én hogyan kerülhettünk ugyanarra a bolygóra, ugyanabba a fajba, ugyanabba az évszázadba, ugyanabba az országba, ugyanabba az államba, ugyanabba a városba, ugyanarra a folyosóra, ugyanazon ajtó elé, ugyanabból az okból kifolyólag, pontosan ugyanakkor. Ha Isten nem hitt volna bennem, akkor azt kellene hinnem, hogy csak egy véletlen voltál. És sokkal nehezebben tudom elképzelni, hogy te csak egy véletlen legyél az életemben, mint egy magasabb erő puszta létezését.

Ó!

Hűha! Elfelejtettem levegőt venni.

Graham olyan sok szépet mondott már nekem, de ez nemcsak szép volt. Hanem színtiszta költészet. Ez nem csupán az intelligenciájának a megnyilvánulása volt, mert tudom, hogy elképesztően okos. Ez egy áldozatbemutatás volt. Értelmet adott az életemnek. Hihetetlenül fontossá – kulcsfontosságúvá – tett önmaga számára, pedig még soha nem éreztem magamat lényegesnek, fontosnak vagy kulcsfontosságúnak soha, senki másnak a számára.

– Annyira szeretlek, Graham Wells.

Csak ennyit tudok mondani, mert nem vehetem fel a versenyt azzal, ami az előbb hangzott el tőle. Meg sem próbálom.

– Szeretsz annyira, hogy hozzám gyere feleségül?

Felemelem a fejemet a karjáról, és felegyenesedem ültömben, még mindig felé fordulva.

Most tényleg feltette nekem ezt a kérdést?

Nagyon spontán volt. Biztos nem is gondolta végig. Még mindig mosolyog, de szerintem pillanatokon belül nevetni fog, mert csak véletlenül bökte ki, gondolkodás nélkül. Még gyűrű sincs nála, ami bizonyítja, hogy csak véletlen volt.

– Graham…

Benyúl a takaró alá. Mire kihúzza a kezét, már egy gyűrű van nála. Nincs doboz, nincs díszcsomagolás, nincs látszat. Csak egy gyűrű. Egy gyűrű, amit a zsebében hordott addig a pillanatig, amit nyilván átgondolt.

A szám elé kapom a két kezemet. Reszketek, mert nem számítottam erre, nem jutok szóhoz, és félek, hogy képtelen leszek hangosan válaszolni neki, mert a torkomra forrt az összes szó, de valahogy mégis sikerül suttognom.

– Jaj, istenem!

Graham elveszi a bal kezemet a szám elől, és odatartja a gyűrűt az ujjamhoz, de nem próbálja meg felhúzni. Inkább előrehajol, hogy nézzek rá. Amikor találkozik a tekintetünk, a világ összes bizonyosságával és reményével néz vissza rám.

– Legyél a feleségem, Quinn! Vészeld át velem az 5-ös erősségű pillanatokat!

Bólogatok, mielőtt egyáltalán a mondat végére érne. Bólogatok, mert ha megpróbálok igent mondani, akkor elkezdek sírni. El sem hiszem, hogy valahogy képes volt még jobbá tenni ezt a tökéletes hétvégét.

Amint elkezdek bólogatni, nevetve nagyot sóhajt a megkönnyebbüléstől. És amikor felhúzza a gyűrűt az ujjamra, ráharap az ajkára, mert nem akarja, hogy lássam, hogy neki is összeszorult a torka.

– Nem tudtam, milyen gyűrűt vegyek neked – néz rám megint. – De amikor az ékszerész elmondta, hogy a jegygyűrű végtelen körforgást jelképez kezdet, közép és vég nélkül, nem akartam megszakítani ezt a körforgást gyémántokkal. Remélem, tetszik.

A gyűrű egy elegáns, vékony aranykarika, kő nélkül. Nem azt mutatja, hogy Grahamnek mennyi pénze van vagy nincs. Hanem azt mutatja, hogy szerinte meddig fog tartani a szerelmünk. Egy örökkévalóságig.

– Tökéletes, Graham.

Huszonnegyedik fejezet

Most

– Méhnyaki ektópiás terhesség – mondja a doktornő. – Nagyon ritka. Igazából annak az esélye, hogy egy nőnél ilyen típusú méhen kívüli terhesség alakuljon ki, kevesebb mint egy százalék.

Graham megszorítja a kezemet. Hátradőlök a kórházi ágyon. Semmi mást nem akarok, csak hogy az orvos kimenjen a kórteremből, és vissza tudjak aludni. Olyan kótyagos vagyok a gyógyszerektől, hogy nehéz odafigyelnem mindenre, amit mond. De tudom, hogy nem is kell, mert Graham odafigyel minden szóra.

– Két hét ágynyugalom.

Ez az utolsó, amit hallok, mielőtt behunyom a szememet. Tudom, hogy Graham az, aki szereti a számokat, de szerintem én fogok kattogni ezen a kevesebb mint egy százalékon. Több esélyem volt ennyi év próbálkozás után teherbe esni, mint arra, hogy egy terhesség méhnyaki ektópiás véget érjen.

– Mi volt az oka? – kérdezi Graham.

– Több mint valószínű, hogy az endometriózis – válaszolja a doktornő. További részletekbe bocsátkozik, de nem figyelek oda. Graham felé fordulva kinyitom a szememet. Az orvost bámulja, a válaszát hallgatja. De látom rajta az aggodalmat. Jobb kezével a száját takarja, a ballal még mindig az enyémet szorítja.

– Okozhatta… okozhatta stressz a vetélést? – pillant le rám mély aggodalommal a szemében.

– A vetélés elkerülhetetlen az ilyen terhességnél. Semmivel nem lehetett volna késleltetni. Azért szakadt meg, mert a méhen kívüli magzatok nem életképesek.

A vetélésem tizenkilenc órája történt. Csak ebben a pillanatban döbbenek rá, hogy Graham úgy élte át az elmúlt tizenkilenc órát, hogy valamilyen módon felelősnek tartotta magát. Félt, hogy a veszekedésünk miatti stressz vezetett idáig.

Miután az orvos kimegy a kórteremből, megsimogatom a hüvelykujjammal a kezét. Apró gesztus, amit nagyon nehéz megtennem, mert még mindig rengeteg düh van bennem, ám azonnal észreveszi.

– Sok mindenért lehet bűntudatod, de a vetélésem nem tartozik közéjük.

Graham egy pillanatra üres tekintettel és összetört szívvel mered rám. Aztán elengedi a kezemet, és kimegy a szobából. Csak fél óra múlva jön vissza, de úgy néz ki, mintha sírt volna.

Sírt már néhányszor a házasságunk alatt. Soha nem láttam sírni egészen tegnapig, csak utána a nyomait.

Graham a következő néhány órában gondoskodik a kényelmemről. Az anyám eljön meglátogatni, de úgy teszek, mintha aludnék. Ava hív, de szólok Grahamnek, hogy mondja neki azt, hogy alszom. A nap nagy részét azzal töltöm, hogy igyekszem nem gondolni mindarra, ami történt, de valahányszor behunyom a szememet, azon kapom magam, hogy azt kívánom, bárcsak tudtam volna. Még akkor is, ha ugyanígy végződött volna a terhesség. Haragszom magamra, amiért nem figyeltem oda jobban a testemre, így örülhettem volna neki egy kicsit addig, ameddig tartott. Ha jobban odafigyelek, talán gyanítottam volna, hogy terhes vagyok. Csináltam volna egy tesztet. Pozitív lett volna. És akkor egyetlenegyszer megtudtuk volna Grahammel, hogy milyen érzés szülőnek lenni. Még ha csak egy kis időre is.

Kicsit morbid, hogy újra keresztülmennék ezen az egészen, ha csak egyetlen napig tudhatnám, hogy terhes vagyok. Annyi év próbálkozás után kegyetlenségnek tűnik, hogy egy vetélés jutott nekünk méheltávolítással, de még csak egy pillanatra sem érezhettük magunkat szülőknek.

Az egész hercehurca igazságtalan és fájdalmas. A felépülésem még inkább az lesz. A komplikációk és a vérzés miatt sürgősségi, hasfalon keresztüli méheltávolítást kellett végezniük az orvosoknak, nem pedig hüvelyen keresztülit. Ami hosszabb felépülési idővel jár. Valószínűleg még egy-két napig kórházban leszek, mielőtt kiengednek. Aztán két hétig ágyhoz leszek kötve.

Minden olyan befejezetlen közöttünk. Nem beszéltünk meg semmit a vetélés előtt, és most olyan, mintha elhalasztódna a döntés, ami előtt álltunk. Mert most nem vagyok olyan állapotban, hogy a házasságunk jövőjéről tárgyaljak. Még hetekbe fog telni, mire visszatérnek a dolgok a normális kerékvágásba.

Már amennyire méh nélkül visszatérhetnek a normális kerékvágásba.

– Nem tudsz aludni? – kérdezi Graham. Egész nap ki sem mozdult a kórházból. Csak egy fél órára hagyta el a kórtermet, de aztán visszajött, és azóta hol a kanapét, hol az ágyam melletti széket foglalja el. Most éppen a szék szélén ülve várja a válaszomat. Kimerültnek látszik, de tudom, hogy nem megy sehová nélkülem. – Kérsz valamit inni?

– Nem vagyok szomjas – rázom a fejemet. Az egyetlen fényforrás a szobában az ágyam melletti lámpa, amitől úgy fest, mintha Graham egyedül lenne a reflektorfényben.

Harcol benne a vágy, hogy vigasztaljon engem, a feszültséggel, ami olyan régóta tombol közöttünk. De leküzdi a feszültséget, és az oldalsó ágyrács felé nyúl.

– Nem bánod, ha melléd fekszem?

Már le is hajtja a rácsot, és éppen bebújik mellém, amikor megrázom a fejemet. Vigyáz, nehogy kihúzza az infúziós csövemet. Az ágynak kevesebb mint a felét foglalja el mellettem, és egy kézzel a fejem alá nyúl, feláldozva a kényelmét az enyémért. Ad egy puszit a fejemre. Nem voltam teljesen biztos benne, hogy szeretnék egy ágyban feküdni vele, de hamar rájövök, hogy valamiért jobban esik a közös szomorúságunkban álomba merülni, mint egyedül.

– Hazarepülök – böki ki Ava, mielőtt egyáltalán köszönhetnék neki.

– Nem, nem repülsz. Jól vagyok.

– Quinn, a nővéred vagyok. Veled akarok lenni.

– Nem – ismétlem. – Megleszek. Terhes vagy. Végképp nem hiányzik neked, hogy egy egész napot a repülőn tölts.

Mélyet sóhajt.

– Amúgy is gondolkodom rajta, hogy inkább én látogatlak meg téged – mondom neki. Ez hazugság. Eddig a pillanatig eszembe sem jutott. De az előttem álló két hét ágynyugalom ráébresztett, hogy mekkora szükségem lesz kimozdulni a házból, ha végre felépültem.

– Tényleg? El tudnál jönni? Szerinted mikor szabad majd repülőre ülnöd?

– Megkérdezem az orvost, amikor hazaenged.

– Kérlek, ne mondd ezt, ha nem gondolod komolyan.

– Komolyan gondolom. Szerintem jót tenne nekem.

– Mi lesz Grahammel? Nem fog elfogyni az összes szabadsága, mire felépülsz?

Senkivel sem szoktam a házassági gondjaimról beszélni. Még Avával sem.

– Egyedül szeretnék menni – válaszolom. Nem részletezem. Nem mondtam neki, hogy Graham felmondott a munkahelyén, és azt sem, hogy csókolózott egy másik nővel. De Ava hallgatásából tudom, hogy sejti, hogy van valami. Majd akkor elmondok neki mindent, amikor személyesen találkozunk.

– Oké – válaszolja. – Beszélj az orvossal, és szólj majd az időpontról.

– Rendben. Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Miután leteszem a telefont és felnézek a kórházi ágyról, látom, hogy Graham ott áll a folyosón. Várom, hogy azt mondja, hogy frissen műtve nem jó ötlet utazni. Helyette csak lepillant a kávéspohárra a kezében.

– Meglátogatod Avát?

Nem azt mondja, hogy meglátogatjuk. Valahol mélyen bűntudatom van. De biztos megérti, hogy időre van szükségem.

– Csak akkor, amikor már szabad repülnöm. De igen. Muszáj látnom.

Nem néz fel a poharából. Csak bólint egy kicsit, mielőtt megkérdezi:

– Visszajössz?

– Persze.

Persze.

Nem mondom túl nagy meggyőződéssel, mégis elég határozott a hangom ahhoz, hogy megnyugtassam: ez nem egy különválás. Csak egy kis szünet.

Nagyot nyel.

– Mennyi időre mész?

– Nem tudom. Talán két hétre.

Graham bólint, és belekortyol a poharába, miközben becsukja a lábával az ajtót.

– Vannak hűségpontok a kártyánkon. Majd szólj, mikor szeretnél menni, és megveszem neked a jegyet.

Huszonötödik fejezet

Akkor

Nem emlékszem, hogy Ethannel ilyen stresszesek lettek volna az esküvői előkészületeink.

Talán azért, mert akkor hagytam, hogy az anyám vegye kézbe az irányítást, és nagyon kevés dolgom akadt a szervezéssel. Ez viszont más. Azt akarom, hogy Graham és én döntsük el, milyen ízű tortát akarunk. Azt akarom, hogy Graham és én döntsük el, kit hívunk meg, és hol és mikor mondjuk ki egymásnak az egész életre szóló fogadalmunkat. Anyám viszont soha nem állna le az olyan döntésekkel, amiket nem akarom, hogy ő hozzon meg, hiába kérem rá ezerszer.

„Én csak azt akarom, hogy tökéletes legyen a nagy napod, Quinn.”

„Graham nem engedheti meg magának az ilyesmit, úgyhogy csak próbálok segíteni.”

„Ne felejts el aláíratni vele egy házassági szerződést!”

„Soha nem tudhatod, hogy a nevelőapád hagy-e rád örökséget. Muszáj megvédened a vagyonodat.”

Olyan dolgokat mond, amiktől úgy tűnik, hogy a házasság nem több neki egy puszta kölcsönnél, nem pedig szerelemből tett elköteleződés. Annyiszor emlegeti a házassági szerződést, mintha elfelejtette volna, hogy jelen állás szerint nincs is vagyonom, amit meg kellene védeni. Ráadásul tudom, hogy Graham nem a pénz és az ingatlanvagyon miatt vesz feleségül, amit a nevelőapám egyszer majd vagy rám hagy, vagy nem. Graham akkor is feleségül venne, ha nyakig lennék az adósságban.

Érzem magamon, hogy kezdem rossz néven venni a fényűző esküvő ötletét. Kiadhatnám a dühömet Grahamnek, de ha megtenném, akkor el kellene mondanom neki, hogy mikkel bosszant az anyám. De végképp nem akarom megosztani vele azt a rengeteg alattomos dolgot, amit az anyám mond róla.

A telefonomra pillantva látom, hogy újabb üzenet jött az anyámtól.

Át kéne gondolnod a büféasztalt, Quinn. Még Bradbury is privát séfet fogadott az esküvőjére, és az sokkal előkelőbb volt.

A szememet forgatva leteszem a telefonomat. Kijelzővel lefelé, hogy ne kelljen több üzenetet olvasnom tőle.

Hallom, hogy becsukódik a lakásom ajtaja, úgyhogy megfogom a hajkefémet. Úgy teszek, mintha csak a hajamat fésülném a fürdőszoba felmosása helyett, amikor Graham belép. Rögtön megnyugtat a jelenléte. A bosszúságom rég elpárolgott, és mosoly lépett a helyébe. Graham hátulról átölel, és nyom egy puszit az arcomra.

– Szia, szépség – mosolyog rám a tükörből.

– Szia, te jóképű.

Megfordít, és még jobb csókot ad.

– Milyen napod volt?

– Jó. Neked?

– Jó.

Eltolom magamtól, mert nagyon áthatóan bámul, és talán elárulom a valódi érzéseimet, és akkor megkérdezi, mi a baj, mire el kellene mondanom neki, hogy mennyire feszült vagyok az esküvő miatt.

Visszafordulok a tükörhöz, hátha kimegy a nappaliba vagy a konyhába, vagy bárhova, ahonnan nem tud úgy bámulni, mint ahogy most bámul.

– Mi bánt?

Néha utálom, hogy ilyen jól ismer.

Kivéve szex közben. Olyankor jól jön.

– Miért nem tudsz olyan vak lenni a nők érzelmi állapotára, mint a férfiak többsége?

Mosolyogva magához húz.

– Ha vak lennék az érzelmi állapotodra, akkor egyszerűen csak egy férfi lennék, aki szerelmes beléd. De több vagyok annál. A lelki társad vagyok, és mindent érzek, amit te érzel – tapasztja a száját a homlokomra. – Miért vagy szomorú, Quinn?

Tehetetlenül felsóhajtok.

– Az anyám – kezdem, mire elereszt, és átmegyek a hálószobába, ahol leülök az ágyamra, aztán hátradőlve bámulom a plafont. – Megpróbál olyan esküvőt faragni a miénkből, amilyet nekem szánt Ethannel. Még csak meg sem kérdezi, mit akarunk, Graham. Csak úgy dönt, aztán kész tények elé állít.

Graham mellém fekszik az ágyba, és felkönyököl. A másik kezét ráteszi a hasamra.

– Tegnap közölte, hogy lefoglalózta a Douglas Whimberly Plazát az esküvőnk napjára. Meg sem kérdezte, mit szeretnénk, de mivel ő fizet mindenért, szerinte joga van meghozni az összes döntést. Ma írt üzenetet, hogy megrendelte a meghívókat.

– Szerinted rajta lesz a „rangos” szó az esküvői meghívónkon? – fintorodik el Graham.

– Megdöbbennék, ha nem lenne – nevetek, aztán oldalra fordulva a lehető legszánakozóbb arcot vágom, lebiggyedő ajakkal. – Nem akarok hatalmas esküvőt egy puccos helyen, az anyám összes barátnőjével.

– Mit akarsz?

– Jelen pillanatban azt sem tudom, hogy akarok-e esküvőt – válaszolom, mire Graham oldalra biccenti a fejét, mert egy kicsit aggódni kezd. – Nem úgy értem, hogy nem akarok hozzád menni – helyesbítek gyorsan. – Csak nem az anyám álomesküvőjén akarok hozzád menni.

– Még csak három hónapja járunk jegyben – mosolyog rám bátorítólag Graham. – Még mindig van öt hónapunk az esküvő napjáig. Az még bőven elég idő, hogy kiállj magadért, és elérd, amit akarsz. Ha úgy könnyebb neked, akkor fogj csak mindent rám. Mondd meg neki, hogy én mondtam nemet, és utálhat azért, mert tönkretettem az álomesküvőjét, miközben köztetek megmaradhat a béke.

Miért ilyen tökéletes?

– Tényleg nem zavar, ha rád fogom?

– Quinn, már így is utál az anyukád – nevet. – Ettől csak egy kicsit több oka lesz rá, szóval mindenki nyer – áll fel, hogy kibújjon a cipőjéből. – Elmegyünk valahova ma este?

– Ahogy szeretnéd. Ava és Reid valami tévémaratont rendez ma este, és áthívtak minket.

– Jól hangzik – köti ki a nyakkendőjét. – El kell küldenem néhány e-mailt, de egy óra múlva kész lehetek.

Nézem, ahogy kimegy a szobából. Ledőlök az ágyra, mert úgy érzem, hogy alig két perc alatt megoldást talált jó néhány problémámra. De hiába tűnik jó megoldásnak, hogy „fogjunk csak mindent Grahamre”, az anyám soha nem érné be vele. Csak megismételné, hogy nem Graham finanszírozza az esküvőt, így neki nincs beleszólása.

De akkor is. Graham megpróbálta megoldani a gondjaimat. Ez az, ami számít, igaz?

Hajlandó lenne elvinni a balhét, csak hogy az anyámmal megmaradjon közöttünk a béke.

Nem hiszem el, hogy öt hónap múlva hozzámegyek ehhez az emberhez. Nem hiszem el, hogy az életem hátralévő részét vele tölthetem. Még akkor is, ha a közös életünk a Douglas Whimberly Plazában kezdődik majd, olyan emberek között, akiket alig ismerek, és olyan drága ételekkel, hogy biztos tele lesz az asztal nyers húsokkal és tengeri herkentyűkkel, amiket senki sem szeret, de mégis úgy tesz, mintha szeretné, mert trendi.

Hát jó. Az esküvő talán nem lesz a legjobb, de csak néhány fájdalmas óra, amit egy egész életnyi tökély követ majd.

Lekászálódom az ágyról, és elhatározom, hogy a következő öt hónapban valahogy megőrzöm az ép elmémet. Fél óra alatt elkészülök az esti randira. Van néhány barátunk, akikkel néha együtt töltjük az időt hétvégén, de többnyire Avával és Reiddel szoktunk találkozni. Éppen azelőtt házasodtak össze, hogy mi megismerkedtünk Grahammel. Avának volt esze. Sitty-sutty összeházasodott Las Vegasban Reiddel. Anyám nem tudott esküvői meghívót rendelni vagy helyszínt foglalni neki, és azt sem dönthette el helyette, hogy melyik torta ízlik neki a legjobban. Csak én tudtam róla, hogy elrepülnek Vegasba összeházasodni, és titokban irigyeltem őket a döntésükért.

Éppen a farmeromat gombolom, amikor Graham belép a fürdőszobába.

– Kész vagy?

– Mindjárt. Hadd keressek valami cipőt – indulok el a gardróbhoz, Graham pedig követ. Az ajtófélfának dőlve nézi, ahogy cipőt keresek. Mindennap ki kell öltöznöm a munkahelyemre, így egy laza este Aváéknál jóleső változatosságot jelent a magas sarkúhoz és az elegáns ruhákhoz képest, amiket mindennap hordok. Végignézek a polcomon sorakozó összes cipőn, a kedvenc kényelmes darabomat keresve. Graham egész végig figyel. Néha rápillantok, és kénytelen vagyok azt hinni, hogy készül valamire. Önelégült mosoly van az arcán. Alig látszik, de ott van.

– Mi az?

Leereszti és zsebre vágja az addig karba font kezét.

– Mi lenne, ha azt mondanám, hogy az elmúlt fél órában átdolgoztam az esküvői terveinket?

Felegyenesedem. Most már abszolút rá figyelek.

– Hogy érted ezt?

Mély levegőt vesz, mintha próbálna megnyugodni. Attól, hogy fél kimondani, amit akar, én is félni kezdek, hogy vajon mit akar mondani.

– Engem nem érdekelnek az esküvőnk részletei, Quinn. Olyan esküvőnk lehet, amilyet csak szeretnél, amíg az a vége, hogy a feleségem leszel. De… – lép be a gardróbba, hogy tőlem egy féllépésnyire álljon meg. – Ha te csak engem akarsz ebből az esküvőből, akkor mire várunk? Akkor csak menjünk, és házasodjunk össze. Ezen a hétvégén.

Mielőtt megszólalhatnék, megfogja és megszorítja a kezemet.

– Lefoglaltam a tengerparti házat hétfőig. Beszéltem egy lelkésszel, aki hajlandó eljönni, hogy ott adjon össze minket. Még tanút is hoz, így nem kell elmondanunk senkinek. Csak te és én leszünk ott. Összeházasodunk az óceán partján holnap délután, aztán este ott üldögélhetünk a tűznél, ahol megkértem a kezedet. Egész este mályvacukrot eszünk és kérdezgetünk majd egymástól, aztán szeretkezünk, elalszunk, és vasárnap házaspárként ébredünk.

Majdnem annyira elakad a szavam, mint akkor, amikor megkérte a kezemet. És ugyanúgy, mint három hónapja, amikor túlságosan izgatott és döbbent voltam ahhoz, hogy igent mondjak, csak bólogatok. Határozottan. Nevetve átölelem és megcsókolom.

– Tökéletes, tökéletes, szeretlek, tökéletes.

Megfogunk egy bőröndöt a gardróbomban, és nekiállunk pakolni. Úgy döntünk, hogy nem szólunk senkinek. Még Graham anyukájának sem.

– Majd elmondjuk nekik holnap, miután már összeházasodtunk – javasolja Graham.

Nem olvad le az arcomról a mosoly, pedig tudom, hogy az anyám fel fog robbanni, amikor felhívom holnap este, és elmondom neki, hogy már összeházasodtunk.

– Az anyám meg fog ölni minket.

– Igen, az valószínű. De sokkal könnyebb bocsánatot kérni, mint engedélyt.

Huszonhatodik fejezet

Most

Holnap lesz három hete, hogy Aváéknál vagyok, és nem hallottam Graham hangját azóta, hogy kitett a reptéren.

Egyszer hívott a múlt héten, de nem vettem fel a telefont. Megírtam neki, hogy gondolkodási időre van szükségem. Azt válaszolta, hogy „hívj fel, amikor készen állsz”. Azóta nem írt, és még mindig nem állok készen, hogy felhívjam.

Bármennyire is nyomorultul érzem magam, tényleg jó itt Aváéknál. Nem tudom, hogy azért tetszik-e itt, mert új és más, vagy azért, mert távolabb érzem magam az összes problémámtól. Nem sokat mozdultam ki a gyógyulásom alatt. Még mindig vannak fájdalmaim, és elég gyenge vagyok. De Ava és Reid otthona gyönyörű és pihentető hely, így nem bánom, hogy itt töltöm az időm nagy részét. Olyan régóta nem töltöttünk együtt minőségi időt a nővéremmel, hogy tényleg jól érzem magam, a házasságom körüli zűrzavar ellenére.

Azért hiányzik Graham. De az a Graham hiányzik, aki akkor volt a férjem, amikor boldogabb voltam. Jobban összeillettünk az elején, mint most. Tudom, hogy azért, mert az én puzzle-darabkám formája többet változott, mint az övé. De hiába érzem magam nagyobbrészt felelősnek a kapcsolatunk hanyatlásáért, ez mit sem változtat a haladás irányán.

Ez az utazás pontosan az, amire a lelkem vágyott: a környezetváltozás, ami igencsak rám fért. Most először beszélek nyíltan Avával arról, ami Grahammel történt. Azt szeretem a legjobban a nővéremben, hogy inkább meghallgat, mint tanácsot ad. Nem igazán szeretnék tanácsot. A tanácsok nem változtatnak az érzéseimen. A tanácsok nem változtatnak azon, hogy nem eshetek teherbe. A tanácsok nem változtatnak azon, hogy Graham azt mondta, hogy el van keseredve, amiért még nem lett apa. A tanács csak arra jó, hogy hizlalja a máját annak, aki adja. Így hát Ava tanács helyett csak eltereli a figyelmemet. Nemcsak Grahamről, hanem az anyánkról is. A munkáról. A meddőségről. Connecticutról. Az egész életemről.

– Mit szólsz ehhez a színhez? – emel fel Ava egy sárga festékszínmintát.

– Ez túl… kanáriságra – válaszolom.

– Pont úgy hívják – pillant le a palettára. – Kanárisárga.

Reid a tűzhelyhez lépve felemeli a fedőt az egyik lábasról, és beleszagol a szószba, amit főz. Én a pulton ülök Avával, akivel azt nézegetjük, hogy milyen színű legyen a gyerekszoba fala.

– Ha tudnánk, hogy fiút vagy lányt várunk, akkor sokkal könnyebb lenne – jegyzi meg Reid, miközben visszarakja a fedőt a lábasra, és kikapcsolja a főzőlapot.

– Nem – áll fel a pultról Ava. – Eldöntöttük, hogy nem akarjuk előre tudni. Már csak tíz hét van hátra. Legyél türelemmel.

Kivesz három tányért a szekrényből, és odaviszi őket az asztalhoz. Én evőeszközt és szalvétát hozok, Reid pedig a tésztát.

Egyikük sem érezteti velem, hogy tovább maradnék, mint ameddig szívesen látnak, de kezdek aggódni, hogy talán így van. Három hét hosszú idő, hogy vendégül lásson az ember valakit.

– Szerintem a héten hazarepülök – szólalok meg, miközben tésztát kanalazok a tányéromra.

– Miattunk ne menj – mondja Reid. – Én örülök, hogy itt vagy. Egy kicsit megnyugtat, amikor elutazom.

Reid heti két-három éjszakát tölt távol, és így, hogy Ava terhes, jobban aggódik egyedül hagyni őt, mint amennyire a nővérem szeretné.

– Nem tudom, miért nyugtat meg a jelenlétem. Ava bátrabb nálam.

– Ez igaz – jegyzi meg Ava. – Egyszer elmentünk egy kísértetkastélyba, és Freddy Krueger ránk ugrott. Quinn odalökött engem hozzá, és visszaszaladt a bejárathoz.

– Nem is – tiltakozom. – Jason Voorheeshez löktelek oda.

– Mindegy, majdnem meghaltam.

– Hogy látod, visszajönnél két hónap múlva, amikor meglesz a baba? – kérdezi Reid.

– Persze hogy jövök.

– Akkor hozd magaddal Grahamet is – javasolja Reid. – Hiányzik a srác.

Graham és Reid mindig jól kijött egymással. Ava tekintetéből viszont látom, hogy nem mesélt a férjének a problémáinkról. Ezt nagyra értékelem.

Beletúrok a tésztába a villámmal, és elmerengek azon, hogy milyen magányosnak érzem magam, amióta Ava és Reid elköltözött Connecticutból, de most először döbbenek rá, hogy a költözésük mennyire kihathatott Grahamre is. Elveszített egy barátot Reid személyében. Talán a legközelebbi barátját Tanner óta. Viszont soha nem beszélt róla, mert az én szomorúságommal van tele a ház, és már nem jut benne hely az övének.

A vacsora hátralévő részében csak arra tudok gondolni, hogy Graham valószínűleg mennyi mindent nem mond el nekem, mert nem akar terhelni a szomorúságával. Miután végzünk az evéssel, felajánlom, hogy elmosogatok. Reid és Ava az asztalnál ülve tovább nézegeti a falszíneket a gyerekszobába, amikor csengetnek.

– Ez fura – jegyzi meg Ava.

– Tényleg fura – helyesel Reid.

– Soha nem jönnek hozzátok vendégek?

– Soha – tolja hátrébb a székét Reid az asztaltól. – Még nem nagyon ismerünk annyira itt senkit, hogy átjöjjön hozzánk.

Azzal elindul az ajtó felé, és Avával mindketten nézzük, ahogy kinyitja.

Végképp nem számítottam rá, hogy Graham áll ott az ajtóban.

Megáll a kezem a mosogatólében, és dermedten állok, miközben Reid és Graham átöleli egymást. Reid segít neki a bőröndcipelésben, és amint Graham átlépi a küszöböt, a tekintetemet keresi.

Amikor végre meglát, mintha ellazulna az egész teste. Reid mosolyog, és várakozva néz egyikünkről a másikra. De én nem rohanok Grahamhez, és ő sem rohan hozzám. Csak csendben bámuljuk egymást egy pillanatig. Egy kicsit hosszúra nyúlik a pillanat. Elég hosszúra ahhoz, hogy Reid érzékelje a feszültséget ebben a találkozásban.

Megköszörüli a torkát, és elveszi Graham bőröndjét.

– Én ööö… beviszem ezt neked a vendégszobába.

– Segítek – áll fel gyorsan Ava. Miután mindketten elindultak a folyosón, végre kizökkenek annyira a döbbenetből, hogy kihúzzam a kezemet a mosogatóléből, és beletöröljem egy konyharuhába. Graham lassan besétál a konyhába, miközben végig óvatosan az arcomat fürkészi.

Zakatol a szívem a látványától. Nem tudtam, hogy ennyire hiányzik, de szerintem nem ezért zakatol a szívem. Azért zabolátlan a szívverésem, mert a jelenléte szembesülést jelent. A szembesülés pedig döntést. Nem tudom, hogy készen állok-e erre. Csupán ezért bújtam el előle a világ másik felén, a nővéremnél.

– Szia! – szólal meg. Milyen egyszerű szó, mégis komolyabban hangzik, mint bármi, amit valaha is mondott nekem. Azt hiszem, ilyen, amikor az ember már három hete nem beszélt a férjével.

– Szia! – mondom óvatosan. De nem olyan óvatosan, mint ahogy végül átölelem. Röpke és üres ölelés, amit legszívesebben elölről kezdenék, amint elhúzódom tőle, de inkább a mosogatóhoz nyúlok, hogy kihúzzam a dugót. – Micsoda meglepetés.

Graham vállat vonva nekidől mellettem a pultnak. Végigméri a konyhát és a nappalit, mielőtt megint a szemembe néz.

– Hogy érzed magad?

– Jól – bólintok. – Még mindig fáj egy kicsit, de sokat pihentem – válaszolom, mert meglepő módon tényleg jól érzem magam. – Azt hittem, hogy szomorúbb leszek, de rájöttem, hogy már megbékéltem a ténnyel, hogy haszontalan volt a méhem, szóval mit számít, hogy már nincs benne a testemben?

Graham csendben bámul, mert nem nagyon tudja, mit mondjon erre. Nem is várom el tőle, de a hallgatásától ordítani tudnék. Nem tudom, mit keres itt. Nem tudom, mit kéne mondanom. Dühös vagyok, amiért csak úgy felbukkant itt anélkül, hogy szólt volna, és dühös vagyok, amiért örülök, hogy látom.

Megtörlöm a kezemmel a homlokomat, és háttal nekidőlök mellette a pultnak.

– Mit csinálsz itt, Graham?

Közelebb hajolva őszinte szemekkel néz rám.

– Ezt már egy nappal sem bírom tovább, Quinn – kezdi halk, könyörgő hangon. – Muszáj, hogy dönts. Vagy hagyj el örökre, vagy gyere haza velem! – nyúl felém, hogy magához húzzon. – Gyere haza velem! – ismétli suttogva.

Behunyt szemmel magamba szívom az illatát. Annyira ki akarom mondani, hogy megbocsátok neki. Hogy még csak nem is hibáztatom azért, amit tett.

Igen, az, hogy Graham megcsókolt valaki mást, a legrosszabb dolog volt, amit a kapcsolatunk alatt elkövetett. De én sem vagyok teljesen ártatlan az ügyben.

Nem az nyomaszt, hogy megbocsássak-e neki.

Az nyomaszt, hogy mi fog történni, miután megbocsátok neki. Már voltak problémáink, mielőtt csókolózott egy másik nővel. Még mindig meglesznek ugyanazok a problémáink, ha megbocsátok neki. Akkor este a kocsiban, a vetélés előtt a viszony miatt veszekedtünk. De amint átszakítjuk ma este ezt a gátat… jön az igazi harc. Akkor fogunk beszélni a problémáinkról, amik a mostani problémáinkhoz vezető összes többi problémát okozták. Ez az a beszélgetés, amit már néhány éve próbálunk elkerülni.

A beszélgetés, amire mindjárt sor kerül, mert átrepült a fél világon, hogy elém álljon.

Elhúzódom Grahamtől, de mielőtt megszólalhatnék, Reid és Ava megzavar bennünket egy pillanatra.

– Kiugrunk desszertért – veszi fel Ava a dzsekijét.

– Egy óra múlva találkozunk – nyitja ki a bejárati ajtót Reid. Aztán becsukja, így hirtelen kettesben maradunk Grahammel a házukban, ahol egy fél világ választ el bennünket az otthonunktól. Egy fél világ választ el a kerülgetés kényelmétől.

– Biztos fáradt vagy – mondom neki. – Szeretnél előbb aludni? Vagy enni?

– Jól vagyok – vágja rá.

Bólintok. Rádöbbenek, mennyire fenyegetően közeli ez a beszélgetés. Még csak ételt vagy vizet sem kér, mielőtt belevágunk. Én pedig semmi mást nem tehetek, mint hogy itt állok, mintha próbálnám eldönteni, hogy ki akarom-e beszélni magamból, vagy elmeneküljek tőle, hogy továbbra is kerülgethessük. Még soha nem volt ekkora feszültség közöttünk, mint most, amikor fontolgatjuk a következő lépéseinket.

Végül odamegy az asztalhoz. Csatlakozom hozzá, és leülök vele szemben. Karba font kezekkel néz.

Annyira jóképű. Valahányszor elfordultam tőle a múltban, nem azért tettem, mert ne vonzódnék hozzá. Ezzel soha nem volt gond. Még az egész napos utazás után is jobban néz ki, mint aznap, amikor megismerkedtünk. A férfiaknál mindig így működik, nem? Valahogy férfiasabbak lesznek a harmincas és a negyvenes éveikben, mint az ifjúságuk csúcsán.

Graham mindig is odafigyelt magára. A mai napig óraműpontossággal minden reggel elmegy futni. Imádom, hogy formában tartja magát, de nem a fizikai előnyök miatt, amikre szert tesz vele. Azt szeretem a legjobban, hogy soha nem beszél róla. Graham nem az a fajta, aki bármit is bizonyítani akarna bárkinek, vagy éppen „kié nagyobb” versenyre kelne baráti körben az edzéstervével. Csak saját magáért fut, senki másért, és ezt imádom benne.

Most nagyon is emlékeztet arra, hogy hogyan festett az esküvőnk utáni reggel. Fáradtan. Egyikünk sem aludt valami sokat az esküvőnk utáni éjszaka, így reggelre úgy nézett ki, mintha öt évet öregedett volna. A haja összevissza állt, a szeme körül pedig kissé felpüffedt a bőr a kialvatlanságtól. De akkor reggel legalább boldogan volt fáradt.

Most viszont csak szomorúan fáradt.

Összeérinti a két tenyerét és az ujjbegyeit, aztán a szájához emeli a kezét. Feszültnek tűnik, ugyanakkor késznek arra, hogy túl legyünk rajta.

– Mi jár a fejedben?

Utálom azt, amit most érzek. Mintha az összes aggodalmam és félelmem összeállt volna egy kemény golyóvá, és labda módjára pattogna bennem, nekiütődve a szívemnek, a tüdőmnek, a gyomromnak és a torkomnak. Reszket tőle a kezem, így összekulcsolom az asztal fölött, hátha attól elmúlik a reszketés.

– Minden – felelem. – Az, hogy hol hibáztál. Hogy én hol hibáztam – fújom ki magamat gyorsan. – Az, hogy régen mennyire a helyén volt minden, és mennyire szeretném, ha még mindig úgy lenne.

– Vissza tudjuk hozni, Quinn. Tudom, hogy képesek vagyunk rá.

Olyan reményteli, ahogy ezt mondja. Olyan naiv.

– Hogyan?

Nincs válasza erre a kérdésre. Talán azért nincs, mert ő nem érzi magát összetörve. Minden, ami tönkrement a házasságunkban, tőlem ered, és ő nem tud engem helyrehozni. Biztosra veszem, hogy ha valahogy helyrehozná a szexuális életünket, az elég lenne ahhoz, hogy még néhány évig elégedett legyen.

– Gondolod, hogy többet kéne szexelnünk? – kérdezem, mire Graham mintha sértésnek venné a kérdésemet. – Attól boldogabb lennél, ugye?

Rajzol egy láthatatlan vonalat az asztalra, és azt nézi, miközben válaszol.

– Nem fogom azt hazudni, hogy boldoggá tesz a szexuális életünk. De nem fogok úgy tenni, mintha az lenne az egyetlen dolog, ami szeretném, ha más lenne. Amit mindennél jobban akarok, az az, hogy a feleségem akarj lenni.

– Nem, te azt akarod, hogy olyan feleség legyek, amilyen régen voltam. Szerintem nem akarsz engem így, amilyen most vagyok.

Graham rám mered egy pillanatra.

– Talán igazad van. De olyan nagy baj az, hogy hiányzik, amikor meg voltam róla győződve, hogy szerelmes vagy belém? Amikor izgatott lettél, ahogy megláttál? Amikor azért akartál szeretkezni velem, mert kedved volt hozzá, nem pedig azért, mert csak teherbe akartál esni? – dől előre úgy, hogy szinte odaszegez a pillantásával. – Nem lehet gyerekünk, Quinn. És tudod, mit? Részemről ez rendben van. Nem az egyszer majd talán megszülető gyerekeink miatt vettelek feleségül. Beléd szerettem, és azért köteleződtem el melletted, mert veled akartam leélni az életemet. Engem csak ez érdekelt, amikor letettem az esküt. De kezdek rájönni, hogy te talán nem ugyanezért jöttél hozzám.

– Ez nem fair – mondom halkan. Nem célozgathat arra, hogy nem mentem volna hozzá, ha tudtam volna, hogy nem lehet apa. És ő nem állíthatja, hogy ugyanígy elvett volna feleségül, ha ezt előre tudja az esküvőnk előtt. Az ember nem mondhatja ki előre teljes bizonyossággal, hogy mit tett volna vagy mit érzett volna egy olyan helyzetben, amilyenben soha nem volt.

Graham feláll, és kimegy a konyhába. Kivesz egy üveg vizet a hűtőből, én pedig némán ülök, amíg megissza. Várom, hogy visszajöjjön az asztalhoz, és folytassa a beszélgetést, mert én még nem állok készen rá, hogy újra megszólaljak. Mindenről tudnom kell, amit érez, mielőtt eldöntöm, mit mondjak. És mit tegyek. Amikor visszaül a székre, az asztalon átnyúlva megfogja a kezemet. Őszinte tekintettel néz rám.

– Soha, egy pillanatig sem foglak hibáztatni azért, amit tettem. Megcsókoltam valaki mást, és ez az én hibám. De csak egy probléma a tucatnyi közül, amik ebben a házasságban itt sorakoznak, és nem mind az én hibám. Nem tudok segíteni neked, ha nem tudom, mi jár a fejedben – húzza közelebb a kezemet, hogy a két tenyere közé fogja. – Tudom, hogy megjártad miattam a poklot az elmúlt hetekben. És ezt nagyon-nagyon sajnálom. Jobban, mint hinnéd. De ha meg tudsz bocsátani nekem, amiért az elképzelhető legrosszabb dolgon mentél keresztül miattam, akkor tudom, hogy a többin is túl tudunk lépni. Tudom, hogy képesek vagyunk rá.

Nagyon reményteli arckifejezéssel néz rám. Gondolom, könnyű neki, ha komolyan azt hiszi, hogy az a legrosszabb dolog, ami valaha történt velem, hogy csókolózott valakivel.

Ha nem lennék ennyire felháborodva, akkor nevetnék. Elhúzom tőle a kezemet.

Felállok.

Megpróbálok levegőt venni, de nem tudtam, hogy a düh a tüdőmet is kitölti.

Amikor végre tudok neki válaszolni, lassan és halkan beszélek, mert ha Grahamnek valamit meg kell értenie, akkor az az, amit most elmondok. Előrehajolva rátámaszkodom a tenyeremmel az asztalra, és egyenesen rámeredek.

– Ha szerinted a legrosszabb dolog, ami valaha történt velem, az volt, amit azzal a nővel műveltél, az azt bizonyítja, hogy fogalmad sincs, min mentem keresztül. Fogalmad sincs, milyen átélni a meddőséget. Mert te nem vagy meddő, Graham. Én vagyok az. Ne keverjük össze. Te megdughatsz egy másik nőt, hogy gyereket csinálj. Én nem dughatok egy másik férfival, hogy gyereket csináljak.

Ellököm magam az asztaltól, hogy elforduljak. Úgy terveztem, hogy tartok egy pillanatnyi szünetet, hogy összeszedjem a gondolataimat, de ezek szerint nincs szükségem időre, mert rögtön megint szembefordulok vele.

– És én imádtam szeretkezni veled, Graham. Nem téged nem akartalak. Hanem a szenvedést, ami utána következett. A te hűtlenséged habos torta ahhoz képest, amit hónapról hónapra átéltem, miután szexeltünk, de semmi más nem lett belőle, csak egy orgazmus. Egy orgazmus! Kurva nagy dolog! Hogy vallhattam volna be ezt neked? Sehogy sem vallhattam be, hogy lassan megutáltam minden egyes ölelést, minden egyes csókot és minden egyes érintést, mert mindez életem legrosszabb napjához vezetett minden kibaszott huszonnyolcadik napon!

Félretolom a széket, és elsétálok az asztaltól.

– Baszd meg, a fenébe a viszonyoddal. Leszarom, hogy viszonyod volt, Graham.

Kimegyek a konyhába, amint befejeztem. Rá sem bírok most nézni. Még soha életemben nem voltam ennyire őszinte, és félek, hogy ezzel mit tettem vele. Amiatt is félek, mert nem érdekel, hogy ezzel mit tettem vele.

Nem is tudom, miért vitatkozom jelentéktelen témákról. Már nem eshetek teherbe, akármennyit veszekszünk is a múlton.

Töltök magamnak egy pohár vizet, hogy azt kortyolgatva lehiggadjak.

Néhány csendes másodperc után Graham feláll az asztaltól. Kijön a konyhába, nekidől velem szemben a pultnak, a bokájánál keresztezett lábakkal. Összeszedem a bátorságomat, hogy a szemébe nézzek, és meglep, hogy nyugalmat látok a tekintetében. Hiába hagyták el olyan durva szavak a számat, még mindig úgy néz rám, mintha nem utált volna meg teljesen.

Egymásra meredünk. Egyikünknek sem könnyes a szeme, de tele vagyunk a hosszú évek alatt felgyülemlett dolgokkal, amiket soha nem lett volna szabad elfojtanunk. Nyugodt ugyan, és nem látszik rajta ellenérzés, de mintha összeroskadt volna mindattól, amit rákiabáltam: mintha a szavaim apró tűkként megszurkálták volna, hogy teljesen leeresszen.

Látom a kimerült arcán, hogy megint feladta. Nem hibáztatom érte. Miért küzdene az ember valakiért, aki már nem küzd érte?

Graham behunyt szemmel összecsippenti az orrnyergét. Vesz egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjon, mielőtt karba fonja a kezét maga előtt. Megrázza a fejét, mintha olyan következtetésre jutott volna, amilyenre soha nem akart.

– Nem számít, mennyire igyekszem… Nem számít, mennyire szeretlek… Az az egy dolog nem lehet belőlem, aminek mindig is látni akartál engem, Quinn. Soha nem leszek apa.

Azonnal kicsordul a szememből egy könnycsepp. Aztán még egy. De továbbra is higgadt maradok, ahogy közelebb lép.

– Ha ez a házasságunk… Ha mindig csak ez lesz… Csak te meg én… Az elég? Elég vagyok neked, Quinn?

Össze vagyok zavarodva. Nem jutok szóhoz.

Hitetlenkedve bámulom. Képtelen vagyok válaszolni neki. Nem azért, mert nem tudok. Tudom a választ erre a kérdésre. Mindig is tudtam a választ. De hallgatok, mert nem tudom, hogy kéne-e válaszolnom neki.

A kérdése és a válaszom közötti szünet a házasságunk eddigi legnagyobb félreértéséhez vezet. Grahamnek megfeszül az állkapcsa. Elkomorul a tekintete. Mindene elsötétül, még a szíve is. Elfordul tőlem, mert a hallgatásom mást jelent neki, mint nekem.

Kimegy a konyhából, és elindul a vendégszobába. Biztos azért, hogy fogja a bőröndjét, és megint útra keljen. Minden erőmre szükség van ahhoz, hogy ne rohanjak utána, és ne könyörögjek, hogy maradjon. Legszívesebben térdre rogynék, és elmondanám neki, hogy ha az esküvőnk napján választanom kellett volna aközött, hogy gyerekeim legyenek, vagy Grahammel éljem le az életemet, akkor őt választottam volna. Kétség nem fér hozzá, hogy őt választottam volna.

Nem hiszem el, hogy idáig jutott a házasságunk. Erre a pontra, ahol a viselkedésem meggyőzte Grahamet, hogy nem elég nekem. Pedig elég.

A baj csak az, hogy… ő sokkal több lehetne nélkülem.

Reszketve kifújom magam, megfordulok, és rátámaszkodom a pultra. Olyan kínt okoz a tudat, hogy mit művelek vele, hogy egész testemben reszketek tőle.

Amikor megint megjelenik a folyosón, nem a bőröndje van nála. Hanem valami más.

A doboz.

Elhozta a dobozunkat?

Belép a konyhába, és leteszi mellém a pultra.

– Ha nem mondasz rá nemet, akkor kinyitjuk.

Előrehajolva hozzápréselem a pulthoz a tenyeremet, és a karomra hajtom a fejemet. De nem mondok rá nemet. Csak sírni tudok. Az a fajta sírás tör rám, mint az álmaimban. Ami annyira fáj, hogy egyetlen hang sem jön ki belőlem.

– Quinn – könyörög reszkető hangon. Még szorosabban behunyom a szememet. – Quinn – suttogja úgy a nevemet, mintha ez lenne az utolsó könyörgése. Miután továbbra sem vagyok hajlandó nemet mondani, hallom, hogy közelebb tolja hozzám a dobozt. Hallom, hogy beteszi a kulcsot a zárba. Hallom, hogy leveszi a lakatot, ami viszont nem a pulton zörren, hanem nekivágódik a konyha falának.

Nagyon dühös most.

– Nézz rám!

Megrázom a fejemet. Nem akarok ránézni. Nem akarok emlékezni rá, hogy milyen érzés volt, amikor olyan sok évvel ezelőtt együtt csuktuk be azt a dobozt.

Megsimogatja a hajamat, és odahajol a fülemhez.

– A doboz nem fog magától kinyílni, és baromi fix, hogy nem én leszek az, aki kinyitja.

Elveszi a kezét a hajamtól és a száját a fülemtől. Annyira közel tolja hozzám a dobozt, hogy hozzáér a karomhoz.

Csak pár alkalommal zokogtam így életemben. Háromszor, amikor nem sikerült a mesterséges megtermékenyítés. Egyszer akkor éjszaka, amikor megtudtam, hogy Graham csókolózott egy másik nővel. Egyszer akkor, amikor megtudtam, hogy kivették a méhemet. Valahányszor ennyire zokogtam, Graham mindig magához ölelt. Még akkor is, ha miatta folytak a könnyeim.

Most sokkal nehezebbnek tűnik minden. Nem tudom, elég erős vagyok-e ahhoz, hogy egyedül szembesüljek ezzel a fajta megsemmisüléssel.

Mintha tudná ezt, érzem, hogy átölel. Magához húz a szerető, gondoskodó, ölelő karjával, és hiába állunk egymással szemben ebben a háborúban, nem hajlandó fegyvert fogni. Már a mellkasához bújok, és nagyon össze vagyok törve.

Nagyon.

Próbálom csitítani a bennem dúló harcot, de ugyanazok a szavak ismétlődnek újra és újra a fejemben azóta, hogy először meghallottam őket.

„Nagyon jó apa lennél, Graham.”

„El vagyok keseredve, hogy még mindig nem történt meg.”

Nyomok egy puszit a mellkasára, és elsuttogok egy halk ígéretet a szívének. Egyszer majd megtörténik, Graham. Egyszer majd megérted.

Elhúzódom tőle.

Kinyitom a dobozt.

Végre befejezzük a táncot.

Huszonhetedik fejezet

Akkor

Öt óra telt el azóta, hogy kimondtuk az igent egy félreeső partszakaszon két idegen jelenlétében, akikkel néhány perccel az eskütétel előtt találkoztunk először. És egyáltalán nem bánom.

Egyáltalán nem.

Nem bánom, hogy belementem, hogy Grahammel töltsem a hétvégét a tengerparti házban. Nem bánom, hogy öt hónappal hamarabb összeházasodtunk, mint terveztük. Nem bánom, hogy üzenetet írtam az anyámnak a szertartás után, és megköszöntem a segítségét, de tudattam vele, hogy már nincs rá szükség, mert házasok vagyunk. És nem bánom, hogy a puccos vacsora helyett a Douglas Whimberly Plazában hot-dogot grilleztünk Grahammel odakint a tűznél, és kekszet ettünk desszertnek.

Nem hinném, hogy valaha is megbánom mindezt. Soha nem lehet megbánni azt, ami ennyire tökéletes.

Graham kinyitja a tolóajtót, és kilép az erkélyre. Három hónapja, amikor itt jártunk, még túl hideg volt, hogy idefent üldögéljünk, de ma este tökéletes. Hűvös szellő fúj a víz felől, éppen csak hátrafújja a hajamat az arcomból. Graham helyet foglal mellettem, és magához húz. Odabújok.

Kissé előrehajol, hogy letegye a telefonját az előttünk húzódó korlátra. Azért ment be az előbb, hogy elújságolja az anyjának a hírt, hogy nem lesz esküvő.

– Kiakadt az anyukád? – kérdezem.

– Úgy tesz, mintha velünk együtt örülne, de hallottam rajta, hogy örült volna, ha ott lehet.

– Bűntudatod van?

– Egyáltalán nincs – nevet. – Túl van két esküvőn a nővéreimmel, és éppen a harmadikét szervezi. Biztosra veszem, hogy nagyrészt inkább megkönnyebbült. Inkább a nővéreim miatt aggódom.

Rájuk nem is gondoltam. Tegnap írtam Avának, úton idefelé, de szerintem ő az egyetlen, aki tudta. Ava és Graham három nővére koszorúslányok lettek volt az esküvőn. Éppen a múlt héten mondtuk nekik.

– Mit mondtak?

– Még nem szóltam nekik – válaszolja. – Biztos, hogy nem is lesz rá szükség, mert tíz dolcsiba fogadok, hogy anya épp most beszél mindhármukkal telefonon.

– Biztos, hogy örülni fognak neked. Egyébként is találkoztak az anyámmal húsvétvasárnap. Meg fogják érteni, hogy végül miért döntöttünk így.

Pittyen a telefonom. Graham érte nyúl, hogy ideadja. Közben ösztönösen rápillant. Amikor látom, hogy anya írt, megpróbálom elvenni tőle a telefont, de már túl késő. Visszahúzza, és végigolvassa az üzenetet.

– Miről beszél?

Elolvasom az üzenetet, és érzem, hogy eluralkodik rajtam a pánik.

– Semmiről.

Kérlek, hagyjuk, Graham.

Látom rajta, hogy nem hagyja, mert felültet, hogy nézzek rá.

– Miért írta ezt neked?

Megint lenézek a telefonomra. A szörnyű üzenetre.

Azt hiszed, hogy azért iparkodott, mert annyira el akart venni téged feleségül? Ébresztő, Quinn! Így ügyesen elkerülhette, hogy aláírja.

– Micsodát? – kérdezi Graham.

A szívére teszem a kezemet, és keresem a szavakat, de valahogy nehezebben találom őket ma este, mint az utóbbi három hónapban, amikor elkerültem a témát.

– Házassági szerződésről beszél.

– Minek?

Már hallom is a hangján a sértődést.

– Aggódik, hogy a nevelőapám megváltoztatja a végrendeletét, és beleír engem is. Vagy már beleírt, nem tudom. Úgy jobban összeállna a kép, mert anyám nagyon akarta, hogy beszéljek veled erről.

– Miért nem beszéltél?

– Akartam. Csak… nem érzem úgy, hogy kellene, Graham. Tudom, hogy nem azért vettél el. És ha az anyám férje hagy is rám pénzt a jövőben, engem nem zavar, ha mindketten kapunk belőle.

– Először is, igazad van – emeli meg az államat a hüvelykujjával. – Másodszor: az anyukád gonosz veled, ami dühít. De… akármilyen gonoszul beszél veled néha, igaza van. Nem kellett volna hozzám jönnöd házassági szerződés nélkül. Nem tudom, miért nem beszéltél nekem erről soha. Kérdés nélkül aláírtam volna. Könyvelő vagyok, Quinn. Ez az okos döntés, ha vagyonról van szó.

Nem tudom, mire számítottam, de arra nem, hogy anyámmal fog egyetérteni.

– Ó! Hát… Akkor meg kellett volna említenem. Nem gondoltam volna, hogy ennyire egyszerű lesz megbeszélni.

– A férjed vagyok. Az a dolgom, hogy megkönnyítsem neked a dolgokat, nem pedig az, hogy megnehezítsem.

Megcsókol, de a csókot félbeszakítja a telefonom.

Még egy üzenet az anyámtól.

Mielőtt végigolvashatnám, Graham elveszi tőlem a telefont. Megírja neki a választ.

Graham igent mondott a szerződésre. Írass egy tervezetet az ügyvédeddel! Probléma megoldva.

Leteszi a telefont a korlátra, és az első esténkhez hasonlóan lelöki onnan. Mielőtt landolhatna a lenti bokorban, Grahamnek jön egy üzenete. Aztán még egy. És még egy.

– A nővéreid.

Graham előrehajol, hogy lelökje a saját telefonját is. Amikor halljuk, hogy a bokorban landol, mindketten kacagunk.

– Sokkal jobb – áll fel, és megfogja a kezemet. – Gyere! Van egy ajándékom neked.

– Tényleg? – pattanok fel izgatottan. – Nászajándék?

Bevisz a hálószobába.

– Ülj le! – int az ágy felé. – Mindjárt jövök.

Lehuppanok az ágy közepére, és alig várom, hogy visszatérjen az ajándékkal. Ez lesz az első ajándék, amit a férjemtől kapok, így valószínűleg sokkal nagyobb ügyet csinálok belőle, mint kellene. Nem tudom, mikor volt ideje venni nekem bármit is. Csak fél órával az indulásunk előtt derült ki, hogy össze fogunk házasodni.

Graham egy fadobozzal a kezében jön vissza.

Nem tudom, hogy a doboz-e az ajándékom, vagy van benne valami, de önmagában is olyan gyönyörű, hogy azt sem bánom, ha az az ajándék. Sötét mahagóni, mintha kézzel faragták volna, gondosan készült mintázattal a fedelén.

– Ezt te csináltad?

– Néhány éve – válaszolja. – Régen barkácsoltam dolgokat az apám garázsában. Szeretek fával dolgozni.

– Nem is tudtam.

– Ez a mellékhatása annak, ha hozzámész valakihez, akit még egy éve sem ismersz – mosolyog rám Graham. Leül az ágyra velem szemben. Le sem olvad az arcáról a mosoly, amitől csak még izgatottabb leszek. De nem adja át az ajándékomat. Kinyitja a dobozt, és kivesz belőle valamit. Ismerősnek tűnik. Egy boríték az, rajta a nevével.

– Tudod, mi ez?

Elveszem tőle a borítékot. Legutóbb, amikor itt voltunk a tengerparti házban, Graham arra kért, hogy írjak neki egy szerelmes levelet. Amint hazaértünk, az egész estét rászántam, hogy megírjam neki ezt a levelet. Még a parfümömből is fújtam rá, és beraktam mellé egy meztelen képet, mielőtt leragasztottam.

Miután átadtam neki, kíváncsi voltam, miért nem említette soha többé. De annyira magával ragadott az esküvő, hogy megfeledkeztem róla. Megfordítom a borítékot, és látom, hogy soha nem nyitották ki.

– Miért nem nyitottad még ki?

Kivesz egy másik borítékot is a dobozból, de nem válaszol. Ez nagyobb, rajta az én nevemmel.

Kikapom a kezéből, mert még soha életemben nem voltam ennyire izgatott egy szerelmes levél miatt.

– Te is írtál nekem egyet?

– Az első szerelmes levél, amit valaha írtam – mondja. – Szerintem egész jó első próbálkozás.

Vigyorogva elkezdem felbontani az ujjammal, ám Graham gyorsan elveszi tőlem, mielőtt kinyithatnám.

– Még nem olvashatod el – szorítja úgy magához a borítékot, mintha esetleg erővel akarnám megszerezni.

– Miért nem?

– Azért nem, mert még nincs itt az ideje – teszi vissza mindkét borítékot a dobozba.

– Írtál nekem egy levelet, amit nem szabad elolvasnom?

Graham szemlátomást élvezi a helyzetet.

– Várnod kell. Lezárjuk ezt a dobozt, és a huszonötödik házassági évfordulónkra fogjuk tartogatni.

Megfogja a dobozhoz tartozó lakatot, hogy a helyére illessze.

– Graham! – szólok rá nevetve. – Ez minden idők legrosszabb ajándéka! Huszonöt év tipródást kaptam tőled!

Kacag.

Akármilyen bosszantó az ajándék, egyben az egyik legszebb gesztus is, amit valaha tett. Feltérdelek, hogy előrehajolva átkaroljam a nyakát.

– Kicsit dühös vagyok, amiért még nem olvashatom el a leveledet – suttogom. – De tényleg gyönyörű ajándék. Tényleg maga a legédesebb pasi, akit ismerek, Mr. Wells.

– Örülök, hogy tetszik, Mrs. Wells – nyom egy puszit az orrom hegyére.

Megcsókolom, és visszaülök az ágyra. Megsimogatom a doboz tetejét.

– Kár, hogy csak huszonöt év múlva fogod látni a képemet. Elég hajlékonynak kellett hozzá lenni.

– Hajlékonynak, hm? – vonja fel a szemöldökét.

Vigyorgok. A dobozra lenézve eltöprengek, hogy vajon mit írt nekem a levelében. Nem hiszem el, hogy várnom kell rá huszonöt évet.

– Nem lehet megkerülni a várakozást?

– Csakis a huszonötödik évfordulónk előtt nyithatjuk ki ezt a dobozt, vagy pedig vészhelyzet esetén.

– Miféle vészhelyzet? Például… halál?

– Nem – rázza a fejét. – Párkapcsolati vészhelyzet. Például… válás.

– Válás? Komolyan?

Utálom ezt a szót.

– Nem gondolom, hogy bármi más okból ki kellene nyitnunk ezt a dobozt, mintsem azért, hogy megünnepeljük a hosszú együtt töltött időt, Quinn. De ha bármelyikünk is úgy dönt valaha, hogy el akar válni… Ha eljutunk arra a pontra, hogy úgy érezzük, az az egyetlen lehetőség, akkor meg kell ígérnünk, hogy nem vágunk bele, amíg ki nem nyitjuk ezt a dobozt, és el nem olvassuk ezeket a leveleket. Talán ha emlékeztetjük egymást, hogy mit éreztünk, amikor lezártuk ezt a dobozt, az segíteni fog, hogy meggondoljuk magunkat még akkor is, ha idő előtt kellett kinyitnunk.

– Szóval ez nemcsak egy emlék, hanem egy házassági mentődoboz is?

– Mondhatjuk – von vállat Graham. – De nincs miért aggódnunk. Biztos vagyok benne, hogy még huszonöt évig nem kell kinyitnunk.

– Én biztosabb vagyok benne – tódítom. – Fogadni mernék, hogy így van, de ha veszítek, és elválunk, akkor nem lesz elég pénzem, hogy odaadjam a pénzt, amit nyersz, mert nem írtál alá házassági szerződést.

– Nem kellett volna hozzámenned egy aranyásóhoz – kacsint rám Graham.

– Még meggondolhatom magam?

– Túl késő – zárja le a lakatot Graham. – Már lezártam.

Azzal megfogja a kulcsot, és odaviszi a dobozt a komódhoz.

– Holnap odaragasztom a kulcsot az aljára, hogy soha ne vesszen el – teszi hozzá.

Az ágyat megkerülve közelebb jön.

A derekamnál fogva felkap a vállára. Kivisz az erkélyre, ahol úgy tesz le, miközben letelepszik a függőágyra, hogy most lovagló ülésben ülök rajta.

A két tenyerem közé fogom az arcát.

– Ez nagyon szép ajándék – suttogom. – Köszönöm.

– Szívesen.

– Én nem hoztam neked ajándékot. Nem tudtam, hogy férjhez megyek ma, így nem volt időm vásárolni.

Graham a vállam mögé simítja a hajamat, és rátapasztja a száját a nyakamra.

– El sem tudok képzelni olyan ajándékot, amiért letennélek az ölemből.

– Mi lenne, ha vennék neked egy hatalmas síkképernyős tévét? Lefogadom, hogy azért letennél.

– Nem – nevet a nyakamba. Feljebb kúszik a keze, hogy megmarkolja a mellemet.

– És egy új kocsiért?

Lassan felfelé vándorol a szája a nyakamon. Amikor az ajkamhoz ér, azt mormolja, hogy „rohadtul nem”. Próbál megcsókolni, de kicsit hátrahúzódom.

– Mi lenne, ha vennék neked egy olyan menő számológépet, ami vagy kétezer dolcsiba kerül? Lefogadom, hogy a számokért letennél az öledből.

– Még a számokért sem – simogatja meg a hátamat. Az ajkaim közé dugja a nyelvét, és olyan magabiztosan csókol, hogy beleszédülök. A következő félórát pedig csak ezzel töltjük. Úgy smárolunk az erkélyen, mint a kamaszok.

Graham végül feláll, és engem is felemel anélkül, hogy kibontakozna a csókból. Bevisz, hogy lefektessen az ágyra. Lekapcsolja a villanyt, aztán teljesen kinyitja a tolóajtót, hogy halljuk az óceánpartot nyaldosó hullámok zaját.

Az ágyhoz visszaérve levetkőztet. Egyenként hámozza le rólam a ruhát, és közben elszakítja a felsőmet. Végigcsókolja a nyakamat, és lefelé halad egészen a combomig. Figyelmet szentel minden porcikámnak.

Mire megint visszatér a számhoz, érzem rajta az ízemet.

Hanyatt fektetem, és viszonzom a szívességet, hogy nekem is olyan ízem legyen, mint neki.

Amikor széttárja a combomat és belém hatol, más és újfajta érzés, mert ez az első alkalom, hogy férj és feleségként szeretkezünk.

Még mindig bennem van, amikor a nap első sugarai kezdenek felbukkanni az óceán mögött.

Huszonnyolcadik fejezet

Most

Graham nem csinál semmit, miután kinyitom a dobozt. Csak áll mellettem csendben, ahogy kézbe veszem a nevével ellátott borítékot. Odacsúsztatom felé, és megint belenézek a dobozba.

Felemelem a borítékot a nevemmel. Gondoltam, hogy semmi más nem lesz a dobozban, hiszen ezt a két levelet tettük bele, mielőtt lezártuk. A két levél alatt viszont van még néhány másik, mind nekem címezve, dátummal ellátva. Ő még tett bele leveleket. Szótlanul felpillantok rá, kérdő tekintettel.

– El kellett mondanom olyan dolgokat, amiket nem nagyon akartál meghallgatni soha – mondja, mielőtt megfogja a borítékját, és kisétál a hátsó ajtón Aváék hátsó teraszára. Én beviszem a dobozt a vendégszobába, és becsukom az ajtót.

Egyedül ülök az ágyon, kezemben azzal a levéllel, amire számítottam. A nászéjszakánkról. Odaírta a dátumot a boríték jobb felső sarkába. Felbontom a többit, és egymásra rakom a lapokat a keltezés sorrendjében. Félek bármelyiket is elolvasni. Félek nem elolvasni őket.

Amikor lezártuk ezt a dobozt olyan sok évvel ezelőtt, semmi kétségem nem volt afelől, hogy nem kell majd kinyitnunk a huszonötödik házassági évfordulónk előtt. De az még akkor volt, amikor nem ütött be a valóság. Amikor még nem tudtuk, hogy soha nem válhat valóra az álmunk, hogy szülők legyünk. Amikor még nem tudtuk, hogy minél több idő telik el, és minél több elkeserítő pillanaton megyek keresztül, és Graham minél többször szeretkezik velem, annál jobban fájni fog minden.

Reszkető kézzel simítom ki a lapokat a takarón. Felemelem az első oldalt, és elkezdem olvasni.

Szerintem nem vagyok erre felkészülve. Szerintem senki, aki helyes döntést hozva köt házasságot, nem gondolja, hogy ez a pillanat valaha eljön. Megfeszülök, mintha ütközésre készülnék, miközben elkezdem olvasni.

Drága Quinn!

Azt hittem, több időm lesz erre a levélre. Még nem most lenne az esküvőnk, így ez az ajándék tényleg az utolsó pillanatban készül. Nem írok valami jól, így nem is tudom, hogy képes leszek-e szavakkal átadni azt, amit el kell neked mondanom. Jobban bánok a számokkal, de nem akarlak egy rakás egyenlettel untatni, mint például azzal, hogy te meg én együtt egyenlőek vagyunk az örökkévalósággal.

Ha ezt nyálasnak gondolod, akkor még szerencse, hogy csak később ismerkedtünk meg, nem pedig kiskamasz koromban. Hetedikben összehoztam egy szerelmes verset, amit le akartam írni és odaadni az első barátnőmnek. Hála az égnek, csak évekkel később lett barátnőm. Addigra viszont rájöttem, milyen rossz ötlet volt olyan verset írni, amiben benne vannak a periódusos rendszer elemei.

Előtted viszont annyira felvállalhatom a férfiasságomat, hogy szerintem ez a tökéletes alkalom, hogy elővegyem azt a periódusos rendszeres verset. Mert igen, még mindig emlékszem rá. Részben.

Hé, te lány, tekintetem rajtad elidőz,

Jól nézel ki, menő vagy mint a JÓDgőz.

Mosolyod egyenest a fejembe száll,

ÓLOMsúllyal húzza le a szívemet már.

A bőröd olyan bársonyos és sima,

Mintha csak CINKbe mártottak volna.

Soha nem tudnám megunni a csókodat,

Gyere hozzám, és ARANYnyal borítalak.

Bizony. Te vagy az a szerencsés, aki ma hozzámehet ennek a versnek a költőjéhez.

Még szerencse, hogy csak huszonöt év múlva fogod elolvasni, mert miután ma délután megesküszünk, soha nem foglak elengedni ebből a házasságból. Olyan vagyok, mint a Hotel California. Bármikor szeretheted Grahamet, de soha nem hagyhatod el.

A lelkész két óra múlva itt lesz. Te éppen odafönt készülődsz az esküvőnkre, miközben ezt a levelet írom. Tegnap idefelé jövet megálltunk egy menyasszonyi ruhaszalonnál, és azt mondtad, hogy várjak a kocsiban, amíg beszaladsz választani egy ruhát. Amikor visszajöttél a kocsihoz a ruhazsákba rejtett esküvői ruhával, nem tudtad abbahagyni a nevetést. Azt mondtad, hogy az eladók, akik segítettek neked, azt hitték, hogy megőrültél, amiért csak egy nappal az esküvőd előtt veszed meg a ruhát. Azt mondtad, hogy elállt a lélegzetük, amikor hozzátetted, hogy halogatós típus vagy, és a vőlegényt még ki sem választottad.

Alig várom, hogy lássalak, amikor végigsétálsz a homokon. Csak te leszel ott a tengerparton a ruhádban, díszek, vendégek és fanfárok nélkül. És az óceán adja majd a hátteret. De imádkozzunk, hogy a tegnap esti álmodból semmi sem válik valóra.

Ma reggel, amikor felébredtél, megkérdeztem, miről maradtam le, amíg aludtál. Azt felelted, hogy volt egy álmod, amiben éppen össze akartunk házasodni a tengerparton, de mielőtt kimondtuk az igent, jött egy szökőár, és elmosott minket. De nem haltunk meg. Tengeri ragadozókká változtunk mindketten. Te cápa voltál, én pedig bálna, és továbbra is szerelmesek voltunk egymásba, pedig te hal lettél, én pedig emlős. Azt mondtad, hogy az álom hátralévő részében csak próbáltuk szeretni egymást egy mindenféle lényekkel teli óceánban, akik nem pártolták a fajok közötti kapcsolatunkat.

Azt hiszem, eddig ez a kedvenc álmom tőled.

Idekint ülök a verandán, és írom a szerelmes levelet, amire úgy gondoltam, hogy még öt hónapom lesz. Egyrészt egy kicsit feszült vagyok, mert mint mondtam, nem vagyok egy nagy író. Nem olyan vad a képzelőerőm, mint a tiéd, mint ahogy azt az álmaid mutatják. De egy neked szóló levél arról, hogy mennyire szeretlek, elég könnyű feladatnak tűnik, így remélhetőleg ez a levél és ez az ajándék megfelel a célnak.

Komolyan mondom, Quinn, nem is tudom, hol kezdjem. Talán az elején a legkézenfekvőbb, ugye?

Elkezdhetnék arról a napról mesélni, amikor megismerkedtünk a folyosón. Aznap, amikor rájöttem, hogy az életem talán azért siklott ki, mert a sors valami még jobbat tartogat a számomra.

Helyette viszont arról a napról fogok mesélni, amikor nem ismerkedtünk meg. Ez biztos meglepetésként ér majd téged, mert nem emlékszel rá. Vagy talán emlékszel, csak nem tudtad, hogy az én voltam.

Néhány hónappal azelőtt történt, hogy találkoztunk a folyosón. Ethan apja karácsonyi partit tartott az alkalmazottainak, és én voltam Sasha kísérője. Te Ethannel mentél. Bár bevallom, hogy akkoriban még teljesen odavoltam Sasháért, volt benned valami, ami az emlékezetembe vésődött.

Nem mutattak be minket egymásnak hivatalosan, de csak néhány lépésnyire voltál tőlem, és tudtam, ki vagy, mert Sasha néhány perccel korábban rád mutatott, és Ethanre. Azt mondta, hogy Ethan az ő leendő főnöke, te pedig a leendő főnökének leendő felesége.

Fekete ruha volt rajtad fekete magas sarkúval. A hajad szoros kontyba fogva, és hallottalak azon viccelődni valakivel, hogy pont úgy nézel ki, mint a felszolgálók. Mind feketében voltak, a lányoknak pedig ugyanolyan frizurájuk volt, mint neked. Nem tudom, hogy a felszolgáló csapat kapacitáshiánnyal küszködött-e akkor este, de emlékszem, hogy láttam valakit, aki odament hozzád, és kérte, hogy töltsd újra a pezsgőspoharát. Te meg ahelyett, hogy helyreigazítottad volna, beálltál a pult mögé, és töltöttél neki. Aztán fogtad az üveget, és elkezdted újratölteni az emberek poharát. Mire végre odaértél hozzám és Sashához, Ethan odajött, és megkérdezte, mit csinálsz. Azt válaszoltad, hogy italt töltesz, mintha ez nem lenne nagy dolog, de neki nem tetszett. Láttam az arckifejezésén, hogy szégyenkezett miatta. Közölte veled, hogy tedd le a pezsgősüveget, mert szeretne bemutatni valakinek. Azzal elsétált, és soha nem fogom elfelejteni, amit ezután csináltál.

Felém fordultál, és nevetve forgattad a szemedet, aztán felemelted a pezsgősüveget, és megkérdezted, hogy tölthetsz-e.

Rád mosolyogva feléd nyújtottam a poharamat. Töltöttél Sashának is, majd másokat is megkínáltál, amíg ki nem ürült az üveg.

Nem sok egyébre emlékszem arról az estéről. Átlagos parti volt, Sashának pedig eléggé rossz volt a kedve, így hamar eljöttünk. És őszintén szólva, utána nem sokat gondoltam rád.

Egészen addig, ameddig meg nem láttalak a folyosón. Amikor kiszálltál a liftből, és elindultál Ethan ajtaja felé, semmi mást nem kellett volna éreznem, csak színtiszta rettegést és undort attól, ami Ethan lakásán történik. Egy pillanatra viszont éreztem, hogy elmosolyodtam, amikor megpillantottalak. Eszembe jutott rólad a parti, és hogy milyen kedves voltál. Tetszett, hogy nem érdekelt, hogy az emberek felszolgálónak gondolnak-e, vagy a híres Ethan Van Kemp barátnőjének. És csak abban a pillanatban jöttem rá, hogy minden rendben lesz, amikor odajöttél hozzám a folyosón – amikor a jelenléted valahogy szinte mosolyt csalt az arcomra életem legrosszabb pillanatában. Tudtam, hogy az elkerülhetetlen szakítás Sashával nem fog összetörni.

Nem tudom, miért nem meséltem el ezt neked soha. Talán azért, mert tetszett a gondolat, hogy egy folyosón futottunk össze ugyanabban az élethelyzetben. Vagy talán azért, mert tartottam tőle, hogy nem emlékszel arra az estére, amikor a partin megkínáltál pezsgővel. Miért is emlékeznél? Annak a pillanatnak nem volt jelentősége.

Aztán mégis lett.

Írhatnék többet a találkozásunkról a folyosón, de arról mindent tudsz. Vagy talán írhatnék még az első éjszakáról, amikor szeretkeztünk, vagy arról, hogy amikor végre újra találkoztunk, egyetlen másodpercet sem akartunk távol tölteni egymástól. Vagy írhatnék arról a napról, amikor megkértem a kezedet, te pedig buta módon igent mondtál, hogy egy olyan férfival éld le az életedet, aki nem tudja megadni neked mindazt, amit a világon megérdemelsz.

De nem nagyon akarok ezekről írni. Mert ott voltál mindegyiknél. Egyébként is szinte biztosra veszem, hogy a nekem írt szerelmes leveled minden percét részletezi annak, ahogy egymásba szerettünk, ezért nem szeretném arra pazarolni a levelemet, hogy megismétlek valamit, amit te valószínűleg szebben öntesz szavakba, mint ahogy én valaha is képes lennék rá.

Így hát nem marad más, mint hogy a jövőről írjak.

Ha minden a tervek szerint alakul, akkor a huszonötödik évfordulónkon fogod elolvasni ezt a levelet. Lehet, hogy hullajtasz néhány könnycseppet, és egy kicsit elmosódik tőle a tinta. Aztán odahajolsz, hogy megcsókolj, és szeretkezni fogunk.

De… ha valamiért amiatt nyitod ki ezt a dobozt, mert nem úgy sikerült a házasságunk, ahogy gondoltuk, először hadd mondjam el, hogy mennyire sajnálom. Mert tudom, hogy nem olvassuk el hamarabb ezeket a leveleket, mintsem megtettünk volna mindent.

Nem tudom, emlékezni fogsz-e rá, de volt egy beszélgetésünk. Szerintem a második együtt töltött éjszakánkon. Említetted, hogy minden házasságban vannak 5-ös erősségű pillanatok, és nem hinnéd, hogy az előző kapcsolatod átvészelte volna az olyan pillanatokat.

Néha eltöprengek ezen. Hogy mi az, amitől az egyik pár túlél egy 5-ös erősségű pillanatot, de a másik talán nem. Annyit gondolkodtam rajta, hogy eszembe jutott egy lehetséges magyarázat.

A part menti városokban nincs mindig hurrikánveszély. Több olyan nap van, amikor remek az időjárás, és strandidő van, mint ahányszor hurrikán jön.

A házasságok is ilyenek, mert sok a remek nap vita nélkül, amikor mindkét fél tele van a másik iránti szeretettel.

De vannak olyan napok is, amikor baljós az idő. Évente talán néhányszor, de akkora kárt csinálhat, amit évekbe telik helyreállítani. A part menti városok közül néhány felkészülten várja a rossz időt. Tartalékolják az erőforrásaik és az energiájuk legjavát, hogy számolni tudjanak a következményekkel.

Viszont olyan városok is vannak, amik nem készülnek fel ennyire. Minden erőforrásukat felélik a szebb napokon, mert remélik, hogy soha nem jön rossz idő. Ez a lustább megoldás, aminek súlyosabbak a következményei.

Szerintem ez a különbség a házasságok között, amik túlélik, és azok között, amik nem. Vannak, akik azt hiszik, hogy a tökéletes napokra kell összpontosítani egy házasságban. Úgy szeretik egymást, ahogy csak bírják, amikor minden rendben. De ha valaki teljes hőfokkal ég a jobb időkben, és reméli, hogy rosszabb napok soha nem jönnek, talán nem marad elég erőforrása és energiája, hogy átvészelje azokat az 5-ös erősségű pillanatokat.

Minden kétséget kizáróan tudom, hogy nagyon sok szép pillanatunk lesz. Nem számít, mit dob nekünk az élet, nagyszerű közös emlékeink lesznek, Quinn. Ez fix. De lesznek rossz napjaink, szomorú napjaink, és olyan napjaink, amik próbára teszik a fogadalmunkat.

Azokon a napokon akarom, hogy érezd az irántad érzett szerelmem teljes súlyát.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni a viharban, mint a tökéletes napokon.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor fáj neked valami, mint akkor, amikor boldog vagy.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor szegények vagyunk, mint amikor dúskálunk a javakban.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor sírsz, mint amikor nevetsz.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor beteg vagy, mint amikor egészséges.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor utálsz, mint amikor szeretsz.

És megígérem… esküszöm… hogy jobban foglak szeretni, amikor elolvasod ezt a levelet, mint akkor, amikor megírtam.

Alig várom, hogy veled éljem le az életemet. Alig várom, hogy rávilágítsak minden tökéletesedre.

Szeretlek.

Nagyon.

Graham

Drága Quinn!

Egy kis bocsánatkéréssel kezdeném ezt a levelet. Ne haragudj, hogy megint kinyitottam a dobozt. Ne haragudj, hogy írnom kellett még egy levelet. De úgy érzem, hogy jobban fogod értékelni, mint amennyire felzaklat a dolog. Oké, most jön a matek. Tudom, hogy utálod a matekot, de én imádom, és most matekoznom kell neked. Napra pontosan egy év telt el azóta, hogy eldöntöttük, hogy szeretnénk családot alapítani. Ami azt jelenti, hogy nagyjából 365 nap telt el azóta a mai napig.

Abból a 365 napból körülbelül 200-on szexeltünk. Nagyjából heti négy éjszaka. Annak a 200 napnak csak a 25%-ában volt peteérésed. Úgy ötven napon. De amikor egy nőnek peteérése van, csak húsz százalék az esélye a teherbe esésre. Ez tíz napot jelent az ötvenből. Így a számításaim szerint a próbálkozásunk kezdete óta eltelt 365 napból csak tíz számított. Tíz pedig semmi.

Mintha csak most kezdtünk volna próbálkozni.

Csak azért írom ezt le, mert tudom, hogy kezdesz aggódni. És tudom, hogy mire elolvasod ezt a levelet a 25. évfordulónkon, valószínűleg csak néhány év fog minket elválasztani attól, hogy nagyszülők legyünk, és egyáltalán nem is fog számítani ez a matek. De akármennyire is szeretném, hogy a tökéletes napokra emlékezz, úgy érzem, hogy talán beszélnem kell egy kicsit a nem annyira tökéletes napjainkról is.

Most éppen a kanapén alszol, a lábaddal az ölemben, és néha az egész tested összerándul, mintha álmodban ugranál egyet. Próbálom megírni neked ezt a levelet, de a lábaddal folyton meglököd a karomat, így lecsúszik a toll a papírról. Ha béna a kézírásom, az a te sarad.

Soha nem szoktál elaludni a kanapén, de hosszúra nyúlt az este. Anyukádnak volt egy újabb puccos jótékonysági rendezvénye. Ez igazándiból egész jó volt. Kaszinót rendezett be, mindenféle asztallal, ahol játszani lehetett. Persze, jótékonysági célra ment, így nem lehetett nyerni, de jobb volt, mint a sok zsúfolt rendezvény, ahol olyan emberekkel kell egy asztalnál ülnünk, akiket nem kedvelünk, és olyanok beszédeit hallgatnunk, akik semmi mást nem csinálnak, csak magukat fényezik.

Jól sikerült az este, de elég hamar észrevettem, hogy kezdenek téged kimeríteni a kérdések. Ártalmatlan, hétköznapi beszélgetés volt, ám néha a hétköznapi beszélgetés is lehet nagyon fárasztó. Sőt, fájdalmas is. Újra és újra végighallgattam, ahogy megkérdezik tőled, hogy mikor lesz kisbabánk. Az emberek néha azt feltételezik, hogy az esküvő után magától jön a terhesség. De nem gondolják végig, hogy milyen kérdéseket tesznek fel másoknak, és nem jönnek rá, hogy az illető hányszor volt már kénytelen megválaszolni a kérdésüket.

Az első néhány alkalommal, amikor megkérdezték tőled, csak mosolyogtál, és annyit mondtál, hogy most kezdtünk el próbálkozni.

Az ötödik vagy hatodik kérdésnél viszont kezdett erőltetett lenni a mosolyod. Elkezdtem válaszolni helyetted, de még így is láttam a tekinteteden, hogy fájnak ezek a kérdések. Csak ki akartalak hozni onnan.

Ma először láttam a szomorúságodat. Mindig annyira reményteli és pozitív vagy ezzel kapcsolatban, még ha aggódsz is. De ma este úgy tűnt, mintha betelt volna a pohár. Mintha a mai lett volna az utolsó rendezvény, amin részt vettünk, amíg tényleg nem tartunk egy kisbabát a karjainkban.

Megértelek. Engem is fárasztanak a kérdések. Összeszorul a szívem attól, hogy ennyire szomorúnak látlak. Annyira… eredménytelennek érzem magam. Utálom. Utálom, hogy nincs nálam az irányítás. Utálom, hogy nem tudom ezt megoldani neked.

De hiába próbálkozunk már több mint egy éve, van bennem remény. Egyszer majd megtörténik. Csak másképp kell megtörténnie, mint gondoltuk.

Francba, nem is tudom, miért írok erről, mert már anya leszel, mire elolvasod ezt a levelet. Talán ötszörös.

Szerintem csak feldolgozom ezt az egészet. És annyi mindenünk van, amiért hálásak lehetünk. Te szereted a munkádat. Én elvagyok az enyémmel. Munka után együtt tölthetjük az estéinket. Folyton szeretkezünk és sokat nevetünk. Tökéletes az élet, de tényleg. Persze, az egyetlen dolog, ami reményeink szerint még jobbá teheti az életet, hogy teherbe esel, de az is megtörténik majd idővel. Őszintén szólva, minél tovább tart, talán egy kicsit annál jobban fogunk neki örülni. Hála születik a küszködésből. És az biztos, hogy mi küzdünk.

Az unokahúgunk, Adeline gyönyörű és boldog, és sokkal jobban szeret téged, mint engem. Caroline megengedte neki tavaly, hogy nálunk aludjon, és ez azóta sem változott. Te pedig mindig úgy várod, hogy nálunk lehessen. Azt hiszem, ettől egy kicsit még jobban beléd szerettem. Tudom, mennyire fáj, hogy még nincs saját kisbabánk, de látva, hogy szívből örülsz a nővéremnek és a családjának, megint megerősíti, hogy mennyire önzetlen vagy. Nem hozod összefüggésbe a mi küszködésünket az ő sikerükkel, én pedig imádom benned ezt az erőt.

Még mindig a kanapén alszol, de már horkolsz, úgyhogy abba kell hagynom a levélírást, hogy megkeressem a telefonomat, és hangfelvételt készítsek vele. Vitatkozol velem, hogy nem is horkolsz, szóval most szerzek bizonyítékot.

Szeretlek, Quinn. Bár ez a levél egy kicsit lehangoló lett, minden eddiginél jobban szeretlek. Ez nem egy 5-ös erősségű pillanat. Talán inkább 2-es. De megígérem, hogy jobban szeretlek idén, mint bármelyik korábbi évben.

Szeretlek.

Nagyon.

Graham

Drága Quinn!

Bocsánatot kérhetnék, amiért megint kinyitom a dobozt, de úgy érzem, hogy lesz még rá példa. Néha nem akarsz beszélni arról, amitől szomorú vagy, de szerintem egyszer majd meg akarod ismerni a gondolataimat. Főleg ebből az évből. Ez volt eddig nekünk a legnehezebb.

Most már több mint öt éve vagyunk házasok. Nem akarok túl sokat töprengeni ezen, mert olyan, mintha csak erről szólna az életünk, de az utóbbi években semmi sem hozott sikert a meddőségi problémáink terén. Háromszor próbálkoztunk mesterséges megtermékenyítéssel, mielőtt leálltunk vele. Nekivághattunk volna negyedszer – az orvosi ellenjavallat ellenére –, de egyszerűen nem engedhettük meg magunknak.

Sok minden van, amit szeretnék dokumentálni a házasságunk alatt, Quinn, de a kudarcba fulladt kísérletek utáni elkeseredettség nem tartozik közéjük. Biztosan emlékszel rá, milyen nehéz volt mindkettőnknek, ezért nincs értelme részletezni.

Ugye tudod, hogy mindig megkérdezem, mit álmodtál? Szerintem ezzel fel fogok hagyni egy időre.

Múlt vasárnap, amikor felébredtél, megkérdeztelek, hogy miről maradtam le, amíg aludtál. Üveges tekintettel meredtél rám. Egy kicsit elhallgattál, és azt hittem, hogy próbálod felidézni az álmodat, de aztán remegni kezdett az állad. Miután már nem bírtad visszatartani, belefúrtad az arcodat a párnába, és elkezdtél zokogni.

Istenem, Quinn! Annyira bűntudatom volt. Csak átkaroltalak és addig öleltelek, amíg abba nem hagytad a sírást. Nem forszíroztam, hogy miről álmodtál, mert nem akartam, hogy megint eszedbe jusson. Nem tudom, hogy azt álmodtad-e, hogy terhes vagy, vagy kisbabánk volt, vagy mi lehetett, de olyasmi volt, amitől elkeseredtél, hogy csupán álom volt, miután felébredtél.

Ez hat napja történt, és azóta már nem kérdezlek meg reggel, hogy mit álmodtál. Nem akarom, hogy megint keresztülmenj ilyesmin. Remélem, egyszer majd visszatérhetünk rá, de megígérem, hogy nem kérdezlek meg újra, amíg végre anya nem leszel.

Nehéz dolog ez. Tudom, hogy amikor összeházasodtunk, nem számítottunk rá, hogy ilyen akadályokkal kell együtt szembenéznünk. És komolyan mondom, Quinn, próbállak átvinni ezeken az akadályokon, de te annyira szörnyen önálló vagy! Igyekszel nem sírni előttem. Erőltetett a mosolyod és a nevetésed, és úgy teszel, mintha még mindig reménykednél, de ez megváltoztat téged: elszomorít és bűntudattal tölt el.

Tudom, hogy néha rosszul érzed magad, mert úgy gondolod, hogy elveszed tőlem az apaság lehetőségét. De engem az nem érdekel. Ha ma azt mondanád, hogy abba akarod hagyni a próbálkozást, megkönnyebbülnék, mert azt jelentené, hogy talán már nem lennél szomorú. Én csak azért vetem alá magam ennek a megtermékenyítési folyamatnak, mert tudom, hogy mindennél jobban anya szeretnél lenni. Akár a tűzön is átmennék, hogy boldognak lássalak. Mindent megadnék azért, hogy őszinte mosolyt lássak az arcodon. Ha örökre fel kellene hagynunk a szexszel, megtenném. Francba, még a sajtról is lemondanék, hogy végre megvalósuljon az álmod, és anya legyél. Pedig tudod, mennyire szeretem a sajtot.

Soha nem mondanám ezt el neked, mert tudom, hogy valahol félreértenéd, de szerintem az elmúlt egy évből azok a kedvenc pillanataim, amikor nem voltunk itthon. Amikor elmegyünk valahová a barátainkkal vagy meglátogatjuk a szüleimet. Észrevettem, hogy amikor itthon vagyunk, egy kicsit távolságtartóbb vagy, amikor megérintelek vagy megcsókollak. Régen el sem tudtuk engedni egymást, de idén megváltozott valami. És tudom, hogy csak azért, mert a szex olyan egészségügyi dolog lett közöttünk, hogy neked már kezd rutinszerűvé válni. Talán egy kicsit fájdalmassá is, mert soha nem oda vezet, ahová reméled. Néha, amikor kettesben vagyunk, és megcsókollak, már nem csókolsz vissza úgy, ahogy régen. Nem fordulsz el, de alig viszonzod.

Többnyire jobban örülsz a közelségemnek, amikor tudod, hogy a csókból nem lehet semmi több. Mások előtt viszonzod, hozzám bújsz, amiről tudom, hogy apró különbség, de van különbség. Szerintem a barátaink azt hiszik, hogy mi vagyunk a legszenvedélyesebb pár, akit ismernek, mert el sem engedjük egymást. Biztos úgy gondolják, hogy kettesben még szenvedélyesebbek vagyunk.

De igazából a magánéletünk az, ami megállt. És most nem panaszkodom, Quinn. Nem csak a boldog évek kedvéért vettelek feleségül. Nem csak azért vettelek el, mert fantasztikus a kémia közöttünk. Bolond lennék azt hinni, hogy örökké tarthat a házasságunk anélkül, hogy lenne benne néhány kemény pillanat. Bár eddig ez az évünk volt a legkeményebb, egyvalamit biztosan tudok. Jobban szeretlek idén, mint előtte bármelyik évben.

Tudom, hogy néha bosszankodom. Néha hiányzik, hogy spontán szeretkezzünk, nem csak menetrend szerint. De kérlek, hogy amikor bosszankodom, akkor emlékezz rá, hogy én is csak ember vagyok. És bármennyire is megígérem neked, hogy támaszt nyújtok, ameddig csak kell, biztos, hogy néha csalódást fogok okozni. Az életem legfőbb célja, hogy boldoggá tegyelek, és néha úgy érzem, hogy már nem vagyok rá képes. Néha feladom saját magammal szemben.

Csak imádkozom, hogy te nem adod fel velem egyszerre.

Szeretlek, Quinn. Remélem, hogy ez az utolsó lehangoló levél, amit valaha is írok neked. Reménykedem, hogy jövőre tele lesz jó hírekkel a levelem.

Addig is továbbra is egyre jobban szeretlek minden egyes akadálynál, amivel szembekerülünk. Jobban, mint amikor minden tökély volt.

Graham

Ui.: Nem tudom, miért csak a stresszes témákat írom ki magamból. Annyi minden jó történt az utóbbi néhány évben. Vettünk egy házat nagy kerttel, és azzal töltöttük az első két napot, hogy minden helyiséget felavattunk. Téged néhány hónapja előléptettek. Már csak heti egy vagy két napra kell bemenned az irodába. A munka nagyját itthonról végezheted, és imádod a szövegírást a reklámügynökségnek. És beszéltünk róla, hogy alapíthatnék egy saját könyvelőirodát. Már dolgozom az üzleti terven. Caroline pedig újabb unokahúggal ajándékozott meg minket.

Csupa jó dolog, Quinn.

Mennyi jó dolog történik!

Drága Quinn!

Próbálkozunk.

Próbálkozunk, hogy kisbabánk születhessen. Próbálkozunk, hogy örökbe fogadhassunk egy kisbabát. Próbálunk úgy tenni, mint ha minden rendben lenne. Próbálunk elbújni egymás elől, ha sírunk.

Már csak erről szól a házasságunk. Egy csomó próbálkozásról és nem sok sikerről.

Tényleg úgy gondoltam, hogy átvészeljük az összes 5-ös erősségű pillanatot, amivel szembekerülünk, de ez az év szerintem 6-os volt. Bármennyire is remélem, hogy tévedek, és bármennyire nem akarom bevallani, de úgy érzem, hogy hamarosan kinyitjuk ezt a dobozt. Ezért ülök éppen a repülőn, úton a nővéredékhez, miközben ezt a levelet írom. Még mindig küzdök valamiért, amiről nem is tudom, hogy te akarod-e, hogy küzdjek érte.

Tudom, hogy kudarcot vallottam előtted, Quinn. Talán önsorsrontás volt, vagy talán nem az az ember vagyok, aki hittem, hogy lehetek neked. Akárhogy is, nagyot csalódtam magamban. Sokkal jobban szeretlek, mint amennyire a tetteim mutatják, és szentelhetném annak az egész levelet, hogy mennyire sajnálom. Egy egész regényre való bocsánatkérést tudnék írni, ami még mindig nem fejezné ki, hogy mennyire bánom.

Nem tudom, miért tettem azt, amit tettem. Meg sem tudom magyarázni, akkor sem tudtam, amikor megpróbáltam beszélni róla neked akkor este a kocsiban. Nehéz szavakba önteni, mert még mindig próbálom feldolgozni. Nem valamiféle heves vonzalom miatt tettem, aminek ne tudtam volna ellenállni. Nem azért tettem, mert hiányzik veled a szex. Bár próbáltam meggyőzni magam, hogy azért tettem, mert rád emlékeztetett, tudom, hogy ez mennyire hülyén hangzik. Soha nem lett volna szabad ezt mondanom neked. Igazad van, bizonyos tekintetben úgy hangzott, mintha téged hibáztattalak volna, ami soha nem állt szándékomban. Neked semmi felelősséged nincs abban, amit csináltam.

Nem akarok beszélni róla, de muszáj. Átugorhatod a levélnek ezt a részét, ha nem akarod elolvasni, de nekem át kell rágnom magam rajta, és valahogy mindig segít rendszerezni a gondolataimat az, amikor leírom a dolgokat ezekben a levelekben. Tudom, hogy jobban kellene kommunikálnom róluk, de azt is tudom, hogy nem mindig akarod hallani őket.

Eszembe jut az érzés, ami akkor kezdődött, amikor a nővéreméknél voltam. Nevezhetjük megvilágosodásnak, de az túl pozitívnak hangzik ahhoz képest, amit éreztem. Aznap találkoztunk volna először az újszülött unokaöcsénkkel, de te azt mondtad, hogy elakadtál a dugóban.

Tudom, hogy ez hazugság volt, Quinn.

Tudom, mert amikor eljöttem Caroline-éktól, láttam a neki szánt közös ajándékunkat a nappaliban. Ami azt jelenti, hogy ott jártál valamikor a látogatásom alatt, de valamiért nem akartad, hogy tudjak róla.

Egész úton ezen gondolkodtam hazafelé. És az egyetlen dolog, ami felmerült bennem, hogy amiatt nem akartad bevallani, hogy ott voltál, mert láttál engem Caroline-ék nappalijában, a karomban Calebbel. Ha azt láttad, akkor talán hallottad, amit Caroline mondott nekem, és amit én válaszoltam neki. Hogy mennyire el vagyok keseredve, amiért még mindig nem lettem apa. Bármennyire is szeretném ezt visszaszívni, nem tudom. Azt viszont a tudtodra kell adnom, hogy miért mondtam ezt.

Nem tudtam levenni a szememet Calebről, mert egy kicsit úgy néz ki, mint én. Soha nem vettem ölbe a lányokat, amikor még olyan kicsik voltak, így Caleb a legapróbb ember, akit valaha a karomban tartottam. Erről pedig eszembe jutott, hogy ha ott lettél volna, akkor vajon milyen érzést vált ki belőled. Büszke lettél volna, ha látsz az unokaöcsémmel? Vagy elkeseredtél volna, hogy soha nem láthatsz majd a saját kisbabánkkal a karomban?

Szerintem Caroline látta az arcomat, amikor nálam volt Caleb, és azt hitte, hogy azért nézek rá olyan átható tekintettel, mert én is szeretnék egy saját gyereket. De ránézve igazából az járt a fejemben, hogy vajon továbbra is szeretni fogsz-e, ha soha nem lehetek abban az egy szerepben, amiben te látni akarsz engem.

Tudom, hogy Caroline csupán megdicsért, amikor azt mondta, hogy jó apa lennék. De azért válaszoltam azt, hogy el vagyok keseredve, amiért még nem történt meg, mert miattad voltam elkeseredve. A jövőnk miatt. Mert csak abban a pillanatban döbbentem rá, hogy én talán soha nem leszek neked elég.

Nem sokkal ezután elindultam a nővéreméktől, megláttam az ajándékot, és tudtam, hogy ott voltál. Nem akartam hazamenni. Nem akartam eléd állni, mert féltem, hogy megerősíted mindazt, amitől félek, ezért céltalanul kocsikáztam. Később, amikor este hazamentem, megkérdeztél, hogy ölbe vettem-e Calebet. Hazudtam neked, mert látni akartam a reakciódat a hazugságomra. Reméltem, hogy talán tévedtem, és igazából nem is jártál ott. Talán valaki más hozta az ajándékot, ami csak hasonlított arra, amit mi vettünk. De amint megláttam a reakciódat, tudtam, hogy ott voltál.

És mivel eltitkoltad, tudtam, hogy bizonyára hallottad a beszélgetésünket. Ami azt jelenti, hogy láttál Calebbel az ölemben. Tartottam tőle, hogy a kép, ahogy egy újszülöttet tartok úgy, mintha apa lennék, belevésődött az emlékezetedbe, és elszomorít majd, valahányszor rám nézel, mert mégsem vagyok apa. Hogy rádöbbensz: csak úgy törölheted ki a fejedből ezt a képet, ha engem törölsz ki az életedből örökre.

Sok mindentől tartottam, amióta összeházasodtunk, de szerintem kettőnk miatt soha nem aggódtam egészen addig a pillanatig. Olyan sokáig küzdöttem, hogy az a támasz legyek, amire szükséged van, de akkor először jutott eszembe, hogy talán már nem erőt adok neked. Mi van akkor, ha annak a része vagyok, ami fájdalmat okoz neked?

Azt akartam, hogy számonkérj a hazugságomért. Azt akartam, hogy kiabálj velem, amiért azt mondtam Caroline-nak, hogy el vagyok keseredve, amiért még nem lettem apa. Akartam, hogy csinálj valamit, Quinn. Te viszont annyira megtartod magadnak a gondolataidat és az érzéseidet, hogy már nem lehet rajtad kiigazodni.

De nem te vagy az egyetlen, akin már nem lehet kiigazodni. Őszintének kellett volna lennem veled akkor este. Abban a pillanatban, amint megtudtam, hogy ott voltál Caroline-éknál, meg kellett volna mondanom. De az esküvőnk óta eltelt napok alatt valahogy elveszítettem a bátorságomat. Már túlságosan féltem hallani, mi kavarog valójában a fejedben és a szívedben, ezért én is kivettem a részemet a szőnyeg alá söprésből. Ha nem forszírozom, hogy beszélj róla, talán soha nem kell szembesülnöm annak a lehetőségével, hogy bajban lehet a házasságunk. A szembesülés cselekvéshez vezet. Az elkerülés pedig ahhoz, hogy ne csináljunk semmit.

Én is olyan férj voltam az elmúlt néhány évben, aki nem csinál semmit, és ezt nagyon sajnálom.

Akkor este, amikor hazudtam neked arról, hogy ölbe vettem-e Calebet, emlékszem, hogy bementél a dolgozószobádba. Abban a pillanatban merült fel bennem először, hogy talán el kell válnunk.

Nem azért merült fel bennem, mert ne lettem volna boldog veled. Hanem azért, mert úgy éreztem, hogy már nem teszlek boldoggá. Úgy éreztem, hogy lehúz a jelenlétem, amitől egyre jobban magadba roskadsz.

Bementem a nappaliba, ahol leültem a kanapéra, és eltűnődtem, hogy milyen új lehetőségek nyílhatnának meg előtted, ha elhagynálak. Ha nem lennél hozzám kötve, akkor egyszer találkozhatnál egy olyan férfival, akinek már vannak gyerekei. Beleszerethetnél, és a gyerekei nevelőanyja lehetnél, ami visszahozhatna valami boldogságfélét az életedbe.

Összeroppantam, Quinn. Ott, a nappaliban. Abban a pillanatban eszméltem rá, hogy már nem boldogságot hozok neked. Egy lettem a sok dolog közül, amik tetézik a fájdalmadat.

Szerintem egy ideje már ez lehetett a helyzet, de valamiért csak mostanában jöttem rá. És még akkor is eltartott egy darabig, mire megengedtem magamnak, hogy elhiggyem.

Úgy éreztem, hogy kudarcot vallottam előtted. De még ennek a tudatában sem hoztam volna meg a döntést, hogy elhagylak. Ezt tudtam magamról. Még ha úgy is gondoltam, hogy boldogabb lehetsz, miután elmegyek, túl önző voltam hozzá, hogy ezt megadjam neked. Tudtam, mi lenne velem, ha elhagynálak, és ez megrémisztett. Néha erősebb volt a félelmem attól, hogy már nem leszel az életem része, mint a vágyam, hogy boldognak lássalak.

Szerintem ezért csináltam azt, amit. Mert tudtam, hogy soha nem lennék annyira önzetlen, hogy elhagyjalak. Megengedtem magamnak, hogy tegyek valami olyat, ami egyáltalán nem jellemző rám, mert ha úgy érzem, hogy már nem vagyok hozzád méltó, akkor könnyebben meggyőzhetem magam, hogy jobbat érdemelsz nálam.

Nagyon elcseszett dolog ez.

Nem is tudom, hogyan jutottunk el idáig. A házasságunkra visszatekintve nem tudok kijelölni egy napot, amikor az irántad érzett szerelmem inkább már neheztelést váltott ki belőled, mintsem lelkesedést.

Régen azt hittem, hogy ha az ember eléggé szeret valakit, akkor az a szerelem bármit kibír. Amíg két ember továbbra is szereti egymást, akkor semmi sem választhatja szét őket. Még egy tragédia sem.

De most már rájöttem, hogy a tragédia még a legerősebb dolgokat is szétrombolhatja.

Lehet, hogy valakinek megadatott minden idők legszebb énekhangja, de egy toroksérülés mégis véget vethet a karrierjének. Lehet valaki a világ leggyorsabb futója, egy hátsérülés mindent megváltoztathat. Lehet valaki a Harvard legintelligensebb professzora, ha egy agyvérzés miatt hirtelen nyugdíjba kell vonulnia.

Szeretheti valaki jobban a feleségét, mint ahogy férfi nőt szeretett valaha, de a meddőséggel vívott szívszaggató harc átfordítja a pár egymás iránti szerelmét neheztelésbe.

De hiába visel meg minket az évek óta tartó tragédia, még nem vagyok hajlandó feladni. Nem tudom, hogy ha elrepülök Európába a dobozzal, amit a nászéjszakánkon zártunk le, az javít vagy ront majd a helyzeten.

Nem tudom, hogy egy grandiózus gesztus meggyőz-e téged arról, hogy mennyire nem teljes az életem nélküled. De már egy napot sem bírok ki úgy, hogy ne bizonyítsam be neked, mennyire lényegtelen a gyerektéma, ha a veled közös jövőm sorsáról van szó.

Nekem nincs szükségem gyerekre, Quinn. Nekem csak rád van szükségem. Nem tudom, hogyan tudnám ezt kellőképp hangsúlyozni.

Ugyanakkor nem számít, mennyire vagyok elégedett ezzel az élettel, ha te nem vagy elégedett a tiéddel.

Amikor odaérek Európába, végleges döntésnek kell születnie, és van egy olyan érzésem, hogy nem akarok majd belemenni abba a döntésbe. Ha elkerülhetném a beszélgetést veled, csak hogy ne dönthess a doboz kinyitása mellett, akkor elkerülném. De pont itt rontottuk el. Már nem beszéltünk azokról a dolgokról, amiket soha nem lett volna szabad elhallgatnunk.

Már fogalmam sincs, mi lenne nekünk a legjobb. Veled akarok lenni, de nem akarok veled lenni, ha a jelenlétem akkora fájdalmat okoz neked. Annyi minden megváltozott közöttünk azóta, hogy lezártuk a dobozt a nászéjszakánkon. Megváltoztak a körülmények. Megváltoztak az álmaink. Megváltoztak az elvárásaink.

De az, ami a legfontosabb közöttünk, soha nem változott. Sokat veszítettünk önmagunkból ebben a házasságban, de egy pillanatra sem szűntünk meg szeretni egymást. Ez az egy dolog, ami keményen kiállta azokat az 5-ös erősségű pillanatokat. Most jövök rá, hogy két ember elveszítheti a reményét, a vágyát vagy a boldogságát, ám mindezeknek az elvesztése nem jelent vereséget.

Még nem veszítettünk, Quinn.

Nem számít, mi történt azóta, hogy lezártuk ezt a dobozt, vagy mi fog történni, miután kinyitjuk: megígérem, hogy egész végig szeretni foglak.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor fáj neked valami, mint akkor, amikor boldog vagy.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor szegények vagyunk, mint amikor dúskálunk a javakban.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor sírsz, mint amikor nevetsz.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor beteg vagy, mint amikor egészséges.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni, amikor utálsz, mint amikor szeretsz.

Megígérem, hogy jobban foglak szeretni gyermektelen nőként, mint ahogy anyaként szeretnélek.

És megígérem… esküszöm… hogy ha úgy döntesz, hogy legyen vége közöttünk mindennek, jobban foglak szeretni, amikor kisétálsz az ajtón, mint aznap, amikor odajöttél az oltár elé.

Remélem, hogy azt az utat fogod választani, ami a legboldogabbá tesz. Ha olyan döntést hozol, amit nem fogok szeretni, téged akkor is örökké szeretni foglak. Akár része leszek az életednek, akár nem. Jobban megérdemled a boldogságot, mint bárki más.

Szeretlek. Örökké.

Graham

Nem tudom, meddig sírok, miután elolvasom az utolsó levelet. Olyan sokáig, hogy megfájdul a fejem és a gyomrom, és fél csomag zsebkendő elfogy. Olyan sokáig sírok, hogy belefeledkezem a keserűségbe.

Graham átölel.

Nem tudom, mikor jött be a szobába, mikor térdelt az ágyra, és mikor húzott magához.

Fogalma sincs, hogy vajon milyen döntést hoztam.

Fogalma sincs, hogy szép vagy gyűlölködő szavak fogják elhagyni a számat. Mégis itt van, és átkarol, miközben zokogok, csak mert fáj látnia, hogy sírok.

Adok egy puszit a mellkasára, egyenesen a szíve fölé. Nem tudom, hogy öt percbe vagy egy fél órába telt-e, de mire végre abba tudom hagyni a sírást annyira, hogy megszólaljak, akkor felemelem a fejem a melléről, és ránézek.

– Graham – suttogom. – Jobban szeretlek ebben a pillanatban, mint előtte bármelyik másikban.

Amint kiejtem a szavakat, elkezdenek folyni a könnyei.

– Quinn – fogja meg az arcomat. – Quinn…

Csak ennyit tud mondani. Úgy zokog, hogy semmi mást nem bír mondani. Megcsókol, én pedig minden erőmmel igyekszem úgy visszacsókolni, hogy jóvátegyem az összes csókot, amit megtagadtam tőle.

Behunyt szemmel megismétlem magamban a szavait, amik a legmélyebben érintettek meg a leveléből.

Még nem veszítettünk, Quinn.

Igaza van. Lehet, hogy végül épp egyszerre adtuk fel, ám ez még nem jelenti azt, hogy nem tudjuk feléleszteni a reményt. Harcolni akarok Grahamért. Olyan keményen akarok küzdeni érte, ahogy ő küzd értem.

– Bocsáss meg, Quinn! – suttogja az arcomhoz közel. – Mindent.

Megrázom a fejem, mert nem akarok bocsánatkérést hallani. De tudom, hogy neki szüksége van a megbocsátásra, ezért megadom neki.

– Megbocsátok neked. Minden porcikámmal, Graham. Megbocsátok neked, nem hibáztatlak, és én is bocsánatot kérek.

Átkarol és magához ölel. Olyan sokáig maradunk így, hogy felszáradnak a könnyeim, de még mindig minden erőmmel kapaszkodom belé. És minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, hogy biztosan el ne engedjem soha többé.

Huszonkilencedik fejezet

Akkor

El sem tudtam volna képzelni jobb befejezést az első évfordulónkra: pokrócba bugyolálva hallgatjuk odakint, ahogy a partot nyaldossák az óceán hullámai. Tökéletes pillanat a tökéletes ajándékhoz.

– Hoztam neked valamit – mondom Grahamnek.

Általában ő szokott meglepni engem ajándékokkal, így felfigyel arra, hogy most én adok neki valamit. Izgatottan néz rám, aztán felemeli a takarót, és felállít a székből. Beszaladok, hogy kihozzam a csomagot. Karácsonyi papírba csomagoltam, pedig messze még a karácsony.

– Csak ilyet találtam – jegyzem meg. – Nem volt időm becsomagolni, mielőtt elindultam, így abba kellett becsomagolnom, amit itt találtam a szekrényben.

Elkezdi kibontani, de mielőtt egyáltalán lehámozná róla a papírt, kibukik belőlem:

– Ez egy takaró. Én csináltam.

– Szörnyű, hogy mennyire nem megy neked a meglepetés – nevet. Leveszi a csomagolópapírt, és előkerül a takaró, amit a letépett ruhadarabjainkból készítettem. – Ezek…? – emeli fel kacagva az egyik elszakadt munkába járós ingét.

Néha gondot okoz nekünk, hogy megőrizzük a másik ruháinak épségét, amikor levetkőztetjük. Szerintem legalább hat ingét szakítottam el. Graham is eltépte már néhány blúzomat. Néha azért csinálom, mert imádom, hogy mennyire drámai, ahogy a gombok lehullanak. Nem emlékszem, mikor kezdtük, de közös játék lett belőle. Drága játék. Ezért döntöttem úgy, hogy újrahasznosítok néhány letépett darabot.

– Ez a legjobb ajándék, amit valaha kaptam – veszi a vállára a takarót, aztán ölbe kap. Bevisz, és lefektet az ágyra. Letépi rólam a hálóinget, aztán letépi magáról is a pólót a műsor kedvéért. Nevetnem kell az egészen, amíg fölém nem kerekedik, és el nem csitítja a nevetésemet a nyelvével.

Graham megemeli a térdemet, és belém akar hatolni, de eltolom magamtól a mellkasánál fogva.

– Óvszer kell – mondom levegőért kapkodva.

Antibiotikumot szedtem a múlt héten, hogy túl legyek egy megfázáson, így nem szedtem a tablettát. Egész héten óvszert kellett használnunk óvintézkedésként.

Graham legördül rólam, és odamegy a sporttáskájához. Megfog egy óvszert, de nem jön vissza rögtön az ágyhoz. Csak rámered. Aztán visszadobja a táskába.

– Mit csinálsz?

– Ma este nem akarom használni – jelenti ki igen magabiztosan.

Nem szólok semmit. Nem akar óvszert használni? Félreértem a szándékát?

Graham visszajön az ágyhoz, és megint rám mászik. Megcsókol, aztán hátrahúzódik.

– Néha eszembe jut. Hogy teherbe esel.

– Igen? – kérdezek vissza, mert váratlanul ér. Habozok egy pillanatig. – Az, hogy eszedbe jut, még nem azt jelenti, hogy készen is állsz rá.

– De, készen állok. Izgatott leszek, amikor eszembe jut – fordul az oldalára, hogy a hasamra tegye a kezét. – Szerintem nem kéne folytatnod a tablettát.

Megszorítom a kezét, mert döbbenetes, hogy mennyire meg akarom csókolni, és mennyire magamba akarom fogadni. Viszont bármennyire is biztos vagyok a gyerekvállalásban, csak akkor szeretném meghozni a döntést, ha ő is ugyanannyira biztos benne, mint én.

– Biztos vagy benne?

A gondolat, hogy szülők leszünk, elsöprő szerelemmel tölt el iránta. Akkorával, hogy érzem: végiggördül egy könnycsepp az arcomon.

Graham meglátja a könnycseppet, és mosolyogva letörli a hüvelykujjával.

– Imádom, hogy annyira szeretsz, hogy néha kicsordul tőle a könnyed. És imádom, hogy könnyekre fakaszt a gondolat, hogy kisbabánk legyen. Imádom, hogy mennyire tele vagy szeretettel, Quinn.

Megcsókol. Szerintem nem mondom neki elégszer, hogy milyen fantasztikusan csókol. Senkivel sem volt még ilyen jó, mint vele. Nem tudom, mitől más a csókja, mint a múltbéli férfiaké, de sokkal jobb. Néha félek, hogy egyszer majd megunja a csókolózást velem, mert annyiszor megcsókolom. Egyszerűen képtelen vagyok a közelében lenni úgy, hogy ne érezzem az ízét.

– Nagyon jól csókolsz – suttogom.

– Csak azért, mert téged csókollak – nevet.

Még többet csókolózunk, mint amennyit szoktunk, aztán szeretkezünk. És tudom, hogy már vagy százszor szeretkeztünk. Talán ezerszer is. De ez most más érzés. Ez az első alkalom, amikor semmi sem akadályozza meg, hogy együtt teremtsünk egy új életet. Olyan, mintha magasztos céllal szeretkeznénk.

Graham bennem marad végig, és a világ leghihetetlenebb érzése, hogy az egymás iránti szerelmünk valami még nagyobbat is létrehozhat. Nem is tudom, hogyan lehetséges ez. Hogy is szerethetnék valakit még jobban, mint Grahamet?

Tökéletes volt ez a nap.

Sok tökéletes pillanatot megéltem már, de egy egész tökéletes nap már ritkaság. Tökéletes időjárás kell hozzá, tökéletes társaság, tökéletes étel, tökéletes úti cél, tökéletes hangulat.

Kíváncsi vagyok, hogy vajon mindig ilyen tökéletes lesz-e minden. Most, hogy eldöntöttük, hogy családot alapítunk, valahol mélyen foglalkoztat, hogy van-e olyan szintje a tökéletességnek, amit még nem értünk el. Milyen lesz jövőre, amikor talán szülők leszünk? Vagy öt év múlva? Tíz? Néha azt kívánom, hogy bárcsak lenne egy kristálygömböm, amiben tényleg látom a jövőt. Mindent tudni akarnék.

Láthatatlan mintát rajzolok az ujjammal a mellkasára, amikor felnézek rá.

– Szerinted hol fogunk tartani tíz év múlva?

Graham mosolyog. Imád a jövőről beszélni.

– Tíz év múlva remélhetőleg már meglesz a saját házunk. Nem túl nagy, de nem is túl kicsi. De a kert hatalmas lesz, és folyton kint játszunk majd a gyerekekkel. Kettő lesz. Egy fiú és egy lány. És éppen a harmadikat fogod várni.

Elmosolyodom a gondolattól. A mosolyomra reagálva folytatja.

– Még mindig írni fogsz, de otthonról dolgozol majd, és csak akkor, amikor kedved tartja. Nekem saját könyvelőirodám lesz. Mikrobusszal fogsz járni, mert abszolút olyan szülők leszünk, akik fociedzésre és tornára viszik a gyerekeiket – vigyorog rám Graham. – És folyton szeretkezni fogunk. Valószínűleg nem olyan gyakran, mint most, de gyakrabban, mint a barátaink közül bárki.

– Ez tökéletes életnek hangzik, Graham – teszem a szívére a kezemet.

Tényleg úgy hangzik. De Grahammel bármilyen élet tökéletes.

– Vagy… – teszi hozzá. – Talán semmi sem fog változni. Talán ugyanúgy lakásban fogunk lakni. Talán anyagi gondjaink lesznek, mert folyton váltogatni fogjuk a munkahelyünket. Talán nem is lehet gyerekünk, szóval nem lesz nagy kertünk, de mikrobuszunk sem. Ugyanazokkal a szar kocsikkal fogunk járni tíz év múlva is. Talán egyáltalán nem fog változni semmi tíz év múlva, és ugyanolyan lesz az életünk, mint most. Csak mi ketten leszünk egymásnak.

Pont, mint az előző jelenet után, most is békés mosoly ül ki az arcomra.

– Ez is tökéletes életnek hangzik – állapítom meg.

És tényleg. Amíg Graham mellettem van, szerintem nem nyújthat kevesebbet az élet, mint amennyit most. Most pedig csodálatos.

Ellazulok a mellkasán, és a világ legbékésebb érzésével merülök álomba.

Harmincadik fejezet

Most

– Quinn.

Reszelős a hangja a fülemnél. Régóta ez az első reggel, amikor mosollyal az arcomon ébredek. Kinyitom a szemem, és látom, hogy Graham mintha teljesen más ember lenne, mint az, aki tegnap összetörve átlépte Aváék küszöbét. Ad az arcomra egy puszit, aztán hátrahúzódik, és félresimítja a hajamat az arcomból.

– Miről maradtam le, amíg aludtál?

Nagyon hiányoztak ezek a szavak. Ez hiányzott szinte a legjobban. Így már még többet jelent nekem, hogy tudom: csak azért hagyott fel a kérdéssel, mert nem akart fájdalmat okozni. Az arcához nyúlva végighúzom az ajkán a hüvelykujjamat.

– Rólunk álmodtam.

– Jó vagy rossz álom volt? – csókolja meg az ujjbegyemet.

– Jó – felelem. – De nem olyan tipikus fura álom. Inkább egy emlék.

– Minden részletet tudni akarok – csúsztatja a kezét a feje alá a párnán.

Én is ugyanúgy helyezkedem, és mosolyogva kezdek neki mesélni az álomról.

– Az első évfordulónk volt. Az este, amikor eldöntöttük, hogy családot alapítunk. Megkérdeztelek, hogy szerinted hol fogunk tartani tíz év múlva. Emlékszel?

– Homályosan – rázza a fejét Graham. – Mit mondtam, hol fogunk tartani?

– Azt mondtad, hogy gyerekeink lesznek, mikrobusszal fogok járni, és családi házban fogunk lakni, nagy kerttel, ahol játszunk majd a kicsikkel.

Grahamnek leolvad az arcáról a mosoly, de kisimítom a homlokán húzódó ráncot a hüvelykujjammal, hogy visszatérjen a mosolya.

– Furcsa, mert teljesen megfeledkeztem arról a beszélgetésről, amíg elő nem jött most álmomban. De nem lettem szomorú tőle, Graham. Mert utána azt mondtad, hogy ebből talán semmi sem fog sikerülni. Hogy talán váltogatni fogjuk a munkahelyünket, és nem is lehet gyerekünk. És hogy talán semmi sem fog változni tíz év múlva közöttünk, csak mi ketten leszünk egymásnak.

– Erre emlékszem – suttogja.

– És emlékszel, mit mondtam erre neked?

Megrázza a fejét.

– Azt mondtam, hogy az is tökéletes életnek hangzik.

Graham akkorát sóhajt, mintha egész életében ezekre a szavakra várt volna tőlem.

– Ne haragudj, hogy szem elől tévesztettem ezt – suttogom. – Vagyis minket. Te mindig is elég voltál nekem. Mindig.

Úgy néz rám, mintha ugyanúgy hiányoztak volna neki az álmaim, mint én.

– Szeretlek, Quinn.

– Én is szeretlek.

Megpuszilja a homlokomat, aztán az orromat. Én pedig az állát, aztán összebújva heverünk.

Legalábbis addig, ameddig a korgó gyomrom tönkre nem teszi a pillanatot.

– Van a nővérednek valami ennivalója? – segít Graham felkelni az ágyból, és halkan kimegyünk a konyhába. Még reggel nyolc óra sincs, úgyhogy Ava és Reid még alszik. Grahammel felkutatjuk a konyhát, hogy minden hozzávalót összegyűjtsünk a palacsintához és a tojássütéshez. Odaáll a tűzhelyhez, én pedig a palacsintatésztát keverem, amikor észreveszem, hogy a fadoboz, amit nekem csinált, még mindig ott van a pult végén.

Leteszem a kézi mixert, és odamegyek a dobozhoz. Végighúzom rajta a kezemet, miközben eltűnődöm rajta, hogy vajon más lenne-e ma a helyzet, ha nem készíti el ezt az ajándékot, amit közösen zártunk le a nászéjszakánkon. Még mindig emlékszem arra, amikor megírtam neki a szerelmes levelet. Arra is emlékszem, amikor betettem a borítékba a meztelen képet. Eszembe jut, hogy vajon mennyivel nézek ki másképp, mint akkor.

Kinyitom a dobozt, hogy kivegyem a levelét, de alatta meglátok néhány papírdarabot a doboz alján. Az egyik a sárga öntapadós jegyzetlap, amit fél évig a falamon hagytam. A másik kettő a szerencsesütis jóslatunk.

Kézbe veszem és elolvasom őket.

– Nem hiszem el, hogy megtartottad ezeket. Nagyon aranyos.

– Aranyos? – jön oda hozzám Graham. Elveszi tőlem az egyik jövendölést. – Ez nem aranyos. Ez bizonyíték arra, hogy a sors keze létezik.

Megrázom a fejem, és rámutatok az ő jövendölésére.

– A tiéd azt írja, hogy nagy üzleti sikert érsz el aznap, de még csak be sem mentél dolgozni. Ez hogy bizonyítja, hogy mi lelki társak vagyunk?

– Ha bemegyek dolgozni, akkor soha nem találkozom veled, Quinn – húzódik vigyorra a szája. – Úgy fogalmaznék, hogy ez az eddigi legnagyobb sikerem a munka terén.

Oldalra biccentett fejjel eltöprengek, hogy miért nem jutott eszembe soha ilyen szemszögből nézni a jóslatát.

– Ráadásul… itt van még ez is – fordítja meg Graham a jövendölését, és rámutat a nyolcasra a hátulján.

Lefelé pillantva megnézem, hogy milyen szám van az enyémnek a hátulján. Nyolcas.

Két nyolcas. A dátum, amikor újra találkoztunk olyan sok évvel ezelőtt.

– Hazudtál nekem – nézek fel rá megint. – Azt mondtad, hogy csak viccelsz, hogy nyolcas van ezeknek a hátulján.

Graham kiveszi a kezemből a jóslatot, és óvatosan visszarakja mindkettőt a dobozba.

– Nem akartam, hogy a sors keze miatt szeress belém – csukja be a dobozt. – Azt akartam, hogy egyszerűen csak belém szeress.

Mosolygok, ahogy kedvtelve felnézek rá. Imádom, hogy szentimentális. Imádom, hogy jobban hisz a végzetben, mint a véletlenekben. Imádom, hogy úgy gondolja, hogy én vagyok a végzete.

Lábujjhegyre állva megcsókolom. Két kézzel megragadja a fejemet, és ugyanolyan lelkesedéssel viszonozza a csókot.

Néhány percnyi csókolózás és egy pár kudarcba fulladt kísérlet után, hogy abbahagyjuk, motyogni kezd valamit az odaégő palacsintáról, így nagy nehezen kibontakozik a csókból, és odalép a tűzhelyhez. Az ajkamhoz nyúlva elmosolyodom, amikor rádöbbenek, hogy az előbb megcsókolt, én pedig az égvilágon semmi késztetést nem éreztem, hogy elhúzódjak tőle. Sőt, szerettem volna, ha még tovább csókolózunk. Nem hittem, hogy képes leszek még valaha erre az érzésre.

Fontolóra veszem, hogy megint magamhoz húzzam, mert nagyon meg akarom csókolni újra. De a palacsintát is nagyon akarom, szóval hagyom, hogy folytassa a sütést. A fadobozhoz fordulok, hogy kivegyem a levelet, amit én írtam neki. Most, hogy úgy érzem, hogy a gyógyulás útján járunk, el akarom olvasni, hogy mit írtam neki a közös utunk kezdetén. Megfordítom a borítékot, hogy kihúzzam belőle a levelet, de látom, hogy még mindig le van ragasztva.

– Graham? – fordulok vissza. – Te nem olvastad el a tiédet?

– Nem kellett elolvasnom, Quinn – pillant hátra a válla fölött, mosolyogva. – Majd a huszonötödik házassági évfordulónkon elolvasom.

Azzal visszafordul a tűzhelyhez, és folytatja a palacsintasütést, mintha nem valami olyasmi hagyta volna el a száját, ami minden eddigi szavánál és tetténél jobban gyógyít.

Mosollyal az arcomon nézek megint a levélre. Még a meztelen kép kísértése ellenére is annyira biztos volt az irántam érzett szerelmében, hogy nem volt szüksége a levél általi megerősítésre.

Hirtelen késztetést érzek, hogy írjak neki egy másik levelet is emellé. Sőt, talán belekezdek abba, amit ő is csinált évek óta, és újabb leveleket teszek majd a dobozba. Olyan sok levelet akarok írni neki, hogy amikor végül megint kinyitjuk ezt a dobozt a megfelelő okból kifolyólag, akkor egy hétre elég olvasnivalója legyen.

– Szerinted hol fogunk tartani a huszonötödik házassági évfordulónkon? – kérdezem.

– Együtt leszünk – feleli tényszerűen.

– Gondolod, hogy valaha is eljövünk majd Connecticutból?

– Akarod? – fordul szembe velem.

– Lehet – vonok vállat.

– Néha eszembe jut – vallja be. – Már van is néhány privát ügyfelem. Ha szereznék még egypárat, abból megengedhetnénk magunknak, de valószínűleg nem keresnék olyan sokat. Azért utazgathatnánk egy-két évig. Ha nagyon élvezzük, akkor talán tovább is.

Erről a beszélgetésről eszembe jut az este, amikor az anyámmal voltam a háza előtti lépcsőn. Szerintem nem vettem eléggé komolyan, amit mondott, de igaza volt. Vagy úgy élek, hogy folyton az általam legtökéletesebbnek gondolt életre összpontosítok, ami soha nem valósulhat meg, vagy pedig úgy, hogy örülök annak, amim viszont megvan. És a mostani életem annyi lehetőséget adna, ha az állandó agyalás helyett inkább élnék ezekkel a lehetőségekkel.

– Annyi mindent akartam csinálni, mielőtt az anyaság gondolatának megszállottja lettem.

– Emlékszem – mosolyog rám édesen Graham. – Akartál írni egy könyvet.

Nagyon régóta nem beszéltem erről.

Meglep, hogy emlékszik.

– Igen. Még mindig akarok.

– Mi mást szeretnél még a könyvíráson kívül? – mosolyog rám még mindig, miközben megfordítja a többi palacsintát.

Odaállok mellé a tűzhelynél. Fél karjával átölel, miközben a serpenyőt fogja a másik kezével. A vállára hajtom a fejem.

– Világot akarok látni – válaszolom halkan. – És nagyon szeretnék megtanulni egy új nyelvet.

– Talán ide kéne költöznünk Olaszországba, és lecsapni Ava nyelvtanárára.

Nevetek a megjegyzésén, de leteszi a spatulát, és izgatottan csillogó szemmel néz rám.

– Csináljuk meg! – jelenti ki a pultnak dőlve. – Költözzünk ide! Semmi sem köt helyhez bennünket.

– Komolyan? – fürkészem oldalra biccentett fejjel.

– Jó lenne kipróbálni valami újat. És nem is muszáj, hogy Olaszország legyen. Bárhová költözhetünk, ahová szeretnéd.

Felgyorsul a szívverésem az izgalomtól, hogy csináljunk valami ennyire őrült és spontán dolgot.

– Tényleg szeretek itt lenni – felelem. – Nagyon. És hiányzik Ava.

– Igen. Azt hiszem, nekem is hiányzik Reid – bólint Graham. – De ezt ne mondd vissza neki.

Felülök a pultra a tűzhely mellé.

– Múlt héten, amikor elmentem sétálni, láttam egy kiadó kis házat innen néhány utcányira. Kipróbálhatnánk átmenetileg.

Graham úgy néz rám, mintha imádná az ötletet. Vagy talán úgy, mintha engem imádna.

– Menjünk, nézzük meg ma!

– Oké – felelem izgatottan. Azon kapom magam, hogy rá kell harapnom a számra, hogy ne vigyorogjak, de rögtön megengedem magamnak. Ha van valami, amit Graham megérdemel, az az, hogy láthassa a boldogságomat. És régóta ez az első pillanat, amikor ennyire boldognak érzem magam. Azt akarom, hogy ő is érezze.

Mintha most először érezném úgy, hogy talán tényleg rendben leszünk. Hogy tényleg rendben leszünk. Most először nézek rá úgy, hogy nincs bűntudatom mindazért, amit nem tudok megadni neki, mert tudom, mennyire hálás mindenért, amit viszont meg tudok adni neki.

– Köszönöm – suttogom. – Köszönök mindent, amit elmondtál a leveleidben.

Odaáll a lábam közé, és két kézzel megfogja a csípőmet. Átölelem a nyakát, és régóta először hálával telve csókolom meg a férjemet. Tudom, hogy az életem összességében nem tökéletes, de végre kezdek értékelni benne mindent, ami az. Nagyon sok minden van. A rugalmas munkám, a férjem, az anyósom és az apósom, a nővérem, az unokahúgaim, az unokaöcsém.

Ennél a gondolatnál megállok. Kibontakozom a csókból, hogy felnézzek Grahamre.

– Az én jóslatom mit írt? Megjegyezted?

– Ha csak a hibáidra világítasz rá, akkor elhalványul minden tökéletesed.

Elmerengek ezen egy pillanatra. Hogy mennyire találó az életemre ez a jóslat. Túl sok időt töltöttem el azzal, hogy csak a meddőségemre koncentráltam. Annyira, hogy közben háttérbe szorult a férjem és az összes többi dolog, ami tökéletes az életemben.

Amióta csak kibontottuk azokat a szerencsesütiket, igazából soha nem vettem komolyan őket. De Grahamnek talán igaza van. Talán ezek a jóslatok nem csupán a véletlen művei. És talán Grahamnek igaza volt abban, hogy a sors keze létezik.

Ha így van, akkor szerintem az én végzetem pont itt áll előttem.

Graham megérinti az ajkamat az ujjbegyével, és lassan végighúzza a mosolyomon.

– Fogalmad sincs, milyen sokat jelent nekem ez a mosoly, Quinn. Annyira hiányzott.

Epilógus

– Várj, ezt nézd! – húzom magam felé Graham kezét, hogy megálljon a járdán. Megint. De nem tehetek róla. Ebben az utcában szinte minden boltban elképesztően cuki gyerekruhák vannak, és Max imádni való lenne a kirakatba tett darabokban.

Graham próbál továbbmenni, de addig húzom a kezét, amíg meg nem adja magát, és bejön velem a boltba.

– Már majdnem eljutottunk a kocsiig – jegyzi meg. – Nagyon közel voltunk.

A kezébe nyomom az eddig vásárolt gyerekruhákkal teli zacskókat, és megkeresem azt a részt, ahol a tipegőknek való méretek vannak.

– A zöld nadrágot vegyem meg, vagy a sárgát? – emelem fel őket.

– Határozottan a sárgát.

A zöld aranyosabb, de Graham választása mellett döntök, mert önként felelt. Utál ruhákat vásárolni, és ez a kilencedik bolt, ahová berángattam magammal.

– Esküszöm, hogy ez az utolsó. Aztán hazamehetünk – nyomok egy röpke csókot az ajkára, mielőtt odamegyek a kasszához.

– Tudod, hogy engem nem zavar, Quinn – jön utánam, és előveszi a zsebéből a pénztárcáját. – Vásárolgass egész nap, ha akarsz. Csak egyszer lesz kétéves.

Átadom a ruhákat a pénztárosnak.

– Ez az összeállítás a kedvencem – mondja erős olasz akcentussal, aztán felpillant ránk. – Hány éves a kisfiuk?

– Az unokaöcsénk. Holnap lesz a második születésnapja.

– Á, remek. Kérnek ajándékdobozt?

– Nem, a zacskó jó lesz.

Megmondja Grahamnek a végösszeget, aki fizet, majd a pénztáros megint rám néz.

– És maguknál mi a helyzet? Van gyerekük?

Mosolyogva válaszra nyitom a számat, de Graham megelőz.

– Hat gyerekünk van – füllenti. – De már mind nagyok, és kirepültek.

Próbálom visszatartani a nevetést, ám miután elhatároztuk, hogy elkezdünk hazudni az idegeneknek a meddőségemről, versenyt csinálunk belőle, hogy melyikünk mondja a legnagyobb őrültséget. Általában Graham nyer.

Múlt héten azt mondta egy nőnek, hogy négyes ikreink vannak. Most pedig arról próbál meggyőzni valakit, hogy egy korunkbeli párnak hat felnőtt gyereke van.

– Mind lány – teszem hozzá. – Folyton próbálkoztunk, hogy legyen egy fiú is, de máshogy volt nekünk megírva.

– Hat lányuk van? – esik le a pénztáros álla.

– Igen – veszi el tőle Graham a zacskót és a blokkot. – És két lányunokánk.

Mindig túlzásba viszi egy kicsit. Kézen fogom Grahamet, aztán elmotyogok egy köszönömöt a pénztárosnak. Olyan gyorsan rángatom ki a férjemet a boltból, mint ahogy behúztam. Az utcára kilépve rácsapok a karjára.

– Annyira nevetséges vagy – mondom neki nevetve.

– Neveket kéne találnunk a képzeletbeli lányainknak – kulcsolja össze a kezünket, miközben elindulunk. – Ha esetleg valaki faggatna a részletekről.

Éppen egy élelmiszerbolt előtt haladunk el, amikor ezt mondja, és megpillantom a fűszerespolcot a kirakatban.

– Koriander – javaslom. – Ő a legnagyobb.

Graham megáll, és velem együtt elkezdi nézegetni a fűszerespolcot.

– Petrezselyem a legkisebb. Paprika és Fahéj pedig az idősebb ikerpár.

– Két ikerpár is van? – kacagok.

– Boróka és Sáfrány is.

– Oké, akkor lássuk, hogy jól értem-e – folytatom a kocsi felé menet. – Születési sorrendben: Koriander, Paprika, Fahéj, Boróka, Sáfrány és Petrezselyem.

– Majdnem – mosolyog Graham. – Sáfrány két perccel hamarabb született, mint Boróka.

A szememet forgatom, mire megszorítja a kezemet, ahogy együtt átkelünk az úttesten.

Még mindig lenyűgöz, hogy mennyi minden változott, amióta két éve kinyitottuk a dobozt. Nagyon közel kerültünk ahhoz, hogy elveszítsünk mindent, amit együtt építettünk fel, mert valami elhatalmasodott rajtunk. Valami, aminek közelebb kellett volna hoznia bennünket egymáshoz, de helyette távolabb sodort.

Az elkerülés olyan ártalmatlan kifejezésnek tűnik, mégis súlyos kárt tehet egy kapcsolatban. Mi annyi mindent elkerültünk a házasságunk alatt, pusztán félelemből. Kerültük a kommunikációt. Elkerültük a beszélgetést a kihívásokról, amikkel szembesültünk. Kerültünk mindent, ami a leginkább elszomorított bennünket. És egy idő után már kezdtem teljesen elkerülni az életem párját. Kerültem fizikailag, aztán tudatosan is, amiből pedig rengeteg ki nem mondott érzés lett.

A doboz kinyitása rádöbbentett, hogy a házasságunk nem apró javításra szorul. A nulláról kell újjáépíteni, teljesen más alapra. Bizonyos elvárásokkal vágtam neki a közös életünknek, és amikor ezek az elvárások nem teljesültek, fogalmam sem volt, hogyan tovább.

De Graham látja az állandó küzdeni akarást a gyógyulásom mögött. Végre már nem szomorkodom a sorsunk miatt. Már nem arra összpontosítok, amink soha nem lehet meg, hanem arra, amink van, és amink lehet. Ez nem szüntette meg teljesen a fájdalmamat, de boldogabb vagyok, mint jó ideje bármikor.

Persze a doboz kinyitása nem oldott meg mindent varázsütésre. Nem szüntette meg rögtön a gyermek iránti vágyamat, bár felébresztette bennem a kedvet az anyaságon kívüli életre. Nem számolta fel teljesen a szexszel szembeni ellenérzésemet, bár megnyitotta az utat afelé, hogy lassan megtanuljam elválasztani a szexet a reménykedéstől és a csalódottságtól. És néha még mindig sírok a zuhany alatt, de már soha nem egyedül. Úgy sírok, hogy Graham átölel, mert megígértem neki, hogy abbahagyom a szívfájdalmam rejtegetését.

Már nem rejtegetem.

Felvállalom.

Tanulom, hogyan viseljem büszkén a küszködésemet, és ne szégyelljem. Tanulom, hogy ne vegyem személyes sértésnek mások tapintatlanságát a meddőségemmel kapcsolatban. És rájöttem, hogy képes vagyok humorral közelíteni az egész felé. Soha nem hittem volna, hogy eljön az a pont, amikor játékot tudunk faragni a fájdalmas kérdésekből. Most, amikor nyilvános helyen vagyunk, már alig várom, hogy valaki megkérdezze, mikor lesz gyerekünk. Mert tudom, hogy Graham olyasmit fog válaszolni rá, amivel megnevettet.

Arra is rájöttem, hogy rendben van, ha az ember reménykedik egy kicsit.

Sokáig annyira megviselt voltam és kimerültem érzelmileg, hogy azt hittem: ha megtalálom a módját, hogy feladjak minden reményt, akkor megszabadulok az összes elvárástól és a csalódottságtól is. De ez nem így működik. A remény az egyetlen pozitív dolog a meddőségben.

Soha nem fogom feladni a reményt, hogy talán lehet saját gyerekünk. Még mindig jelentkezünk örökbefogadásra és beszélünk ügyvédekkel. Nem tudom, hogy valaha is abbahagyjuk-e a próbálkozást. De megtanultam, hogy bár még mindig reménykedem, hogy anya lehetek, ettől még a további próbálkozás közben is lehet teljes az életem.

Végre boldog vagyok. És tudom, hogy húsz év múlva is boldog leszek, még akkor is, ha csak ketten leszünk Grahammel.

– Francba – motyogja Graham, amikor odaérünk a kocsihoz. – Defektet kaptunk.

A kocsira pillantva látom, hogy a gumi tényleg leeresztett. Annyira, hogy pumpálással semmiképp nem lehet megmenteni.

– Van pótkerék?

Graham kocsijával jöttünk, úgyhogy kinyitja a csomagtartót, felemeli az alsó kárpitot, és ott van egy pótkerék meg az emelő.

– Hála az égnek – mondja.

Beteszem a csomagokat a hátsó ülésre, és nézem, ahogy kiveszi a pótkereket és az emelőt. Szerencsére nem a vezetőülés oldalán van a defekt, hanem a másikon, ami a járda felé néz, nem pedig az úttestre. Graham odagörgeti a kereket a pórul járt mellé, majd megfogja az emelőt. Aztán szégyenkezve felnéz rám.

– Quinn – rúg bele egy kavicsba a járdán úgy, hogy már nem néz a szemembe.

Nevetek, mert látom a zavarán, hogy fogalma sincs, mi a következő lépés.

– Graham Wells, te még soha nem cseréltél kereket?

– Biztos rá tudnék guglizni – von vállat. – De te említetted egyszer, hogy Ethan soha nem hagyott kereket cserélni – mutat a defektes gumira. – Én átadom neked a lehetőséget.

Vigyorgok.

Teljesen odavagyok a helyzetért.

– Húzd be a kéziféket.

Graham behúzza a kéziféket, én pedig odaillesztem az emelőt a kocsi alá, és munkához látok.

– Ez elég szexi – állapítja meg Graham egy villanyoszlopnak dőlve, miközben engem néz. Megfogom a csavarkulcsot, és elkezdem kilazítani a rögzítőcsavarokat.

Forgalmas járdán vagyunk, így ketten megállnak, hogy megkérdezzék, tudnak-e segíteni, mert nem veszik észre, hogy Graham velem van. Ő mindkétszer azt mondja:

– Köszönöm, de a feleségem intézi.

Nevetek, amikor meghallom, mit csinál. Végig, amíg kereket cserélek, Graham dicsekszik a járókelőknek:

– Nézzék! A feleségem tud kereket cserélni.

Miután végzek, visszarakja az emelőt és a leeresztett kereket a csomagtartóba. Nekem csupa kosz a kezem.

– Beszaladok ebbe a boltba kezet mosni.

Graham bólint, és kinyitja a vezetőoldali ajtót, amíg besietek a legközelebbi boltba. Odabent meglepődve nézek körül. Még egy ruhaüzletre számítottam, de ez nem az. Ketrecek sorakoznak a kirakatban, egy kalitka tetején pedig egy madár – egy törpepapagáj – ül.

– Ciao! – mondja hangosan a madár.

– Helló! – vonom fel a szemöldökömet.

– Ciao! – vinnyogja megint. – Ciao! Ciao!

– Ezt az egy szót tudja – jön oda hozzám az eladó. – Kis kedvencet szeretne, vagy felszerelést?

– Egyiket sem – emelem fel a piszkos kezemet. – Csak a mosdót szeretném használni.

A nő megmutatja, merre találom. A bolton átsétálva megállok, hogy szemügyre vegyem a ketrecekben sorakozó mindenféle állatot. Van nyuszi, teknős, cica és tengerimalac is. Amikor viszont az üzlet hátsó részére érek, a mosdó környékére, megtorpanok és eláll a lélegzetem.

Rámeredek egy pillanatra, mert ő is engem bámul. Hatalmas barna szempár néz rám úgy, mintha én lennék az ötvenedik ember, aki ma elsétál előtte. De mégis ott a remény a tekintetében – mintha én lennék az első, aki valóban fontolóra veszi, hogy örökbe fogadja őt. Közelebb lépek a ketrecéhez, mellette üresek állnak. Ő az egyetlen kutya az egész boltban.

– Szia, kishaver! – suttogom. Elolvasom a feliratot a ketrec bal alsó sarkában. Az olasz leírás mellett angol is van.

Német juhászkutya

Kan

Héthetes

Elvihető

Egy pillanatig csak bámulom a feliratot, aztán ráveszem magamat, hogy bemenjek a mosdóba. Olyan gyorsan mosok kezet, ahogy csak tudok, mert ki nem állhatom a gondolatát annak, hogy ez a kiskutya azt hiszi: én is csak egy vagyok a többtucatnyi ember közül, aki elsétál előtte, és nem akarja hazavinni.

Soha nem voltam nagy kutyás, mert még soha nem volt kutyám. Őszintén szólva, azt hittem, hogy soha nem lesz kutyám, de úgy érzem, nem léphetek ki ebből a boltból e nélkül a kiskutya nélkül. Mielőtt kimegyek a mosdóból, előveszem a telefont a zsebemből, és küldök Grahamnek egy üzenetet.

Gyere be hátra a boltba! Siess!

Kimegyek a mosdóból, és amikor a kiskutya megint meglát, hegyezni kezdi a fülét. Felemeli és a ketrechez nyomja a mancsát, amint közelebb lépek. A fenekén ül, de látom, hogy egy picit csóválja a farkát, mintha fel akarná hívni magára a figyelmet, de félne, hogy csak egy pillanatra szól majd, és még egy éjszakát ebben a ketrecben kell töltenie.

Benyúlok a ketrecbe, mire megszagolja a kezemet, aztán megnyal. Érzem, ahogy összeszorul a szívem, valahányszor találkozik a tekintetünk, mert elszomorít, hogy tele van reménnyel, de fél a csalódástól. Ez a kiskutya saját magamra emlékeztet. Arra, hogy mit éreztem régen.

Hallom, hogy valaki mögém lép, ezért gyorsan megfordulok. Látom, hogy Graham a kutyust bámulja. Odasétál a ketrechez, és oldalra biccenti a fejét. A kutya felváltva néz egyikünkről a másikra, és végül feláll, hogy már rendesen csóválja a farkát.

Nem is kell mondanom semmit. Graham csak bólint egyet, mielőtt megszólal:

– Hé, kishaver! Akarod, hogy hazavigyünk?

– Már három nap eltelt – jegyzi meg Ava. – Kell egy név annak a szegény kiskutyának.

Éppen leszedi az asztalt, és készül haza. Reid nagyjából egy órája indult el Maxszel, hogy lefektesse. Igyekszünk heti néhányszor együtt vacsorázni, de általában mi megyünk hozzájuk, mert Max korán fekszik. Most viszont hozzánk érkezett egy kicsi, aki bár kiskutya, pont annyit alszik, pisil és kakil, mint egy baba.

– Annyira nehéz jó nevet kitalálni – válaszolom morogva. – Olyan nevet akarok adni neki, ami jelent valamit, de az összes eddigi ötletet elvetettük.

– Túl válogatósak vagytok.

– Neked nyolc hónapba telt nevet választani a gyermekednek. Három nap nem olyan sok egy kutyának.

– Van benne valami – von vállat Ava. Letörli az asztalt, miközben én elcsomagolom a maradékot, és beteszem a hűtőbe.

– Eszembe jutott, hogy valami kocka nevet adok neki, mert Graham annyira szereti a matekot. Például elnevezhetnénk egy számról.

– Fura, hogy ezt mondod – nevet Ava. – Pont most kaptam meg a külföldi diákok adatait, akik néhány hét múlva jönnek a gimibe, ahol tanítok. Az egyikük egy texasi lány. Úgy hívják, hogy Seven Marie Jacobs, de Sixnek szólítják. Graham jutott eszembe, amikor ezt megláttam.

– Miért szólítják Sixnek, ha Seven a neve?

– Nem tudom, de őrület – rázza a fejét Ava. – Még nem találkoztam vele, de máris bírom a csajt – teszi hozzá, majd egy pillanatra elhallgat, mielőtt rám néz. – Mi lenne, ha a könyved egyik szereplője után neveznéd el?

– Már felvetődött bennem, de azok a szereplők valódi embereknek tűnnek így, hogy már befejeztem a könyvet – rázom meg a fejem. – Tudom, hogy furcsa, de azt akarom, hogy a kutyának meglegyen a saját neve, és ne kelljen rajta osztoznia.

– Érthető – teszi csípőre a kezét Ava. – Van valami hír az ügynöködtől?

– Még nem küldte el kiadóknak. Most egy belsős szerkesztő ellenőrzi a kéziratot, aztán megpróbálják eladni.

– Remélem, sikerülni fog, Quinn – mosolyog Ava. – Totál el fogom dobni az agyamat, ha bemegyek egy könyvesboltba, és meglátom a polcon a könyvedet.

– Akkor már ketten leszünk.

Graham besétál a kiskutyával, Ava pedig éppen találkozik velük az ajtóban.

– Késő van, mennem kell – mondja a nővérem a kutyának, miközben a fejét vakargatja. – Remélem, hogy mire holnap találkozunk, már meglesz a neved.

Elbúcsúzunk Avától, Graham pedig becsukja mögötte az ajtót, és odajön hozzám a kutyussal az ölében.

– Na, ki vécézett kétszer is, hogy anya és apa alhasson néhány órát?

Elveszem a kiskutyát Grahamtől, hogy magamhoz szorítsam. Megnyalja az arcomat, aztán a könyökhajlatomba hajtja a fejét.

– Fáradt.

– Én is fáradt vagyok – ásít Graham.

Beteszem a kiskutyát a kennelbe, amire ráterítek egy takarót. Egyikünk sem tud semmit a kutyákról, ezért annyit olvasunk, amennyit csak lehet arról, hogyan kell kennelhez szoktatni őket, mit esznek, hogyan lehet fegyelmezni őket, és mennyit kell aludniuk.

Eddig határozottan az alvás tűnik a legnagyobb kihívásnak. Egy kiskutya gazdáinak lenni újfajta akadályokkal jár, amik közül a kimerültség a legnagyobb. Mégsem cserélném el semmiért. Valahányszor rám néz ez a kiskutya, elolvadok.

Grahammel bemegyünk a hálószobába.

Nyitva hagyjuk az ajtót, hogy halljuk, ha a kiskutya elkezd sírni. Miután ágyba bújunk, odafordulok Grahamhez, és a mellére hajtom a fejem.

– El sem tudom képzelni, milyen lehet egy újszülöttel, ha egy kiskutyával ennyire fárasztó – szólalok meg.

– Elfelejtetted a sok álmatlan éjszakánkat Korianderrel, Paprikával, Fahéjjal, Sáfránnyal, Borókával és Petrezselyemmel.

– Szeretlek – nevetek.

– Én is szeretlek.

Még közelebb bújok Grahamhez, ő pedig még jobban magához húz. Próbálok elaludni, de folyton kiskutyanevek cikáznak a fejemben, mígnem biztosra veszem, hogy már a létező összes nevet fontolóra vettem.

– Quinn – hallom meg Graham halk és bársonyos hangját a fülemnél. – Quinn, ébredj!

Kinyitom a szemem, és felemelem a mellkasáról a fejemet.

– Nézd! – mutat a hátam mögé.

Félig odafordulva rápillantok az ébresztőórára, ami éppen éjfélt mutat.

– Augusztus nyolcadika – suttogja a fülembe Graham. – Eltelt tíz év, és mi boldog házasok vagyunk. Megmondtam neked.

– Miért nem lep meg, hogy emlékszel? – sóhajtok fel.

Nem tudom, hogy nem számítottam erre. A nyolcas szám olyan sokat jelent nekünk, hogy ennek a dátumnak fel kellett volna tűnnie, de a napokban annyira lefoglalt a kiskutya, hogy nem is tudtam, hogy ma augusztus nyolcadika van.

– August – suttogom. – Így fogjuk hívni a kutyust.

Köszönetnyilvánítás

Minden könyvemnél vannak, akiket az elején olyan morzsákkal etetek, amiket végül kidobok a szemétbe. Előttük lövöm le a fordulatok jelentette poént. Változtatok a cselekményszálakon. Egy kicsit zavaros feladatot adok nekik a mondataim elolvasásával. Főleg, hogy a Minden tökéletesednek olyan sok változata volt. Hatalmas köszönet Kay Milesnak, Vilma Gonzaleznek, Marion Archernek, Karen Lawsonnak, Lauren Levine-nak, Vannoy Fite-nek, Kim Jonesnak, Jo Poppernek, Brooke Howardnak és Joy Nicholsnak az örök őszinteségükért. És még valakinek.

Tarryn Fishernek. Szeretlek, és az egész hülye családodat is.

Köszönet az ügynökömnek, Jane Dystelnek és a fantasztikus csapatának!

Köszönet az Atria Books csodálatos csapatának. A kiadóvezetőmnek, Judith Carrnek az elmúlt öt év támogatásáért. Ariele Stewartnak, az NPTBF-emnek (amiről csak ő meg én tudhatjuk, mit jelent…), és most már elhagyhatjuk a betűszó első betűjét. Melanie Iglesias Pérez, köszönök neked mindent, amit csinálsz! És a szerkesztőmnek, Johanna Castillónak. Amikor próbálom leírni, milyen nagyra tartalak, ostobának tűnnek a szavak. Szeretlek.

Köszönöm a CoHortsnak, a könyvimádók csapatának, akik simogatják az egómat, és mindennap emlékeztetnek arra, aki lenni szeretnék.

Köszönöm FP-nek. Az eredeti 21-nek. A karrierem javát annak az első évnek tulajdonítom. Csodálatos volt a szeretet, a támogatás és a lelkesedés, amit egymás iránt tanúsítottunk. Soha nem fogom elfelejteni. Örökké nagyra tartom mindegyikőtöket.

Köszönöm a fiaimnak. A gyönyörű és csodálatos férfiaknak az életemben. Az apátoknak köszönhetően akkor is teljes lenne az életem, ha ti nem jöttetek volna. De soha nem fogom magától értetődőnek venni, hogy vagytok nekem. Minden egyes nap örömöt csempésztek az életembe. Remélem, mindig meg fogtok kérni, hogy takarjalak be titeket este. Nagyon büszke vagyok rátok.

És köszönöm a férjemnek, Heath Hoovernek. Csak akkor látlak sírásközeli állapotban, amikor büszke vagy a családodra. Ettől szeretlek és becsüllek a legjobban. Neked köszönhetek az életemben szinte minden jót.

Author photo © Chad Griffith

A szerzőről

Colleen Hoover 1979-ben született, Texasban. 2000-ben megházasodott, három fiukat nevelik férjével, Heathszel. Szociális munkásnak tanult, ezen a területen dolgozott és tanított első könyve megjelenéséig. 2011-ben Colleen megírta első könyvét, ő maga adta ki. Egy híres blogger méltatása után Colleen Hoover a New York Times bestsellerlistájára került, és azóta minden könyvével sikerült felkerülnie rá.