C O L L E E N   H O O V E R

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2023

A bátor és merész Maria Blalocknak

Kedves Olvasó!

Ez a könyv a Velünk véget ér folytatása. Ott kezdődik, ahol az előző befejeződött. A legjobb olvasmányélmény érdekében ezt a könyvet tanácsos a két kötetből álló sorozat második részeként olvasni.

A Velünk véget ér megjelenése után sosem gondoltam volna, hogy egy nap folytatást írok hozzá. Arra sem számítottam, hogy ilyen jó fogadtatásra talál. Rettentő hálás vagyok mindenkinek, aki Lily történetét ugyanolyan bátorítónak találta, mint én az édesanyámét.

Miután a Velünk véget ért felkapták a TikTokon, elárasztottak kérésekkel, hogy írjam tovább Lily és Atlas történetét. És hát hogyan is tagadhattam volna meg ezt a kérést attól a közösségtől, amelyik megváltoztatta az életemet? Ezt a regény köszönetképpen írtam a hatalmas támogatásért, ezért könnyedebb élményt szerettem volna nyújtani.

Lily és Atlas megérdemli.

Remélem, az olvasók örömüket lelik a történetükben.

Szeretettel:

Colleen Hoover

Első
fejezet

Atlas

A Bib’s hátsó ajtajára rossz helyesírással pirossal felfestett fasz fely felirat anyámra emlékeztetett.

Mindig rövid kis szünetet tartott a szótagok között, amitől úgy hangzott, mintha két külön szó lenne. Amikor csak hallottam, nevethetnékem támadt, bár gyerekként nehéz volt viccesnek találni, amikor én voltam az elszenvedője a sértésnek.

– „Fasz fej” – motyogja Darin. – Biztos valami gyerek volt. A felnőttek zöme le tudja írni helyesen ezt a szót.

– Meg lennél lepve. – Megérintem a festéket, nem ragad. Bárki volt is az, rögtön a zárás után kellett tennie.

– Szerinted direkt írták hibásan? – kérdi. – Azt akarja sugallni, hogy fejed helyén is egy fasz van?

– Miért gondolod, hogy ez nekem szól? Neked vagy Bradnek is szólhat.

– Ez a te éttermed. – Darin leveszi az dzsekijét, és kivesz vele egy törött üvegszilánkot az ablakból. – Talán egy elégedetlen alkalmazott.

– Van nekem olyanom? Senki sem jut eszembe, aki ilyet tenne. Öt hónapja mondott fel egy csaj, de jó viszonyban váltunk el, miután lediplomázott.

– Volt az a mosogatófiú, aki Brad előtt dolgozott itt. Hogy hívták? Valami ásvány vagy milyen neve volt. Nagyon furcsa.

– Kvarc. Becenév volt. Ezer éve nem gondoltam rá. Kétlem, hogy ennyi idő után neheztelne rám. Nem sokkal a nyitás után rúgtam ki, mert csak akkor mosogatta el az edényeket, ha látszott rajtuk az étel. Poharak, tányérok, evőeszközök… Bármit, ami elég tisztának tűnt, mosogatás nélkül csak a szárítóra tett. Ha nem rúgtam volna ki, az egészségügyisek záratták volna be velünk a helyet.

– Szólnod kéne a rendőrségnek. Jegyzőkönyvet kell felvennünk a biztosítónak.

Mielőtt tiltakozhatnék, Brad tűnik fel a hátsó ajtóban, cipője talpa alatt ropognak az üvegszilánkok. Bent mérte fel a helyzetet, hogy lássuk, nem loptak-e el valamit.

A borostáját vakargatja az állán.

– Elvitték a krutont.

Zavarodott szünet.

– Azt mondtad, a krutont? – kérdezi Darin.

– Aha, mindet elvitték, ami este ki volt készítve. Semmi más nem hiányzik.

Erre a legkevésbé sem számítottam. Ha valaki betörne egy étterembe, és nem vinné el a berendezést, vagy semmi más értékeset, akkor valószínűleg azért tenné, mert éhes. Ezt a fajta kétségbeesést első kézből ismerem.

– Nem jelentem.

Darin felém fordul.

– Miért nem? Bárki tette is, elkaphatják.

– Épp ez a lényeg.

Kiveszek egy üres dobozt a szemeteskonténerből, és elkezdem belepakolni az üvegszilánkokat.

– Egyszer betörtem egy étterembe. Egy pulykás szendvicset loptam.

Brad és Darin rám mered.

– Részeg voltál? – kérdezi Darin.

– Nem. Éhes. Nem szeretném, hogy bárkit is letartóztassanak, mert krutont lopott.

– Rendben, de lehet, hogy ez csak a kezdet. Mi van, ha legközelebb visszajönnek a berendezésért? – mondja Darin. – Még mindig rossz a biztonsági kamera?

Hónapok óta rágja a fülemet, hogy javíttassam meg.

– Ezer dolgom volt.

Darin kiveszi a dobozt a kezemből, és elkezdi összeszedni a maradék üvegszilánkokat.

– Foglalkoznod kéne ezzel, mielőtt visszajönnek. Basszus, lehet, hogy ma este megpróbálják felnyomni a Corrigan’st, mivel a Bib’s ilyen könnyű célpont volt.

– A Corrigan’snek működő biztonsági rendszere van. És kétlem, hogy bárki tette is, megrongálná az új éttermemet. Hirtelen ötlet volt ez, nem pedig tervezett betörés.

– Legalábbis reméled – mondja Darin.

Válaszra nyitom a számat, de egy bejövő üzenet megzavar. Soha nem nyúltam gyorsabban a telefonomért. Amikor látom, hogy nem Lily írt, kissé elkámpicsorodom.

Reggel összefutottam vele, amikor ügyeket intéztem.

Másfél éve nem találkoztunk, de ő késésben volt a munkából, én meg épp megkaptam az üzenetet Darintól a betörésről. Kicsit bénán búcsúztunk el, azt ígérte, hogy dob egy üzenetet, ha beér a munkahelyére.

Ez másfél órája volt, és még mindig semmi hír felőle. Másfél óra nem idő, de a kínzó érzés a mellkasomban arról próbál meggyőzni, hogy Lilynek kétségei vannak mindennel kapcsolatban, amit az ötperces szóváltásunk során mondtunk.

Amit én mondtam, azzal kapcsolatban egyáltalán nincsenek kétségeim. Talán a pillanat hevében elkapattam magam, mert láttam, milyen boldog, és megtudtam, hogy már nincs férjnél. De mindent, amit mondtam, komolyan gondoltam.

Készen állok rá. Ennél készebben nem is állhatnék.

Előkeresem a számát a telefonomból. Az elmúlt másfél évben sokszor akartam írni neki, de amikor legutóbb beszéltünk, hagytam, hogy a labda az ő térfelén pattogjon. Zűrös időszaka volt, nem akartam még én is bonyolítani az életét.

Most egyedülálló, és úgy hangzott, mintha végre készen állna esélyt adni kettőnknek. Viszont másfél órája volt gondolkodni a beszélgetésünkön, és másfél óra rengeteg idő, hogy valaki meggondolja magát. Minden perc, ami üzenet nélkül telik, elvesztegetett idő.

Még mindig Lily Kincaidként szerepel a telefonomban, ezért a vezetéknevét átírom újra Bloomra.

Érzem, hogy Darin fölém hajol, és a vállamon át a kijelzőmet lesi.

– Ő a mi Lilynk?

Brad felvillanyozódik.

– Lilynek írsz?

– Mi Lilynk? – kérdezem zavartan. – Fiúk, egyszer találkoztatok vele.

– Még férjnél van? – érdeklődik Darin.

Megrázom a fejem.

– Jó neki. Terhes volt, ugye? Mi lett végül? Kisfiú vagy kislány?

– Nem akarok Lilyről beszélni, mert nincs semmi, amiről beszélhetnénk. Nem akarom túlspilázni. Amúgy lánya van, és ez az utolsó kérdés, amire válaszolok. – Bradhez fordulok. – Theo bejön ma?

– Csütörtök van. Itt lesz.

Az étterem felé indulok. Ha valakivel beszélek Lilyről, az Theo lesz.

Második
fejezet

Lily

Még mindig remeg a kezem, bár már majdnem két órája futottam össze Atlasszal. Nem tudom eldönteni, hogy azért-e, mert zavarodott vagyok, vagy mert enni sem értem rá, mióta betettem ide a lábam. Alig volt öt nyugodt percem, hogy végiggondoljam a reggel történteket, és még kevesebb, hogy megegyem a magammal hozott reggelimet.

Ez tényleg megtörtént? Tényleg feltettem Atlasnak egy rakás annyira béna kérdést, hogy a következő egy évben porig alázottnak fogom magam érezni?

Ő nem tűnt bénának. Úgy látszott, nagyon örül, hogy lát engem, és amikor megölelt, olyan volt, mintha egy részem, ami eddig szunnyadt, hirtelen életre kelt volna.

De most először ki kell ugranom a mosdóba, és ahogy megpillantom magam a tükörben, sírhatnékom támad. Maszatos vagyok, a pólóm tiszta répafolt, a körmöm kábé még januárban lepattogzott.

Nem mintha Atlas elvárná a tökéletességet. Csak hát olyan sokszor elképzeltem, hogy találkozunk, de egyszer sem úgy, hogy egy kaotikus reggelen belerohanok, másfél órával azután, hogy egy tizenegy hónapos baba bébiétellel kent össze. Olyan jól nézett ki. Olyan jó volt az illata.

Nekem meg lehet, hogy anyatejszagom van.

Annyira feldúlt a véletlen találkozásunk, hogy ezen a reggelen kétszer annyi ideig tart mindent megszervezni a kiszállításhoz. Még a weboldalunkon sem néztem meg ma reggel az új rendeléseket.

Visszamegyek a mosdóból a kasszához. Kiveszek egy rendelést a nyomtatóból, és elkezdem összeállítani. Még sosem volt ennél nagyobb szükségem arra, hogy a gondolataim elterelődjenek, ezért örülök, hogy mozgalmas a reggelem.

A megrendelés egy csokor rózsáról szól egy Greta nevű nőnek egy Jonathan nevű férfitól. Az üzenet szövege: Elnézést a tegnap estéért. Meg tudsz bocsátani?

Sóhajtok egyet. A bocsánatkérő csokrokat szeretem a legkevésbé összeállítani. Mindig azon kapom magam, hogy elgondolkodom, vajon miért szabadkoznak. Mert a pasi elkésett a randiról? Késő este hívta a nőt? Veszekedtek?

Megütötte?

Néha legszívesebben ráírnám a kártyára a helyi menhely számát, de emlékeztetnem kell magam, hogy nem minden bocsánatkérés kapcsolódik olyan rettenetes dolgokhoz, mint amik valaha velem történtek. Lehet, hogy Jonathan Greta barátja, és csak fel akarja vidítani. Lehet, hogy a férje, és túl messzire ment egy tréfával.

Bármi is a virágküldés oka, remélem, valami jó. Becsúsztatom a kártyát a borítékba, és nyúlok a következő rendelésért, amikor üzenetem érkezik.

Úgy nyúlok a telefonomért, mintha öngyilkosságról szólna az üzenet, és három másodpercem lenne elolvasni. Összezsugorodom, amikor a képernyőre nézek. Nem Atlas írt, csak Ryle.

Ehet sült krumplit?

Gyorsan válaszolok. Puhát.

Úgy dobom a pultra a telefonomat, hogy puffan egyet. Nem szeretem, ha túl gyakran eszik sült krumplit, de csak heti egy-két napot van Ryle-nál, szóval próbálok tenni róla, hogy ha velem van, egészséges ételeket kapjon.

Jó volt pár percig nem gondolni Ryle-ra, de az üzenete eszembe juttatta, hogy létezik. És amíg csak él, attól félek, semmilyen kapcsolat, még barátság sem lehet köztünk Atlasszal. Hogyan fogadja Ryle, ha elkezdek Atlasszal randevúzgatni? Hogyan reagálna, ha egymás közelében kéne valaha is lenniük?

Talán kicsit előreszaladtam.

A telefonomat bámulom, és azon gondolkodom, mit kéne mondanom Atlasnak. Megígértem neki, hogy írni fogok, miután kinyitottam a boltot, de még mielőtt kinyitottam volna, már vártak a vásárlók. És most, hogy Ryle írt nekem, eszembe jut, hogy ebben a forgatókönyvben ő is ott van, ezért hezitálok, hogy egyáltalán írjak-e Atlasnak.

Nyílik a bejárati ajtó, és Lucy, az alkalmazottam sétál be. Mindig olyan összeszedettnek tűnik, még akkor is, ha tudom, hogy rossz a kedve.

– Jó reggelt, Lucy!

Eltűri a haját a szeméből, és táskáját egy sóhajjal a pultra teszi.

– Az lenne?

Nem a legbarátságosabb ma reggel. Ezért Serena, a másik alkalmazottam és én dolgozunk a kasszánál legalább tizenegyig, míg Lucy hátul intézkedik. Sokkal kedvesebb a vásárlókkal egy vagy öt kávé után.

– Rájöttem, hogy az ültetőkártyák sosem érkeznek meg, mert nem gyártják őket többé, és túl késő újakat rendelni. Az esküvőig kevesebb mint egy hónap van hátra.

Annyi minden sült el balul, hogy már azon gondolkozom, megmondom neki, hogy hagyja az egészet a fenébe. De nem vagyok babonás. Remélhetőleg Lucy sem az.

– A saját készítésű ültetőkártyák nagyon trendik.

Lucy a szemét forgatja.

– Utálok kézműveskedni – morogja. – Nem is akarok esküvőt. Olyan, mintha régebb óta tervezgetnénk, mint mióta járunk. – Pontosan. – Talán le kéne mondanunk az egészet, és elmenni Vegasba. Ti elszöktetek, ugye? Megbántad?

Nem tudom, mire válaszoljak először.

– Hogy utálhatsz kézműveskedni? Egy virágboltban dolgozol. És elváltam, persze hogy bánom, hogy elszöktünk Vegasba. – A kezébe nyomok egy halom rendelést. – De jó móka volt – ismerem el.

Lucy hátramegy, és elkezd a maradék rendeléssel foglalatoskodni, én meg újra Atlason gondolkodom. És Ryle-on. És az armageddonon, amit miattuk az agyamban érzek.

Elképzelésem sincs, hogy kéne ennek működnie. Amikor Atlasszal egymásba botlottunk, minden elhalványult, még Ryle is. De most Ryle elkezdett visszaszivárogni a gondolataimba. Nem úgy, mint régen, sokkal inkább úgy, mint egy úttorlasz. A szerelmi életem végre egyenesben volt, mindenféle bukkanó vagy kanyar nélkül, főleg azért, mert másfél éve nem létezik. Erre most olyan, mintha nem lenne más előttem, csak göröngyös talaj, akadályok és sziklák.

Megéri? Naná, Atlas megéri.

De a kapcsolatunk is megéri-e? Érdemes-e vállalnunk a stresszt, amit elkerülhetetlenül okozunk az életem minden területén?

Régóta nem éreztem magam ilyen bizonytalannak. Egyik felem fel akarja hívni Allysát, hogy elmeséljem neki az Atlasszal való találkozást, de képtelen vagyok rá. Tudja, Ryle hogy érez irántam még mindig. Tudja, hogy érezném magam, ha Atlast belekeverném a dolgokba.

Anyámmal nem beszélhetek, mert ő az anyám. Hiába kerültünk mostanában nagyon közel egymáshoz, még mindig nem tudnám megtárgyalni vele a szerelmi életemet. Igazából egyetlen nővel tudok Atlasról beszélni.

– Lucy?

Felbukkan hátulról, kihúzza fülhallgatóját a füléből.

– Szóltál?

– Helyettesítenél picit? El kell intéznem valamit. Egy órán belül itt leszek.

Beáll a pult mögé, én meg a táskámért nyúlok. Nincs túl sok időm magamra most, hogy itt van nekem Emerson, így néha lopok egy órát a munkaidőből, amikor valaki be tud állni helyettem a boltban.

Néha szeretek csak úgy elmélyedni a gondolataimban, és ez lehetetlen egy gyerek mellett, még akkor is, ha alszik. Anyaüzemmódban vagyok. A munkában meg állandóan pörgés van, ritka, hogy egy nyugodt percem legyen.

Rájöttem, hogy néha elég, ha zenét hallgatok egyedül a kocsimban, vagy alkalmanként egy szelet sütit eszem a Cheesecake Factoryből, és máris kisimulnak az agytekervényeim.

Miután leparkolok a kikötőnél, hátradöntöm az ülést, előveszem a magammal hozott jegyzetfüzetet és tollat. Nem tudom, fog-e annyit segíteni, mint néha egy süti, de szükségem van rá, hogy szabadjára engedjem a gondolataimat úgy, ahogy régen tettem. Ez a módszer régen sokat segített nekem, hogy helyükre tegyem a dolgokat. Bár ezúttal azt reméltem, legalább abban segít, hogy ne essenek teljesen szét.

Kedves Ellen!

Találd ki, ki tért vissza!

Én.

És Atlas.

Mindketten.

Reggel találkoztunk, amikor Ryle-hoz mentünk Emmyvel. Jó volt újra látni. Bár az, hogy láttam, és tudom, hogy épp hol tartunk az életünkben, kissé kínossá teszi a helyzetet. Valami sürgős apróság akadt az éttermével kapcsolatban, én meg siettem, mert késésben voltam a boltból. Úgy váltunk el, hogy megígértem, írok majd neki.

Akarok írni neki. Tényleg. Főleg, mivel a találkozás emlékeztetett rá, hogy mennyire hiányzik az, amit akkor érzek, ha vele vagyok.

Addig a ma reggeli pár percig nem is vettem észre, milyen magányosnak érzem magam. De mióta Ryle-lal elváltunk… Ó, na várj csak…

Hú, nem meséltem neked a válásunkról.

Nagyon régóta nem írtam neked. Hadd emlékeztesselek.

Miután megszületett Emmy, úgy döntöttem, végleg különválok Ryle-tól. Rögtön a szülés után kértem, hogy váljunk el. Nem akartam kegyetlen lenni az időzítéssel, egyszerűen nem tudtam, hogy fogok dönteni egészen addig, amíg Emmyt a karomban nem tartottam. Minden idegszálammal tudtam, hogy bármit megteszek, hogy vége legyen a bántalmazásnak.

Igen, fájt, hogy válni akartam. Igen, csalódott voltam. De egyáltalán nem bánom. Arra jutottam, hogy néha a legnehezebb döntések vezetnek a legjobb kimenetelhez.

Nem tudok hazudni, és azt mondani, hogy nem hiányzik, mert igen. Hiányzik, amilyenek néha voltunk. Hiányzik a család, ami Emerson számára lehettünk volna. De tudom, hogy helyesen döntöttem, még ha néha nyomaszt is a dolog. Nehéz, mert még mindig kapcsolatban vagyunk. Még mindig megvannak azok a jó tulajdonságai, amikért beleszerettem, és most, hogy már nem vagyok vele, ritkán látom a rossz oldalát, ami véget vetett a házasságunknak. Együtt kellett működnie, és kerülnie a veszekedést, hisz tudta, hogy minden egyes alkalommal feljelenthettem volna családon belüli erőszakért. A feleségénél többet is veszthetett volna, így amikor a gyerekfelügyeletről egyezkedtünk, a dolgok sokkal barátságosabban alakultak, mint vártam.

Többet is elérhettem volna, mert nem voltam olyan erőszakos, mint ő. Az ügyvédem határozottan lebeszélt róla, amikor teljes felügyeleti jogot akartam. Hacsak nem akartam a legmocskosabb részeket a bíróság elé teregetni, nem tehettem túl sokat az ellen, hogy Ryle látogathassa Emersont. Még ha fel is hoztam volna a bántalmazás vádját, az ügyvédem szerint nagyon ritka, hogy az együttműködő, pénzügyi támogatást nyújtó sikeres apától bizonyítékok híján megvonják bármilyen jogát is.

Két lehetőségem volt. Feljelenthettük, és bíróság elé citálhattuk volna, de akkor is közös gyerekfelügyelet lett volna a vége. Vagy kidolgozhattam Ryle-lal egy mindkettőnk számára kielégítő tervet, miközben továbbra is együtt neveljük Emmyt.

Azt mondhatnád, egyezségre jutottunk, noha nincs olyan megállapodás a világon, amitől magabiztosan küldeném a lányom valakihez, akiről tudom, hogy heves a vérmérséklete. Minden, amit tehetek, az, hogy a kevésbé rosszat választom a gyerekfelügyelet kérdését illetően, és remélem, hogy Emmy sosem látja ezt az oldalát.

Szeretném, hogy Emmy kötődjön az apjához. Sosem akartam távol tartani tőle. Csak a biztonságáról akarok gondoskodni, ezért kértem Ryle-t, hogy egyezzen bele a napközbeni találkozókba az első pár évben. Azért nem mondtam meg neki soha egyenesen, mert nem tudom, hogy teljesen rá merem-e bízni Emmyt. Vagy arra fogtam, hogy még szoptatok, vagy arra, hogy őt bármikor behívhatják, de mélyen legbelül biztos vagyok benne, hogy tudja, miért nem akartam soha, hogy Emmy nála aludjon.

Nem beszélünk a múltbeli bántalmazásról. Emmyről beszélünk, a munkáról, a lányunk jelenlétében mosolygunk. Néha erőltetett és hamis ez a mosoly, de jobb, mint ami lehetett volna, ha bíróságra viszem az ügyet, és veszítek. Tettetni fogom a mosolygást a lányom tizennyolc éves koráig, ha ez kell ahhoz, hogy ne legyen közös felügyeleti jog, és ne kelljen a lányomnak rendszeresen szenvednie az apja legrosszabb tulajdonsága miatt.

Eddig jól működik, ha nem számoljuk az időnkénti érzelmi manipulációt és a nem szándékos flörtöléseket. Annak ellenére, hogy feltártam érzéseimet a válás során, Ryle még reménykedik. Mond néha olyanokat, amik arra utalnak, hogy nem mondott még le teljesen rólunk. Attól tartok, hogy Ryle azért ilyen együttműködő, mert arra számít, hogy ha elég sokáig normálisan viselkedik, végül visszakaphat. Azt hiszi, idővel megenyhülök.

De ez nem fog megtörténni, Ellen. Végül továbblépek, és őszintén szólva remélem, hogy Atlas irányába. Egyelőre nem tudhatom, hogy ez lehetséges-e, de azt tudom, hogy Ryle felé már sosem lépek vissza, mindegy, mennyi idő telik is el.

Majdnem egy év múlt el a válás óta, és majdnem tizenkilenc hónap a veszekedés óta, ami miatt szakítottunk. Ez azt jelenti, hogy több mint másfél éve egyedülálló vagyok.

Másfél év különélés két kapcsolat között rengeteg időnek tűnik, és az is lenne, ha másról lenne szó, nem Atlasról. De mégis hogyan működhetne ez? Mi van, ha ráírok Atlasra, és ő meghív ebédelni? Aztán az ebéd csodálatosan sikerül, amiben amúgy biztos vagyok, és vacsorameghívás lesz belőle? És visszatérünk oda, ahonnan indultunk, amikor fiatalabbak voltunk? Aztán mindketten boldogok leszünk, újra szerelembe esünk, és Atlas az életem állandó része lesz?

Tudom, hogy úgy hangzik, kissé előreszaladtam, de mégiscsak Atlasról van szó. Hacsak nem esett át személyiségátültetésen, szerintem mindketten tisztában vagyunk vele, milyen könnyű Atlast szeretnem, Ellen. Azért habozok, mert félek, hogy működni fog.

És ha így lesz, mit gondol majd Ryle az új kapcsolatomról? Emerson már majdnem egyéves, és különösebb zűrök nélkül estünk túl ezen az éven, de tudom, hogy azért haladnak jól a dolgok, mert semmi sem zavart be. Miért érzem úgy, hogy Atlas bármilyen említése cunamit fog okozni?

Nem mintha Ryle megérdemelné, hogy beavassam a helyzettel kapcsolatos érzéseimbe, de pokollá teheti a szerelmi életemet. Miért köti le Ryle még mindig ennyire a gondolataimat?

Ilyen ez – mintha ezek a csodás dolgok megtörténnének velem, de ahogy kezdeném beleélni magam, rádöbbennék, hogy a lelkem mélyén még mindig Ryle-ra és az ő lehetséges reakcióira alapozva hozok döntéseket.

A reakcióitól félek leginkább. Szeretném hinni, hogy nem lesz féltékeny, de tudom, hogy az lesz. Ha randizni kezdek Atlasszal, mindannyiunk életét meg fogja nehezíteni. Hiába tudom, hogy jó döntés volt elválni, még mindig megvannak a következményei. Ezek közül az egyik az, hogy Ryle mindig úgy fog Atlasra nézni, mintha ő tette volna tönkre a házasságunkat.

Ryle a lányom apja. Teljesen mindegy, milyen férfi jön-megy az életemben innentől kezdve, ha a lányomnak nyugalmat akarok, Ryle-ra állandóan tekintettel kell lennem. És ha Atlas Corrigan visszatér az életembe, Ryle sosem fog megenyhülni.

Bárcsak meg tudnád mondani, hogy döntsek! Feláldozzam azt, amiről tudom, hogy boldoggá tesz, azért, hogy elkerüljem a zavart, amit Atlas jelenléte okozna?

Vagy a szívemben mindig lesz egy Atlas formájú lyuk, hacsak nem hagyom, hogy betöltse?

Azt várja, hogy írjak neki, de ehhez több időre van szükségem. Még azt sem tudom, mit mondjak neki. Nem tudom, mit tegyek.

Feltétlen szólok, ha rájövök.

Lily

Harmadik
fejezet

Atlas

– Végre partot értünk? – kérdezi Theo. – Tényleg ezt mondtad neki? Hangosan?

Kényelmetlenül mocorgok a kanapén.

– A Némó nyomában hozott össze minket fiatalkorunkban.

– Egy rajzfilmből idéztél. – Theo színpadiasan forgatja a fejét. – És nem működött. Már több mint nyolc órája találkoztatok, és még mindig nem írt rád.

– Talán sok a dolga.

– Vagy esetleg túl erősen nyomultál – hajol előre. Összekulcsolja a kezeit a térdei között, és visszatér a gondolatmenetéhez. – Okés, és mi történt, miután előrukkoltál ezzel a nyálas szöveggel?

Kegyetlen.

– Semmi. Mennünk kellett dolgozni. Megkérdeztem, megvan-e még a számom, azt mondta, megjegyezte, majd elbúcsúztunk.

– Na várj csak! – szakít félbe Theo. – Megjegyezte a számod?

– Úgy tűnik.

– Oké. – Mintha reménykedne. – Ez jelent valamit. Manapság már senki sem jegyez meg telefonszámokat.

Ugyanerre gondoltam én is, de azon is eltűnődtem, vajon nem más okokból jegyezte-e meg a számomat.

Annak idején vészhelyzet esetére leírtam, és betettem a telefontokjába. Talán tartott tőle, hogy egy nap szüksége lehet rá, és egyáltalán nem is miattam jegyezte meg.

– Tehát mit csináljak? Írjak neki? Hívjam fel? Várjak, amíg ő jelentkezik?

– Nyolc óra telt el, Atlas. Nyugi!

Ostorcsapásként ér a tanácsa.

– Két perce még úgy viselkedtél, mintha nyolc óra üzenet nélkül túl sok lenne. Erre most meg itt nyugtatgatsz?

Theo megvonja a vállát, ellöki magát az asztalomtól a lábával, és megpörgeti magát a székében.

– Tizenkét éves vagyok. Még csak telefonom sincs, és te a véleményemet kéred az üzenetírási illemszabályokról?

Meglep, hogy nincs még telefonja. Brad nem tűnik szigorú apának.

– Miért nincs telefonod?

– Apa azt mondja, tizenhárom évesen lehet majd. Két hónap múlva – szól vágyakozóan.

Brad fél évvel ezelőtti előléptetése óta Theo hetente néhány alkalommal iskola után eljön az étterembe. Azt mondta, terapeuta szeretne lenni, ha nagy lesz, így hagyom, hogy rajtam gyakoroljon. Kezdetben azért beszélgettünk, hogy az ő hasznára váljon, de mostanság úgy érzem, én vagyok az, aki profitál belőle.

Brad a fiát keresve bekukucskál az irodámba.

– Gyerünk! Atlasnak dolgoznia kell. – Int Theónak, hogy álljon fel, de ő csak pörög a székemben.

– Atlas hívott ide. Szüksége volt a tanácsomra.

– Bármi is ez, sosem fogom megérteni – mondja Brad, miközben ujjával kettőnkre mutat. – Milyen tanácsot kaphatnál a fiamtól? Hogyan úszd meg a házimunkát, és nyerj a Minecraftban?

Theo feláll, és nyújtózik egyet.

– Valójában nőügyekben. És a Minecraftnak nem az a lényege, hogy az ember nyerjen. Ez sokkal inkább egy sandbox játék. – Theo visszanéz a válla fölött, ahogy távozik az irodámból. – Csak írj neki! – Úgy közli ezt, mintha a legevidensebb megoldás lenne. Talán az.

Brad kitaszigálja az ajtón.

Visszaülök a székembe, és az üres telefonképernyőt bámulom. Talán rossz számot jegyzett meg.

Kikeresem a számát, és tétovázom. Theónak igaza lehet. Talán tényleg túlságosan nyomultam reggel. Amikor egymásba botlottunk, nem mondtunk túl sok mindent, de amit mondtunk, az jelentőségteljes volt, és célratörő. Talán ez megrémítette.

Vaaagy… talán igazam van, és rosszul jegyezte meg a számot.

Az ujjaim a telefonom billentyűzetén mocorognak. Írnék neki, de nem akarok nyomást gyakorolni rá. Bárhogy is, mindketten tisztában vagyunk vele, hogy az életünk teljesen másképpen alakult volna, ha nem teszünk annyi elhibázott lépést a múltban.

Éveken keresztül gyártottam a kifogásokat, hogy miért nem elég jó neki az életem, de Lily valahogyan mégis mindig beleillett. Tökéletesen beleillett. Ezúttal nem nézem tétlenül, hogy eltűnjön. Először is megbizonyosodom róla, hogy a jó számom van-e meg neki.

Jó volt látni, Lily.

Várok, vajon visszaír-e. Amikor látom felugrani a három kis pontocskát, a várakozástól visszatartom a lélegzetemet.

Téged is.

Túl sokáig bámulom a válaszát abban reménykedve, hátha írt hozzá valami mást is. De nem. Csak ennyit küldött.

Két szó csupán, de én tudok olvasni a sorok között.

Megadóan felsóhajtok, és az asztalomra dobom a telefonomat.

Negyedik
fejezet

Lily

A Ryle-lal való kapcsolatunk Emerson születése óta nem szokványos. Kétlem, hogy túl sok pár adja be a válási papírjait, miközben a kisbabája születési bizonyítványát írja alá.

Amennyire csalódtam Ryle-ban, amiért miatta kellett véget vetnem a házasságomnak, annyira nem akartam megakadályozni, hogy jó kapcsolata legyen a lányommal. Annyira együttműködő vagyok vele, amennyire csak lehetséges, mivel az időbeosztása nagyon kaotikus. Néha még a munkahelyére is beviszem Emersont, hogy az ebédszünetben találkozzanak.

Már Emerson születése előtt is volt kulcsa a lakásomhoz. Csak azért adtam neki, mert egyedül éltem, és féltem, hogy ha vajúdni kezdek, valahogyan be kell jönnie a lakásba. Aztán sosem adta vissza a kulcsot a szülés után, noha el akartam kérni. Néha használja, amikor nagy ritkán későn van műtétje, és extra időt tölt Emmyvel reggelenként, miután én munkába indulok. Ezért nem kértem vissza. De mostanában arra használja a kulcsot, hogy hazahozza Emmyt.

Akkor küldött üzenetet, amikor éppen korábban zártam a boltot, és azt mondta, Emmy fáradt volt, így elvitte hozzám, és lefektette aludni. Az elmúlt időben olyan gyakran használta a kulcsom, hogy azon tűnődöm, vajon tényleg Emmy-e az egyetlen, akivel sok időt próbál tölteni.

A bejárati ajtó nyitva van, amikor végre hazaérek. Ryle a konyhában van. Rám pillant, amikor hallja csukódni az ajtót.

– Szereztem vacsit. – Magasba emel egy zacskó ételt a kedvenc thai éttermemből. – Ugye nem ettél?

Ez nincs ínyemre. Egyre otthonosabban mozog a lakásban. De érzelmileg már teljesen kimerített a mai nap, ezért megrázom a fejem, és úgy döntök, ezzel a problémával máskor hozakodom elő.

– Nem. Köszi. – Az asztalra teszem a táskámat, és Emmy szobája felé indulok.

– Most tettem le – figyelmeztet.

Az ajtaja előtt megállok, és fülemet az ajtóra tapasztva hallgatózom. Csend van, így hátralépek, és a konyhába megyek, hogy ne ébresszem fel.

Hülyén érzem magam az Atlasnak írt rövid üzenet miatt, de ez az érintkezés Ryle-lal eloszlatja minden kétségemet. Hogyan kezdhetnék bárkivel is egy új kapcsolatba, amikor az exem még mindig vacsorát hoz nekem, és kulcsa van a lakásomhoz?

Szigorúan meg kell húznom a határokat Ryle-lal, mielőtt elkezdenék foglalkozni Atlas gondolatával.

Ryle egy üveg vörösbort választ a bortartóból.

– Baj, ha ezt kinyitom?

Vállat vonok, ahogy pad thait kanalazok a tányéromra.

– Nyugodtan, de én nem kérek.

Ryle visszateszi a bort, és egy pohár tea mellett dönt inkább. Kiveszek egy üveg vizet a hűtőből, és leülünk az asztalhoz.

– Milyen volt ma? – érdeklődöm.

– Kicsit morcos, de sokat kellett intézkednem. Gondolom, lefárasztotta, hogy ki-be pakoltam a kocsiülésből. Jobban lett, amikor átmentünk Allysáékhoz.

– Mikor lesz a következő szabadnapod? – kérdezem.

– Nem tudom, de majd szólok. – Felém nyúl, és a hüvelykujjával letöröl valamit az arcomról. Kissé hátrahőkölök, de nem tűnik fel neki. Vagy talán csak úgy tesz. Nem tudom, tisztában van-e vele, hogy amikor csak a keze felém mozdul, az rossz érzés nekem. Ryle-t ismerve talán azt hiszi, azért hátráltam, mert szikrát éreztem.

Emmy születése után hébe-hóba akadtak pillanatok, amikor érezhettem volna a szikrát kettőnk között. Tehetett vagy mondhatott volna valami kedveset, vagy tarthatta volna Emmyt a karjában, míg énekel neki, engem pedig elárasztott volna az ismerős vágy iránta. De valamiért ettől mindig távol tartom magam. Elég egyetlen rossz emlék, hogy elhomályosítsa a futó érzéseket, amik a közelében elkapnak.

Hosszú és göröngyös volt az út, de azok az érzések végül semmivé lesznek.

Ezt a listához írom, amin az indokokat gyűjtöm, hogy miért döntöttem a válás mellett. Néha, miután távozik, a hálószobámba megyek, és elolvasom, hogy újra emlékeztessem magam: ez volt a legjobb megoldás mindkettőnk számára.

Jó. Talán nem kimondottan így kellene csinálni. Még mindig szeretném visszakapni a kulcsomat. Éppen egy újabb falat tésztát ennék, amikor az asztal másik végéről egy néma pittyenést hallok a táskámból. Eldobom a villám, és gyorsan a telefonért nyúlok, mielőtt Ryle teszi meg.

Nem mintha elolvasná az üzeneteimet, de a legkevésbé sem vágyom rá, hogy udvariaskodni próbáljon, és ideadja a telefonomat. Esetleg látná, hogy Atlastól jött üzenet, és én még nem vagyok felkészülve az ezzel járó csetepatéra.

De az üzenet nem Atlastól érkezik. Hanem anyámtól. Emmyről küldött a héten készült képeket. Leteszem a telefont, és felveszem a villát, ám Ryle rám mered.

– Anyám volt. – Nem is tudom, miért osztom ezt meg vele. Nem tartozom neki magyarázattal, de nem tetszik, ahogy bámul.

– Kire számítottál? Gyakorlatilag rávetődtél a telefonodra.

– Senkire. – Iszom. Még mindig engem bámul. Nem tudom, mennyire ismer engem, de olyan, mintha tudná, hogy hazudok.

A villáját forgatja a tésztában, és összeszorított szájjal a tányérjára mered.

– Randizgatsz valakivel? – kérdezi némi éllel a hangjában.

– Nem mintha lenne hozzá bármi közöd is, de nem.

– Nem mondom, hogy rám tartozik. Csak csevegek.

Nem válaszolok, mert ez hazugság. Amikor egy frissen elvált férj arról érdeklődik, hogy az exe randizik-e valakivel, az minden, csak nem csevegés.

– Úgy vélem, valamikor komolyabban el kell beszélgetnünk a randevúzásról – közli. – Mielőtt bármelyikünk behoz valakit Emerson életébe. Le kéne fektetni pár alapszabályt.

Bólintok.

– Ennél sokkal több mindenben kell alapszabályokat lefektetünk.

Összehúzza a szemét.

– Mint például?

– A lakásomhoz való hozzáférésed. – Nyelek. – Szeretném visszakapni a kulcsomat.

Ryle sztoikus nyugalommal mered rám, mielőtt válaszol. Megtörli a száját.

– Nem altathatom el a lányomat?

– Nem ezt mondtam.

– Tudod, hogy őrült az időbeosztásom, Lily. Alig tudok vele találkozni.

– Szó sincs róla, hogy azt szeretném, ha kevesebbet találkoznátok. Csak a kulcsomat kérem vissza. Fontos nekem a magánszférám.

Merev az arckifejezése. Dühös rám. Tudtam, hogy így lesz, de ezt most eltúlozza. Ennek semmi köze ahhoz, hogy hány találkozást tartok ideálisnak Emmyvel. Annyit szeretnék csak, hogy ne járjon ki-be a lakásomba. Okkal költöztem és váltam el.

Nem lesz ez egy hatalmas változás, de meg kell hogy történjen, különben örök életünkre beleragadunk egy egészségtelen szokásba.

– Akkor ezentúl nálam marad estére. – Ezt nagyon elítélően mondja, miközben a reakciómat figyeli. Tudom, hogy érzi a rajtam eluralkodó szorongást.

A hangom higgadt marad.

– Nem hiszem, hogy készen állok erre.

Ryle a villáját tompa puffanással a tányérjára dobja.

– Talán módosítanunk kéne a gyerekfelügyeletet.

Felbosszantanak a szavai, de valahogy sikerül visszafognom kitörő dühömet. Állok, fogom a tányéromat.

– Tényleg, Ryle? A saját lakásom kulcsát kérem vissza, és te bírósággal fenyegetőzöl?

Egyetértettünk ebben a megoldásban, de úgy viselkedik, mintha ez inkább szolgálná az én érdekemet, mint az övét. Tudja, hogy bíróság elé citálhattam volna kizárólagos gyermekfelügyeleti jogért mindazok után, amin miatta keresztülmentem. A pokolba is, sosem hívtam rá a rendőrséget! Hálásnak kéne lennie a nagylelkűségemért.

Amikor a konyhába érek, leteszem a tányéromat, a pult szélébe kapaszkodom, és lehajtom a fejem. Nyugi, Lily. Csak reagál.

Hallom, ahogy Ryle sajnálkozva sóhajt, és utánam jön a konyhába. A pultnak dől, míg leöblítem a tányéromat.

– Legalább kaphatok egy ütemtervet? – Visszafogja a hangját, ahogy beszél. – Mikor fog nálam aludni?

Csípőmet a pulthoz nyomom, és szembe állok vele.

– Amikor tud beszélni.

– Miért akkor?

Gyűlölöm, hogy ki kell mondanom hangosan.

– Hogy el tudja mondani, ha valami történik, Ryle.

Amikor felfogja szavaim értelmét, egy apró biccentéssel az alsó ajkába harap. A nyakán dagadó erekből látom a csalódottságát. Kihúzza a kulcscsomóját a zsebéből, és leveszi róla a lakásom kulcsát. A pultra dobja, és kisétál.

Amikor felkapja a dzsekijét, és kilép a bejárati ajtón, az ismerős szúró bűntudat szökik a mellkasomba. A bűntudatot mindig olyan kétségek követik, mint például hogy: „Túl szigorú vagyok vele?” „Mi van, ha tényleg megváltozott?” Tudom a választ ezekre a kérdésekre, de néha jó érzés elolvasni az emlékeztetőket. A szobámba megyek, és kiveszem az ékszerdobozomból a listát.

1. Megpofozott, mert nevettél.

2. Lelökött a lépcsőn.

3. Megharapott.

4. Megpróbált megerőszakolni.

5. Úgy kellett összevarrni miatta.

6. A férjed fizikailag többször bántott. Megtörtént volna újra és újra.

7. A lányod miatt tetted ezt.

Végigfuttatom a ujjam a vállamon lévő tetováláson, érzem a kis sebhelyeket, amit a fogai hagytak. Ha Ryle ezt a kapcsolatunk tetőpontján tette, mire lenne képes a legmélyebben?

Összehajtom a listát, és visszateszem az ékszerdobozba legközelebbre, ha emlékeztetőre lenne szükségem.

Ötödik
fejezet

Atlas

– Ez egyértelműen szándékos volt – mondja Brad a falfirkát bámulva.

Bárki randalírozott is a Bib’snél két napja, úgy döntött, a legújabb éttermemet is kirabolja. A Corrigan’snek két ablakát rongálták meg, és egy újabb üzenetet fújtak a hátsó ajtóra.

Kapd be, Atfasz.

Már megint ezzel a faszozással jönnek. Azon kapom magam, hogy röhögnék egyet ezen a szellemességen, de ma reggel nem vagyok nevetgélős kedvemben.

A tegnapi rongálás csak idegesített. Nem tudom, ez azért volt-e, mert épp előtte futottam össze Lilyvel, és még az esemény hatása alatt álltam, de ma reggel ébredéskor belém nyilallt a felismerés, hogy bizony látványosan kerül engem. Emiatt az új éttermemmel történtek sokkal jobban bántottak.

– Ellenőrzöm a biztonsági kamera felvételeit. Remélem, kiderül belőle valami használható. Még mindig nem tudom, akarok-e ebből rendőrségi ügyet. Ha ismerős tette, legalább elbeszélgethetünk, mielőtt arra kényszerülnék, hogy feljelentsem.

Braddel az irodámba megyünk. Bekapcsolom a számítógépet, és megnyitom a biztonsági alkalmazást. Brad érezheti a feszültségemet, mert egy szót sem szól, míg perceken át a felvétel után kutatok.

– Ott! – mutat Brad a képernyő bal alsó sarkába. Lelassítom a felvételt, amíg meg nem látunk egy alakot.

Amikor újra elindítom, mindketten zavarodottan nézünk. Valaki mozdulatlanul összekuporodik a hátsó lépcsőn. Úgy fél percig nézzük a képernyőt, míg vissza nem tekerem megint. A felvételen látható idő alapján az illető a lépcsőn maradt több mint két órán át. Takaró nélkül, a bostoni októberben.

– Itt aludt? – kérdi Brad. – Nem igazán aggasztotta, hogy elkapják, nem?

Még jobban visszatekerem a felvételt, míg egy ember be nem sétál a képbe kicsivel hajnali egy után. A sötét miatt nehéz kivenni az arcát, de fiatalnak tűnik. Sokkal inkább tinédzsernek, mintsem felnőttnek.

Pár percig körbeszaglászik, átkutatja a szemetest. Megnézi a hátsó ajtó zárját. Előhúzza spray-t, és felfújja szellemes üzenetét.

Aztán megpróbálja a festékesdobozzal betörni az ablakot, de a Corrigan’s ablakai triplatáblásak, így az illető végül egy idő után megunja, vagy belefárad, hogy elég nagy lyukat csináljon ahhoz, hogy beférjen rajta, mint a másik étteremnél tette. Ekkor fekszik le a hátsó lépcsőre, ahol elalszik.

Pont mielőtt a nap felkel, felébred, körülnéz, és hanyagul elsétál, mintha az egész este meg sem történt volna.

– Felismered? – érdeklődik Brad.

– Nem. És te?

– Nem.

Megállítom a felvételt ott, ahol a legjobban kivehető az ember, de szemcsés a kép. Farmert és fekete kapucnis felsőt visel, de a kapucnija annyira össze van húzva, hogy nem látszódik a haja.

Kizárt dolog, hogy ha élőben látnánk, felismernénk. Nem elég éles a kép, és sosem néz bele a kamerába. A rendőrségnek egyáltalán nem lenne hasznos ez a felvétel.

Átküldöm az e-mailemre. Abban a pillanatban, amikor elküldöm, pittyen valamelyikünk telefonja. Rápillantok az enyémre, de Brad kapott üzenetet.

– Darin azt mondja, a Bib’snél minden rendben van. – Zsebre teszi a készüléket, és az ajtó felé indul. – Elkezdek rendet tenni.

Várom, hogy a fájl átmenjen, közben újranézem a felvételt, és sokkal inkább érzek sajnálatot, semmint bosszúságot. Azokra a hideg éjszakákra emlékeztet, amiket abban az elhagyatott házban töltöttem, mielőtt Lily befogadott a hálószobájába. Még most is beleborzongok.

Fogalmam sincs, ki lehet az. Nyugtalanító, hogy odaírta a hátsó ajtóra a nevem, és még nyugtalanítóbb, hogy elég kényelmesnek érezte a helyzetet egy kétórás pihenőhöz. Olyan, mintha provokálni akarna.

A telefonom vibrálni kezd az íróasztalon. Nem ismerem a számot. Általában nem szoktam ilyeneket felvenni, de Lily még mindig a fejemben motoszkál. Lehet, hogy ő hív a munkahelyéről.

Istenem, de szánalmas vagyok!

A fülemhez emelem a telefont.

– Halló?

Sóhajtás a vonal másik végén. Egy nő. Úgy hangzik, megkönnyebbült, amiért felvettem.

– Atlas?

Én is sóhajtok, de korántsem megkönnyebbülésemben. Azért sóhajtok, mert ez nem Lily hangja. Nem tudom, kié, de csalódott vagyok, bárki is legyen, aki nem Lily.

Hátradőlök a székemben.

– Miben segíthetek?

– Én vagyok az.

Fogalmam sincs, ki az az „én”. Visszagondolok, melyik exem hívhat, de egyiknek sincs ilyen hangja. És egyikőjük sem feltételezné, hogy tudnám, ki ő, ha csak annyit mondana: „Én vagyok az.”

– Ki beszél?

– Én – ismétli, nyomatékosan, mintha ezzel ki lennék segítve. – Sutton. Az anyád.

Rögtön elemelem a telefont a fülemtől, és megint megnézem a számot. Ez biztos valami átverés. Honnan tudná anyám a számomat? Miért akarná tudni? Évekkel ezelőtt egyértelművé tette, hogy soha többé nem akar látni.

Nem mondok semmit. Nincs mit mondanom. Kinyújtózom, előrehajolok, várom, hogy előhozakodjon vele, miért pont most veszi a fáradságot, hogy kapcsolatba lépjen velem.

– Én… öhm. – Megáll. Hallom a tévét a háttérben. Mintha az az árkitalálós vetélkedő menne. Szinte látom magam előtt, ahogy a kanapén ül reggel tízkor, egyik kezében sörrel, másikban cigarettával. Jobbára esténként dolgozott kis koromban, így megvacsorázott, és fent maradt megnézni a kedvenc vetélkedőjét, mielőtt elaludt.

A napnak ezt a részét viseltem a legrosszabbul.

– Mit akarsz? – Éles a hangom.

Krákog egyet, és még évek múltával is tudom, hogy dühös. Egyetlen lélegzetvételéből érzem, hogy nem akart hívni. Azért hív, mert muszáj. Nem azért keres, hogy bocsánatot kérjen, hanem mert kétségbeesett.

– Haldokolsz? – Ez az egyetlen, ami miatt nem fejezném be a beszélgetést.

– Hogy haldoklom-e? – ismétli a kérdésemet nevetve, mintha egy abszurd, észszerűtlen fasz… fej lennék. – Nem, nem haldoklom. Teljesen jól vagyok.

– Pénz kell?

– Kinek nem?

Minden szorongás, amivel valaha el tudott tölteni, pillanatokon belül újra visszatér ettől a telefonbeszélgetéstől. Azonnal leteszem. Nincs számára semmi mondanivalóm. Blokkolom a számát. Bánom, hogy ennyi időt is szántam rá. Akkor le kellett volna tennem, amikor megmondta, ki ő. Előrehajolok az asztal fölött, a fejemet a tenyerembe temetem. A gyomrom felkavarodik az elmúlt néhány perc váratlan eseményeitől.

Őszintén meg vagyok lepődve a reakciómon. Gondoltam, hogy ez egyszer meg fog történni, de úgy képzeltem, nem fog érdekelni. Azt feltételeztem, hogy ugyanolyan közömbösen fog érinteni a visszatérése az életembe, mint amilyen közömbösen az érintett, hogy kitett az övéből. Bár akkor sok minden iránt közönyös voltam.

Most tulajdonképpen szeretem az életemet. Büszke vagyok arra, amit elértem. Egyáltalán nem akarom hagyni, hogy valaki a múltamból betüremkedjen, és veszélyeztesse ezt. Megdörgölöm az arcomat, hogy elnyomjam az elmúlt néhány perc emlékét, és hátralököm magam az asztaltól. Kimegyek, hogy segítsek Bradnek a javításokban, és mindent megteszek, hogy elfelejtsem ezt a pillanatot. Bár nehéz. Olyan, mintha a múltam a szélrózsa minden irányából egyszerre rontana rám, és ezt senkivel sem tudom megbeszélni.

– Kell venned Theónak egy telefont, már majdnem tizenhárom éves – mondom Bradnek, miután pár percig mindketten csendben dolgozunk.

Brad felnevet.

– Egy korban hozzád jobban illő terapeutát kellene keresned.

Hatodik
fejezet

Lily

– Eldöntötted már, mi csinálsz Emerson születésnapjára? – érdeklődik Allysa.

Marshall-lal akkora bulit csaptak a kislányuk, Rylee első születésnapján, hogy az felért egy tizenhatodik ünneplésével is.

– Lesz szülinapi tortája, és kap pár ajándékot. Nincs nálam hely nagy bulinak.

– Csinálhatnánk valamit itt nálunk.

– És kit hívnék meg? Egyéves lesz, nincsenek barátai. Még beszélni sem tud.

Allysa a szemét forgatja.

– Nem a babáinknak tartunk gyerekbulikat, hanem a barátainknak, hogy lenyűgözzük őket.

– Ti vagytok az egyetlen barátaim, titeket nem kell hogy lenyűgözzelek. – Átnyújtok neki egy rendelést. – Együtt vacsorázunk ma?

Hetente legalább kétszer náluk vacsorázunk. Ryle alkalmanként beugrik, de szándékosan akkorra tervezem a látogatásaimat, amikor ügyel. Nem tudom, ez valaha feltűnt-e Allysának. Ha igen, talán nem hibáztat érte. Azt mondja, fájdalmas látni Ryle-t, amikor a közelében vagyok, mert szerinte még mindig reménykedik. Szívesebben van vele, ha én nem vagyok ott.

– Marshall szülei este érkeznek, emlékszel?

– Ja, igen. Sok szerencsét! – Allysa kedveli Marshall szüleit, de nem hinném, hogy bárki igazából várná, hogy egy egész hétre vendégül lássa a férje pereputtyát.

Megszólal a csengő, Allysával egyszerre nézünk fel. Kétlem, hogy vele is úgy forogna a világ, ahogy velem.

Atlas sétál felénk.

– Ez…

– Ó, istenem – motyogom magamban.

– Igen, olyan, mint egy isten – suttogja Allysa.

Mit keres itt?

És miért néz ki ilyen istenien? Ez nagyban megnehezíti a döntésemet. Sokáig meg sem tudok mukkanni, hogy köszöntsem. Csak mosolygok, és várom, hogy odaérjen hozzánk. De az ajtótól a pultig tartó út egy mérföldnek tűnik. Ahogy felénk tart, le sem veszi rólam a szemét. Amikor hozzánk ér, mosolyogva köszönti Allysát. Aztán rám néz, és egy műanyag dobozt tesz a pultra.

– Hoztam neked ebédet – szól lazán, mintha mindennap ebédet hozna nekem, és igazából számítanom is kellett volna rá.

Ah, az a hang! El is felejtettem már, meddig el nem ér.

Megfogom a dobozt, de nem tudom, mit mondjak így, hogy Allysa itt álldogál mellettem, és hallgatja a társalgásunkat. Rápillantok, a pillantásommal jelzek neki. Úgy tesz, mintha nem látná, de mikor kitartóan bámulom, végül megadja magát.

– Rendben. Megyek, és felvirágozom a… virágokat. – Elvonul, magunkra hagy minket.

Megint az ebédre nézek, amit Atlas hozott.

– Köszi. Mi ez?

– A hétvégi specialitásunk. A neve miért kerülsz engem tészta.

Nevetek. Aztán zavarba jövök.

– Nem kerül… – Sóhajtok, megrázom a fejem. Nem tudok hazudni neki. – Kerüllek. – A pultra könyökölök, arcomat a kezeimbe temetem. – Ne haragudj!

Atlas nem szól, így végül ránézek. Őszintének tűnik, mikor megkérdezi:

– Akarod, hogy lelépjek?

Ahogy megrázom a fejem, a szeme sarkában ráncok jelennek meg. Egy apró kis mosoly, de melegség önt el tőle.

Túl sokat mondtam neki, mikor tegnap összetalálkoztunk. Most túlságosan zavarban vagyok ahhoz, hogy megszólaljak. Nem tudom, hogyan beszélhetnék vele mindarról, ami az elmúlt huszonnégy órában végigfutott az agyamon, ha egyszer megkukulok a közelében.

Ugyanúgy hat rám, mint fiatalkoromban, bár akkor naivabb voltam. Nem ismertem fel, hogy milyen ritkák az Atlas-féle férfiak, ezért nem voltam vele tisztában, milyen szerencsés is voltam, amiért ő volt nekem.

Most már persze tudom, ezért rémít halálra, hogy talán elszúrom ezt. Vagy talán Ryle szúrja el.

Felemelem a dobozt, amit hozott.

– Nagyon jó illata van.

– Finom is. Én magam főztem.

Ezen nevetnem vagy mosolyognom kéne, de az arckifejezésem nem illik a beszélgetéshez. Félreteszem a kaját. Amikor újra ránézek, láthatja az ellenérzést a szememben. Biztató pillantással válaszol. Nem mondunk túl sokat, de a testbeszédünk eleget elárul. Bocsánatkérő pillantást vetek rá, amiért nem kerestem, ő pedig némán jelzi, hogy rendben van, és mindketten azon tűnődünk, vajon mi következik most.

Atlas lassan az enyém mellé csúsztatja a kezét a pulton. Mutatóujjával végigsimít a kisujjamon. A lehető legkisebb, leggyengédebb mozdulat, mégis felforgatja a szívemet.

Visszahúzza és ökölbe szorítja a kezét, mintha ő is hasonlóan érezne, mint én. Megköszörüli a torkát.

– Felhívhatlak este?

Már majdnem bólintok, amikor Allysa hirtelen riadt tekintettel átviharzik az ajtótól a bolt hátsó részébe. Előrehajolva suttogja:

– Ryle mindjárt itt lesz.

Megfagy a vér az ereimben.

– Micsoda? – Nem azért mondom, hogy megismételje. Azért mondom, mert rám hozta a frászt, de Allysa így is, úgy is megismétli.

– Ryle mindjárt befut. Most üzent. – Atlas felé int. – Tíz másodperced van, hogy elrejtsd.

Biztos vagyok benne, hogy Atlas látja a totális félelmet az arcomon, ahogy ránézek, de nagyon nyugodtan szólal meg.

– Hova menjek?

Az irodám felé terelem. Bent már kétségeim támadnak.

– Lehet, hogy Ryle bejön. – Remegő kézzel takarom el a számat, amíg gondolkodom, majd az irodaszerraktárra mutatok. – El tudsz oda bújni?

Atlas a szűk helyiségre néz, majd rám. Az ajtóra mutat.

– A raktárba?

Meghallom a bejárati ajtó csengőjét, még jobban eluralkodik rajtam a sietség.

– Légyszi! – Kinyitom a raktárajtót. Nem a legremekebb rejtekhely, de végtére is épp elfér benne.

Nem tudok a szemébe nézni, ahogy elhalad mellettem a raktár felé menet. Most rögtön meghalnék. Ez annyira megalázó. Csak egy bocsánatkérést tudok elmormogni, ahogy becsukom az ajtót.

Próbálom összeszedni magam. Allysa Ryle-lal csacsog, amikor kilépek az irodámból. Köszönésképpen bólint, de máris Allysára figyel. Allysa valamit keres a táskájában.

– Pedig itt voltak.

Ryle türelmetlenül kopog az ujjaival.

– Mit keresel? – érdeklődöm.

– A kulcsaimat. Véletlenül elhoztam magammal, és Marshallnak szüksége van a kocsira, hogy elhozza a szüleit a reptérről.

Ryle ingerültnek tűnik.

– Biztos nem tetted félre, amikor szóltam, hogy beugrom érte?

Oldalra döntöm a fejem, Allysát nézem.

– Tudtad, hogy jön? – Hogyan felejthetett el szólni, hogy Ryle úton van idefelé, amikor Atlas felbukkant?

Kissé elvörösödik.

– Elterelte a figyelmem más… váratlan esemény. – Győzedelmesen felemeli a kezét. – Megtaláltam! – Ryle markába ejti a kulcsokat. – Most már mehetsz.

Ryle már indulna, de megfordul, és a levegőbe szimatol. – Minek van ilyen jó illata?

Allysával egyszerre pillantanak a dobozra. Allysa magához húzza.

– Ebédet főztem magunknak – füllenti.

Ryle felvonja szemöldökét.

– Te főzted? – A dobozért nyúl. – Ezt látnom kell. Mi ez?

Allysa hezitál, mielőtt átnyújtja.

– Aha, csirke… barabadoula… hús. – Riadtan néz rám. Annyira rosszul hazudik!

– Milyen csirke? – Ryle kinyitja a dobozt, és szemügyre veszi. – Garnélás tésztának látszik.

Allysa megköszörüli a torkát.

– Ja, csirkealaplében főztem… Ezért hívják csirke barabadoula húsnak.

Ryle visszateszi a tetőt, kétkedőn néz rám, ahogy visszacsúsztatja Allysának a pulton a dobozt.

– Én a helyedben pizzát rendelnék.

Erőltetetten nevetek, de Allysa is. Mindkettőnk nevetésén érződik, hogy túlságosan is kényszeres egy cseppet sem vicces poénhoz viszonyítva.

Ryle összehúzza a szemét. Gyanakvó pillantásokat lövellve hátrál pár lépést. Biztos megszokta már, hogy belső poénjaink vannak, ezért rá sem kérdez. Megfordul, és sietve kivonul a virágboltból, hogy odaadja Marshallnak a kulcsokat. Allysával mindketten földbe gyökerezett lábbal ácsorgunk, míg biztosak nem vagyunk benne, hogy elhagyta az épületet, és hallótávolságon kívül van. Hitetlenkedve nézek rá.

– Csirke barba mit? Kitaláltál egy új nyelvet?

– Valamit csak mondanom kellett – védekezik. – Úgy álltál ott, mint egy rakás szerencsétlenség. Szívesen.

Várok néhány percet, amíg Ryle már biztosan messze jár. Kimegyek a bolt elé, hogy megbizonyosodjak róla, Ryle kocsija nincs már ott.

Sajnálkozva az irodámba megyek az írószerraktárhoz, hogy tájékoztassam Atlast, hogy tiszta a levegő. Mély levegőt veszek, mielőtt kinyitom az ajtót.

Atlas türelmesen várakozik, karjait keresztbe fonja, ahogy ráhajol a polcra. Mintha egyáltalán nem zavarná, hogy egy raktárban bujkál.

– Rettenetesen sajnálom. – Fogalmam sincs, hányszor fogok még bocsánatot kérni, amiért ilyenre kértem, de arra készülök, hogy még ezerszer el fogom mondani.

– Elment?

Bólintok, és Atlas ahelyett, hogy kilépne a raktárból, megragadja a kezemet, behúz, és bezárja az ajtót.

Most mindketten a raktárban vagyunk.

A sötét raktárban. De nem olyan sötét, hogy ne látnám a villanást a szemében. Egy mosolyt próbál elnyomni. Talán nem utál teljesen ezért.

Elengedi a kezemet, de túl kicsi ez a hely kettőnknek, egyes testrészei hozzám érnek. Csomóban van a gyomrom, ezért a mögöttem lévő polcnak dőlve próbálok nem hozzápréselődni, de körülölel, mint egy meleg takaró. Nagyon közel áll. Érzem a samponja illatát. Nagyon nyugodtan próbálok mélyeket lélegezni.

– Szóval igen? – suttogja.

Fogalmam sincs, mit kérdez, de egy magabiztos igennel akarok válaszolni. Ahelyett, hogy rávágnám a beleegyezésemet egy olyan kérdésre, amiről nem is tudom, mi volt az, elszámolok magamban háromig.

– Mit igen?

– Felhívhatlak ma este?

Ó! Visszakanyarodtunk a beszélgetéshez, mintha Ryle sosem szakította volna félbe.

Az alsó ajkamba harapok. Rá akarok bólintani, mert szeretném, ha hívna, de azt is tudnia kell, hogy nem véletlenül bújtattam egy raktárba Ryle elől – talán ez azt mutatta meg, milyenek lesznek a találkozásaink, hiszen Ryle mindig benne lesz a képben, ugyanis van egy közös gyerekünk.

– Atlas… – Úgy ejtem ki a nevét, mintha utána valami rettenetes dolog következne, de félbeszakít.

– Lily! – Mosolyogva mondja ki a nevemet, mintha semmi retteneteset nem tudnék neki mondani.

– Nagyon zűrös az életem. – Nem akarom, hogy figyelmeztetésnek hangozzon, mégis annak hat.

– Segíteni szeretnék, hogy egyszerűbb legyen.

– Attól tartok, a jelenléted csak még zűrösebbé fogja tenni.

Felvonja a szemöldökét.

– A te életedet komplikálom, vagy Ryle-ét?

– Az ő komplikációi az enyémek is. Ő a gyerekem apja.

Atlas lehajtja a fejét.

– Pontosan. Az ő apja. Nem a férjed, nem kéne addig görcsölnöd azon, hogy mit fog szólni, amíg végül lemaradsz a második legjobb dologról, ami valaha veled történhetne.

Ezt olyan meggyőződéssel mondja, amitől majd kiugrik a szívem a helyéről. A második legjobb dolog, ami valaha történhet velem? Bárcsak a belénk vetett hite ragadós lenne…

– Mi az első legjobb dolog, ami valaha történt velem?

Élesen rám néz.

– Emerson.

Attól, hogy szerinte a lányom a legjobb dolog, ami valaha történt velem, majdnem elolvadok. Karba fonom a kezem, és megállom, hogy mosolyogjak.

– Meg fogod nehezíteni a helyzetemet, igaz?

Atlas lassan megrázza a fejét.

– Azt a legkevésbé sem szeretném. – Megmozdul, és ahogy az ajtó kinyílik, fény árad be. Szemben áll velem, egyik keze az ajtón, másik a falon. – Mikor lesz ma alkalmas az időpont, hogy hívjalak? – Annyira könnyed, hogy legszívesebben visszarángatnám a raktárba, és megcsókolnám, hátha ebből a magabiztosságból és türelemből átszivárog valamicske belém is.

Mintha vatta lenne a számban, amikor azt mondom:

– Bármikor.

Tekintete az ajkamra téved, egész testemet átjárja ez a nézés. De Atlas magamra hagy a raktárban.

Megérdemeltem.

Szégyen, idegesség és talán egy kis vágy pírja önti el arcomat. Mozdulatlan maradok, míg meg nem hallom, hogy a nyíló ajtó megkondítja a csengőt.

Magamat legyezgetem, mikor pár pillanattal később Allysa kinyitja a raktár ajtaját. Gyorsan csípőre teszem a kezem, hogy eltitkoljam, hogyan hatott rám Atlas jelenléte.

Allysa karba fonja a kezét.

– A raktárban bújtattad el?

– Tudom – mondom szégyentől összetörten.

– Lily! – A hangján érződik, hogy csalódott bennem, de szerinte mégis mit kellett volna tennem? Újra bemutatnom őket egymásnak?

– Úgy értem, örülök, hogy elbújtattad, mert nem tudom, mi történt volna, de akkor is… a raktárba rejtetted. Csak belökted oda, mint egy öreg kabátot.

Hogy így átértelmezi a történteket, nem segít, hogy magamhoz térjek. Az üzlet elejébe megyek, Allysával a nyomomban.

– Nem volt választásom. Atlas az egyetlen, akivel Ryle sosem engedné, hogy randizzak.

– Nem szívesen mondom, de az egyetlen, akivel Ryle engedné, hogy randizz, az ő maga.

Annyira megrémít, mennyire igaza van, hogy nem is válaszolok.

– Na várj csak… Ti Atlasszal randiztok?

– Dehogyis!

– De pont most mondtad, hogy ő az egyetlen, akivel Ryle soha nem engedné, hogy randizz.

– Azért mondtam, mert ha Ryle meglátta volna itt, ezt feltételezte volna.

Allysa csalódottan összekulcsolja a kezét a pulton.

– Nagyon úgy érzem, valamiről lemaradtam. Na mesélj csak!

– Miről? – Próbálok elfoglaltnak tűnni, ahogy magamhoz húzok egy vázát, és virágokat rendezgetek benne. Allysa elveszi előlem a vázát.

– Ebédet hozott neked. Miért hozna kaját, ha nem vagytok beszélő viszonyban? És ha ez így van, akkor miért nem mondtad el nekem?

Visszahúzom a vázát tőle.

– Tegnap összefutottunk. Semmi sem történt. Emmy születése előtt beszéltem vele utoljára.

Allysa megint elragadja a vázát.

– Mindennap összefutok régi ismerősökkel, de egyik sem hoz ebédet nekem.

Visszacsúsztatja a vázát. Kagylóként használjuk, mintha ezzel adnánk egymásnak engedélyt a beszédre.

– Az ismerőseid esetleg nem szakácsok. Ez a szakácsok dolga. Ebédet főznek másoknak. – Visszatolom neki a vázát, de nem szól egy szót sem. Annyira koncentrál, mintha megpróbálná kiolvasni a gondolataimból, milyen hazugságom felett siklott el. Visszahúzom a vázát.

– Tényleg nem volt semmi. Egyelőre. Ha valami változás történik, neked szólok először.

Pillanatnyilag megnyugtatja ez a válasz, de valami rezzen az arcán, mielőtt elfordítja a fejét. Nem tudom, hogy aggodalom vagy szomorúság. Nem kérdezem meg, mert tudom, hogy nehéz neki. Gondolom, kissé elszomorítja a gondolat, hogy bárki más, aki nem Ryle, ebédet hoz nekem.

Allysa tökéletes világában a testvére nem bántana engem, és még mindig sógornők lennénk.

Hetedik
fejezet

Atlas

– Ha lepényhallal dolgozol, mindig így tartsd a kést! – Megmutatom, hogy kell a tompa oldalával a farkánál elkezdeni, de Theo elfordítja a fejét, ahogy elkezdem tisztítani a halat.

– Undorító – motyogja a száját eltakarva. – Képtelen vagyok rá. – Theo átmegy a pult másik oldalára, hogy eltávolodjon a főzőleckétől.

– Csak megpucolom. Még el sem kezdtem felvágni.

Theo öklendezik.

– Nem érdekel a főzés. Maradok a terapeutád. – Eltolja magát a pulttól. – Ha már itt tartunk, írtál Lilynek?

– Írtam.

– Válaszolt?

– Valami olyasmi. Rövid üzenet volt csak, ezért ma vittem neki ebédet, hogy lássam, mit gondol.

– Bátor voltál.

– Egész életemben egyetlen bátor húzásom sem volt vele kapcsolatban. Azt akartam, hogy tudja, ezúttal hányadán állunk.

– Jaj, ne! Milyen nyálas szöveget nyomtál neki a halakról és partokról?

Sohasem szabadott volna elárulnom neki, mit mondtam Lilynek a partot érésről. Most állandóan ezt hallgathatom.

– Fogd már be! Talán még nem is beszéltél lányokkal, tizenkét éves vagy.

Theo kacag, de észreveszem, hogy amikor azt hiszi, nem látom, félszegség ül ki az arcára. Elcsendesedik, pedig nagy a lárma körülöttünk. Úgy öt ember van még rajtunk kívül a konyhában, de mindenki annyira a saját munkájával van elfoglalva, hogy senki sem figyel a beszélgetésünkre.

– Tetszik neked valaki?

Vállat von.

– Ja, azt hiszem.

A beszélgetésünk kissé egyoldalú. Amennyire szeret kérdéseket feltenni, annyira nem szeret kérdésekre válaszolni, ezért óvatosan közelítek.

– Ó, igazán? – Próbálok lazán válaszolni, hátha megnyílik. – Ki az a lány?

Theo a kezét bámulja. A hüvelykujját piszkálja, de látom rajta, hogy a kérdésre kicsit összehúzza magát, mintha valami rosszat tettem volna. Vagy rosszat mondtam volna.

– Vagy fiú? – pontosítom. Ezt halkan mondom, hogy biztosan csak ő hallja.

Tekintetét az enyémbe fúrja.

Nem kell sem megerősítenie, sem tagadnia semmit. A szemében tükröződő félelemben látom az igazságot. Újra a hallal foglalkozom, és amilyen közömbösen csak lehet, megkérdezem:

– Egy iskolába jártok?

Nem felel rögtön. Nem tudom, én vagyok-e az első, akinek ezt bevallja, ezért szeretném olyan odafigyeléssel kezelni a témát, amit megérdemel. Szeretném, ha tudná, hogy mellette állok, és remélem, tisztában van vele, hogy az apja is.

Theo körülnéz, nem lebzsel-e valaki körülöttünk elég sokáig ahhoz, hogy kihallgassa a beszélgetésünket.

– Egész évben együtt járunk matekszakkörre. – Gyorsan és lényegre törően mondja ezt, mintha ki akarná engedni, hogy soha többé ne kelljen beszélnie róla.

– Apu tudja?

A fejét rázza. Idegesen nyel.

Mikor befejezem a hal pucolását, leteszem a kést, és közelebb lépek, hogy a mosogatónál kezet mossak.

– Régóta ismerem az apádat. Nem véletlenül az egyik legjobb barátom. Jó emberekkel veszem körül magam. – Látom, hogy egyetért, amikor ezt mondom, de azt is, hogy kényelmetlen számára a helyzet, és szeretne témát váltani. – Azt mondanám, írj neki, de valószínűleg te vagy a világon az egyetlen tizenkét éves, akinek nincsen mobiltelefonja. Így sosem fogsz randizni. Örökre magányos, telefon nélküli srác maradsz.

Theo megkönnyebbül, amiért ugratom.

– Örülök, hogy szakács lettél, nem terapeuta. Nem erősséged a tanácsadás.

– Ezt sértésnek veszem. Remek tanácsokat adok.

– Rendben, Atlas. Ahogy mondod. – Felengedett. Követ, ahogy a helyemre megyek. – Elhívtad Lilyt randira, amikor elmentél a munkahelyére?

– Nem. Ma este fogom. Felhívom, ha hazaérek. – Összeborzolom a haját, amikor elmegyek mellette a fagyasztó felé menet.

– Hé, Atlas!

Megállok. Tekintete aggodalommal teli, de az egyik pincér belöki az ajtót, és elsiet köztünk, meggátolva Theót abban, hogy elmondja, amit akart. Bár nem is kell kimondania.

– Egy szót sem, Theo! A titoktartás mindkét irányban működik.

Ez, úgy tűnik, meggyőzi.

– Jó, mert ha bármit elmondanál az apámnak, én elmesélném neki, milyen nyálas vagy az idézeteiddel. – Theo gúnyolódva az arcához nyomja a tenyerét. – Végül partot értünk, kicsi bálnám.

Áthatóan rápillantok.

– Nem így volt.

Theo a konyha másik végébe mutat.

– Nézd! Homok! Partot értünk!

– Állj le!

– Lily, mi a tök? Zátonyra futottunk!

Még akkor is jön utánam a konyhában engem gúnyolva, amikor az apja végez a munkával. Sosem örültem még ennyire, hogy hazamegy.

Nyolcadik
fejezet

Lily

Majdnem este fél tíz van, és nincs nem fogadott hívásom. Emerson másfél órája alszik, és általában reggel hatkor kel. Tíz óra körül lefekszem, mert ha nem tudok legalább nyolc órát aludni, tiszta zombi vagyok. De ha Atlas nem hív tíz előtt, egyáltalán nem biztos, hogy fogok tudni egy szemernyit is aludni. Azon gondolkodom, vajon nem kellett volna-e hetvenedszer is bocsánatot kérni tőle, amiért a raktárba bújtattam.

A fürdőszobába vonulok, hogy megkezdjem esténkénti bőrápoló programomat, és magammal viszem a telefonomat. Amióta ma ebédidőben megjelent, és azt mondta, hogy hívni fog este, mindenhová magammal hurcolom. Tisztáznom kellett volna vele, mit jelent az este.

Atlasnak jelenthet tizenegy órát is.

Nekem jelenthet nyolcat.

Valószínűleg mindkettőnknek teljesen mást jelent a reggel és az este. Atlas sikeres séf, aki éjfél után ér haza pihenni, nekem meg már hétkor fellövik a pizsit.

Valami hangot ad ki a telefonom, de nem cseng. Mintha valaki FaceTime-on próbálna hívni.

Csak ne Atlas legyen!

Nem vagyok felkészülve egy videóhívásra. Épp feldobtam egy arcradírt. A telefonra nézek, és egészen biztos vagyok benne, hogy ez Atlas. Felveszem, és gyorsan úgy fordítom, hogy ne láthasson. A mosdókagylóra támasztom a készüléket, amíg gyorsan befejezem az arctisztítást.

– Azt kérdezted, hogy felhívhatsz-e. Ez pedig egy videóchat.

Hallom, ahogy felnevet.

– Nem látlak.

– Persze, mert épp arcot mosok, és ágyba készülök. Nem kell hogy láss.

– De kell, Lily.

Bizsergek a hangjától. Megfordítom a kamerát, és feltartom egy „megmondtam” kifejezéssel. A vizes hajam még mindig törülközőbe van csavarva, a köntös, amit viselek, valószínűleg a mamámé volt, és az arcomon még mindig zöld trutyi díszeleg.

Szexi a mosolya. Az ágyban ül fehér pólóban, a fekete fatámlának dől. Akkor egyszer, mikor nála jártam, sosem láttam a hálószobáját. Kék a fal.

– Most már tuti, hogy érdemes volt a videóchat mellett dönteni.

Magam felé fordítom a telefont, befejezem az arcom lemosását.

– Köszi a mai ebédet. – Nem akarom agyondicsérni, de ez volt a legistenibb tészta, amit valaha ettem. Pedig két óra múlva tudtam csak szünetet tartani, és megenni.

– Ízlett a miért kerülsz tésztám?

– Tudod, hogy isteni volt. – A fürdőszobából az ágyamhoz megyek. A készüléket a párnámra teszem, és az oldalamra fekszem. – Milyen napod volt?

– Jó. – Nem túl meggyőző, ahogy ezt mondja.

Olyan arcot vágok, amiből tudja, hogy nem hiszek neki.

Egy pillanatra leveszi szemét a képernyőről, mintha a gondolatait rendezné.

– Egyike azoknak a heteknek. Bár most már jobb. – Elvigyorodik, amitől nekem is mosolyognom kell.

Nem is kell beszélgetnünk. Már attól boldog lennék, ha csak nézném szép csendben egy órán át.

– Mi a neve az új éttermednek? – Már kiderítettem, hogy a vezetékneve, de nem akarom elárulni, hogy rágugliztam.

– Corrigan’s.

– Hasonlóak az ételek, mint a Bib’sben?

– Olyasmi. Fine dining, de a menü olaszos. – Az oldalára gördül, valaminek nekitámasztja a telefonját, hogy utánozza a testhelyzetemet. Mint a régi szép időkben, amikor késő estig fent maradtunk az ágyamban beszélgetni. – Nem akarok magamról beszélni. Te hogy vagy? Hogy megy a virágüzlet? Milyen a lányod?

– Ez jó sok kérdés.

– Sokkal több van, de kezdjük ezekkel.

– Oké. Rendben. Jól vagyok. Jobbára kimerülten, de ez van, ha az ember üzlettulajdonos és egyedülálló anya.

– Nem látszol kimerültnek.

Felnevetek.

– Jó a megvilágítás.

– Mikor lesz Emerson egyéves?

– Tizenegyedikén. Sírni tudnék, olyan gyorsan eltelt ez az egy év.

– Nem vagyok magamnál, mennyire hasonlít rád.

– Úgy látod?

Bólint.

– De jó a virágbolt? Boldog vagy ott?

Jobbra-balra billentem a fejem, grimaszolok.

– Megvagyok.

– Megvagy?

– Nem tudom. Azt hiszem, belefáradtam. Vagy úgy általában vagyok fáradt. Sok fárasztó munka, ami anyagilag nem térül meg. Úgy értem, büszke vagyok rá, hogy sikeres, és hogy ezt én csináltam, de néha arról álmodozom, hogy egy futószalagnál dolgozom.

– Csatlakozom. Egész csábító, hogy az ember csak úgy hazamegy, és nem is gondol a melóra.

– Szoktad unni, hogy séf vagy?

– Néha. Őszintén szólva ezért nyitottam meg a Corrigan’st. Úgy döntöttem, itt sokkal inkább leszek tulajdonos, mint séf. A héten pár napot főzök ugyan, de az idő nagy részét az teszi ki, hogy üzleti ügyekkel foglalkozom.

– Van, hogy nagyon nagy a hajtás?

– Persze. De nem akkora, hogy ne lenne időm randizni.

Ezen elmosolyodom, a takarómat igazgatom, hogy kerüljem a szemkontaktust, mert tudom, hogy elpirultam.

– Randira hívsz?

– Bezony. Igent mondasz?

– Szabaddá tudok tenni egy estét.

Már mindketten mosolygunk. De ezután Atlas megköszörüli a torkát, mintha valami kellemetlen dolgot készülne mondani.

– Feltehetek egy nehéz kérdést?

– Aha. – Próbálom leplezni az idegességemet.

– Ma említetted, hogy komplikált az életed. Ha ebből… köztünk… lesz valami, az tényleg problémát fog jelenteni Ryle-nak?

Még csak nem is hezitálok.

– Igen.

– Miért?

– Mert nem bír téged.

– Így, konkrétan engem, vagy bárkit, akivel sanszos, hogy randizol?

Elfintorodom.

– Téged. Konkrétan téged.

– Az éttermi verekedés miatt?

– Sok minden miatt – vallom be. A hátamra gördülök, magammal emelem a telefont. – Szerinte a legtöbb vitánkért te vagy a felelős. – Atlas nyilvánvalóan nem érti a dolgot, ezért kifejtem, mire gondolok, mielőtt túl kényelmetlenné válna a helyzet. – Emlékszel, amikor tinik voltunk, és naplót írtam?

– Igen, emlékszem. Bár sosem engedted, hogy bármit is elolvassak belőle.

– Na, Ryle megtalálta ezeket a naplókat. És elolvasta. És nem tetszett neki, amit olvasott.

Atlas sóhajt egyet.

– Lily, gyerekek voltunk.

– Úgy látszik, ha valaki féltékeny, ez mit sem számít.

Atlas vékony vonallá préseli ajkait, mintha a frusztrációját próbálná legyűrni.

– Nagyon utálom, hogy azon stresszelsz, mit fog reagálni olyan dolgokra, amik még meg sem történtek. De értem. Hülye helyzetben vagy. – Biztatóan rám néz. – Egyszerre csak egy lépést teszünk, oké?

– Egyszerre csak egy nagyon lassú lépést – javaslom.

– Megbeszéltük. Lassú lépések. – Atlas megigazítja a párnát a feje alatt. – Annak idején láttalak téged a naplókat írni. Mindig azon tűnődtem, mit írtál rólam. Már ha egyáltalán írtál.

– Másról sem írtam, csak rólad.

– Megvannak még?

– Aha, egy dobozban, a gardróbban.

Atlas felül.

– Olvass nekem valamit!

– Nem, dehogyis.

– Lily!

Olyan reménykedő és izgatott, de képtelen vagyok FaceTime-on hangosan felolvasni neki a tinédzserkori elmélkedéseimet. Már a gondolatába is belepirulok.

– Légyszi!

Az arcomat a kezembe temetem.

– Nem, ne is könyörögj! – Be fogom adni a derekam, ha továbbra is ezzel a kék kiskutyaszemmel néz rám.

Látja, hogy kezd megtörni az ellenállásom.

– Lily, kamaszkorom óta tudni akartam, mit gondolsz rólam. Egy bekezdést csak. Csak ennyit tegyél meg nekem.

Hogy mondhatnék erre nemet? Felnyögök, megadóan az ágyra dobom a telefonom.

– Két percet kérek. – A szekrényhez megyek, kihúzom a dobozt, az ágyhoz viszem, és elkezdek a naplók között lapozgatni, hogy valami kevésbé zavarba ejtőt keressek. – Mit akarsz, miről olvassak? Elmeséljem újra az első csókunkat?

– Ne! Lassan haladunk, emlékszel? – incselkedik. – Kezdjük valamivel az elejéről.

Úgy sokkal könnyebb. Fogom az első naplót, addig lapozgatom, amíg valami rövidnek és kevésbé megalázónak tűnőre nem bukkanok.

– Emlékszel arra az estére, amikor sírva mentem hozzád, mert a szüleim veszekedtek?

– Emlékszem. – Elhelyezkedik a párnáján, egyik karját a feje alá teszi.

A szememet forgatom.

– Persze, helyezd csak magad kényelembe, amíg én porig alázom magam – morgom.

– Ez én vagyok, Lily. Ezek mi vagyunk. Nincs ebben semmi, ami miatt zavarban kéne lenned.

A hangja ugyanolyan megnyugtató, mint mindig is volt. Törökülésben kuporgok, egyik kezemben a telefonomat tartom, a másikban a naplómat, és olvasni kezdek.

Pár pillanattal később kinyílt a hátsó ajtó, megjelent Atlas, mögém nézett, aztán balra meg jobbra. Csak amikor az arcomra pillantott, akkor látta, hogy sírok.

– Mi a baj? – kérdezte, ahogy kilépett a házból.

A pólómmal töröltem le a könnyeimet. Mivel ő jött ki hozzám, ahelyett hogy behívott volna, leültem a veranda lépcsőjére. Atlas mellém telepedett.

– Semmi – mondtam. – Csak nagyon dühös vagyok. Néha sírok, ha felhúzom magam.

Felém nyúlt, és a fülem mögé igazította a hajamat. Tetszett, ahogy ezt csinálta, és hirtelen már nem is voltam olyan dühös. Aztán átkarolt, és magához húzott, én pedig a vállára hajtottam a fejemet. Nem tudom, hogyan nyugtatott meg egyetlen szó nélkül, de sikerült neki. Vannak emberek, akikből árad a nyugalom, és ő éppen ilyen. Apám tökéletes ellentéte.

Egy darabig így ültünk, aztán észrevettem, hogy a szobámban ég a villany.

– Jobb lesz, ha most mész – súgta.

Mind a ketten láttuk, ahogy anyu odabent áll, és engem keres. Csak ebben a pillanatban esett le, hogy Atlasnak milyen tökéletes rálátása nyílik a szobámra.

Ahogy hazafelé tartottam, megpróbáltam felidézni azt az időszakot, amióta Atlas a szomszéd házban lakik. Arra igyekeztem visszaemlékezni, járkáltam-e sötétedés után felkapcsolt villanynál, merthogy este általában nincs rajtam más, csak egy póló.

Megmondom, mi ebben az őrültség, Ellen: tulajdonképpen reméltem, hogy igen.

Lily

Atlas nem mosolyog, amikor abbahagyom az olvasást. Érzelmekkel telve néz rám, és a szeméből sugárzó szomorúság elszorítja a mellkasomat.

– Olyan fiatalok voltunk. – Hangjában kis fájdalom érződik.

– Tudom. Túl fiatalok ahhoz, hogy olyan dolgokkal küzdjünk meg, amikkel megküzdöttünk. Különösen te.

Atlas nem néz már a telefonjába, de egyetértően bólogat. Megváltozott a hangulat, és tudom, hogy valami teljesen máson jár az agya. Erről megint eszembe jut, hogy vajon mit próbált elhessegetni magától korábban, amikor azt mondta, „egyike azoknak a heteknek”.

– Mi zavar?

Újra a telefonba néz. Úgy tűnik, mintha megint ki akarna térni valami elől, de aztán felül, és az ágytámlának dől.

– Valaki megrongálta az éttermeimet.

– Mindkettőt?

Bólint.

– Aha. Pár napja kezdődött.

– Szerinted ismerheted az illetőt?

– Senkit sem ismertem fel, de a biztonsági felvétel nem túl tiszta. Még nem tettem feljelentést a rendőrségen.

– Miért nem?

Összevonja a szemöldökét.

– Bárki tette is, fiatalnak tűnik, talán kamasz lehetett. Azt hiszem, attól tartok, hogy hasonló helyzetben lehet, mint amilyenben én is voltam annak idején. Nyomorog.

A tekintetéből áradó feszültség enyhül kissé.

– Mi van, ha neki nincs egy Lilyje, aki vigyázzon rá?

Eltart egy kis ideig, amíg felfogom, mit mond. De utána sem mosolygok. Lenyelem a torkomat szorongató gombócot, remélve, hogy nem veszi észre, hogyan hatnak rám a szavai. Nem először említi, hogy megmentettem őt akkor, de ilyenkor legszívesebben mindig tiltakoznék. Nem mentettem meg. Csak szerelmes voltam belé.

Tudom, miért szerettem bele. Ki az az étteremtulajdonos, aki jobban aggódik az éttermét megrongáló ember helyzetéért, mint az okozott kár miatt?

– A higgadt Atlas – suttogom.

– Mi volt ez?

Ezt nem akartam hangosan kimondani. Kezem égő nyakamra csúsztatom.

– Semmi.

Atlas megköszörüli a torkát, és előrehajol. Halványan elmosolyodik.

– A naplódra visszatérve, azon gondolkodtam, vajon tudtad-e, hogy beláttam a szobád ablakán, mert az után az este után elég sokszor égve hagytad a villanyt.

Nevetek. Örülök, hogy oldotta a feszültséget.

– Nem volt tévéd. Valamit csak kellett nézned.

Felsóhajt.

– Lily, hagynod kell, hogy elolvassam a többit.

– Kizárt.

– Ma bezártál egy raktárba. Jó kis módja lenne a bocsánatkérésnek, ha engednéd elolvasni a naplóidat.

– Azt hittem, nem bántódtál meg miatta.

– Talán ez egy megkésett sértődés. – Lassan bólogat. – Igen… most kezdem csak érezni. Nagyon meg vagyok bántva.

Nevetek, aztán meghallom, hogy Emmy felsír a másik szobában. Felsóhajtok, mert nem akarom letenni még, de hát nem az az anya vagyok, aki sírni hagyja a gyerekét.

– Emmy felébredt. Mennem kell. De tartozol nekem egy randevúval.

– Mondd meg, mikor.

– Vasárnap szabadnapom van, szóval a szombat jó lehet.

– Holnap szombat van. De lassan haladunk.

– Úgy értem… ez elég lassú, ha a megismerkedésünk első napjától számolunk. Az elég sok időt jelent a megismerkedés és az első randi között.

– Hatkor?

Elmosolyodom.

– Hatkor tökéletes.

Ahogy ezt kimondom, Atlas összehúzza a szemét.

– Várj. Holnap nem jó. Lesz egy rendezvényünk. Az étteremben kell lennem. Vasárnap?

– Nálam van Emmy vasárnap. Még várnék vele, hogy találkozzatok.

– Értem. Jövő szombat?

– Addig lesz időm bébiszittert szerezni.

Atlas vigyorog.

– Akkor randizunk. – Feláll, és átsétál a hálószobájába. – Szabadnapod van vasárnaponként, ugye? Felhívhatlak most vasárnap?

– Amikor azt mondod, hogy „hívsz”, videóchatre gondolsz? Ezúttal felkészülnék rá.

– Ha akarnál, sem lehetnél felkészületlen. Igen, FaceTime lesz. Miért pazarolnék időt telefonálgatásra, amikor láthatlak?

Tetszik Atlasnak ez a flörtölős oldala. Az alsó ajkamba kell harapnom pár pillanatig, hogy visszatartsam a vigyorgásomat.

– Jó éjt, Atlas!

– Jó éjt, Lily!

Már attól bizsereg a gyomrom, ahogy sokáig tartja a szemkontaktust, miközben búcsúzkodik. Leteszem a telefont, és a párnába nyomom az arcom. Visítok, mintha megint tizenhat éves lennék.

Kilencedik
fejezet

Atlas

– Mutass egy képet róla! – nógat Theo. A hátsó lépcsőn ülve figyeli, amint üvegszilánkokat és szemeteszacskókat szedek össze a tegnapi, harmadik rongálás után. Brad reggel keresett telefonon, ő szólt, hogy valaki megint lecsapott a Bib’sre. Itt találkoztunk vele és Theóval, hogy feltakarítsunk, bár mondtam neki, hogy nem kell ezzel törődnie. Utálom, ha az alkalmazottaimnak bármiért is be kell jönniük a heti egyetlen szünnapjukon.

– Nincs képem róla – mondom Theónak.

– Ronda, mi?

Egy doboznyi üveget dobok a szemétbe.

– Csoda szép. Nem az én súlycsoportom.

– Ha ronda lenne, akkor sem a te súlycsoportod lenne – mondja fapofával. – Nincs fent semmilyen közösségi oldalon?

– De, csak privátra van állítva.

– Nem vagytok valahol ismerősök? Facebookon? Instán? Van legalább Snapchated?

– Mit tudsz te a Snapchatről? Nincs telefonod sem.

– Megvannak a módszereim.

Az apja visszatér bentről egy zsákkal. Kinyitja, és elkezdjük a szétszórt szemetet beledobálni, míg Theo a lépcsőn ücsörög.

– Segítenék, de épp most zuhanyoztam – mentegetőzik.

– Tegnap tusoltál – szól Brad.

– Igen, és még mindig tiszta vagyok. – Újra rám figyel. – Te fent vagy valahol?

– Nincs nekem erre időm.

– Akkor honnan tudod, hogy a cuccai privátra vannak állítva?

Néha próbáltam megkeresni, és amennyire nem akarom ezt bevallani, annyira biztos vagyok benne, hogy nem létezik olyan ember a földön, aki valaha ne próbált volna rákeresni emberekre a múltjából.

– Régebben kerestem. Saját profilodnak kell lennie, és be kell követned, ha látni akarod a dolgait.

– Hát akkor csinálj egy profilt, és kövesd be! Esküszöm, néha túlbonyolítod a dolgokat.

– Nem olyan egyszerű ez. A volt férje nem bír engem, és ha meglátná, hogy online barátok vagyunk, az probléma lenne.

– Miért nem bír?

– Verekedtünk. Ebben az étteremben – mondom neki, a fejemmel az épület felé bökve.

Theo kissé felhúzza a szemöldökét.

– Komolyan? Úgy rendesen?

Brad felegyenesedik.

– Na várjunk csak! Az a csávó volt Lily férje?

– Azt hittem, tudjátok.

– Senki sem tudta, hogy ki volt ő, és hogy miért verekedtetek. Ez volt az egyetlen eset, hogy valaha kidobtál valakit az étteremből amúgy. De így már érthető is a dolog.

Talán most először beszélek erről, mióta megtörtént. Emlékszem, egyből leléptem az affér után Ryle-lal, hogy senkinek esélye se legyen rákérdezni.

– Miért verekedtetek össze? – kérdezi Theo.

Bradre pillantok, mert ő tudja, min ment keresztül Lily. Elmondta nálam neki és Darinnak. Braden látom, hogy rám bízza, őszintén elmondom-e Theónak, vagy sem. Az esetek zömében nem is szoktam magamban tartani dolgokat, de most nem tisztem beavatni bárkit is Lily ügyeibe.

– Már nem emlékszem – motyogom.

Remek lehetőség lenne Theo számára, hogy megtanulhassa, hogyan ne bánjunk a társainkkal, de ez Lily életének egy szelete, és rosszul érezném magam, ha a háta mögött megosztanám mással. Mégpedig olyan szelete az életének, amibe nem szabadott volna beleavatkoznom, noha nem csinálnám máshogy most sem, ha lehetne. Bármilyen gyerekesen viselkedtem is azon az estén, amikor megütöttem Ryle-t, nagyon visszafogtam magam. Nem csak megütni akartam. Soha senkire nem haragudtam úgy, még az anyámra és a mostohaapámra sem. Még Lily apjára sem.

Egy dolog valakit azért nem kedvelni, ahogyan bánik velem, de teljesen másfajta dühöt érzek, ha az emberrel, akit szeretek, rosszul bánnak.

A telefonom berregni kezd a zsebemben. Gyorsan kihúzom, látom, hogy Lily próbál visszahívni az egy órával ezelőtti beszélgetésünk után. Vezetett, azt mondta, visszahív, ha hazaért.

A pénteki chatelésünk óta számos üzenetet váltottunk, de féltem újra személyesen beszélni vele.

– Ő az? – kérdezi Theo lelkesen.

Bólintok, és próbálom visszanyomni a lépcsőre, de feláll, és követ az étterembe.

– Most komolyan?

– Látni akarom, hogy néz ki.

Fel kell vennem, mielőtt leteszi, ezért miközben próbálom Theót kizárni, végighúzom az ujjam a képernyőn.

– Csinálok neked egy screenshotot. Menj, segíts az apádnak.

Kapcsolódunk, és Theo még mindig próbál befurakodni.

– Helló! – mosolygok Lilyre a képernyőn.

– Szia!

– Hadd lássam! – súgja Theo, karjával az ajtón benyúlva, hogy elérje a telefonomat.

– Egy pillanat, Lily! – A telefont a mellkasomhoz nyomom, hogy Theo ne láthasson semmit, majd szélesre nyitom a hátsó ajtót, és a tenyeremet az arcának támasztva a lépcsőhöz vezetem. – Brad, vidd a kölyköd innen!

– Theo, gyere ide! Segíts nekem!

Theo leengedi a vállát, végül megadja magát, és az apjához megy.

– De ha egyszer tiszta vagyok! – morogja.

Becsukom az ajtót, elveszem a telefont a mellkasomtól. Lily nevet.

– Mi volt ez?

– Semmi. – Az irodámba megyek, becsukom az ajtót, hogy egyedül lehessek. – Milyen a napod? – Leülök a kanapéra.

– Klassz. Most értünk haza, anyuval és a barátjával ebédeltünk. A Bordenen voltunk egy kis szendvicsezőben, cuki hely.

– Hogy van anyukád? – Még nem beszéltünk a szüleiről azon kívül, hogy megemlítette az apja halálát.

– Nagyon jól van. Találkozgat egy Rob nevű férfival. Boldog, bár furcsa látni, hogy odavan valakiért. De bírom.

– Bostonban él most?

– Aha, apám halála után ideköltözött, hogy közelebb legyen hozzám.

– Az klassz. Örülök, hogy itt a családod.

– Mi van veled? A nagybátyád még mindig Bostonban lakik?

Nagybátyám?

Ó, ezt mondtam neki. A tarkóm dörzsölöm, és elhúzom a számat.

– A nagybátyám.

Nem emlékszem, pontosan mit hazudtam neki, olyan régen történt.

– A nagybátyám meghalt kilencéves koromban, Lily.

Zavarában a szemöldökét ráncolja.

– Nem, egy nagybátyádhoz költöztél tizennyolc évesen. Ezért mentél el.

Sóhajtok, azt kívánom, bárcsak visszafordíthatnám az időt, és újrakezdhetnénk mindent. Helyrehoznék mindent, amit mondtam neki, és elmondanám, amit nem lehetett, mert meg akartam kímélni tőle. De nem mennénk-e mindannyian vissza, ha megváltoztathatnánk a kamaszéveinket?

– Hazudtam neked. Akkor semmiféle nagybátyám nem volt Bostonban.

– Micsoda? – Még mindig a fejét rázza, és próbál valami értelmet keresni az egészben. Amúgy nem tűnik mérgesnek. Sokkal inkább össze van zavarodva.

– Akkor kihez mentél?

– Senkihez. Nem tudtam örökké a szobádba osonkodni. Tudtam, hogy ennek nem lehet jó vége. És veled ellentétben az én helyzetemen semmi sem javíthatott. Bostonban voltak hajléktalanszállók, és lehetett segítséget kérni. Azért mondtam, hogy még él a nagybátyám, mert nem akartam, hogy aggódj értem.

Lily az ágytámlának támasztja a fejét, kicsit becsukja a szemét.

– Atlas! – Együttérzően mondja ki a nevemet. Amikor újra kinyitja a szemét, mintha próbálná nem elsírni magát. – Nem tudom, mit mondjak. Azt hittem, van családod.

– Ne haragudj, hogy hazudtam. Nem gonoszkodni akartam, csak megóvni…

– Ne szabadkozz! – szakít félbe. – Helyesen cselekedtél. Közeledett a tél, és talán nem élted volna túl abban a házban. – Letöröl egy könnycseppet. – Elképzelni sem tudom, milyen nehéz volt ez. Ennyi idősen Bostonba költözni nincstelenül. Egyedül.

– Megoldottam. – Megvillantok egy mosolyt. – Mindent megoldottam. – Próbálkozom, hogy jobb kedvre derítsem, de csak még jobban belerántom. – Ne azon agyalj, hogy hol voltunk valaha, hanem hogy hol vagyunk most.

Mosolyog.

– Hol vagy most? Ez az irodád?

– Aha. – Körbeforgatom a telefont, hogy láthassa. – Kicsi. Csak egy kanapé meg egy számítógép, de ritkán vagyok itt. Az idő nagy részét a konyhában töltöm.

– A Bib’sben vagy?

– Igen. Mindkét étterem zárva van vasárnaponként. Csak takarítani jöttem.

– Alig várom, hogy elmenjünk a Corrigan’sbe. Oda megyünk a szombati randinkon?

Nevetek.

– Kizárt dolog, hogy bármelyik éttermembe is elvigyelek egy randevún. A munkatársaimat túlságosan is érdekli a magánéletem.

Vigyorog.

– Vicces, mert engem is érdekel a magánéleted.

– Nyitott könyv vagyok számodra. Mit szeretnél tudni?

Pár másodpercig elgondolkodik.

– Érdekel, hogy kik vesznek körül téged. Tinédzserként nem voltak barátaid, de most felnőtt vagy, üzlettel, barátokkal és egy teljes élettel, amiről nagyon keveset tudok. Kik a barátaid, Atlas Corrigan?

Nem tudom, hogy egy nevetésen kívül hogyan válaszolhatnék erre.

Lily nem mosolyog vissza, emiatt úgy érzem, ezt sokkal inkább kérdezi aggodalomból, mintsem kíváncsiságból. Gyengéden ránézek, remélvén, hogy enyhítek valamit ezen az aggodalmon.

– Vannak barátaim. Néhányukkal találkoztál már nálam. Nincs családom, de nincs emiatt hiányérzetem. Szeretem a munkámat és az életemet. – Szünetet tartok, és teljesen őszintén folytatom. – Boldog vagyok, ha erre vagy kíváncsi.

Látom, hogy a szája sarka felfelé mozdul.

– Jó. Mindig kíváncsi voltam, mi lett veled végül. Próbáltalak megkeresni a neten, de nem jártam szerencsével.

Ezen nevetek, tekintve, hogy Theóval épp erről beszéltünk.

– Nem nagyon használom a közösségi médiát.

Theo szerint talán elijesztené a vallomás, szóval inkább ne mondjam meg neki, hogy mindennap a neten lógnék, ha nyilvánosak lennének a profiljai.

– Két profilja van az éttermeknek, de két alkalmazottam kezeli őket.

A fejemet a kanapénak támasztom.

– Túlságosan elfoglalt vagyok. Pár hónapja letöltöttem a TikTokot, de hiba volt. Egyik este órákon keresztül nem tudtam abbahagyni, és lekéstem egy megbeszélésről másnap reggel. Még aznap letöröltem az alkalmazást.

Lily nevet.

– Kábé bármit megadnék, hogy lássam, ahogy TikTok-videókat készítesz.

– Sosem fog megtörténni.

Egy pillanatra valami más köti le Lily figyelmét, felkelni készül az ágyról, de meggondolja magát.

– Várj egy kicsit! Le kell tennem a telefonomat.

Ledobja a telefont, de nem veszi észre, hogy fennakadt valamiben, és továbbra is őt látom. A kamera továbbra is Lilyt mutatja, aki egyik melléről a másikra teszi Emersont. Csak pár másodperc az egész, túl gyors ahhoz, hogy felfogjam, mi történik. Nem hiszem, hogy így akarta volna.

Amikor észreveszi a telefont, egy pillanatra elkerekedik a szeme, és elsötétül a kép, ahogy hozzáér. Amikor újra az arca látszik, szétnyitott ujjakkal takarja el a szemét.

– Nagyon sajnálom.

– Mit?

– Azt hiszem, villantottam neked.

– Igen, de emiatt nem kell bocsánatot kérned. Meg kéne köszönnöm.

Nevet, látszólag értékeli a megjegyzést.

– Semmi olyan, amit nem láttál volna még – mondja egy imádni való, zavart vállrándítás kíséretében. Megigazítja a párnát a karja alatt, ahol Emersont tartja, míg szoptatja.

– Egyéves kora óta próbálom leválasztani. Lecsökkentettük napi egyre, de a vasárnapok húzósak, mert egész nap vele vagyok. – Elhúzza az orrát. – Bocsi. Kétlem, hogy a szoptatás részleteire lennél kíváncsi.

– Nem tudsz olyan témát felhozni, ami untatna.

– De, tuti. A randink előttről egyet. – Úgy mondja, mintha az előbbi megjegyzésemet valamiféle kihívásnak venné. Másfelé néz. Nem látom Emersont, de biztos vagyok benne, hogy Lily őt nézi, mert az a mosoly árad szét az arcán, amit akkor látok, amikor róla beszél vagy ránéz. Büszke mosoly, az egyik kedvenc arckifejezésem, ami Lily arcán át szokott suhanni.

– Mindjárt elalszik. Le kell tennem.

– Oké. Nekem is.

Nem akarom hagyni, hogy Brad és Theo nélkülem takarítsa fel a kupi nagyját odakint.

– Lehet, hogy később még felhívlak, ha az úgy jó neked – ajánlja Lily.

– Persze hogy jó.

Beugrik, hogy Theo azt mondta, akar egy képet Lilyről, ezért mielőtt befejezi a hívást, gyorsan egy képernyőmentést csinálok róla. A kattanásból egyértelmű, mi történt, Lily pedig kíváncsian oldalra hajtja a fejét.

– Nem egy…

– Akartam rólad egy képet – hadarom. – Szia, Lily!

Gyorsan leteszem, mielőtt túlságosan zavarba jönnék. Fogalmam sem volt róla, hogy hallani fogja. Theónak nagyon meg kell ezt becsülnie.

Kinyitom az irodám ajtaját. Bradet a konyhát sepergetve találom. Összezavarodok, mert a konyhát zárás után kitakarították, az esti rongálás pedig kint történt.

– Nem takarítottak fel tegnap este?

– A konyha rendben van. Csak tettetem a söprést.

Brad észreveszi a zavaromat, ezért magyarázni kezd.

– Azt akartam, hogy Theo takarítsa fel a rendetlenség nagyját, mivel annyira utálja. Ez olyan apás dolog.

– Ó, így érthető.

Persze semmi értelme, de hagyom Bradet kamuból söprögetni, én meg elindulok kifelé.

Theo grimaszokat vág, miközben felvesz egy darab szemetet.

– Olyan undorító – morogja, ahogy a szemeteszsákba dobja. – Fel kell venned egy biztonsági őrt vagy valami ilyesmit. Ez már kezd kicsúszni a kezedből.

Nem rossz gondolat.

Arca elé tolom a telefonomat, hogy lássa Lily képét.

Meglepetésében hátrahúzza a nyakát.

– Ő Lily?

– Igen.

A zsebembe csúsztatom a telefont, és elveszem a szemeteszsákot Theótól.

– Ez megmagyarázza. – Leugrik a legfelső lépcsőfokról.

– Mit magyaráz meg?

– Hogy miért kukulsz meg a közelében, és beszélsz hülyeségeket.

Nem értek egyet a meggyőződésével, hogy hülyeségeket mondok Lilynek, de egy dologban azért igaza van. Lily nagyon szép, néha tényleg úgy érzem, elakad a szavam a közelében.

– Alig várom, hogy randizni kezdj. Szét foglak szívatni.

Tizedik
fejezet

Lily

– Anya, jó így. Tényleg. – A telefont a fülem és a vállam között tartom. – Már Allysánál vagyok, semmi gond.

– Biztos? Rob azt mondja, vigyáz rá.

– Nem, Rob vigyázzon csak rád.

– Rendben. Mondd meg Emmynek, hogy a mamucija sajnálja.

– Mamucija? Most ezt találtad ki?

– Kipróbálom. Nem szeretem azt, hogy „nagyi”.

Négyféleképpen utalt magára nagymamaként Emmy születése óta, de még egynél sem maradt meg.

– Szeretlek, anya. Remélem, jobban érzed magad.

– Én is szeretlek.

Leteszem, kiveszem Emmyt az autósülésből. Megkönnyebbülök, amiért Ryle kocsija nem áll a helyén. Nem terveztem idejönni Ryle és Allysa lakásához, de anyám és Emmy elkapott valami betegséget a héten.

Amikor tegnap elmentem anyuhoz Emmyért, enyhe láza volt. Hajnali kettő körül felszökött, és semmi sem segített. Lement, mire ma indulnom kellett dolgozni, de délutánra anyu durván belázasodott, így el kellett hoznom Emmyt munkaidőben. Kicsit bepánikoltam, mert ma este lesz a randim Atlasszal. Azt hittem, le kell mondanom, de Allysa megmentette a helyzetet.

Nem mondtam meg neki, miért kell bébicsősz. Üzenetet küldtem neki, hogy tudna-e vigyázni rá pár órát ma délutántól kora estig, és egyetlen szóval válaszolt: „Hozzad!”

Figyelmeztettem, hogy előző este belázasodott, de Emmy és Rylee nagyon sok időt töltött együtt, szóval már hónapok óta nem aggódtunk, hogy elkaphatnak valamit egymástól, mivel minden második héten előfordult. Valószínű, hogy Emmy a lázat is Ryleetól kapta el.

Bekopogok Allysához, és ahogy ajtót nyit, már nyúl is Emersonért.

– Gyere ide!

Magához húzza, és megszeretgeti a lányomat.

– Olyan finom illata van. Ryleenak már nincs babaillata. Szomorú vagyok.

Kinyitja az ajtót, hogy behívjon. Amikor a pelusos csomaggal belépek, Allysának feltűnik az öltözékem.

– Na álljunk csak meg! – Végigmutat rajtam. – Mi ez? Miért is játszom bébicsőszt?

Nagyon nem akarom elárulni neki, hova megyek, de ő mégiscsak Allysa. Jobban átlát rajtam, mint bárki más. Látja a tétovázást az arcomon, és már tudja is, miről van szó.

– Ez egy randiszett? – suttogja, és becsukja a bejárati ajtót. – A görög istennel?

– Atlasszal. Igen. Légyszi, ne mondd el a bátyádnak.

Ahogy ezt kimondom, észreveszem, hogy Marshall egészen közel van a nappaliban. Rögtön befogja a fülét.

– Nem hallottam semmit. Nem látok semmit. Lalalalalala.

Átsiet az előszobán, és eltűnik a konyhában. Allysa jedimozdulatot tesz, mintha ott sem lett volna.

– Tudja, hogyan kell semlegesnek maradni, nyugi.

Int, hogy kövessem a nappaliba. Rylee a járókában van, Allysa odasétál hozzá Emmyvel.

– Rylee, nézd, ki van itt!

Rylee mosolyog, amikor meglátja Emmyt. A lányok megörülnek egymásnak. Szerencse, hogy nincs köztük nagy korkülönbség. Az a fél év egyre kevesebbnek tűnik, ahogy Emmy nő.

– Hova visz?

Végigsimítok a ruhámon, elpöckölök egy szöszt.

– Vacsorázni, de még sosem jártam azon a helyen. Remélem, nem öltöztem túl.

– Ez az első találkátok? Idegesnek látszol.

– Ez az első randink, és ideges vagyok. De ez másfajta idegesség. Jófajta. Már most olyan jól ismerem, nem azt érzem, hogy egy idegennel töltöm az estét.

Allysa pár másodpercig szeretettel vizslat.

– Izgatottnak tűnsz. Hiányoltam ezt az oldaladat.

– Ja, én is. – Előrehajolok, hogy megpusziljam Emmyt és Ryleet. – Nem maradok túl sokáig. Vissza kell mennem a boltba zárni, szóval ott vesz fel. Fél tízre vissza kéne érnem, úgyhogy próbáld meg ébren tartani, ha nem gond.

– Miért jössz haza ilyen korán? Ez gáz.

– Tegnap este semmit sem aludtam. Kimerült vagyok, de nem akarom lemondani a találkát, csak próbálom átvészelni.

– Uh! Anyaság! – forgatja a szemét Allysa. – Ébren tartom. Menj, mulass jól! Igyál egy kávét, teát vagy valamit.

Már nem is számolom, mennyi kávét ittam ma.

– Szeretlek. Kösz, hogy kihúztál a kulimászból – mondom az ajtó felé menet.

– Ezért vagyok – csicsergi.

Tizenegyedik
fejezet

Atlas

Azt akarom, hogy gyorsabban teljen a nap, ezért besegítek a Bib’s konyháján, bár teljes személyzettel terveztem az estét. Most meg fokhagymaszagom van. Harmadszor próbálom lesikálni magamról a szagot sikertelenül. De ha most nem lépek le, el fogok késni.

Lassan haladunk, ezért a munkahelyén veszem fel, nem a lakásán. Fogalmam sincs, hol él most, vagy hogy még abban a lakásban lakik-e, ahol majdnem két évvel ezelőtt a segítségére siettem. Akárhogy is, az, hogy hol lakunk, nem került szóba a beszélgetéseink során. Talán még azt sem tudja, hogy eladtam a házamat, és idén beköltöztem a városba. Kíváncsi vagyok, most milyen messze élünk egymástól.

– Kölniillatot érzek – közli Darin, miután elmegy mellettem. Megáll a hűtő felé menet, és megfordul, hogy még egyszer végigmérjen. – Miért van kölniillatod? Miért vagy kiöltözve?

Megszagolom a kezem.

– Nincs fokhagymaszagom?

– Nem, randiillatod van. Indulni készülsz?

– Indulok. Záróra körül visszaérek. Szerintem itt maradok éjszakára, meglátom, rajtakapom-e azt, aki az éttermeket rongálja.

Pár nyugis nap eltelt az esetek között, de tegnap este negyedszer is randalírozott valaki. Nem volt nagy a veszteség. Most is csak a szemetet szórták szanaszét. Sokkal könnyebb takarítani, mint festeni volt. Azért lehet, mert Brad mindig magával hozza Theót, hogy segítsen. Figyelmeztetnem kéne, hogy minél többet panaszkodik a feladat miatt, annál valószínűbb, hogy meg kell csinálnia.

Az a tervem, hogy akárki áll is a rongálások mögött, ma lecsapok rá, meglátom, ki tudom-e deríteni az indítékát, és le tudom-e beszélni, mielőtt bevonom a rendőrséget. Meggyőződésem, hogy a problémák általában sokkal jobban megoldhatók egy őszinte, egyszerű beszélgetéssel, mint egy drámai beavatkozással, de fogalmam sincs, kivel állok szemben.

Darin közel hajol, és halkan kérdezi.

– Kivel találkozol? Lilyvel?

Megtörlöm a kezem, és bólintok.

Darin mosolyogva sétál el. Bírom, hogy a barátaim kedvelik Lilyt. A pókereste után néhányszor emlegették, de szerintem látták rajtam, hogy zavar. Nem szerettem Lilyről beszélni, amikor nem volt része az életemnek.

De most lehetséges, hogy visszakerül a képbe. Talán. Lehet, hogy ezért vagyok ilyen ideges. Mert tudom, mekkora kockázatot vállal Lily azzal, hogy találkozik ma velem. Ha alakulnak a dolgaink, az negatívan befolyásolhatja Lily életét. Talán ezért érzek két órája mérhetetlen nyomást, hogy ez a randevú biztosan megérje a számára.

De olyan szagom van, mint egy vámpírűzőnek, szóval nem a terveim szerint alakul.

Hat előtt öt perccel leparkolok. Lily biztos várt már, mert még mielőtt kiszállhatnék a kocsiból, kilép az üzletből, és becsukja maga mögött az ajtót.

Ahogy ránézek, még idegesebb leszek. Elképesztően néz ki. Fekete overallt visel magas sarkúval. Felhúzza a dzsekijét, és a parkoló közepén találkozunk.

Odahajolok, és adok egy puszit az arcára.

– Káprázatosan nézel ki.

Esküszöm, elvörösödik, miután ezt mondom.

– Tényleg? Este nem aludtam. Úgy érzem, kilencvenévesnek látszom.

– Miért nem aludtál?

– Emmy lázas volt. Már jobban van, de… – Ásít egyet. – Bocs. Most ittam egy kávét. Mindjárt hatni fog.

– Rendben. Én nem vagyok fáradt, viszont fokhagymaszagom van.

– Szeretem a fokhagymát.

– Akkor jó.

Lily kicsit hátradől, és lenéz a ruhájára.

– Nem tudtam, mit vegyek fel, mert még sosem voltam ebben az étteremben.

– Én sem, úgyhogy fogalmam sincs. De valami azt súgja, jó leszel így.

Egy új éttermet választottam, amit ki akartam próbálni. Háromnegyed óra az út, de azt találtam ki, hogy ez alatt lesz elég időnk beszélgetni.

– Van egy ajándékom számodra. A kocsimban. Idehozom.

A kocsijához megyünk, figyelem, ahogy kivesz valamit. Amikor átadja nekem, nem állom meg, hogy el ne mosolyodjam.

– Ez a naplód?

Tegnap olvasott egy rövid részletet, de túlságosan zavarba jött, és nem volt hajlandó többet olvasni belőle.

– Az egyik. Mielőtt odaadom a másikat, meglátjuk, hogy alakul a mai este.

– Csak semmi nyomásgyakorlás.

A kocsimhoz kísérem, kinyitom neki az ajtót. Ahogy becsukom, ásítozni kezd.

Rosszul érzem magam. Lehet, hogy túlságosan kimerült ehhez a randihoz. Nem tudom, milyen gyereket nevelni. Önzőnek érzem magam, amiért nem ajánlom fel, hogy szervezzük át az estét. Így mielőtt kitolatok a parkolóhelyről, felajánlom:

– Ha inkább hazamennél aludni, áttehetjük ezt a jövő hétre.

– Semmit sem csinálnék szívesebben, mint ezt, Atlas. Majd alszom, ha meghalok.

Beköti a biztonsági övet.

– Tényleg fokhagymaszagod van.

Szerintem csak hülyéskedik. Fiatalkorunkban állandóan viccelődött. Ez az egyik, amit a leginkább szerettem benne. Mindig jókedvű volt, még akkor is, ha körülötte rosszul alakultak a dolgok. Ez ugyanaz az erő, amit csodáltam benne, amikor a sürgősségin rájött, hogy terhes. Az volt élete egyik mélypontja, de még akkor is képes volt mosolyogni, és egész este lenyűgözni a barátaimat a humorával a pókerestén.

Mindenki másképpen kezeli a stresszt, és rossz módszer nem létezik, de Lilyé egyszerűen elegáns. És az elegancia történetesen az a tulajdonság, amit a legvonzóbbnak találok.

– Hogy sikerült elszabadulnod szombat este? – érdeklődik.

Gyűlölöm, hogy vezetek, mert így nem nézhetek rá, míg válaszolok. Sosem láttam még ilyen… nőiesnek?

Ez dicséret? Fogalmam sincs. Talán nem kéne hangosan kimondanom, hátha nem az, de amikor egymásba szerettünk, még gyerekek voltunk. De ma este már nem. Felnőttek vagyunk, sikeresek a szakmánkban, ő anya és főnök, független nő. Ez állati szexi.

Felnőttként egyetlenegyszer találkoztunk, akkor ő elvileg még Ryle-lal volt együtt. Helytelennek éreztem úgy tekinteni rá, ahogy most. Vágyakozással.

Az útra koncentrálok, és próbálom fenntartani a társalgást, de lehet, hogy kissé izgatott vagyok. Ez meglep.

– Hogy sikerült elszabadulnom? – Inkább tettetem, hogy a kérdésen gondolkodom, mint hogy megszállottan bámuljam. – Megbízható embereket alkalmazok.

Lily ezen nevet.

– Mindig dolgozol hétvégénként?

Bólintok.

– Csak vasárnaponként van szabadnapom, amikor zárva vagyunk. És esetenként hétfőn.

– Mit szeretsz legjobban a munkádban?

Tele van kérdésekkel. A szemem sarkából pillantok rá, és elmosolyodom.

– A kritikákat olvasni.

Ezen érezhetően meglepődik.

– Bocs. Azt mondtad, kritikákat? Te elolvasod az éttermedről a kritikákat?

– Az összeset.

– Micsoda? Benned aztán biztos nincs egy csepp bizonytalanság sem. Nálam Serena kezeli a közösségi médiát, így megkímélhetem magam a bírálatoktól.

– Jó kritikákat kapsz.

Egész testével felém fordul az ülésen.

– Te olvasod a rólam szóló kritikákat?

– Bárkiről elolvasom őket, akiről tudom, hogy vállalkozása van. Ez furcsa?

– Nem mondanám, hogy nem az.

Indexelek.

– Szeretek kritikákat olvasni. Képet adnak a tulajdonosról, és én szeretem tudni, hogy az emberek mit gondolnak az éttermeimről. Az építő kritika segít. Nincs meg az a konyhai tapasztalatom, ami sok séfnek, és a kritikákból lehet a legtöbbet tanulni.

– Mi hasznod abból, hogy másokról olvasol?

– Semmi, tényleg. Egyszerűen csak szórakoztató.

– Írnak rólam valami rosszat?

Lily leveszi rólam tekintetét, félig megfordul, így megint előrefelé néz.

– Mindegy, ne válaszolj! Majd színlelem, hogy az összes jó, és mindenki szereti a virágaimat.

– Mindenki odavan a virágaidért.

Összeszorítja a száját, hogy elfojtsa a mosolyát.

– A munkád melyik részét szereted legkevésbé?

Tetszik, hogy összevissza kérdezget. Azokra az estékre emlékeztet ez, amikor sokáig fent maradtunk, és elárasztott a rólam szóló kérdéseivel.

– Egészen múlt hétig az egészségügyi ellenőrzéseket – ismerem be. – Eszméletlenül stresszes.

– Miért múlt hétig? Mi változott?

– A rongálások.

– Megint megtörtént?

– Igen, kétszer ezen a héten.

– Még mindig nem tudod, ki tette?

A fejemet rázom.

– Elképzelésem sincs.

– Nincsenek zabos exeid?

– Kétlem. Nem olyan típusok.

Lily ledobja a magas sarkút, és maga alá húzza a lábát, hogy kényelmesebben üljön.

– Hány komoly kapcsolatod volt?

Na, témánál vagyunk. Rendben.

– Definiáld, mi az, hogy „komoly”.

– Nem is tudom. Ami két hónapnál tovább tart.

– Egy.

– Mennyi ideig voltatok együtt?

– Kicsivel több mint egy évig. Akkor ismertem meg, amikor a seregben voltam.

– Miért szakítottatok?

– Összeköltöztünk.

– Ezért szakítottatok?

– Az együttélés során kiderült, hogy nem illünk össze. Vagy csak máshol tartottunk az életben. Én a karrieremre koncentráltam, ő pedig arra, mit vegyen fel a klubba, ahová túl fáradt voltam, hogy vele menjek. Mikor leszereltem, és visszatértem Bostonba, ő nem jött velem, hanem két barátjával egy tetőtéri lakásba költözött.

Lily nevet.

– Nem tudlak elképzelni téged egy klubban.

– Hát igen. Talán ezért vagyok egyedülálló.

Hívást kapok a Corrigan’sből, így nem tudok visszakérdezni.

– Ezt fel kell vennem.

– Tedd azt.

Bluetoothon keresztül veszem fel. A fagyasztóval van valami probléma, ami miatt két telefont még el kell intéznem, mielőtt megoldom a problémát, és úton van odafelé egy szerelő. Amikor megint van érkezésem Lilyre pillantani, látom ám, hogy elaludt. A feje a vállára biccen, finoman horkol.

Nem hatott az a kávé, gondolom.

Nem ébresztem fel, amíg az étteremhez nem érünk. Hét előtt tíz perccel érkezünk meg. Sötét van, az étterem zsúfoltnak tűnik, de van még egy kis időnk, mielőtt jelentkezni kell a foglalásunkért, ezért hagyom még pihenni.

A horkolása ugyanolyan aranyos, mint ő maga. Lágy, már-már olyan finom, hogy hallani is alig lehet. Gyorsan csinálok róla egy videót, amivel később cukkolhatom, majd a hátsó ülésről elveszem a naplóját. Tudom, hogy azt mondta, nem olvashatom a jelenlétében, de tulajdonképpen nem is a jelenlétében vagyok. Alszik.

Kinyitom az első oldalon, és olvasni kezdem.

Elolvasom az első bejegyzést. Teljesen belefeledkezem. Úgy érzem, ezzel megszegem a Lily által felállított szabályt, de hát ő hozta el a naplót.

Elolvasom a második bejegyzést. Aztán a harmadikat. Aztán belépek a foglalási applikációmba, és lemondom a foglalásunkat, mert ha most azonnal felébresztem, akkor is el fogunk késni. Inkább legyen másé az asztalunk, Lilynek már jó ideje szüksége van erre az alvásra.

El akarok olvasni még egy bejegyzést. Elviszem máshová vacsorázni, ha felébred.

Minden egyes szava visszarepít a kamaszkorunkba. Sokszor legszívesebben felnevetnék azon, amit ír, és ahogyan írja, de elfojtom a nevetésemet, mert nem akarom felriasztani.

Végül elolvasom azt a bejegyzést, ami szerintem biztosan elvezet az első csókunkhoz. Az órára nézek, már vagy fél órája itt ücsörgünk, de Lily még mindig alszik, én meg nem tudom abbahagyni ezt a bejegyzést a közepén. Folytatom az olvasást, remélve, hogy nem ébred fel, amíg a végére nem érek.

– Mondanom kell valamit – szólalt meg aztán.

Visszatartottam a lélegzetemet, nem tudtam, mire számítsak.

– Ma felvettem a kapcsolatot a nagybátyámmal. Anyámmal egy darabig nála laktunk Bostonban. Azt mondta, hogy amikor visszajön a kiküldetéséről, hozzá költözhetek.

Örülnöm kellett volna abban a pillanatban, és mosolyogva gratulálni neki. De ahogy becsuktam a szememet, fiatalságom minden értetlenségével önmagamat kezdtem sajnálni.

– És elmész? – kérdeztem.

Tanácstalanul vállat vont.

– Nem tudom. Előbb meg akartam beszélni veled.

Olyan közel feküdt hozzám az ágyon, hogy éreztem a lélegzete melegét. Az is feltűnt, hogy mentaillata van, és eszembe jutott, hogy talán üveges vízzel mos fogat, mielőtt átjönne hozzám. Mindig rengeteg vizet küldök vele haza.

A párnához emeltem a kezem, és egy kiálló tollat kezdtem piszkálni. Amikor kiszedtem, az ujjaim között forgattam tovább.

– Nem tudom, mit mondjak, Atlas. Örülök, hogy lesz már hol laknod. De mi lesz a sulival?

– Befejezhetem Bostonban is – felelte.

Bólintottam. Nagyon úgy tűnt, hogy már döntött.

– Mikor mész el?

Azon gondolkodtam, milyen messze lehet Boston. Valószínűleg pár órányira, de akár az Óperenciás-tengeren túl is lehet, ha az embernek nincs autója.

– Még azt sem tudom biztosan, hogy megyek-e.

Visszaejtettem a tollat a párnára, és leengedtem a kezemet.

– Mi tart vissza? A nagybátyád lakást ajánl neked. Az jó, igaz?

Összeszorított szájjal bólintott, aztán felvette a tollat, amivel az előbb még én játszottam, és az ujjai között forgatta. Végül visszatette a párnára, és olyasmit tett, amire egyáltalán nem számítottam. A számhoz érintette az ujját.

Édes jó istenem, Ellen, hát én azt hittem, ott helyben meghalok. Életemben nem éreztem ennyi mindent egyszerre a testemben. Pár pillanatig ott tartotta az ujját, aztán azt mondta:

– Köszönöm, Lily. Köszönök mindent.

Az ujjai elindultak felfelé, beletúrt a hajamba, aztán közelebb hajolt, és nyomott egy puszit a homlokomra. Alig kaptam levegőt, nyitott szájjal, zihálva kellett lélegeznem, hogy ne fulladjak meg. Láttam, hogy az ő mellkasa is ugyanolyan hevesen mozog, mint az enyém. Láttam, ahogy a tekintete a számra téved.

– Csókoltak már meg, Lily?

A fejemet rázva jeleztem, hogy nem, és felfelé fordítottam az arcomat, mert azt akartam, hogy ezen ott helyben, azonnal változtasson, különben nem kapok többé levegőt.

Aztán – majdnem olyan óvatosan, mintha tojáshéjból lennék – a számhoz érintette a száját. Nem tudtam, mit tegyek, de egyáltalán nem bántam. Az sem lett volna baj, ha úgy maradunk egész éjszaka, és egyáltalán nem is mozdul a szánk.

Az ajka összezárult az enyém körül, és éreztem, ahogy remeg a keze. Utánoztam, amit ő csinált, és én is mozgatni kezdtem a számat. A nyelve hegye végigsimította az ajkamat, már azt hittem, hogy rögtön kifordul a szemem a helyéből. Aztán megismételte, utána meg még egyszer, úgyhogy aztán én is ugyanígy tettem. Amikor a nyelvünk először találkozott, kicsit el is mosolyodtam, mert sokat gondolkodtam már rajta, milyen lesz az első csókom. Hogy hol lesz, kivel lesz. Soha fel sem merült volna bennem, hogy ilyen lesz.

A hátamra fordított, a kezét az arcomra szorította, és tovább csókolt. Egyre jobb és jobb lett, ahogy belemelegedtem. A kedvenc pillanatom az volt, amikor egy másodpercre elhúzódott, hogy lenézhessen rám, aztán még hevesebben folytatta.

Nem tudom, meddig csókolóztunk. Sokáig. Addig, amíg már fájt a szám, és nem tudtam nyitva tartani a szemem. Elég biztos, hogy amikor elaludtunk, a szája még mindig hozzáért az enyémhez.

Többet nem hoztuk szóba Bostont.

Még mindig nem tudom, hogy elmegy-e.

Lily

Hűha!

Becsukom a naplót, és Lilyre nézek. Olyan részletesen írta le az első csókunkat, hogy kamasz énemhez képest egészen középszerűnek érzem magam.

Tényleg így történt?

Emlékszem arra az estére, de százszor idegesebb voltam, mint ahogy Lily lefestette. Vicces, hogy kamaszként az ember azt hiszi, ő az egyetlen tapasztalatlan, feszült lény a földön. Azt hiszi, hogy minden kamasz jobban eligazodik az életben, mint ő. De ez egyáltalán nem így van. Mindketten meg voltunk rémülve. Elveszítettük az eszünket. Mindketten szerelmesek voltunk.

Már jóval az első csókunk előtt belezúgtam. Sokkal jobban szerettem őt, mint előtte bárki mást. Jobban szerettem, mint utána bárkit.

Talán még mindig jobban szeretem.

Lily nagyon sok mindent nem tud az életemnek erről a részéről. Ezeket mind el akarom mondani neki most, hogy olvastam az együtt töltött időről az ő szempontjából. Nyilvánvalóan fogalma sincs róla, hogy mennyire fontos volt az életemben. Amikor mindenki hátat fordított nekem, ő volt az egyetlen, aki mellém állt.

Még mindig alszik, így előveszem a telefonomat, és megnyitok egy üres jegyzetet. Elkezdem részletezni, milyen volt az életem, mielőtt felbukkant benne Lily. Nem szándékozom olyan sokat írni, mint amennyit írok, de azt gondolom, sok mindent el kell mondanom neki.

Húsz perc, mire mindent leírok, rá öt percre Lily végre ébredezni kezd.

A telefonomat a pohártartóba állítom. Nem tudom még, hogy megmutatom-e neki, amit írtam. Talán várok pár napot. Pár hetet. Lassan szeretne haladni, és nem vagyok biztos benne, hogy amit a levél vége felé mondok, az összeegyeztethető-e ezzel az elgondolásával.

Felemeli a kezét, és megvakarja a fejét. Az ablak felé fordul, így nem látom az arcát. Nem tudom, nyitva van-e a szeme, de biztosan ébren van, mert felül. Kibámul az ablakon, de rögtön felém fordítja a fejét. Néhány hajszála az arcára tapadt.

Az ajtónak dőlök, hanyagul nézem, mintha az ilyesmi szokványos lenne egy első randin.

– Atlas! – Ahogy kiejti a nevemet, az egyszerre hangzik mentegetőzésnek és kérdésnek.

– Semmi baj. Fáradt voltál.

Megnézi a telefonján az időt.

– Úristen!

Előrehajol, könyökét a combjára támasztja, arcát a tenyerébe rejti.

– Ezt nem hiszem el!

– Lily, minden rendben. – Felemelem a naplót. – Szóval tartottál.

A naplót mustrálja, majd felsóhajt.

– Ez megalázó.

A hátsó ülésre dobom a naplót.

– Személy szerint nagyon tanulságosnak találtam.

Játékosan a vállamba bokszol.

– Ne nevess! Túl gázul érzem magam ahhoz, hogy viccesnek találjam.

– Ne tedd, kimerült vagy. És talán éhes is. Szerezhetünk egy hamburgert hazafelé menet.

Lily színpadiasan hátraveti magát az ülésen.

– Hadd vigye a menő séf gyorsétterembe a csajt, ha már az átaludta a randiját. Miért is ne?

Lehajtja a napellenzőt, és észreveszi az arcára tapadt hajat.

– Tyű, mint egy anya. Ez az utolsó randink? Ennek már annyi? Nem hibáztatnálak.

Rükvercbe teszem a kocsit.

– Azok után, amit most olvastam, a legkevésbé sem. Kétlem, hogy bármi überelni tudná a mai találkát.

– Nagyon alacsonyak az elvárásaid, Atlas.

Imádni valóan vonzónak találom az önmarcangolását.

– Van egy kérdésem a naplóddal kapcsolatban.

– Micsoda?

Letöröl egy szempillafestékfoltot. Úgy tűnik, megadta magát a sorsának így, hogy azt hiszi, tönkretette a randinkat. Nem állom meg mosolygás nélkül.

– Az első csókunk estéjén… szándékosan tetted be a takarókat a mosásba? Csellel vettél rá, hogy az ágyadban aludjak?

Elfintorodik.

– Ennyit elolvastál?

– Sokáig aludtál.

Elgondolkodik a kérdésemen, majd beismerően bólint.

– Annak idején azt akartam, hogy te legyél az első, akivel csókolózom, és ez nem történhetett volna meg, ha a földön alszol.

Valószínűleg igaza van. És bevált a csel.

Még mindig beválik, mert az első csók leírását olvasva felidéződik minden, amit akkor éreztem. Végigaludhatná az egész utat hazafelé, akkor is életem legjobb randija lenne.

Tizenkettedik
fejezet

Lily

– Nem hiszem el, hogy ilyen sokáig hagytál aludni.

Tíz perc eltelt, és a gyomrom még mindig forog a szégyentől.

– Kiolvastad a naplót?

– Az első csóknál abbahagytam.

Az jó. Az nem olyan kínos. De ha olvasott volna az első szexünkről, miközben én mellette aludtam, azt nem éltem volna túl.

– Ez nem fair – motyogom. – Csinálnod kell valami megalázót, hogy egálba kerüljünk, mert e pillanatban úgy érzem, teljesen tönkretettem az esténket.

Atlas nevet.

– Azt hiszed, ha én valami megalázót csinálok, attól te jobban fogod érezni magad?

Bólintok.

– Igen, ez az univerzum rendje. Szemet szemért, megaláztatást megaláztatásért.

Atlas a hüvelykujjával koppint egyet a kormányon, közben szabad kezével az állkapcsát masszírozza. Aztán a fejével a pohártartóba állított telefonja irányába bök.

– Nyisd meg a jegyzeteket a telefonomban. Olvasd el az elsőt.

Azta! Vicceltem, de igen gyorsan kapom fel a telefont.

– Mi a jelszavad?

– 9595.

Beütöm a számokat, és a kezdőképernyőt bámulom, amíg megnyílik. Minden alkalmazás takarosan egy mappába van rendezve. Nulla olvasatlan üzenete és egy olvasatlan e-mailje van.

– Te rendmániás vagy. Kinek van egyetlenegy nem olvasott e-mailje?

– Nem szeretem az összevisszaságot. A katonaság hátulütője. Neked mennyi olvasatlan emailed van?

– Több ezer.

Megnyitom a jegyzeteket, és a legfrissebbre kattintok. Ahogy megpillantom a két szót a tetején, a telefont képernyővel lefelé a combomra nyomom.

– Atlas!

– Lily!

Feszengésemet az izgatottság meleg hullámai nyelik el.

– Te írtál egy szerelmes levelet?

Lassan bólint.

– Elég sokat aludtál.

Amikor rám néz, a mosolya elhalványul, mintha tartana attól, amit írt. Megint előrenéz, így látom, ahogy az ádámcsutkája megemelkedik.

A homlokomat az ablaküvegnek nyomom, és némán olvasni kezdek.

Kedves Lily!

Zavarban leszel, ha felkelsz, és rájössz, hogy elaludtál az első randinkon. Kicsit túlságosan is izgulok, hogyan reagálsz majd. De annyira fáradtnak tűntél, amikor érted mentem, szóval tulajdonképpen örülök, hogy kicsit pihentél.

Szürreális volt ez a hét, ugye? Már kezdtem azt hinni, hogy talán soha nem lehetek fontos része az életednek, erre tessék, egyszer csak felbukkansz.

Újra és újra rugózhatnék azon, mit jelentett számomra, hogy összefutottunk, de megígértem a terapeutámnak, hogy nem traktállak nyálas szarságokkal. Ne aggódj, úgy tervezem, hogy számtalanszor fogom megszegni ezt az ígéretemet, de azt kérted, hogy haladjunk lassan, ezért adok még pár találkozásnyi időt neked.

Helyette ellopok egy oldalt a naplódból, és a múltunkról beszélek. Ez így tisztességes. Te engedted, hogy elolvassam néhány legbensőségesebb gondolatodat életed legsérülékenyebb szakaszából. Azt hiszem, a legkevesebb, hogy én is bepillantást engedek a legnehezebb időszakomba.

Bár az én verzióm kicsit durvább lesz. Próbállak megóvni a legrémesebb részletektől, de nem biztos, hogy teljesen megérted, mit jelentett számomra a barátságod, ha nem tudod, min mentem keresztül, mielőtt felbukkantál.

Valamennyit elmeséltem neked belőle. Azt, hogy hogyan keveredtem abba a helyzetbe, amiben voltam, amikor abban az elhagyatott házban éltem. De annál sokkal régebb óta éreztem magam hontalannak. Egész életemben, de tényleg. Hiába volt anyám meg alkalmanként mostohaapám is.

Nem emlékszem, milyen volt fiatalkoromban. Arról szoktam fantáziálni, hogy talán valamikor jó anya volt. Emlékszem, egyszer elutaztunk egy egynapos túrára Cape Codra, ahol kókuszos garnélát ettünk, de ha rendes anya volt is arra az egy napra, nem ez a kép maradt meg róla bennem.

Leginkább arra emlékszem, hogy mennyit voltam egyedül, vagy legalábbis próbáltam kitérni az útjából. Hirtelen haragú volt, és meggondolatlan. Az első tizenpár évemben erősebb és gyorsabb volt nálam, ezért ennek az időszaknak a nagy részét azzal töltöttem, hogy a keze, a cigijei és az ostorozó szavai elől bujkáltam.

Tudom, hogy stresszes volt. Gyerekét egyedül nevelő anya volt, aki este dolgozott, hogy engem eltartson. De akármennyire is mentegettem őt annak idején, épp elég egyedülálló anyát láttam jól boldogulni anélkül, hogy ahhoz folyamodtak volna, amihez anyám.

Láttad a sebeimet. Nem bocsátkozom részletekbe, de a harmadik házasságakor még rosszabbra fordultak a dolgok. Tizenkét éves voltam, amikor találkoztak.

Fogalmam sem volt róla, hogy az lesz az egyetlen békés évem. Sosem volt otthon, mert vele volt, és ha otthon volt, akkor jókedvű volt, mert szerelmes volt. Érdekes, hogyan befolyásolja a szerelem néhány ember kapcsolatát a saját gyerekeivel.

Tizenhárom éves koromban Tim hozzánk költözött, és a következő négy évben pokol lett az életem. Ha nem anyám haragját vívtam ki, akkor Timét. Ha otthon voltam, csak ordítottak velem. Amíg iskolában voltam, a veszekedéseik közben szétzúzták a lakást, és amikor hazaértem, nekem kellett rendet tennem utánuk.

Rémálom volt velük az élet, és mire végre elég erős lettem ahhoz, hogy kiálljak magamért, addigra Tim nem akart többé velem lakni.

Anyám őt választotta. Nem volt maradásom. Nem kellett kétszer kérniük. Mást sem akartam, mint lelépni, de csak azért, mert volt hova.

Aztán már ez sem volt. Három hónapig egy haveromnál laktam, mielőtt Coloradóba költözött a családjával. Akkor nem volt senki, akihez mehettem volna, úgyhogy pénz híján kénytelen voltam visszakuncsorogni magam anyámhoz.

Még most is emlékszem arra a napra, amikor visszamentem abba a házba. Alig három hónapja voltam távol, de a ház már romokban állt. A füvet én nyírtam le utoljára, mielőtt kitettek. Az összes ablaküveg hiányzott, a kilincs helyén lyuk tátongott. Ránézésre mintha éveket lettem volna távol.

Anyám kocsija a felhajtón állt, de Timé sehol. Mintha anyámé már jó ideje ott lett volna. A motorháztető kitámasztva, a szerszámok szerteszét szórva, minimum harminc sörösdobozból valaki piramist épített a garázs elé.

Még az újságok is felhalmozódtak a repedezett betonjárdán. Emlékszem, hogy egy vasszékre tettem őket száradni, mielőtt bekopogtam.

Furcsa volt annak a háznak az ajtaján kopogtatni, ahol évekig éltem, de mivel sanszos volt, hogy Tim otthon van, nem nyithattam be csak úgy, engedély nélkül. Nálam volt még a lakáskulcsom, de Tim világossá tette, hogy feldob birtokháborításért, ha valaha is megpróbálom használni.

Ha akartam volna, sem tudtam volna használni. Nem volt kilincs.

Hallottam, hogy valaki közelít a nappalin át. A bejárati ajtó felső felében lévő kis ablak függönye megmozdult, és láttam anyámat kifele kukucskálni. Pár másodpercig mozdulatlanul bámult. Végül pár centire kinyitotta az ajtót. Elég szélesre ahhoz, hogy lássam, délután kettőkor még mindig pizsamában van, ami valamelyik volt pasijának a túlméretezett Weezer-pólóját jelentette. Rühelltem azt a pólót, mert szerettem azt a bandát. Ahányszor csak felvette, kicsit tönkretette nekem a zenéjüket.

Kérdezte, mit keresek ott, de nem akartam egyből válaszolni neki. Inkább megkérdeztem, Tim otthon van-e.

Kicsit jobban kinyitotta az ajtót, és olyan szorosan fonta össze a karjait maga előtt, hogy a pólón az egyik bandatag úgy nézett ki, mintha lefejezték volna. Közölte, hogy Tim dolgozik, és érdeklődött, hogy mit akarok.

Megkérdeztem, bemehetnék-e. Elgondolkodott a kérésemen, és a vállam fölött az utcát pásztázta. Nem tudom, mit ellenőrzött. Talán attól tartott, hogy a szomszéd meglátja, hogy beengedi a saját fiát.

Nyitva hagyta nekem az ajtót, és elment a szobájába átöltözni. A házban kísértetiesen sötét volt. A függönyök behúzva, az ember egészen elbizonytalanodott, hogy milyen napszak is van. Az sem segített, hogy a tűzhelyen az óra villogott, és több mint nyolc órát késett. Ezt is megcsináltam volna, ha ott lakom.

Sőt, a függönyök is el lettek volna húzva. A konyhapultot nem lepték volna el a mosatlan edények. Nem hiányzott volna a kilincs, nem lett volna gondozatlan a kert, és nem halmozódtak volna napok óta a nedves újságok. Ekkor jöttem rá, hogy egyedül én tartottam rendben azt a házat.

Ez reményt adott. Talán ráébredtek, hogy inkább a javukra voltam, semmint a hátrányukra, és megengedik, hogy hazatérjek, amíg befejezem a középiskolát.

Láttam egy kilincskészletet a konyhaasztalon, felvettem, és átvizsgáltam. Alatta volt a blokk. Megnéztem rajta a dátumot, két héttel azelőtt vették.

A kilincs illett a bejárati ajtóra. Nem tudtam, Tim miért nem szerelte fel, ha már két hete megvolt, ezért a konyhafiókban kerestem hozzá szerszámokat, és kinyitottam a csomagot. Pár perc múlva anyám kijött a szobájából, de addigra már felszereltem a kilincset.

Kérdezte, mit csinálok, ezért megmutattam neki, hogy működik a kilincs.

Sosem fogom elfelejteni a reakcióját. Sóhajtott, és annyit mondott:

– Miért csinálod ezeket a szarságokat? Mintha azt akarnád, hogy Tim gyűlöljön téged.

Kivette a csavarhúzót a kezemből, és azt mondta:

– Menned kéne, mielőtt rájön, hogy itt voltál.

Részben azért nem jöttem ki velük soha, mert mindig rosszul reagáltak a dolgokra. Ha kérés nélkül segíteni akartam, Tim azzal vádolt, hogy ellenségeskedem vele. Ha nem segítettem, akkor meg azt vágták a fejemhez, hogy lusta vagyok, és hálátlan.

– Nem dühíteni akarom Timet. Megjavítottam a kilincseteket. Csak segíteni akartam.

– Megcsinálja, ha lesz rá ideje.

Tim egyik problémája az volt, hogy mása sem volt, csak ideje. Sosem volt fél évnél tovább munkája, és több időt töltött szerencsejátékkal, mint anyámmal.

– Szerzett munkát?

– Keres.

– Most is ott van?

Az arckifejezésén látszott, hogy Tim nem állást keres. Bárhol is járt, biztos voltam benne, hogy anyámat még nagyobb adósságba keverte, mint amekkorában volt. Valószínűleg anyám tartozása volt az utolsó csepp a pohárban, és elsősorban amiatt rúgatott ki otthonról.

Amikor kezembe akadt egy rakás, a nevére szóló, rég lejárt csekk a kiürített hitelkártyái egyenlegével, szembesítettem velük Timet.

Ez persze nem volt ínyére. Jobban tetszett neki a kiskamasz énem, akit megismert, mint a majdnem felnőtt ember, aki lett belőlem. Annak dirigálhatott anélkül, hogy visszaszóltam volna. Azt az énemet tudta manipulálni.

Ez az énem eltűnt tizenöt és tizenhat éves korom között. Mikor ráeszmélt, hogy fizikailag nem tud többé fenyegetni, más módon próbálta tönkretenni az életemet. Például megfosztott az otthonomtól.

Végül lenyeltem a büszkeségemet, és előálltam a farbával. Megmondtam anyámnak, hogy nincs hova mennem.

Anyám arckifejezésében semmiféle együttérzés nem volt, sokkal inkább bosszúság.

– Remélem, azok után, amit tettél, nem akarsz visszakéretőzni.

– Amit tettem? Arra gondolsz, amikor veszekedtem vele, mert a játékszenvedélye miatt adósságba keveredtél?

Na akkor hívott faszfejnek. Vagy inkább „fasz fejnek”. Ezt mindig ilyen furcsán külön mondta.

Próbáltam könyörögni, de gyorsan a szokott énjét hozta. Hozzám vágta a csavarhúzót. Olyan hirtelen és váratlanul történt, még csak nem is vitatkoztunk akkor, hogy nem tudtam időben elhajolni. Közvetlenül a bal szemem fölött talált el, a szemöldököm közepén.

Végighúztam az ujjam a vágáson, vérfoltos volt.

Annyit tettem, hogy haza akartam költözni. Nem voltam tiszteletlen vele. Nem beszéltem vele csúnyán. Egyszerűen csak feltűntem, megszereltem a bejárati ajtót, és próbáltam észérvekkel meggyőzni, erre egy véres sebbel végeztem.

Emlékszem, az ujjamat bámultam, és arra gondoltam: „Ezt nem Tim csinálta. Ezt anyám tette.”

Egészen eddig Timet hibáztattam azért, hogy abban a házban mindent tönkrevágott, de minden rossz az anyámmal kezdődött. Tim csak tovább rontotta a már amúgy is rettenetes környezetet.

Arra gondoltam, inkább meghalok, mint hogy anyámmal éljek. Addig a pillanatig a lelkem mélyén még éreztem iránta valamit. Nem tudom, hogy ez a tisztelet szilánkja volt-e, de valahogyan képes voltam becsülni benne, hogy életben tartott, amíg kicsi voltam. Csakhogy nem ez-e a legalapvetőbb dolog, amit egy szülőnek tennie kell, ha úgy dönt, hogy gyereket hoz a világra?

Ekkor ébredtem rá, hogy túl nagy bizalmat szavaztam meg neki eddig. A kötődés hiányát azzal magyaráztam, hogy egyedül nevel, de rengeteg elfoglalt egyedülálló anya valahogy mégis kötődik a gyerekéhez. Anyák, akik a gyerekeik mellé állnak, ha valaki rosszul bánik velük. Anyák, akik nem fordítják el a tekintetüket, ha a tizenhárom éves gyereküket valaki úgy megbünteti, hogy monokli vagy felrepedt száj lesz a vége. Anyák, akik nem hagyják a férjeiknek, hogy az iskoláskorú gyereküket hajléktalanságra kényszerítsék. Anyák, akik nem vágnak csavarhúzót a gyerekeik fejéhez.

Bár végre felismertem, milyen érzéketlen ember valójában, tettem egy utolsó kísérletet, hogy emberséget csiholjak ki belőle.

– Legalább összeszedhetem pár cuccomat, mielőtt elmegyek?

– Semmid sincs. Kellett a hely.

Ezek után képtelen voltam ránézni. Mintha semmit sem akart volna jobban, mint kitörölni engem az életéből, ezért abban a szent pillanatban megfogadtam, hogy segítek neki ebben.

A vér a szemembe csöpögött, ahogy elsiettem a háztól.

Elmondani nem tudom, hogy telt utána az a nap. Azt éreztem, hogy felesleges vagyok, senki sem szeret, és egyedül vagyok. Senkim sem volt. Semmim. Sem pénzem, sem cuccom, sem családom.

Csak egy sebem.

Fiatalon befolyásolhatóak vagyunk, és ha évekig azt hallgatod, hogy egy senki vagy, azoktól, akiknek valamit jelentened kellene, akkor elkezded elhinni. És lassan kezdesz semmivé válni.

De aztán találkoztam veled, Lily. És bár semmi voltam, amikor rám néztél, valahogy láttál valamit. Valamit, amit én nem. Te voltál az első az életemben, akit érdekelt, ki vagyok. Soha senki nem tett fel rólam úgy kérdéseket, ahogy te. Az ismerkedéssel töltött hónapjaink után nem éreztem többé úgy, hogy semmi vagyok. Azt éreztetted velem, hogy érdekes vagyok, és egyedi. A barátságod értékessé tett.

Köszönet ezért. Még ha sehova sem vezet ez a randevú, és sohasem beszélünk többé, mindig hálás leszek neked, amiért valahogyan láttál bennem valamit, amit a saját anyám nem vett észre.

Te vagy a kedvencem, Lily. És most már azt is tudod, miért.

Atlas

A torkomat fojtogató sírástól képtelen vagyok megszólalni. A telefont a combomra teszem, megtörlöm a szemem. Gyűlölöm, hogy épp vezet, mert ha állnánk, átkarolnám, és olyan szorosan ölelném, mint soha senki. Meg is csókolnám, és a hátsó ülésre húznám, mert még senki sem mondott ilyen szívbe markolóan szomorú dolgokat ennyire édesen nekem.

Atlas elveszi a telefonját, visszateszi a pohártartóba, és a kezemért nyúl. Ujjait ujjaimba fűzi, és megszorítja a kezemet, miközben előrenéz. Ettől a mozdulattól izgatottság lesz úrrá rajtam. Másik kezemet az övé fölé teszem. Ahogy egymás kezét fogjuk, felidézi bennem azokat a buszozásokat, amikor csak némán és szomorúan ültünk a hidegben egymásba kapaszkodva.

Kinézek az ablakon, ő előrefigyel, és egyikünk sem szólal meg, mialatt visszafelé tartunk a városba.

A virágboltomtól három kilométerre megállunk hamburgerért. Atlas tudja, hogy nem szeretném, ha Emerson sokáig ébren lenne, ezért a boltom parkolójában esszük meg. A hazaúton már sokkal könnyedebb témákról beszélgettünk. Nem kerüli el a figyelmemet, hogy már egyáltalán nem érzem kínosan magam. Attól, hogy sebezhetőnek mutatta magát, átértékelem a helyzetet, és visszakerülünk az eredeti kerékvágásba.

Arról beszélünk, ki merre járt. Szíven üt, mennyi időt töltött a tengerészgyalogságnál. Öt országban járt, én csak Kanadában.

– Sosem voltál Mexikóban? – érdeklődik.

Egy szalvétába törlöm a számat.

– Soha.

– Ryle-lal nem utaztatok el nászútra?

Óóó! Nem vagyok oda, amiért a randink közepén szóba kerül a neve.

– Nem, Vegasba szöktünk. Nem volt időnk nászútra.

Atlas iszik egy kortyot a poharából. Tekintetét az enyémbe fúrja, mintha azt remélné, hogy feltárhatja a ki nem mondott gondolataimat.

– Akartál esküvőt?

Vállat vonok.

– Nem tudom. Azzal tisztában voltam, hogy Ryle nem akar feleségül venni, ezért amikor felvetette, hogy házasodjunk össze Vegasban, úgy gondoltam, itt a soha vissza nem térő alkalom. Azt hiszem, úgy voltam vele, hogy ez még mindig jobb, mint ha egyáltalán össze sem házasodunk.

– Mi lenne, ha újra férjhez mennél? Máshogy döntenél?

Megnevettet a kérdés, és egyből bólintok.

– Abszolút. Mindent akarok. Virágokat, koszorúslányokat, minden szarságot.

Hasábkrumplit tömök a számba.

– Meg esküvői fogadalmakat és egy még ennél is romantikusabb nászutat.

– Hová utaznál?

– Párizsba. Rómába. Londonba. Semmiképpen sem akarok valami tengerparton ücsörögni. Szeretném látni az összes romantikus helyet Európában, minden városban szeretkezni, csókolózós képet lőni az Eiffel-torony előtt. Croissant-t akarok enni, és kézen fogva vonatozni.

Az üres krumpliszacskót a kajászacskóba dobom.

– És mi a helyzet veled?

Atlas megfogja a szabad kezemet. Nem válaszol. Csak mosolyog, és a kezemet szorongatja, mintha valami olyan titokról lenne szó, amit korai megosztania mással.

Olyan természetes, hogy a kezét fogom. Talán mert kamaszként is ezt tettük, de itt ülni vele ebben a kocsiban, és nem fogni a kezét, sokkal természetellenesebbnek tűnik.

Még a malőr ellenére is, hogy elaludtam, az egész este könnyed és nyugodt. Olyan természetes a közelében lenni. Végighúzom az egyik ujjam a csuklóján.

– Mennem kell.

– Tudom – mondja, hüvelykujját az enyémhez dörzsölve. A telefonja pittyen egyet, a másik kezével felveszi, és elolvassa az üzenetet. Csendesen felsóhajt, és azon, ahogy a készüléket visszadobja a pohártartóba, látom, hogy bárki írt is neki, felidegesítette.

– Minden rendben van?

Mosolyt erőltet az arcára, de szánalmas a próbálkozása. Átlátok rajta, és ő tisztában is van ezzel. Elkapja a tekintetét, a kezünket szemléli. Felfelé fordítja a tenyeremet, és végigsimít a vonalakon. Ujja áramütésként felvillanyozza minden porcikámat.

– Múlt héten felhívott az anyám.

Megdöbbent a hír.

– Mit akart?

– Nem tudom, letettem, mielőtt elmondhatta volna, de eléggé biztos vagyok benne, hogy pénz kell neki.

Összekulcsolom az ujjainkat. Nem tudom, mit mondjak neki. Biztos nehéz neki, hogy majdnem tizenöt évig nem hall róla, erre most hirtelen felbukkan, amikor segítség kell. Hálás vagyok, hogy az anyám fontos része az életemnek.

– Nem akartalak ezzel terhelni, amikor sietned kell. A második randinkra is kell tartogatni valami beszédtémát.

Rám mosolyog, ezzel nyomban fel is dobja a hangulatot. Hihetetlen, hogy milyen hatással van rám a mosolya.

– Gyere, a kocsidhoz kísérlek.

Ezen nevetek, mert az autóm szó szerint fél méterre áll. Atlas rohan kinyitni nekem az ajtót, hogy segítsen kiszállni. Egy lépéssel a kocsimhoz érünk.

– Élvezetes séta – ugratom.

Megvillant egy kurta mosolyt, és nem tudom, hogy csábítónak szánta-e, de a hideg idő ellenére melegség önt el. Atlas a vállam fölött a fejével a kocsim irányába int.

– Tartasz még ott több naplót is?

– Csak az az egy volt.

– Kár. – Egyik vállával a kocsimnak dől, felé fordulva én is azt teszem.

Nem tudom, csókolózni készülünk-e. Nem ellenkeznék, de több mint egy óra alvás után most ettem hagymát, szóval kétlem, hogy a szám e pillanatban a legvonzóbb.

– Kárpótolhatlak? – kérdezem.

– Miért?

– A mai miatt. Következő alkalommal szeretnék ébren maradni.

Atlas felkacag, de nevetése elhal. Egy pillanatig csak néz.

– Már el is felejtettem, milyen jó a közeledben.

A szavai összezavarnak, mert a régi időkre nem ezt a szót használnám. Legjobb esetben is szomorú volt.

– Szerinted jó volt akkor?

Félig megvonja a vállát.

– Úgy értem, az volt életem mélypontja, az tuti. De a legkedvesebb emlékeim hozzád kötődnek.

A bókjától elpirulok. Örülök, hogy sötét van.

De igaza van. Mindkettőnk életében az volt a mélypont, de a társasága mégis bearanyozta a kamaszéveimet. Azt hiszem, az a szó, hogy jó, remekül leírja, mit sikerült kihozni belőle. Ha a legrosszabb időszakban jól éreztük magunkat egymással, vajon milyenek lennénk, amikor a legjobb?

Ezzel teljesen ellentétes gondolataim voltak Ryle-lal kapcsolatban a múlt héten. A legrosszabbak legrosszabbikát éltem át Atlasszal, de ő mindig elképesztő és tisztelettudó volt velem. Mégis, az ember, akit férjemnek választottam, annyira tiszteletlenül bánt velem, ahogy azt senki sem érdemli meg… miközben életünk csúcsán voltunk.

Hálás vagyok Atlasnak, mert tudom, hogy most már hozzá mérem az embereket. Ő az a mérce, amihez Ryle-t kellett volna hasonlítanom a kezdet kezdetétől.

Könnyű, hideg fuvallat söpör át köztünk. Tökéletes indok lehetne Atlas számára, hogy magához húzzon, de nem teszi. Helyette csendben maradunk, amíg már végképp döntenünk kell: csók következik, vagy búcsúzás.

Atlas félresimít egy hajszálat a homlokomból.

– Még nem csókollak meg.

Bízom benne, hogy nem egyértelmű a csalódottságom, de tudom, hogy az. Gyakorlatilag a színe előtt lohadok le.

– Ez a büntetésem, mert elaludtam?

– Természetesen nem. Miután olvastam az első csókunkról, most kevesebbnek érzem magam.

Felnevetek.

– Kihez képest? Magadhoz?

Bólint.

– A kamasz Atlast nagyon is elbűvölőnek találtad.

– Ahogy a felnőtt Atlast is.

Aprót nyög, mintha legszívesebben már most meggondolná magát a csókot illetően. Ettől a nyögéstől komolyabbnak tűnik az egész. Elmozdul a kocsitól, közvetlen előttem áll meg. Az autómnak támaszkodom, és ránézek abban reménykedve, hogy a lelket is kicsókolja rögvest belőlem.

– És hát te mondtad, hogy lassan haladjunk, ezért…

A francba! Tényleg én kértem. Ha jól emlékszem, nagyon lassant mondtam. Utálom magam.

Atlas előrehajol, becsukom a szemem. Érzem a leheletét az arcomon, mielőtt gyors puszit nyom a halántékomra.

– Jó éjt, Lily!

– Oké.

Oké? Miért mondtam ezt? Olyan izgatott vagyok.

Atlas halkan felnevet. Amikor kinyitom a szemem, Atlas a kocsija felé tart. Mielőtt indul, a kezét a kocsi tetejére teszi.

– Remélem, ma tudsz kicsit aludni.

Bólintok, de nem vagyok biztos benne, hogy sikerül. Mintha az összes kávé, amit ma ittam, most ütne be. Képtelen leszek ez után a randi után elaludni. A levélen fog járni az agyam, amit engedett elolvasni. És ha nem arra gondolok, akkor egész este az első csókunkat fogom gondolatban lejátszani, azon tűnődve, vajon milyen lesz a második felvonás.

„Csak ússz tovább!”

A Némó nyomában ismerős hangjai hallatszanak Allysa és Marshall nappalijából, amikor kinyitom a lakás ajtaját.

Amikor elhaladok a konyha mellett, Marshall a hűtőszekrény szélesre tárt ajtaja előtt áll. Üdvözlésképpen bólint, én integetek, de nem bocsátkozom csevegésbe, mert már nagyon megölelgetném Emersont.

Amikor belépek a szobába, megrökönyödésemre Ryle-t találom a kanapén. Nem említette, hogy ma este szabadnapos. Emerson a mellkasán alszik, Allysa sehol.

– Helló!

Ryle nem néz fel, hogy köszönjön, de nem is kell. Anélkül is tudom, hogy valami zavarja. A keményen összeszorított állkapcsa biztos jele annak, hogy mérges. Elvenném tőle Emersont, de olyan békésen alszik, hogy hagyom, hadd maradjon Ryle mellkasán.

– Mióta alszik?

Ryle még mindig a tévére szegezi tekintetét, egyik keze óvón Emmy hátán nyugszik, a másik a feje mögött.

– Mióta elkezdődött a film.

Felismerem a jelenetet, amiből belövöm, hogy úgy egy órája lehet.

Allysa a megjelenésével életet lehel a szobába.

– Helló, Lily! Bocs, hogy elaludt. Nagyon próbáltuk ébren tartani.

Két másodperces pillantást váltunk. Allysa némán kér bocsánatot, amiért Ryle itt van. Némán jelzem neki, hogy rendben van. Testvérek, nem várhatom el, hogy ne bukkanjon fel, amikor tudja, hogy húga a lányára vigyáz.

Ryle Allysa felé mozdul.

– Betennéd Emersont a matracára? Beszélnem kell Lilyvel.

A hangjában bujkáló gorombaság bennem és Allysában is megkongatja a vészharangot. Összenézünk, ahogy felemeli Emersont Ryle mellkasáról. A vágy, hogy kézbe vehessem, egyre nő, amikor Allysa a matracra fekteti.

Ryle feláll, és mióta beléptem, most először néz a szemembe. Végigmér, észreveszi a ruhámat és a magas sarkúmat. Látom, ahogy az ádámcsutkája fel-le emelkedik. Fejével felfele bök, jelezve, hogy a tetőn akar beszélni velem.

Bármiről szeretne is társalogni, teljesen félre akar vonulni hozzá.

Kilép a lakásból, a tető felé indul. Allysára nézek tanácsért. Amikor Ryle hallótávolságon kívül kerül, így szól:

– Azt mondtam neki, hogy egy rendezvényen vagy ma este.

– Kösz.

Allysa megígérte, hogy nem beszél Ryle-nak a randimról, de nem tudtam rájönni, miért ilyen dühös, ha nem tudja, hol voltam.

– Miért zabos?

Allysa vállat von.

– Fogalmam sincs. Amikor egy órája megjelent, rendben volt.

Mindenkinél jobban tudom, hogy ha Ryle az egyik percben még úgy néz ki, mintha minden rendben lenne, a következőben képes ennek a szöges ellentétét produkálni. De általában tudom, mi akasztja ki.

Rájött, hogy randin voltam? Rájött, hogy Atlasszal voltam?

Amikor felérek a tetőre, Ryle a párkányon áthajolva lefele kémlel. Görcsbe szorul a gyomrom. Kopog a földön a cipősarkam, amint felé tartok.

Ryle vet rám egy pillantást.

– Jól nézel ki.

Ahogy mondja, inkább hangzik sértésnek, semmint bóknak. De lehet, hogy csak a lelkifurdalásom mondatja ezt velem.

– Köszönöm.

A párkánynak dőlök, várva, hogy előálljon a farbával, mi a baja.

– Randiról jössz?

– Egy rendezvényen voltam.

Ez egyezik Allysa hazugságával. Semmi értelme őszintének lenni vele, mert még nem tudni, tartunk-e valahova Atlasszal, és az igazság csak még jobban felidegesítené Ryle-t. Háttal a párkánynak támaszkodom, és karba fonom a kezem.

– Mi az, Ryle?

Vár egy kicsit, mielőtt megszólal.

– Még sosem láttam ezt a rajzfilmet.

Bájcsevegni akar, vagy mérges valami miatt? Nem értem ezt az egész beszélgetést.

Aztán leesik a tantusz.

Esküszöm, néha nagyon idióta tudok lenni. Persze hogy zaklatott. Egyszer elolvasta az összes naplóbejegyzésemet. Tudja, hogy mennyit jelent nekem az a film, de azt hiszem, most, hogy végre látta, összeállt benne a kép. És a dolgok állásából ítélve hozzá is tett egy kicsit.

Szembefordul velem, az arckifejezésén látszik, hogy úgy érzi, elárulták.

– Te Szenillának nevezted el a lányunkat?

Egy lépést tesz felém.

– Azért lett ez a lányom második keresztneve, mert jóban voltál azzal az emberrel?

A halántékom azonnal lüktetni kezd. Azzal az emberrel. Elfordítom a tekintetemet, közben azon gondolkozom, hogy mondjam el, amit akarok. Amikor a Szenilla nevet választottam Emerson második keresztnevének, nem Atlas miatt tettem. Az a film már sokkal régebben fontos volt nekem, mint ahogy Atlas képbe került, de talán kétszer is meg kellett volna fontolnom, mielőtt elneveztem.

Megköszörülöm a torkom, hogy az igazság előjöhessen.

– Azért adtam neki ezt a nevet, mert fiatalkoromban inspirált az a szereplő. Semmi köze senki máshoz.

Ryle ingerülten és csalódottan nevet.

– Te aztán nem vagy semmi, Lily.

Vitatkoznék vele, hogy tovább győzködjem, de egyre idegesebb leszek. A viselkedése felidézi minden félelmemet. Úgy próbálom megoldani a helyzetet, hogy menekülök belőle.

– Most hazamegyek.

Elindulok a lépcső felé, de ő gyorsabb nálam. Megelőz, és elállja az utamat. Teszek egy ideges lépést hátrafele, kezem a zsebembe csúsztatom a telefonomat keresve, arra az esetre, ha szükség lenne rá.

– Megváltoztatjuk a második keresztnevét.

Határozott és nyugodt hangon válaszolok:

– A testvéred után neveztük el Emersonnak. Te így kapcsolódsz a nevéhez. A második keresztnevével én kapcsolódom. Ez így tisztességes. Túl sokat látsz bele.

Próbálok előle oldalra kilépni, de ő is velem mozdul.

Hátranézek a vállam fölött, hogy felmérjem a párkánytól való távolságomat. Nem mintha azt gondolnám, hogy átdobna rajta, de azt sem gondoltam, hogy képes lelökni egy lépcsősoron.

– Ő tudja?

Nem kell kimondania Atlas nevét, hogy tudjam, kiről beszél. Érzem, hogy fojtogat a bűntudat, és félő, hogy ezt Ryle is érzékeli.

Atlas tudja, hogy Emerson második keresztneve Szenilla, mert kötelességemnek éreztem elmondani neki. De őszintén nem miatta neveztem el a lányomat. Magam miatt. Szenilla volt a kedvenc szereplőm, még mielőtt tudtam volna Atlas Corrigan létezéséről. Csodáltam az erejét, és azért neveztem el így Emersont, mert azt reméltem, ebből a tulajdonságból több van a lányomnak, mint bármelyik másikból.

De Ryle reakciója arra késztet, hogy bocsánatot akarjak kérni, mert a Némó nyomában Atlasnak és nekem is fontos volt, és ezt tudtam, amikor Atlas után futottam az utcán, hogy elmondjam neki a lányom második keresztnevét.

Ryle talán joggal mérges.

Ebben rejlik a problémánk. Meglehet, hogy Ryle mérges, de ez nem jelenti azt, hogy megérdemlek mindent, ami a dühével jár. Ugyanabba a csapdába esem. Elfelejtem, hogy nem tehetek olyat, ami felhatalmazza azokra a dolgokra, amiket a múltban művelt velem.

Lehet, hogy nem vagyok tökéletes, de nem azt érdemlem, hogy az életemért rettegjek minden egyes alkalommal, ha hibát követek el. És megeshet, hogy ez olyan hiba volt, ami alaposabb átbeszélést érdemel, de nem érzem biztonságosnak ezt a beszélgetést Ryle-lal a háztetőn, tanúk nélkül lefolytatni.

– Megijesztesz. Nem mehetnénk le innen?

Ryle egész viselkedése megváltozik, ahogy ezt kimondom. Szavaim hatására összeroskad.

– Lily, ne már!

Ellép az ajtótól, és a terasz másik oldalára megy.

– Veszekszünk. Az emberek veszekednek. Jesszusom!

Hátat fordít nekem.

Jön a manipuláció. Megpróbálja elérni, hogy bolondnak érezzem magam, mert félek, még ha a félelmem indokolt is. Egy pillanatra ránézek, azon tűnődve, hogy a veszekedésünk véget ért-e, vagy van még valami mondanivalója. Túl akarok lenni ezen, ezért kinyitom a lépcsőház ajtaját.

– Lily, várj!

Megállok, mert a hangja sokkal nyugodtabb, amiből arra következtetek, talán inkább képes veszekedni, mint verekedni. Fájdalmas arckifejezéssel közelít felém.

– Sajnálom. Tudod, mit vált ki belőlem minden, ami vele kapcsolatos.

Pontosan tudom, éppen ezért vívódtam, hogy Atlas ismét az életem része legyen-e. Már a puszta gondalattól hányingerem támad, hogy Ryle-t szembesítenem kell ezzel. Különösen most.

– Falra mászok tőle, hogy a lányunk második keresztnevét talán azért választottad, mert szándékosan bántani akartál. Nem várhatod el tőlem, hogy ez ne legyen rám hatással.

A falnak támaszkodom, és karba fonom a kezemet.

– Ennek semmi köze hozzád vagy Atlashoz, csak hozzám. Esküszöm.

Már Atlas nevének puszta említésére megfagy köztünk a levegő. Mintha valami kézzel fogható dolog lenne, amit Ryle meg tud ütni.

Ryle merev arckifejezéssel biccent, de úgy tűnik, elfogadja ezt a választ. Őszintén nem tudom, el kéne-e fogadnia. A dühe arra késztet, hogy megkérdőjelezzem a szándékaimat.

Ez az egész annyira undorítóan ismerős.

Rövid ideig mindketten hallgatunk. Csak Emersonhoz akarok menni, de úgy tűnik, Ryle-nak még mondandója van, mert közelebb lép, egyik kezét a fejem mellett a falnak támasztja. Megkönnyebbülök, hogy már nem látszik dühösnek, de egyáltalán nem biztos, hogy tetszik nekem az, amit düh helyett a szemében látok. Nem először néz rám így, mióta külön élünk.

Érzem, hogy az egész testem megmerevedik a viselkedésében beállt fokozatos változás miatt. Pár lépéssel közelebb jön, túl közel, és félrehajtja a fejét.

– Lily! – Halk, reszelős a hangja. – Mit művelünk?

Nem felelek, mert nem tudom, miért kérdezi. Beszélgetünk. Ő kezdte.

Felemeli a kezét, megérinti az overallom gallérját, ami kilóg a kabátom alól. Ahogy felsóhajt, a lehelete átfut a hajamon.

– Minden sokkal egyszerűbb lenne, hogyha mi ketten…

Szünetet tart, talán keresi a szavakat. A szavakat, amiket nem akarok hallani.

– Hagyd abba! – suttogom, nem hagyva, hogy befejezze.

Nem fejezi be a gondolatsort, de nem is távolodik el. Sőt, mintha még közelebb jönne. Semmi olyasmit nem tettem a múltban, ami miatt azt hihetné, hogy így rám nyomulhat. Nem csinálok semmit, ami azt a reményt kelthetné benne, hogy több van köztünk, mint a közös gyerekfelügyeleti jog. Mindig ő az, aki próbálja tágítani a határaimat, ami rendben is van, de őszintén szólva már kicsit fáraszt.

– Mi van, ha megváltoztam? Ha tényleg megváltoztam?

Őszinteség és szomorúság bujkál a szemében.

Nem hat meg. Cseppet sem.

– Teszek rá, hogy megváltoztál-e. Remélem, igen. De nem az én dolgom ezt ellenőrizni.

Ezek a szavak szíven ütik. Uralkodnia kell magán, hogy lenyelje a rosszindulatú választ, amiről tudja, hogy most nem mondhatja ki. Nem szól többet, nem néz rám, nem nyomul.

Frusztráltan fújtat egyet, hátralép, és elindul a lépcső felé, remélhetőleg a lakása irányába. Becsapja maga mögött az ajtót.

Nyilvánvaló okokból nem követem azonnal. Nyugalomra van szükségem. Fel kell dolgoznom a történteket.

Nem először kérdezte tőlem, mit művelünk. Mintha a válásunk egy hosszú játszma lenne a részemről. Néha elhaladtában mondja, néha szövegbe ágyazva. Néha tréfálkozik vele. De akárhányszor csak azt sugallja, hogy értelmetlen volt elválnunk, felismerem, mi ez. Manipulációs taktika. Azt hiszi, ha ostobaságnak állítja be a válásunkat, végül egyetértek vele, és visszafogadom.

Ha ezt tenném, az ő élete könnyebb lenne. Még talán Allysa és Marshall élete is könnyebb lenne ezáltal, mert nem kellene a válásunk és a Ryle-lal való kapcsolatuk körül keringeniük.

De az én életem nem lenne könnyebb. Semmi könnyű nincs abban, ha az embernek a saját biztonságát kell féltenie, ahányszor ballépést követ el.

Emerson élete sem lesz könnyebb. Végigcsináltam ugyanezt. Egyáltalán nem könnyű egy ilyen családban élni.

Várom, hogy elszálljon a dühöm, mielőtt elindulok lefelé a lépcsőn, de nem múlik. Egyre csak fokozódik, ahogy lefele tartok. Úgy érzem, túlreagálom, ami történt, vagy talán arra kondicionáltam magam, hogy így érezzek Ryle közelében. Lehet, hogy erre még rátesz egy lapáttal az is, hogy keveset aludtam. Lehet, hogy az Atlasszal való randi miatt van, amit majdnem tönkretettem. Bármitől is reagálok ennyire hevesen, Allysa lakásajtaja előtt tör rám.

Kell egy kis idő, hogy összeszedjem magam, mielőtt bemegyek a lányomhoz, ezért leülök a folyosó padlójára, hogy kisírjam magam. Sajnos elég gyakran megesik, de sokszor érzem magam túlterheltnek. Megterhelő a válás, megterhelő egyedülálló anyának lenni, vállalkozást vezetni, és a volt férjemmel foglalkozni, akitől még mindig félek.

Amikor Ryle arra célozgat, hogy hiba volt a válásunk, félelem tölti el a lelkemet. Azon tűnődöm, hogy nem lenne ilyen nehéz az életem, ha még mindig lenne egy férjem, aki megosztaná velem a gyereknevelés terheit. Sajnos a kapcsolatokhoz és a gyerekfelügyelethez nem jár tervrajz.

Nem biztos, hogy minden lépésem helyes lesz, de teszem, ami tőlem telik. Semmi szükségem rá, hogy még ő is manipuláljon.

Bárcsak otthon lennék! Egyből az ékszerdobozomhoz rohannék az emlékeztető listámért. Le kell fényképeznem, hogy mindig meglegyen a telefonomban. Határozottan alábecsültem, milyen bonyolult és zavarba ejtő tud lenni a Ryle-lal való kommunikáció.

Hogy tudnak az emberek ezekből a körökből kilépni, ha nincsenek meg azok az erőforrásaik, mint nekem, vagy nem támogatják őket a barátaik, a családjuk? Hogy maradnak erősek a nap minden percében? Minden egy gyenge, bizonytalan pillanaton múlik az ex jelenlétében, és az ember meggyőzi magát, hogy hibás döntést hozott.

Bárki, aki valaha hagyott el manipulatív, bántalmazó házastársat, és valahogy végig a helyes úton maradt, díjat érdemel. Szobrot. Egy rohadt szuperhősös filmet.

A társadalom egyértelműen végig a rossz hősöket imádta, mert meg vagyok róla győződve, hogy kisebb erő kell az épületek emelgetéséhez, mint ahhoz, hogy valaki örökre kilépjen egy bántalmazó kapcsolatból.

Pár perccel később még mindig sírok, amikor hallom Allysa ajtaját nyílni. Marshall lép ki a lakásból két szemeteszsákot cipelve. Megáll, amikor meglátja, hogy a földön ülök.

– Ó!

Körbekémlel, mintha azt remélné, valaki más majd segít. Nem mintha szükségem lenne rá. Csak egy kis nyugalom kellett.

Marshall leteszi a zsákokat a földre, leül velem szemben, és kinyújtja a lábát. Kényelmetlenül vakargatja a térdét.

– Nem tudom, mit mondjak. Nem megy ez nekem.

A feszélyezettsége még sírás közben is megnevettet. Frusztráltan nyújtom ki a kezem.

– Jól vagyok. Csak néha elkap a sírás, ha Ryle-lal veszekszünk.

Marshall olyan mozdulatot tesz, mintha fel akarna állni, és Ryle után menni.

– Bántott?

– Nem. Elég nyugodt volt.

Marshall visszaereszkedik a földre, és én nem tudom, miért, talán mert most éppen ő az a szerencsétlen, aki velem szemben ül, de rázúdítom a gondolataimat.

– Azt hiszem, ez a probléma. Hogy tulajdonképpen ezúttal jogosan akadt ki rám, és viszonylag nyugodtan kezelte. Néha a veszekedésünk csak egy nézeteltéréshez vezet. Ilyenkor felmerül bennem, hogy nem reagáltam-e túl, hogy válni akartam. Úgy értem, tudom, hogy nem. Tudom. De van ez a módszere, amivel kételkedést ébreszt bennem, például hogy a dolgok jobban alakultak volna, ha több időt adok neki, hogy megváltozzon.

Rosszul érzem magam attól, hogy ezt Marshallra zúdítom. Nem tisztességes vele szemben, hiszen Ryle a legjobb barátja.

– Sajnálom. Ez nem a te problémád.

– Allysa megcsalt.

Marshall szavaitól úgy ledöbbenek, hogy jó öt másodpercig meg sem tudok szólalni.

– M… mi?

– Régen történt. Dolgoztunk rajta. De az ördögbe is, pokolian fáj. Összetörte a szívemet.

A fejemet rázom. Próbálom feldolgozni ezt a hírt. Folytatja, így én is próbálom követni.

– Nem volt jó a kapcsolatunk. Más főiskolára jártunk, próbáltunk működtetni a távkapcsolatot, fiatalok voltunk. Még csak valami nagy durranás sem volt. Valami sráccal részegen csókolózott egy buliban, mielőtt eszébe jutott, milyen csodálatos vagyok. De amikor elmondta…Életemben nem voltam még olyan dühös. Semmi nem bántott még annyira. Bosszút akartam. Meg akartam csalni, hogy tudja, milyen érzés. Ki akartam vágni a kocsija kerekeit, lemeríteni a hitelkártyáját, elégetni a ruháit. De akármilyen mérges voltam is, amikor ott állt előttem, soha, egyetlen percig sem jutott eszembe, hogy fizikálisan bántsam. Csak át akartam ölelni, és a vállán sírni.

Marshall őszintén néz rám.

– Ha arra gondolok, hogy Ryle megütött téged… hihetetlenül mérges leszek. Mert szeretem. Tényleg. Gyerekkorom óta a legjobb barátom. De gyűlölöm azért, hogy nem jobb ember. Semmi, amit tettél, és semmi, amit tehetnél, nem mentség senkinek, hogy kezet emeljen rád. Emlékezz erre, Lily! Jól döntöttél, amikor kiléptél ebből a helyzetből. Sosem szabad bűntudatot érezned emiatt. Csak büszke lehetsz magadra.

Fogalmam sem volt, mekkora súly volt ez rajtam, de Marshall szavai akkora terhet vesznek le a vállamról, hogy lebegni tudnék.

Nem tudom, ezek a szavak jelenthetnek-e többet bárki mástól. Van valami megnyugtató abban, ha az ember attól kap jóváhagyást, aki testvéreként szereti Ryle-t. Valami lelkesítő.

– Tévedtél, Marshall. Nagyon is megy ez neked.

Marshall mosolyogva talpra segít. Fogja a szemeteszsákjait, én meg bemegyek a lakásba, hogy megkeressem és szorosan megöleljem a lányomat.

Tizenharmadik
fejezet

Atlas

Elképesztő, de van, hogy egy este úgy érzed, valóra válik valami, amiben évek óta csak reménykedtél, aztán a végén olyasmi történik helyette, amitől évek óta rettegsz.

Ha nem kaptam volna azt az üzenetet, amikor hazavittem Lilyt, egészen biztosan megcsókoltam volna. De azt akarom, hogy az első felnőttcsókunkról semmi se terelje el a figyelmet.

Darin írt, hogy az anyám a Bib’sben van. Nem beszéltem Lilynek az üzenetről, mert még nem mondtam el neki, hogy anyám próbált visszakerülni az életembe. Aztán amikor elmeséltem, hogy hívott, megbántam. Olyan jól ment a randevú, én meg majdnem tettem róla, hogy rosszkedvűen érjen véget.

Nem válaszoltam Darinnak, mert nem akartam a Lilyvel töltött estét megzavarni. De még miután elbúcsúztunk, és mindenki ment a maga útjára, akkor sem írtam vissza. Fél órát kocsikáztam, hogy próbáljam kitalálni, mit tegyek.

Reméltem, anyám elunja a várakozást. Hagytam időt magamnak, de most itt vagyok az étteremnél, és szembe kell néznem a helyzettel. Hajthatatlanul beszélni akar velem.

A Bib’s mögötti utcácskában parkolom le a kocsit, hogy a hátsó ajtón mehessek be arra az esetre, ha az étterem előterében várna, esetleg egy asztalnál. Nem tudom, ha látna, megismerne-e, de inkább a magam módján közelednék.

Darin észrevesz, amikor a hátsó ajtón belépek, és hamar hozzám siet.

– Megkaptad az üzenetemet?

Bólintok, leveszem a kabátom.

– Meg. Itt van még?

– Igen, ragaszkodott hozzá, hogy megvárjon. A nyolcas asztalhoz ültettem.

– Kösz.

Darin gyanakvóan tekint rám.

– Lehet, hogy túllövök a célon, de… esküszöm, azt mondtad, hogy az anyád meghalt.

Ezen majdnem felnevetek.

– Sosem mondtam, hogy halott. Azt mondtam, elment. Azért van különbség.

– Megmondhatom neki, hogy ma nem jössz be.

Bizonyára érzi a kitörni készülő vihart.

– Minden oké. Az az érzésem, addig itt marad, amíg nem beszélek vele.

Darin bólint, megfordul, és visszamegy a konyhába.

Örülök, hogy nem kérdezősködött, mert fogalmam sincs, miért jelent meg anyám, vagy hogy ki is ő most éppen. Valószínűleg pénzt akar. A fenébe is, adnék neki, ha ez azt jelentené, hogy nem kell többé a hívásaival foglalkoznom, vagy találkoznom vele.

Fel kéne készülnöm erre az eshetőségre. Az irodába megyek, magamhoz ragadok egy maroknyi pénzt a széfből, és a konyhaajtón keresztül kimegyek az étterembe. Tétovázok, mielőtt a nyolcas asztalra pillantok.

Megkönnyebbülve konstatálom, hogy háttal ül nekem.

Mély levegőt veszek, és elindulok felé. Nem akarom, hogy meg kelljen ölelnem, vagy kedvességet tettetnem, ezért egyből ledobom magam vele szemben.

Amikor az asztalon keresztül rám néz, ugyanolyan érzéketlen az arckifejezése, amilyen mindig is volt. Apró ránc játszik a szája sarkában, de az mindig is ott volt. Állandóan, bár nem szándékosan.

Megviseltnek látszik. Kábé tizenhárom éve láttam utoljára, de a szeme és szája körüli vonalak mintha több évtizedesek lennének.

Egy pillanatig végigmér. Tudom, hogy nagyon máshogyan nézek ki, mint amikor utoljára látott, de ő a jelét sem mutatja, hogy ezen meglepődne. Teljesen sztoikus, mintha nekem kellene először megszólalnom. Nem teszem.

– Ez mind a tiéd? – kérdezi végül körbemutatva az éttermen.

Bólintok.

– Tyűha!

Bárki más, aki figyel minket, azt hinné, hogy le van nyűgözve. De mások nem ismerik őt úgy, ahogy én. Ezt az egyetlen szót valójában alázásnak szánta, mintha azt mondaná: Tyűha, Atlas! Nem vagy te elég okos, hogy ilyened legyen.

– Mennyi kell?

A szemét forgatja.

– Nem pénzért jöttem.

– Akkor miért? Vese kell? Szív?

Hátradől a székén, kezét az ölébe ejti.

– Elfelejtettem, milyen nehéz veled beszélgetni.

– Akkor miért erőltetted?

Összeszűkül a szeme. Mindig csak az általa megfélemlített énemet ismerte. De már nem félek. Csak dühös vagyok, és csalódott.

Fúj egyet, kezét összefonva az asztalra teszi. Szúrósan rám néz.

– Nem találom Josht. Azt reméltem, te beszéltél vele.

Tudom, hogy hosszú ideje nem láttam anyámat, de senkire sem emlékszem, akit Joshnak hívnak. Ki a franc az a Josh? Egy új pasija, akiről azt hiszi, tudnom kéne? Még mindig drogozik?

– Állandóan ezt csinálja, de sosem ennyi ideig. Azzal fenyegetőznek, hogy iskolakerülés miatt vádat emelnek ellenem, ha nem jelenik meg az iskolában.

Nem értem.

– Ki az a Josh?

Hátrahajtja a fejét, mintha bosszantaná, hogy nem tudom követni.

– Josh. Az öcséd. Megint elszökött.

– Az… öcsém?

Öcsém.

– Tudtad, hogy a szülőket börtönbe csukhatják iskolakerülés miatt? Börtön vár rám, Atlas.

– Van egy öcsém?

– Tudtad, hogy terhes voltam, amikor elszöktél.

Egyáltalán nem tudtam…

– Nem elszöktem, te rúgtál ki.

Nem tudom, miért mondom ezt, ő is teljesen tisztában van vele. Csak próbálja terelni a felelősséget. De az, hogy kirakott otthonról, így sokkal több értelmet nyer. Úton volt a közös gyerekük, és én nem illettem többé a képbe.

Felemelem a kezem, aztán frusztráltan összekulcsolom az ujjaim a tarkóm mögött. Megdöbbentem. A kezemet az asztalra ejtem, előredőlök, hogy tisztázzuk.

– Van egy öcsém? Hány éves? Ki az… Tim fia?

– Tizenegy éves. És igen, Tim az apja, de évekkel ezelőtt lelépett. Még azt sem tudom, hol lakik most.

Várom, hogy eljusson a tudatomig, amit hallottam. Mindenre számítottam, de erre nem. Rengeteg kérdésem van, de most a legfontosabb azt kideríteni, hol van ez a gyerek.

– Mikor láttad utoljára?

– Körülbelül két hete.

– Jelentetted a rendőrségnek?

Grimaszol.

– Nem. Természetesen nem. Nem eltűnt, csak fel akar idegesíteni.

Össze kell nyomnom a halántékomat, hogy ne emeljem fel a hangomat. Még mindig nem értem, hogy talált rám, és hogy miért gondolja, hogy egy tizenegy éves meg akarja leckéztetni. Mindenesetre arra koncentrálok, hogy megtaláljam.

– Visszaköltöztél Bostonba? Ott tűnt el?

Anyám zavarodott arcot vág.

– Visszaköltöztem?

Mintha nem ugyanazt a nyelvet beszélnénk.

– Visszaköltöztél innen, vagy még mindig Maine-ben élsz?

– Jaj, istenem! – motyogja, próbál visszaemlékezni. – Visszajöttem, olyan tíz éve. Josh még kisbaba volt.

Itt él tíz éve?

– Le fognak tartóztatni, Atlas.

A gyereke két hete eltűnt, és jobban aggódik a saját letartóztatása miatt. Van, aki sohasem változik.

– Mit akarsz, mit tegyek?

– Nem tudom. Azt reméltem, megkeres téged, és talán tudod, hol van. De ha nem is tudsz a létezéséről…

– Miért keresett volna? Tud rólam? Mit tud?

– A neveden kívül? Semmit, sosem voltál velünk.

Az adrenalin olyan gyorsan száguld bennem, hogy magam sem értem, miért ülök még mindig vele szemben. Az egész testem megfeszül, ahogy előrehajolok.

– Tisztázzuk ezt! Van egy öcsém, akiről sosem tudtam, de azt hiszi, engem még csak nem is érdekel, hogy ő a világon van?

– Nem hinném, hogy különösebben gondolna rád, Atlas. Nem voltál része az életének.

Figyelmen kívül hagyom a szúrását, mert téved. Bármelyik ilyen korú kölyök gondolna a bátyjára, ha azt hinné, hogy elhagyta őt. Egészen biztos, hogy látatlanban gyűlöl. Jesszus, talán ő az egyik, aki… Basszus! Persze!

Ez sok mindent megmagyaráz. Mindkét éttermemet feltenném rá, hogy ő rongálta meg őket. És ezért emlékeztetett a helyesírási hiba anyámra. A kölyök tizenegy éves. Biztosan ki tudja keresni az adataimat.

– Hol laksz?

Gyakorlatilag feszeng a székében.

– Épp nincs házunk, így pár hónapja a Risemore panzióban lakunk.

– Menj vissza oda, hátha felbukkan.

– Nincs rá pénzem, hogy továbbra is ott maradjunk. Munkanélküli vagyok, néhány napja egy barátomnál húzom meg magam.

Felállok, előhúzom a pénzt a zsebemből. Elé dobom az asztalra.

– Az a szám, amiről a minap hívtál, az a mobilszámod?

Bólint, a pénzt az asztalról a kezébe csúsztatja.

– Hívlak, ha találok valamit. Menj vissza a panzióba, és próbáld megszerezni a régi szobát. Ott kell lenned, ha visszamegy.

Anyám bólint, és most először mintha szégyellné magát. Hagyom ezzel ez érzéssel ücsörögni anélkül, hogy elköszönnék tőle. Remélem, legalább a töredékét átéli annak, amit én éreztem miatta éveken át. Amit nagy valószínűséggel az öcsém is érez miatta.

Nem hiszem el. Elment, összekalapált egy gyereket, és eszébe sem jutott, hogy elmondja nekem?

Átmegyek a konyhán, ki a hátsó ajtón. Senki nincs a kis utcában, így egy percre megállok, hogy összeszedjem magam. Nem tudom, voltam-e valaha ennyire ledöbbenve.

A gyereke odakint tök egyedül Boston utcáit rója, ő meg két megveszekedett hetet vár, mielőtt bármit is tenne? Nem tudom, miért lepődök meg ezen. Ő már csak ilyen. Mindig is ilyen volt.

A telefonom csörögni kezd. Annyira kikészültem, hogy legszívesebben a kukába dobnám, de amikor látom, hogy Lily próbál FaceTime-on hívni, megacélozom magam.

Végighúzom az ujjam a képernyőn, arra készülve, hogy közöljem vele, nem alkalmas a pillanat, de mikor felugrik a képe, azt érzem, mégis tökéletes az időzítés. Megkönnyebbülök, amiért hallok felőle, még ha csak pár óra telt is el a találkozásunk óta. Bármit megadnék, ha át tudnék nyúlni a telefonon, és megölelhetném.

– Hali!

Próbálom nyugodtnak mutatni magamat, de van valami feszültség a hangomban. Érzékeli, mert az arckifejezése egyre nyugtalanabb.

– Minden rendben van veled?

Bólintok.

– Miután visszamentem dolgozni, eléggé elcsesződtek a dolgok, de azért megvagyok.

Szomorúan mosolygok.

– Aha, nálam is ez volt.

Elsőre nem tűnt fel, de olyan, mintha sírt volna. A szeme üveges és duzzadt.

– Jól vagy?

Erőltetetten mosolyog.

– Jól leszek. Csak meg szerettem volna köszönni a mai estét, mielőtt lefeküdnék aludni.

Utálom, hogy nem áll itt előttem. Nem szeretem szomorúnak látni, túlságosan is felidézi bennem, amikor fiatalon ilyennek láttam őt. De régen legalább elég közel voltam ahhoz, hogy megöleljem. Talán most is meg tudom.

– Jobban éreznéd magad egy öleléstől?

– Naná. Bár egy jó kis alvás sokat fog segíteni. Beszélünk holnap?

Lövésem sincs, mi történt a találkozásunk és e között a hívás között, de úgy néz ki, mint akit agyonvertek. Én meg hasonlóan érzem magam.

– Az ölelés két másodperc, te meg sokkal jobban fogsz tőle aludni. Visszaérek, mire rájönnének, hogy elmentem. Mi a címed?

Apró vigyor suhan át a lehangolt ábrázatán.

– Nyolc kilométert fogsz vezetni, csak hogy megölelj?

– Futnék is ennyit érte.

Ettől még szélesebben vigyorog.

– Megírom a címem. De ne kopogj túl hangosan, most tettem le Emmyt.

– Hamarosan találkozunk.

Tizennegyedik
fejezet

Lily

Kiestem a randizási gyakorlatból, fogalmam sincs, hogy az ölelés valami kód-e.

Bizonyára az ölelés még mindig csak egy ölelést jelent.

Alig használom a közösségi médiát, még kevésbé vagyok képben a szlenggel. Esküszöm, én vagyok a leglemaradottabb Y generációs, akit ismerek. Mintha átugrottam volna az Y generáción, egyből a boomerek közé. Egy Y generációs boomer vagyok. Basszus, anyám boomer, és valószínűleg többet tud ezekről, mint én. Ő az, akinek új pasija van. Fel kéne hívnom útmutatásért.

Fogat mosok, arra az estre, ha az ölelés csókot jelentene. Kétszer öltözöm át, végül ugyanabban a pizsamában maradok, amiben facetime-oztunk. Túlságosan erőltetem, hogy úgy tűnjön, nem erőlködöm. Néha béna dolog nőnek lenni.

Fel-alá járkálok a lakásban, idegesen várva a kopogtatására. Nem értem, miért vagyok ilyen feszült. Most töltöttem vele három órát.

Jó, másfelet, ha nem számoljuk, hogy hunytam egyet a randi közben.

Sok-sok lépéssel később finoman kopogtatnak az ajtómon. Tudom, hogy Atlas az, de akkor is kinézek a kukucskálón.

Még a kukucskáló torzításában is jól néz ki. Mosolyognom kell, amikor látom, hogy ő is átöltözött. Csak felsőt cserélt, de akkor is. Korábban vastag fekete kabátot viselt, most egyszerű szürke kapucnis pulcsi van rajta.

Édes istenem! Annyira tetszik.

Ajtót nyitok, Atlas egyből megölel.

Úgy szorít, hogy legszívesebben megkérdezném, milyen rossz dolog történt vele az elmúlt egy órában, de nem teszem. Csak csendben én is megölelem őt. Arcomat a vállán nyugtatom, és élvezem a vigasztalását.

Atlas még csak be sem lép a lakásomba. Csak az ajtóban álldogálunk, mintha az ölelés még mindig csak ölelést jelentene. Finom a kölnije. A nyárra emlékeztet, mintha a hideggel dacolna. Annyira aggódott, hogy fokhagymaszaga van, de én csak ezt a kölnit éreztetem rajta.

Gyengéden a tarkómra teszi a kezét.

– Jól vagy?

– Most igen. És te?

Sóhajt, de nem mondja, hogy rendben van. Nem válaszol, csak vesz egy mély levegőt, és lassan elenged. Felemeli a kezét, ujját végigfuttatja a hajamon.

– Remélem, ma alszol egy kicsit.

– Én is, hogy te is.

– Nem megyek haza, az étteremben maradok ma éjjel.

Úgy mondja ezt, mintha nem szabadott volna semmit mondania.

– Hosszú történet, és most vissza kell mennem. Holnap elmesélek mindent.

Be akarom hívni, és elmeséltetni vele mindent részletesen, de biztos elmondta volna, ha akarja. Én egészen biztosan nem vagyok abban a hangulatban, hogy elmondjam, mi történt Ryle-lal, úgyhogy nem fogom Atlast erőltetni, hogy arról beszéljen, mi rontotta el az estéjét. Azt kívánom, bárcsak segíteni tudnék.

Felélénkülök, amikor eszembe jut, mi lehetne a megoldás.

– Akarsz még egy kis olvasnivalót?

Izgatottság csillan a szemében.

– Tulajdonképpen igen.

– Várj!

A hálószobába megyek, a dobozomban a következő naplót keresem. Amikor megtalálom, kiviszem neki.

– Ez kicsit naturalistább – heccelem.

Atlas egyik kezével elveszi a naplót, a másik kezét a derekamra csúsztatja, és magához húz. Gyorsan megpuszil. Olyan puhán és gyorsan teszi, hogy szinte fel sem fogom, csak amikor már vége.

– Jó éjt, Lily!

– Jó éjt, Atlas!

Egyikünk sem mozdul. Mintha fájna az elválás. Atlas még szorosabban magához von, ajkával a kulcscsontomhoz közelít, ahol a tetoválásom rejtőzik a pólóm alatt. A tetováláshoz, amiről nem is tudja, hogy ott van. Mit sem sejtve megcsókolja, és sajnos távozik.

Becsukom az ajtót, nekitámasztom a homlokomat. Megrohan a szerelem összes ismerős érzése, de ezúttal ezekhez aggodalom és határozatlanság társul, még akkor is, ha Atlasról van szó, és ő jó ember.

Ryle-t hibáztatom ezért. Fogta azt a kevéske, férfiak iránti bizalmat is, amit az apám meghagyott, és megfosztott tőle.

De szerintem ez a szerelem jel, hogy Atlas talán vissza tudja adni, amit az apám és Ryle elvettek tőlem. A gyomrom az egyik percben az Atlas miatti izgatottságtól remeg, egy pillanattal később pedig lebénulok, mert tudom, hogy fogja ettől érezni magát Ryle.

Minél inkább élvezem az Atlasszal töltött időt, annál jobban rettegek, hogy ezt közölnöm kell Ryle-lal.

Tizenötödik
fejezet

Atlas

A seregben egy barátommal állomásoztam, akinek bostoni volt a családja. A nagynénje és nagybátyja nyugdíj előtt álltak, és el akarták adni az éttermüket. Milla’s volt a neve, és amikor egyszer eltávozáson odalátogattam, teljesen beleszerelmesedtem a helybe. Mondhatnám, hogy az étel miatt, vagy mert Bostonban volt, de igazság szerint azért, mert az étkező közepén egy fa nőtt.

Lilyre emlékeztetett ez a fa.

Valószínűleg a legtöbb ember egyáltalán nem szeretné, ha éppen egy fa emlékeztetné az első szerelmére. Mindenhol előfordulnak. Lehet, hogy pont ezért gondoltam Lilyre mindennap tizennyolc éves korom óta. De az is megeshet, hogy még mindig, a mai napig úgy érzem, neki köszönhetem az életemet.

Nem tudom, a fa miatt-e, vagy mert az étteremhez teljes felszereltség és személyzet is járt, de valami vonzott, hogy megvegyem, amint lehetőségem nyílt rá. A seregből frissen kikerülve nem az volt a fő célom, hogy étteremtulajdonos legyek. Azt terveztem, hogy szakácsként tapasztalatot gyűjtök. Aztán kínálta magát ez az alkalom, és nem tudtam kihagyni. A haditengerészetnél félretett pénzemből és vállalkozói kölcsönből megvettem az éttermet, megváltoztattam a nevét, és kitaláltam egy teljesen új étlapot.

Néha furdal a lelkiismeret a Bib’s sikere miatt. Mintha nem tettem volna meg mindent. Nemcsak a személyzetet örököltem, akik már tudták, mit csinálnak, de a vendégeket is. Nem a semmiből építettem fel, ezért úgy éreztem, más babérjait aratom le, amikor az emberek gratuláltak a Bib’s sikeréhez.

Ezért nyitottam meg a Corrigan’st. Nem tudom, hogy bizonyítani próbáltam-e valamit másoknak vagy magamnak, de tudni akartam, képes vagyok-e rá. Vágytam a kihívásra, hogy a semmiből teremtsek meg valamit, majd figyeljem, hogyan virágzik és növekedik. Mint amit Lily írt a naplójába arról, miért szeretett tinédzserként a kertjében mindenfélét termeszteni.

Talán ezért féltettem jobban a Corrigan’st, mint a Bib’set. Mert a semmiből alkottam meg. Lehet, hogy pont ezért fektettem nagyobb energiát a védelmébe. A Corrigan’sben aktív biztonsági rendszer működik, és ezerszer nehezebb betörni oda, mint a Bib’sbe. Éppen ezért döntöttem úgy, hogy a ma estét a Bib’sben töltöm, még akkor is, ha a kölyök által kifejlesztett váltakozó séma szerint ma a Corrigan’sen van a sor. Első este volt a Bib’s, a másodikon a Corrigan’s, majd pár nap kihagyás után a harmadik és negyedik incidens a Bib’sben történt. Lehet, hogy tévedek, de úgy érzem, ma itt fog újra felbukkanni, mielőtt visszatér a Corrigan’shez, azon egyszerű okból, hogy a kevésbé védett helyre könnyebb bejutni. Remélem, nem ma este fog úgy dönteni, hogy nem jön.

Ha éhes, biztosan megjelenik.

Ami a kaját illeti, jobban jár a Bib’sszel, ezért várakozom rejtőzködve a szemeteskonténer mögött. Félrehúztam azt a lepattant széket, amit a bagósok használnak, és olvasással múlatom az időt. Lily naplója túlságosan is jól szórakoztat, ugyanis párszor annyira belemerülök, hogy elfelejtem, hogy készenlétben kell állnom.

Nem tudom biztosan, hogy az illető, aki az éttermeimet rongálja, vajon ugyanaz a gyerek-e, akivel egy az anyánk, de az időzítés stimmel. És a nekem szánt, falra festett beszólások értelmet nyernek, ha egy olyan kölyök művei, aki gyűlöl engem. Senki másnak nincs ennyire jó oka haragudni rám, mint egy kissrácnak, aki úgy érzi, elhagyta a bátyja.

Majdnem hajnali két óra van. Ellenőrzöm a biztonsági appot a telefonomon, de ott sem történik semmi.

Megint a naplót bújom, noha az utolsó pár bejegyzést keserves olvasni. Nem tűnt fel nekem, hogy a Bostonba utazásom mekkora hatással volt Lilyre fiatalon. Annyi idősen tehernek éreztem magam. Fogalmam sem volt róla, hogy szerinte mennyi mindent vittem az életébe. A régi leveleit olvasva sokkal nehezebb dolga volt, mint gondoltam. Azt hittem, klassz lesz olvasni a gondolatait, de csak felrémlett, mennyire kegyetlen gyerekkorunk volt. Nem gondolok rá többet, mivel már eltávolodtam a régi életemtől, de úgy látszik, ez a hét több szempontból visszarepít azokba az időkbe. A naplóban olvasottak, anyám, a felismerés, hogy van egy testvérem, minden, ami elől menekülni próbáltam, űrt képez, ami, attól félek, magába ránt engem.

De ott van Lily és a kifogástalan időzítése, ahogy megjelent az életemben. Mindig akkor bukkan fel, amikor mentőövre van szükségem.

Átfutom a maradék bejegyzéseket, és azt veszem észre, hogy az utolsó írás feléhez értem. Nagyon halványan emlékszem arra az estére, mert szörnyen ért véget. Egy részem nem akarja az ő nézőpontjából megtapasztalni, de nem tudom, mit érzett annyi éven át.

Kinyitom az utolsó bejegyzésnél, és onnan folytatom, ahol abbahagytam.

Megfogta a kezemet, és azt mondta, a tervezettnél korábban áll katonának, de nem mehetett el anélkül, hogy ne köszönje meg nekem, amit érte tettem. Azt is mondta, hogy négy évig lesz távol, de még véletlenül sem szeretné, hogy tizenhat éves lányként ne éljem az életemet egy olyan fiú miatt, akivel sosem találkozom, és aki felől még csak nem is hallok.

Attól, amit ez után mondott, az ő kék szeme is könnybe lábadt.

– Lily! Fura dolgokat produkál az élet. Nem is tart túl sokáig, úgyhogy azt a néhány évet a lehetőségekhez mérten ki kell használnunk. Nem szabad olyasmire vesztegetni az időt, ami egy nap talán megtörténik, de talán soha semmikor nem lesz valóság.

Értettem, miről beszél. Azt akarta mondani, hogy ha egyszer elmegy katonának, ne kapaszkodjam belé, amíg nem lehetünk együtt. Pusztán arról van szó, hogy két ember kisegítette egymást, amíg szükségük volt rá, és menet közben összeolvadt a szívük.

Nehéz volt megélni, hogy el kell válnom valakitől, akivel eleve nem is igazán voltam együtt. Azt hiszem, a közös pillanatok során mind a ketten tudtuk, hogy ez nem örökre szól.

Igazából magam sem tudom, miért, mert úgy érzem, könnyen szerelmes tudnék lenni belé a végtelenségig. Szerintem hétköznapi körülmények között, ha tipikus tinik lennénk, ő pedig szokványos életet élne egy szokványos családban, igazi pár is lehetnénk. Olyan, ahol a férfi és a nő tökéletesen passzol egymáshoz, és az életükbe a kegyetlenségnek még a szele sem férkőzik be.

Meg sem próbáltam rávenni, hogy gondolja meg magát. Úgy érzem, olyan kapcsolat van köztünk, hogy azt még a pokol tüze sem szakíthatja szét. Elmehet katonának, én meg eltölthetem nélküle a tízes éveimet, hogy aztán megint minden a helyére billenjen, ha eljön az ideje.

– Teszek neked egy ígéretet – mondta még. – Amint elég normális életet fogok élni hozzá, hogy te is a része lehess, megkereslek. De azt nem akarom, hogy várj rám, mert talán sosem lesz ilyen.

Nem tetszett ez az ígéret, mert két dolgot jelenthetett. Vagy attól tartott, hogy nem ússza meg élve a katonaságot, vagy nem hitt benne, hogy az élete valaha is elég jó lehet nekem. Pedig nekem már így is éppen megfelelt.

Azért bólintottam, és mosolyt erőltettem az arcomra.

– Ha nem jössz vissza értem, én megyek el érted. És az nem lesz szép, Atlas Corrigan.

Csak nevetett a fenyegetésemen.

– Hát nem lesz túl nehéz megtalálni. Pontosan tudod, hol leszek.

Elmosolyodtam.

– Ahol minden jobb.

Visszamosolygott rám.

– Bostonban.

És akkor megcsókolt.

Ellen, tudom, hogy felnőtt vagy, és nem újdonság neked, ami ezután következett, de még mindig csak feszengve tudok beszámolni neked a következő órák eseményeiről. Maradjunk annyiban, hogy rengeteget csókolóztunk. Rengeteget nevettünk. Rengeteget szerettük egymást. Rengeteget kapkodtunk levegő után. De tényleg rengeteget. És közben mind a kettőnknek be kellett fognunk a szánkat, hogy a lehető legnagyobb csendben maradjunk, és ne kapjanak rajta bennünket.

Amikor befejeztük, magához szorított, a bőre a bőrömhöz tapadt, a kezét a szívemre tette. Megcsókolt, és egyenesen a szemembe nézett.

– Szeretlek, Lily! Mindent szeretek benned. Szeretlek!

Tudom, hogy az emberek sokat dobálóznak ezzel a szóval, főleg a tinik. Gyakran túl könnyen és minden valódi érzelem nélkül mondják ki. De amikor Atlas mondta nekem, tudtam, nem arra gondol, hogy szerelmes belém. Ez nem az a fajta „szeretlek” volt.

Képzeljetek el minden embert, akivel életetekben találkoztatok. Rengetegen vannak. Hullámokban jönnek, ki-be sodródnak az apállyal meg dagállyal. Egyes hullámok nagyobbak és elsöprőbbek másoknál. Néha a nagy hullámok magukkal hoznak ezt-azt a tenger mélyéből, és otthagyják őket a parton. A lenyomatok a homokban emlékeztetőül szolgálnak, hogy a hullámok ott jártak, jóval azután is, hogy elvonult a dagály.

Erről beszélt Atlas, amikor azt mondta, hogy szeret. Tudatta velem, hogy én vagyok a legnagyobb hullám, amivel valaha is találkozott. És annyi mindent hoztam magammal, hogy a lenyomatok, amiket magam után hagyok, sokáig megmaradnak még, hiába húzódik vissza a víz.

Utána azt is mondta, hogy hozott nekem születésnapi ajándékot. Elővett egy kis barna zacskót.

– Nem nagy dolog, de ennyi fért bele.

Kinyitottam a zacskót, és elővettem belőle a legeslegjobb ajándékot, amit valaha is kaptam. Egy mágnes volt, rajta a felirattal: „Boston”. Alatta apró betűkkel részletesebben is kifejtették: „Boston a király”. Kijelentettem, hogy örökre megtartom, és ahányszor csak ránézek, ő fog eszembe jutni róla.

Amikor elkezdtem írni ezt a levelet, azt mondtam, hogy a tizenhatodik születésnapom életem egyik legjobb napja volt. Ez egészen eddig a pillanatig tartott.

A következő percekben aztán minden megváltozott.

Aznap este nem számítottam Atlasra, úgyhogy eszembe sem jutott kulcsra zárni a szobám ajtaját. Apám meghallotta, hogy beszélgetek valakivel. Amikor benyitott, és meglátta Atlast mellettem az ágyban, olyan dühös lett, amilyennek még soha nem láttam. És Atlasnak megvolt az a hátránya, hogy nem készülhetett fel arra, ami ezután következett.

Nem fogom elfelejteni azokat a perceket, amíg élek. Tehetetlenül kellett végignéznem, ahogy apám nekiesett Atlasnak egy baseballütővel. A sikolyaim között csak a csontok reccsenése hallatszott.

Azóta sem tudom, ki hívta ki a rendőrséget. Biztosan anyám, de időközben eltelt fél év, és azóta sem beszéltünk arról az éjszakáról. Mire a rendőrök a szobámba értek, és elrángatták apámat, már fel sem ismertem Atlast, úgy beborította a vér.

Hisztériás rohamot kaptam.

De úgy igazából.

Nemcsak Atlast kellett mentővel elvinni, de nekem is hívtak egyet, mert nem tudtam levegőt venni. Életem első és egyetlen pánikrohama volt.

Senki nem volt hajlandó megmondani nekem, hol van Atlas, vagy hogy egyáltalán felépül-e. Apámat még csak le sem tartóztatták azért, amit tett. Kiderült, hogy Atlas az üres szomszéd házban lakott, mert hajléktalan volt. Apámat dicsőítették a hősiességéért – megmentette a kislányát a csövestől, aki addig manipulálta, amíg végül lefeküdt vele.

Ő azt mondta, szégyent hoztam az egész családunkra azzal, hogy pletykatémát szolgáltattam az egész városnak. És azt kell mondjam, azóta is pletykálnak. Hallottam, amikor Katie ma azt mondta valakinek a buszon, hogy ő figyelmeztetett engem Atlasszal kapcsolatban. Állítólag elég volt egy pillantást vetnie rá, és máris tudta, hogy valami nincs rendjén vele. Baromság. Ha Atlasszal ott van velem a buszon, valószínűleg tartom a számat, és éretten viselkedem, ahogy tőle tanultam. Így viszont rettenetesen dühbe gurultam, megfordultam, és elküldtem Katie-t a fenébe. Közöltem vele, hogy Atlas jobb ember, mint ő valaha is lesz, és ha még egyszer meghallom, hogy rosszat mond róla, nagyon meg fogja bánni.

Katie csak a szemét forgatta.

– Jesszusom, Lily! Teljesen átmosta az agyadat? Mocskos, csöves tolvaj volt, nyilván drogozott is. Csak kaját meg szexet akart tőled, és még véded?

Az a szerencséje, hogy a busz ebben a pillanatban megállt. Fogtam a hátizsákomat, leszálltam, aztán bementem a házba, és egyhuzamban három órát sírtam a szobámban. Most fáj a fejem, de biztos voltam benne, hogy csak attól fogom jobban érezni magam, ha mindent kiírok magamból. Fél éve halogattam, hogy megírjam ezt a levelet.

Ne vedd bántásnak, Ellen, de még mindig fáj a fejem. A szívem is. Most talán még jobban, mint tegnap. Ez a levél hangyányit sem segített.

Azt hiszem, egy darabig most nem fogok írni neked, mert az írás őt juttatja eszembe, és az túlságosan fájdalmas. Amíg Atlas nem jön vissza értem, úgy teszek majd, mintha minden rendben lenne. Úgy teszek majd, mintha úsznék és eveznék, pedig valójában csak sodródom. Örülök, ha egyáltalán a víz fölött tudom tartani a fejem.

Lily

Miután elolvastam az utolsó oldalt, becsukom a naplót.

Nem tudom, mit érezzek, mert minden kavarog bennem. Düh, szerelem, szomorúság, boldogság.

Mindig utáltam, hogy kevés rémlik abból az estéből, akármennyire igyekeztem is visszaemlékezni a köztünk elhangzottakra. Hogy Lily mindent leírt, ajándék – még ha szomorú is.

Sok minden volt akkor körülöttem, amitől féltettem, és nem gondoltam hozzá elég erősnek, hogy beszámoljak róla. Csak meg akartam óvni az életemben zajló rossz dolgoktól, de a szavait olvasva nem volt szüksége erre. Inkább ő tudott volna segíteni nekem.

Késztetést érzek, hogy újabb levelet írjak neki, de még inkább, hogy vele legyek, és szemtől szemben beszéljünk ezekről. Tudom, hogy lassan haladunk, de minél többet vagyok a közelében, annál türelmetlenebbül várom, hogy újra együtt legyünk.

Felállok, hogy bevigyem a naplót, és innivalót szerezzek a várakozáshoz, de megállok. Az utcai lámpa a sikátor másik végén megvilágítja az épületet, a fényben egy árnyék mozdul. Az árnyék áthalad a másik irányba. Bármi veti is ezt az árnyékot, felém tart. Hátrálok egy lépést, hogy rejtve maradjak.

Végül valaki feltűnik. Egy srác közeleg.

Nem tudom, hogy a testvérem-e, de kétségkívül ugyanezt a személyt láttam a Corrigan’s biztonsági felvételén. Ugyanaz a ruha, ugyanaz a pulcsi a fejébe húzott kapucnival.

Lesben állva figyelem, egyre inkább biztos vagyok benne, hogy az, akinek gondolom. Olyan a testfelépítése, mint nekem. Még a mozgása is olyan. Tele vagyok nyugtalansággal, mert meg akarom ismerni. El akarom mondani neki, hogy nem haragszom rá, és tudom, hogy min megy keresztül.

Nem vagyok biztos benne, hogy egyáltalán haragudtam-e arra, aki ezt tette, mielőtt kiderült, hogy akár a testvérem is lehet. Nehéz haragudni egy gyerekre, és különösen nehéz arra haragudni, akit ugyanaz az anya nevelt fel, aki engem is próbált. Tudom, milyen, ha valakinek mindent meg kell tennie a túlélés érdekében. Azt is tudom, milyen, amikor az bármit megtesz, hogy felkeltse valakinek a figyelmét. Bárki figyelmét. Volt idő gyerekkoromban, amikor csak arra vágytam, hogy észrevegyenek, és az az érzésem, itt is valami ilyenről lehet szó.

Reméli, hogy elkapják. Nem más volt ez, mint segélykiáltás, hogy végre felfigyeljenek rá.

Csepp hezitálás nélkül, egyenesen az étterem hátsó ajtajához siet. Ismerős már neki a hely. Ellenőrzi, hogy zárva van-e a hátsó ajtó. Amikor nem nyílik, egy flakon festékszóró spray-t húz elő a kapucnijából. Megvárom, hogy felemelje, és abban a pillanatban megmutatom magam.

– Rosszul tartod.

Megijeszti a hangom. Amikor megfordul, és rám néz, látom, hogy valójában mennyire fiatal. Elszorul a szívem. Próbálom elképzelni Theót egyedül egy ilyen éjszaka közepén.

Az ifjúság heve csillan félelemmel telt szemében. Amikor elindulok felé, hátrál egy lépést, menekülési lehetőséget keres. De nem próbál meg elfutni.

Biztos kíváncsi, hogy mi következik majd. Nem ezért bukkant itt fel minden este?

A kezemet nyújtom a festékes flakonért. Habozik, de odaadja. Megmutatom, hogy kell rendesen tartani.

– Ha így csinálod, nem fog csöpögni. Túl közel tartod.

Ahogy engem vizslat, minden elképzelhető érzelem átfut az arcán a haragtól az elragadtatásig, onnan pedig az árulásig. Mindketten csendben állunk, ahogy próbáljuk feldolgozni, mennyire egyformák vagyunk. Mindketten az anyánkra hasonlítunk. Ugyanaz az állkapocs, ugyanaz a világos szem, száj, de még a homlokunkat is ugyanúgy ráncoljuk. Sok mindent kell feldolgoznom. Már lemondtam a gondolatról, hogy családom legyen, erre tessék, itt van a maga valójában. Azon tűnődöm, mit érezhet, ahogy így engem néz. Bizonyára haragot. Csalódottságot.

Egyik vállammal az épületnek támaszkodom, őt nézem, nem akarok elrejteni előle semmit.

– Nem tudtam, hogy létezel, Josh. Egészen pár órával ezelőttig.

A kissrác a kapucnis felsője zsebébe mélyeszti a kezét, és a cipőjét bámulja.

– Baromság – mormogja.

Az, hogy fiatal kora ellenére ilyen kemény, elszomorít. Nem veszek tudomást a hangjában bujkáló haragról, előhúzom a kulcsom, és kinyitom az étterem hátsó bejáratát.

– Éhes vagy?

Tartom neki az ajtót.

Úgy néz ki, mint aki legszívesebben elfutna, de egy pillanatnyi határozatlanság után lehajtja a fejét, és besétál.

Felkapcsolom a villanyt, és a konyhába tartok. Fogom a hozzávalókat, hogy sajtos melegszendvicset készítsek neki, és sütni kezdek, miközben ő lassan körbesétál, mindent szemrevételezve. Megfog dolgokat, kihúzza a fiókokat, kinyitja a konyhaszekrényeket. Talán felméri a készletet a következő alkalomra, amikor betörni készül. Vagy a kíváncsiskodásával palástolja félelmét.

Tálalom neki az ételt, amikor végre megszólal.

– Honnan tudod, ki vagyok, ha nem tudtál rólam?

Ez hosszabb beszélgetéshez vezethet, amit szívesebben folytatnék kényelmesebb körülmények között. Itt nincsenek székek és asztalok, ezért az ajtó felé indulok, ami magába az étterembe vezet. A kijáratot jelző fény elég, hogy ne kelljen felkapcsolnom a lámpákat.

– Ülj ide!

A nyolcas asztalra mutatok, és pontosan oda ül le, ahol ma korábban anyánk is ült. Enni kezd, amint elé teszem az ételt.

– Mit kérsz inni?

Nyel egyet, vállat von.

– Mindegy.

Visszamegyek a konyhába, öntök neki egy pohár vizet, és vele szemben becsúszok a bokszba. Egy hajtásra kiissza a felét.

– Az anyád itt volt ma este. Téged keres.

Arckifejezésével jelzi, hogy nem érdekli, és folytatja az evést.

– Hol laksz?

– Helyeken – mondja teli szájjal.

– Voltál suliban?

– Mostanában nem.

Hagyom, hogy egyen még pár falatot, mielőtt folytatom. A legkevésbé sem akarom túl sok kérdéssel lerohanni.

– Miért szöktél el? Miatta?

– Sutton miatt?

Bólintok. Milyen kapcsolat lehet köztük, ha nem úgy hívja, hogy „anya”?

– Ja, veszekedtünk. Mindig a legnagyobb baromság miatt veszekedünk.

Lenyeli az utolsó falatot, megissza a vizet.

– És az apád? Tim?

– Lelépett, amikor kicsi voltam.

Körbekémlel a helyiségben, pillantása a fára téved. Amikor megint rám néz, oldalra dönti a fejét.

– Gazdag vagy?

– Ha az lennék, nem mondanám meg neked. Számtalanszor próbáltál kirabolni.

A szája sarkában vigyor játszik, de nem hajlandó elmosolyodni. Még jobban ellazul a bokszban, lehúzza kapucniját a fejéről. Hátraigazítja előrebukó zsíros barna haját.

Régóta ráférne egy hajvágás, oldalt túl hosszú és egyenetlen, hogy szándékosan legyen ilyen.

– Azt mondta, miattam léptél le. Azt mondta, nem akartál testvért.

Vissza kell fognom a dühömet. Elhúzom előle az üres tányért és poharat, majd felállok.

– Egészen mostanáig nem tudtam rólad. Esküszöm. Ott lettem volna, ha tudtam volna.

A helyéről vizslat engem. Azon tanakodik, vajon bízhat-e bennem.

– Most már tudsz rólam.

Úgy mondja ezt, mintha kihívás lenne, hogy próbálkozzak jobban. Hogy bizonyítsam be neki, sötétebben látja a világot, mint amilyen valójában.

Fejemmel a konyhába vezető ajtó felé bökök.

– Igazad van. Gyerünk!

Nem mászik ki egyből a bokszból.

– Hova?

– A házamba. Van elég hely neked, feltéve, hogy nem káromkodsz ilyen sokat.

Felvonja a szemöldökét.

– Mi vagy te? Valami buggyant szentfazék?

Intek neki, hogy álljon fel.

– Egy folyamatosan szitkozódó tizenegy éves elkeseredettnek tűnik. Nem menő, amíg legalább tizennégy nem leszel.

– Nem tizenegy vagyok. Tizenkettő.

– Ó! Azt mondta, tizenegy vagy. De akkor is. Még nem játszhatod el a nagyfiút.

Josh felkel, és követ, keresztül a konyhán.

Megfordulok, és ránézek, miközben a hátammal lököm be az ajtókat.

– És a jövőre nézve jobb, ha tudod, hogy rosszul írtad a faszfejet. Egybe kell.

Meglepetten néz rám.

– Viccesnek tűnt, miután felírtam.

A mosogatóba teszem az edényeket, de majdnem hajnali három óra van, és semmi kedvem elmosogatni őket. Lekapcsolom a villanyt, és a hátsó ajtóhoz vezetem Josht. Miközben bezárom, így szól:

– El fogod mondani Suttonnak, hogy hol vagyok?

– Még nem tudom, mit fogok csinálni.

Elindulok lefelé az utcán. Siet, hogy tartani tudja velem a lépést.

– Amúgy azon agyalok, hogy Chicagóba megyek. Egy esténél többet nem leszek nálad.

Nevetek az ötleten, hogy ez a kölyök azt hiszi, hagyom más városba menni most, hogy már tudok a létezéséről. Mibe keveredek? Valami azt súgja, épp most duplázódtak meg a mindennapos kötelezettségeim.

– Vannak még testvéreid, akikről nem tudok?

– Csak az ikrek, de ők még csak nyolcévesek.

Ledermedek, és ránézek.

Elvigyorodik

– Viccelek. Csak mi vagyunk.

A fejemet rázom, a kapucniját a fejére húzom.

– Nem vagy semmi.

Mosolyog, amikor az autómhoz megyünk. Én is mosolygok, amíg az aggodalomtól össze nem szorul a gyomrom.

Fél órája ismerem. Csak most szereztem tudomást a létezéséről. Mégis, hirtelen úgy érzem, egy életen át fogom oltalmazni.

Tizenhatodik
fejezet

Lily

Szülés után búcsút mondhatsz a reggeleidnek. Régen kinyitottam a szemem, és percekig csak feküdtem az ágyban, mielőtt a telefonomon tájékozódtam, miről maradtam le, amíg aludtam. Ittam egy bögre kávét, és a zuhany alatt megterveztem a tennivalóimat. De most, hogy van Emmy, a kora reggeli sírása szakít ki az ágyamból, és még mielőtt lenne időm elmenni pisilni, már körülötte ugrálok. Sietek pelenkázni, felöltöztetni és megetetni. Mire letudom a szokásos reggeli köröket, már késésben vagyok a munkából, és alig van időm, hogy a magam dolgaival foglalkozzam. Ezért tartom nagy becsben a vasárnapokat. Az egyetlen nap a héten, amikor kis nyugi van. Vasárnaponként, amikor Emmy felébred, átviszem magammal az ágyamba. Pihizünk, hallgatom a gügyögését, és egyáltalán semmi sem sürget, hogy felkeljünk vagy bárhová is menjünk. Néha, mint mondjuk most, visszaalszik, én meg csak bámulom hosszú órákon át az anyaság csodáján merengve. Lefényképezem, hogy elküldjem Ryle-nak, de mielőtt ráklikkelek a küldés gombra, tétovázni kezdek. Nem mintha hiányozna Ryle, de az ilyen pillanatokban elszomorodom, hogy nem lehet részese ennek, én meg nem osztozhatok az ő közös szórakozásukban. Semmi sem jobb annál, amikor azzal az emberrel gyönyörködsz a gyerekedben, akivel összehoztad őt. Ezért küldözgetek neki állandóan képeket és videókat. Még mindig mérges vagyok a tegnap este miatt, és még nem igazán akarok beszélni vele. Elmentem a képet egy másik, nyugisabb napra. Kicseszett Ryle! A válás zűrös. Tudtam, hogy az lesz, de sokkal nehezebb, mint amire számítottam. És gyerekkel lebonyolítani egy válást ezerszer nehezebb. Egy életre összeköttetésben ragadsz a másikkal. Ki kell találni, hogy a szülinapokat együtt szervezitek a jövőben, vagy külön. Meg kell tervezni, hogy milyen ünnepeket ki hogyan tölt a gyerekkel, melyik napokon, hány órakor. Nem lehet csettintésre elrendezni a dolgokat a volt férjeddel. Közös kapocs lesz köztetek. Egy életre. Most már örökké foglalkoznom kell Ryle érzéseivel, bár őszintén szólva belefáradtam, hogy állandóan sajnáljam, aggódjak érte, rettegjek tőle, és tekintettel legyek rá. Mennyi ideig kell még várnom, amíg mással randizhatok anélkül, hogy Ryle igazolva látná a féltékenységét? Ha működik kettőnk között Atlasszal, mennyit kell várnom, amíg elmondhatom Ryle-nak, hogy járunk? Mikor jutok el odáig, hogy nem kell foglalkoznom az érzéseivel, amikor döntéseket hozok? Rezeg a telefonom. Anyám hív. Lecsúszok az ágyról, hogy a nappaliban vegyem fel.

– Szia!

– Elvihetem ma Emersont?

Nevetek rajta, mennyire látványosan nem foglalkozik a lányával most, hogy unokája van.

– Én jól, és te?

Anya ugyanúgy szereti Emmyt, mint én, efelől biztos vagyok. Amikor Emmy hathetes volt, anyám el-elvitte pár órára, amíg dolgoztam. A múlt hónapban nála is aludt. A születése óta akkor először töltötte tőlem távol az éjszakát. Elaludt anyámnál, és egyikünk sem akarta felébreszteni, így másnap reggel mentem érte.

– Robbal itt vagyunk a közelben, húsz percen belül érte tudunk menni. A botanikus kertbe készülünk, arra gondoltam, klassz lenne elvinni magunkkal. Biztosan ki tudod használni ezt a szünetet.

– Hát az tuti. Öltöztetem.

Fél órával később kopognak. Beengedem anyámat és Robot. Anya egyenesen a nappali felé veszi az irányt, Emmyhez, aki egy matracon fekszik a földön.

– Szia, anyu! – ugratom.

– Nézd ezt az imádni való kis rucit – mondja anyám, ahogy felveszi Emmyt. – Ezt én vettem neki?

– Nem, ezt Ryleetól örököltük.

Kész szerencse, hogy Rylee hat hónappal idősebb. Nem kellett sok ruhát vennünk Emmynek, mert Allysától rengeteget kaptunk. Mindegyik nagyon jó állapotban volt, mert nem hinném, hogy Rylee valaha is kétszer hordana egy rucit.

Emmy Ryleenak azt a ruháját viseli, amit az első születésnapi buliján hordott. Reméltem, hogy végül Emmy megkapja, mert imádni való. Rózsaszín leggings zöld görögdinnyés mintával, és egy zöld hosszú ujjú felső, a közepén egy szelet rózsaszín görögdinnyével. Minden mást, amit Emmy visel, anya vett neki, beleértve a kék kabátot is, amit épp feladok rá.

– Az nem passzol a rucijához – jegyzi meg anyám. – Hol van az a rózsaszín dzseki, amit tőlem kapott?

– Túl kicsi, és ez csak egy kabát. Emmy egyéves. Nem a világ vége, ha nem passzol a ruhájához.

Anyám fújtat egyet, és az arckifejezéséből ítélve Emmy délután egy vadiúj kabátban fog hazaállítani. Arcon puszilom Emmyt, anyám az ajtó felé indul. Odaadom Robnak a pelenkázótáskát, ő átveti a vállán.

– Akarod, hogy vigyem? – kérdezi anyutól.

Anyu szorosabban fogja Emmyt.

– Én viszem. Pár óra múlva jövünk.

– Kábé mikor?

Általában nem szoktuk belőni a pontos időpontot, de azon tűnődöm, megkérdezem Atlast, mit csinál éppen. Talán együtt ebédelhetünk, tekintve, hogy mindketten szabadnaposak vagyunk, és a gyerek sincs nálam.

– Írok majd. Miért? Mész valahova? Azt hittem, ki akarod aludni magad.

Nem merem bevallani, hogy esetleg ellógok találkozni valakivel. Addig faggatna, amíg a botanikus kert be nem zárna.

– Ja, lehet, hogy csak alszom. Azért bekapcsolva tartom a telefonomat. Jó szórakozást!

Anyám kilép az ajtón, már a folyosón jár, de Rob megáll, és rám néz.

– Igyekezz ugyanoda parkolni. Észre fogja venni, ha máshova állsz, és kérdezősködni fog.

Kacsint, ezzel jelzi, hogy jobban belém lát, mint az anyám.

– Köszi a figyelmeztetést – suttogom.

Becsukom az ajtót, és megkeresem a telefonomat. Rohantam Emmyt öltöztetni, és azóta nem néztem rá a telefonomra, mióta befejeztem a beszélgetést anyámmal. Van egy nem fogadott hívásom Atlastól húsz perccel ezelőttről.

A gyomrom kavarog az izgatottságtól. Remélem, ma szabadnapos. A telefon kamerájával ellenőrzöm, hogy festek, és videóchaten visszahívom.

Kezdetben gyűlöltem, ha videóchaten hívott, de most már olyan természetes. Mindig látni akarom az arcát. Szeretem látni, mi van rajta, hol van, és szeretem látni az arcát, miközben beszél.

Már akkor mosolygok, amikor hallom a hangot, ami jelzi, hogy fogadta a hívást. Felemeli a telefont, és amikor rájövök, hogy mit nézek, látom, hogy egy ismeretlen konyhában áll. Fehér, fényes, és más, mint az a konyha, amit emlékeim szerint két éve láttam.

– Reggelt!

Mosolyog, de fáradtnak tűnik, mintha most kelt volna fel, vagy éppen most készülne elaludni.

– Helló! Jót aludtál?

– Igen. Végre.

Hunyorítva próbálom kisilabizálni a hátteret.

– Átrendezted a konyhád?

Atlas hátranéz a válla fölött, majd vissza rám.

– Elköltöztem.

– Micsoda? Mikor?

– Az év elején. Eladtam a házam, és vettem egy másikat közelebb az étteremhez.

– Ó, az klassz.

Az étteremhez közelebb hozzám közelebbet is jelent. Azon gondolkodom, most milyen messze lakunk egymástól.

– Főzöl?

Atlas a konyhapultra teszi a telefonját. Egy serpenyőben tojások, egy halom szalonna, palacsinták és… két tányér. Két pohár narancslé. Megáll bennem az ütő.

– Ez rengeteg kaja.

Próbálom elrejteni a bennem tomboló hatalmas féltékenységet.

– Nem vagyok egyedül – mondja, visszaállítva a kamerát magára.

A csalódottságom biztosan kiül az arcomra, mert azonnal a fejét rázza.

– Nem, Lily. Ez nem…

Nevet, idegesnek tűnik. Imádni való a reakciója, de nem teljesen meggyőző. Kicsit magasabbra emeli a telefonját, amíg nem látom a mögötte álló alakot. Nem tudom, ki van vele, de nem valami másik nő. Egy gyerek. Egy gyerek, aki ugyanúgy néz ki, mint Atlas, és egyenesen rám bámul, Atlaséhoz nagyon hasonló szemekkel. Van egy gyereke, akiről nem tudok? Mi folyik itt?

– Azt hiszi, a fiad vagyok – közli a kölyök. – Beparáztattad.

Atlas azonnal visszafordítja magára a képet.

– Nem a fiam. Ő a testvérem.

Testvér? Atlas úgy fordítja a telefont, hogy megint a testvérét látom.

– Köszönj Lilynek!

– Nem.

Atlas a szemét forgatja, és bocsánatkérően néz rám.

– Kissé seggfej a szentem.

Ezt simán az öccse előtt mondja.

– Atlas! – suttogom, a beszélgetés minden részén megütközve.

– Nincs ezzel semmi gond, tudja, hogy seggfej.

Látom, hogy a gyerek mögötte röhög, szóval nyilvánvalóan tudja, hogy Atlas hülyéskedik. De én össze vagyok zavarodva.

– Nem tudtam, hogy van egy testvéred.

– Én sem. Tegnap a randink után tudtam meg.

Visszagondolok a tegnap estére, hogy mennyire egyértelműen idegesítette valami az üzenettel kapcsolatban, amit kapott, de fogalmam sem volt róla, hogy családi problémáról lehet szó. Ez megmagyarázza, hogy az anyukája miért próbált kapcsolatba lépni vele.

– Úgy hangzik, sokat kell ma dolgoznod.

– Várj, ne tedd még le!

Kimegy a konyhából egy másik szobába, hogy félrevonulhasson. Becsukja az ajtót, leül az ágyára.

– A pogácsáknak kell még vagy tíz perc, tudunk beszélni.

– Azta! Palacsinta meg pogácsa. Szerencsés kölyök. Én kávét reggelizek.

Atlas mosolyog, de nem a szemével. A testvére előtt tettette a jókedvet, de most, hogy magunk közt vagyunk, a tartásán látom, hogy aggódik.

– Hol van Emmy?

– Anya elvitte pár órára.

Amikor eljut a tudatáig, hogy mindketten szabadnaposak vagyunk, és nincs nálam Emmy, csalódottan sóhajt.

– Úgy érted, szabadnapod van?

– Semmi baj. Lassan haladunk, emlékszel? Különben is, nem mindennap derül ki, hogy van egy öcséd.

Végigsimít a haján, és sóhajt egyet.

– Ő rongálta az éttermeket.

Ezen megdöbbenek. Többet is meg kell tudnom erről a történetről.

– Azért keresett az anyám a múlt héten, mert kíváncsi volt rá, hogy hallottam-e felőle. Most meg tök idiótának érzem magam, amiért blokkoltam a számát.

– Nem tudtad.

A nappaliban állok, de le kell ülnöm ehhez a beszélgetéshez. Elhelyezkedem a kanapén, a telefonomat a karfára támasztom.

– És a testvéred tudott rólad?

Atlas bólint.

– Igen, és az hitte, én is tudok róla, ezért töltötte ki a dühét az éttermeimen. Leszámítva azt a pár ezer dollár kárt, amit okozott nekem, jó gyereknek tűnik. Vagy legalábbis benne van a potenciál, hogy jó gyerek. Nem tudom. Sok szarságon ment keresztül az anyámmal, amin én is. Nehéz megmondani, mit okozott ez neki.

– Anyukád is ott van?

Atlas a fejét rázza.

– Még nem mondtam meg neki, hogy megtaláltam az öcsémet. Beszéltem egy ügyvéd barátommal, és azt mondta, minél előbb elmondom neki, annál jobb, mert akkor ezt nem használhatja fel ellenem.

Felhasználni ellene?

– Felügyeleti jogot akarsz kérni?

Atlas gondolkodás nélkül bólint.

– Nem tudom, Josh ezt akarja-e, de nincs más lehetőségem. Tudom, milyen anya. Josh említette, hogy meg akarja keresni az apját, de Tim még az anyámnál is rosszabb.

– Milyen jogaid vannak a testvéreként? Tehetsz bármit is?

Atlas a fejét rázza.

– Semmit, hacsak anyám bele nem egyezik, hogy Josh velem éljen. Nem repesek ezért a beszélgetésért. Nem fogja hagyni, csak hogy bosszantson, de…

Nagyot sóhajt.

– Ha Josh vele marad, semmi esélye nem lesz. Már most keményebb, mint én voltam ennyi idősen. Dühösebb. Félek, hogy hova vezethet ez a düh, ha nem talál valami stabilitást az életében. De ki a megmondhatója, hogy én alkalmas vagyok-e erre a feladatra? Mi van, ha jobban elcseszem, mint az anyám?

– Nem fogod, Atlas. Tudod, hogy nem.

Egy gyorsan felvillanó mosollyal fogadja a bátorításomat.

– Könnyű neked ilyet mondani, neked természetes ez a gyereknevelősdi.

– Csak jól tettetem. Fogalmam sincs, mit csinálok. Egy szülő sem tudja. Imposztorszindrómások vagyunk, improvizálunk a nap minden egyes percében.

– Miért van az, hogy ez egyszerre megnyugtató és rémisztő?

– Épp most foglaltad össze a szülőség lényegét két szóban.

Kifújja a levegőt.

– Vissza kéne mennem meggyőződni róla, hogy nem rabol ki éppen. Később még hívlak ma, rendben?

– Rendben. Sok szerencsét!

Őrült szexi, ahogy ajkával hangtalanul formálva a szavakat elköszön tőlem.

Amikor befejezzük a beszélgetést, sóhajtva az ágyamra rogyok. Szeretem, ahogy a beszélgetéseink után érzem magam. Szédült, energikus és boldog vagyok tőle, még akkor is, ha a hívás olyan sokkoló és kaotikus, mint ez volt. Bárcsak tudnám, hol lakik! Elmennék, hogy adjak neki egy olyan ölelést, amilyet ő adott nekem tegnap. Utálom, hogy ezzel kell foglalkoznia, ugyanakkor örülök is neki. El sem tudom képzelni, milyen magányosnak érezhette magát, mióta találkoztunk, mert nincs egyetlen rokona sem. És az a szegény kölyök. Mintha ugyanaz történne meg vele újra, ami Atlasszal. Mintha nem lenne elég egy gyerek, aki úgy érzi, nem szereti az anyja.

A telefonom jelzi, hogy üzenetet kaptam. Mosolygok, amikor látom, hogy Atlas küldte. Még jobban vigyorgok, amikor látom, milyen hosszú..

Köszönöm, hogy jelenleg az életem legmegnyugtatóbb része vagy. Köszönöm, hogy mindig te vagy a jelzőfény, amire szükségem van, ha elveszettnek érzem magam. Akár szándékosan világítasz nekem, akár nem. Hálás vagyok neked. Hiányoztál. Meg kellett volna csókoljalak.

Az arcom elé kapom a kezem, amikor befejezem az olvasást. Túlcsordultam érzelmekkel.

Josh szerencsés, hogy most már benne vagy az életében.

Atlas pillanatokon belül szívecskével reagál az üzenetemre. Aztán még egyet küldök.

És igazad van. Meg kellett volna csókolnod.

Atlas ezt az üzenetet is szívecskézi.

Tizenhetedik
fejezet

Atlas

Josh nem bízik bennem, de majd teszek ez ellen. Fogadni mernék, hogy senkiben sem bízik, ezért nem veszem túlságosan a szívemre. Ha olyan gyerekkora volt, mint nekem, akkor tizenkét éves korára csupa olyasmit élt át, amit egyetlen gyereknek sem lenne szabad.

Akármilyen bizalmatlanul is méreget, érzem, hogy közben kíváncsi rám. Nem kérdez sokat, de ahogy rám néz, abból nyilvánvaló, hogy kismillió kérdés kívánkozik ki belőle, ám valami rejtélyes módon magában tartja őket. Talán azon tűnődik, miért vettem ilyen könnyen, amikor kiderült, hogy ő rongálta meg az éttermeimet. Talán azon is gondolkodik, hogy miért nem tudtam róla, és hogy miért vagyok annyira mérhetetlenül más, mint anyám és Tim.

Bármin is mereng, próbálja uralni az arckifejezését. Nem akarom, hogy kényelmetlenül érezze magát, ezért jobbára én beszélek, amíg ő reggelizik. Nem olyan nehéz, ugyanannyi kérdésem van hozzá, mint neki hozzám. Ez az egyik oka, hogy nem tudtam tegnap este aludni, amikor végre hazaértünk. Folyamatosan a zajokra figyeltem, hogy nem próbál-e kiosonni a házból. Őszintén meg voltam döbbenve, hogy reggel még mindig ott volt.

Minden bizonnyal az idegeire megyek a kérdéseimmel, de még emlékszem rá, milyen volt tizenkét évesnek lenni. Csak arra vágytam, hogy érdekeljek valakit, még akkor is, ha ez az érdeklődés nem volt őszinte. Ha olyan az élete, mint az enyém volt, akkor tizenkét évig semmibe vették, és én nem hagyom, hogy nálam ezt érezze. De csak biztonságos kérdéseket tettem fel neki. Puhítani fogom, hogy felkészítsem a húzósabb kérdésekre.

Josh egyszerre egy ételt eszik. Először egy kétszersültet, utána a szalonnát. Épp a palacsintába vág bele, amikor megkérdezem:

– Mi érdekel téged? Van valami hobbid?

Eszik egy falatot, egyik szemöldökét kissé felvonja, de nem tudom, hogy a kaja vagy a kérdés miatt.

– Miért?

– Miért kérdezem, hogy mi érdekel?

Merev nyakkal bólint.

– Lemaradtam tizenkét évről az életedből. Tudni szeretném, ki vagy.

Elkapja a pillantását, és még több palacsintát tesz a szájába.

– A manga – motyogja.

Ez meglep. De Theónak hála, képben vagyok a mangával.

– Melyik a kedvenc sorozatod?

– A One Piece.

A fejét rázza, hogy törölje ezt a választ.

– Nem, talán a Chainsaw Man a kedvencem.

Ilyen mélységig tudok elmerülni a témában anélkül, hogy tudatlannak tűnnék.

– Elmehetünk később egy könyvesboltba, ha akarsz.

Bólogat.

– Finom a palacsinta.

– Kösz.

Nézem, ahogy issza a narancslevét, és amikor leteszi a poharat, azt kérdezi:

– Téged mi érdekel? – A tányér felé bök. – A főzésen kívül?

Nem tudom, mit válaszoljak erre. Az időm nagy részét az éttermeimre fordítom. Ami marad, azt a ház javítgatásával, mosással és alvással töltöm.

– Szeretem a főzőműsorokat.

Kuncog.

– Az szomorú.

– Miért?

– Azt mondtam, a főzésen kívül.

Nehezebb kérdés, mint gondoltam, most, hogy így én is megkaptam.

– Szeretem a múzeumokat. Meg moziba járni. És az utazást. Csak ezek közül éppen egyiket sem csinálom.

– Mert állandóan dolgozol?

– Aha.

– Ahogy már mondtam, ez szomorú.

A tányérja fölé hajol, hogy még egy falat palacsintát egyen.

Az ismerkedési játék visszafele sült el, így a lényegre térek.

– Miért veszekedtetek?

Vállat von.

– Többnyire fogalmam sincs róla, mit a francot csinálok rosszul. Ok nélkül bepörög.

Ez ismerős nekem is. Hagyom, hogy egyen, mielőtt felteszem a következő kérdést.

– Hol laktál?

Josh nem néz rám. Egy kis ideig turkálja az ételt a tányérján.

– Az éttermedben. – Lassan rám emeli a tekintetét. – Nagyon kényelmes a kanapé az irodádban.

– Bent aludtál az étteremben? Mióta?

– Két hete.

Le vagyok döbbenve.

– Hogy jutottál be?

– Ebben az éttermedben nincs riasztó, és pár próbálkozás után rájöttem, hogy lehet feltörni a zárat. Viszont a másik éttermedbe túl nehéz volt bejutni.

– Tudod, hogy kell feltö…

Muszáj nevetnem. Brad és Darin imádni fogják majd, hogy azt mondhatják: „Mi szóltunk!”

– Miért jutottál el az alvástól a rongálásig?

Josh vonakodva rám néz.

– Nem tudom. Talán dühös voltam.

Eltolja a tányérját, és hátradől a székében.

– Most mi lesz? Vissza kell mennem hozzá?

– Mit akarsz, mi legyen?

– Az apámnál akarok lakni.

Megvakarja a könyökét.

– Segítenél megkeresni őt?

Nagyjából annyira akarom megtalálni Timet, mint az anyámat, szóval egyáltalán nem.

– Tudsz valamit Timről?

– Azt hiszem, most Vermontban él. Csak nem tudom, hogy hol.

– Mikor láttad utoljára?

– Pár éve. De ő nem tudja, én hol vagyok.

Josh most pont annak látszik, ami. Egy törékeny gyereknek, akit elhagyott az apja, de nem hajlandó lemondani a reményről. Nem én akarok lenni, aki ezt elszakítja tőle, ezért csak bólintok.

– Persze. Meglátom, mit tehetek. De egyelőre szólnom kell anyádnak, hogy minden rendben van. Fel kell hívnom.

– Miért?

– Ha nem teszem, ezt gyerekrablásnak is tekinthetik.

– Nem az, ha saját akaratomból vagyok itt.

– Még ha önként vagy is itt, nem vagy elég idős, hogy eldöntsd, hol akarsz élni, és jelen pillanatban az anyád a törvényes gondviselőd.

Láthatólag ingerült lesz. Mogorván bökdösi a reggelijét, de egy falatot sem eszik.

Félrevonulok, hogy felhívjam Suttont. Miután tegnap távozott az éttermemből, feloldottam a tiltást a számáról, arra az esetre, ha kapcsolatba akarna lépni velem. Most tárcsázom, a telefont a fülemhez emelem. Néhány csöngés után egy borgőzös hallózással veszi fel.

– Halló! Megtaláltam.

– Ki beszél?

Behunyom a szemem, míg arra várok, hogy felébredjen, és eszébe jusson, hogy eltűnt a fia. Néhány pillanat múlva kapcsol.

– Atlas?

– Aha. Megtaláltam Josht.

Suhogást hallok, mintha kiugrana az ágyból.

– Hol volt?

Nagyon nem akarok válaszolni erre a kérdésre. Tudom, hogy az anyja, de szerintem semmi köze hozzá, hol volt Josh. Szokatlan egy álláspont, tudom.

– Nem tudom biztosan, hol volt, de most velem van. Figyelj… Azon gondolkodtam, hogy itt maradhatna egy kis ideig? Kaphatnál egy kis szünetet.

– Azt akarod, hogy veled éljen?

Ahogy hangsúlyozza ezt a szót, összerezzenek. Ez nehezebb lesz, mint gondoltam. Ő az a fajta ember, aki a veszekedés kedvéért veszekszik, nem azért, mert el akar érni valamit.

– Beírathatom iskolába, és ügyelnék rá, hogy be is járjon – ajánlom. – Nem kellene aggódnod, hogy kerüli-e az iskolát.

Csend van a vonal másik végén, mintha ezen elgondolkodna.

– Micsoda mártír! – dörmögi. – Hozd vissza. Most.

Leteszi.

Háromszor próbálom visszahívni, de csak az üzenetrögzítő válaszol.

– Ez nem hangzott túl biztatóan – szól Josh. A konyhaajtóban áll. Nem tudom, mennyit hallott abból, amit én mondtam, de legalább azt nem hallotta, amit anyám mondott.

A zsebembe csúsztatom a telefonomat.

– Azt akarja, hogy még ma menj vissza hozzá. De holnap felhívok egy ügyvédet. A francba is, felhívom a Gyermekvédelmi Szakszolgálatot, ha akarod. Nem tehetek túl sok mindent vasárnap.

Josh leengedi a vállát, amikor ezt mondom.

– Megadnád legalább a telefonszámodat?

Úgy kérdezi, mintha attól tartana, hogy nemmel felelek majd.

– Hát persze. Nem foglak magadra hagyni most, hogy már tudok a létezésedről.

A pólója ujján egy lyukat piszkál, kerüli a szemkontaktust.

– Nem hibáztatnálak, ha pipa lennél rám. Nagy kárt okoztam neked.

– Igen. A kruton nagyon drága mulatság.

Ma reggel először nevet.

– Öreg, az a kruton kibaszott finom volt.

Sóhajtok.

– Ne használd ezt a szót!

A Risemore panzió jó messze, Boston másik végén van. Negyvenöt perc odáig eljutni a forgalomban, és még nincs is hétköznap. Amikor leparkolunk, Josh nem száll ki azonnal a kocsiból. Csak csendben ücsörög az anyósülésen, és úgy bámul az épületre, mintha mindenhol szeretne lenni, csak itt nem.

Bárcsak ne kéne visszaadnom az anyjának, de felhívtam ma reggel az ügyvéd barátomat, miután beszéltem Suttonnal. Azt mondta, ha jogszerűen akarok eljárni, és nem akarom, hogy fegyver legyen a kezében ellenem, akkor az egyetlen, amit tehetek, hogy visszaviszem őt. Aztán ha pereskedni akarok vele, azt mondja, szereznem kell egy ügyvédet, és végigcsinálni az eljárást.

Bármi, amit az eljáráson kívül teszek, felhasználható ellenem.

Úgy fest, nem rabolhatod el a testvéredet, még akkor sem, ha tudod, hogy veszélyben van.

Mindezt részletesen el akartam magyarázni Joshnak, hogy tudatosítsam benne, nem magára hagyom az anyjával, de nagyon eltökélte, hogy az apjához fog költözni. Nem vagyok benne biztos, hogy egyáltalán akar-e velem élni. Azt sem tudom, hogy fel vagyok-e készülve egy testvér felnevelésére, de amíg élek, kizárt dolog, hogy szándékosan annak a nőnek az állandó felügyeletére hagyom úgy, hogy még csak nem is próbálkozom.

Amíg kitalálom a következő lépést, nem akarom, hogy olyan helyzetben találja magát, amikor nincs mit ennie, vagy nincs pénze egy szobára a panzióban. Előhúzom a tárcámat, és egy hitelkártyát adok neki.

– Rád bízhatom ezt?

Josh kerek szemekkel nézi a hitelkártyát a kezemben.

– Nem tudom, miért tennéd. Az elmúlt két hetet azzal töltöttem, hogy megpróbáltam tönkretenni az üzleteidet.

Felé tolom a kártyát.

– Használd alapszükségletekre. Kajára, telefonfeltöltésre.

Idefele megálltunk, és vettem neki egy telefont, hogy tudjuk tartani a kapcsolatot.

– Talán pár új ruhára, ami jó rád.

Josh vonakodva kiveszi a kártyát a kezemből.

– Azt sem tudom, hogy kell használni.

– Csak húzd le. De ne mondd el Suttonnak, hogy van ilyened.

A telefonra mutatok.

– Rejtsd a tok és a telefon közé.

Lepattintja a tokot a telefonról, és beleteszi a kártyát.

– Köszönöm.

A kezét a kocsiajtóra teszi.

– Bejössz beszélni vele?

A fejemet rázom.

– Talán jobb, ha nem. Csak jobban felidegesítené.

Josh sóhajt, és kiszáll a kocsiból. Pár másodpercig egymást bámuljuk, mielőtt tényleg becsukja az ajtót.

Egy pöcsnek érzem magam, hogy visszahozom ide. De jogszerűen kell eljárnom. Ha nem adom vissza Josht, anyám beperelhet engem. És őt ismerve meg is tenné. Az a legjobb, ha mára itt hagyom, aztán ahogy holnap elkezdődik a hét, telefonálok egy sort, és kigondolom, mit tehetnék, hogy hozzám költözhessen.

Tudom, hogy ha vele marad, esélye sem lesz ebben a pokolban. Nekem mázlim volt Lilyvel. Megmentette az életemet. De nem tudom, lehetünk-e mind a ketten olyan szerencsések, hogy összefutunk egy idegennel, aki kihúz bennünket a pácból.

Csak én vagyok neki.

A kocsiban maradok, miközben Josh átvág a parkolón. Felmegy a lépcsőn, és bekopog az utolsó előtti ajtón. A válla fölött rám néz, én meg, ahogy az ajtó nyílik, hüvelykujjammal mutatom neki, hogy minden rendben.

Látom a dühöt Sutton szemében onnan, ahol parkolok. Egyből üvölteni kezd vele. Aztán megpofozza.

Mielőtt Joshnak esélye lenne reagálni a pofonra, a kezem a kilincsen van. Sutton keze Josh karját markolja, és beráncigálja a szobába.

Pár lépésre vagyok a kocsimtól, amikor látom, hogy Josh megbotlik a küszöbben, és eltűnik a szobában.

Kettesével veszem a lépcsőfokokat, a szívem zakatol. Elérem az ajtót még mielőtt becsukná. Josh még mindig próbál feltápászkodni, de anyám ott téblábol körülötte, és szidja.

– Börtönbe kerülhettem volna, te kis szaros!

Nem tudja, hogy mögötte állok. Karomat a dereka köré fonom, és elhúzom Joshtól, felemelem, és a mögöttem lévő matracra dobom. Olyan gyorsan történik, hogy az ijedtségtől reagálni sem tud.

Talpra segítem Josht. A telefonja pár lépésnyire tőle a földön hever, megfogom, nekiadom, és az ajtó felé terelem.

Sutton rájön, hogy mi történik, és leugrik az ágyról. Követ minket az ajtóig.

– Hozd vissza!

Érzem magamon a kezét. Az ingemet cibálja, próbál megállítani vagy félrelökni, hogy Joshhoz férhessen.

Nógatom, hogy induljon.

– Menj a kocsihoz!

A lépcső felé halad, én megállok, megfordulok, hogy szembe kerüljek anyámmal. Nagy levegőt vesz, amikor látja a fékezhetetlen dühöt a szememben. Aztán mellkason üt, és taszigálni kezd.

– Ő a fiam! Hívom a rendőrséget!

Bosszúsan nevetek. Mondanám neki, hogy tegye azt. Üvölteni akarok vele. De leginkább ki akarom menekíteni tőle Josht. Ha rajtam áll, nem fogja tönkretenni az életét.

Arra sincs erőm, hogy bármit is mondjak neki. Nem méltó a szavaimra. Csak elsétálok, őt pedig magára hagyom, hadd üvöltözzön, éppen, mint régen.

Mire visszaérek, Josh már elöl ül az autóban. Becsapom az ajtót, és mindkét kezemmel megmarkolom a kormányt. Meg kell nyugodnom, mielőtt kihajtok a forgalomba.

Josh látszólag szokatlanul nyugodt a történtek után. Szöget üt a fejembe, hogy mi van, ha ez egy átlagos interakció köztük, mert még csak nem is zihál. Nem sír. Nem káromkodik. Csak néz rám, és rájövök, hogy ahogyan ebben a pillanatban viselkedem, az nagy valószínűséggel egy életre bele fog ivódni.

Végighúzom a kezem a kormányon, és nyugodtan kifújom a levegőt.

Josh arca piros, egy apró, vérző vágás van a homlokán. A kesztyűtartóból előkeresek egy szalvétát, és nekiadom, aztán lehajtom a napellenzőt, hogy lássa, hol törölje meg magát.

– Azt láttam, hogy megpofozott, de honnan van a vágás?

– Szerintem beütöttem a tévéállványba.

Csak lassan, nyugodtan, Atlas. Rükvercbe teszem a kocsit, és kitolatok a parkolóból.

– Meg kéne állnunk a sürgősségin megnézetni a sebed. Hogy megbizonyosodjunk róla, nincs-e agyrázkódásod.

– Jól vagyok. Általában tudom, mikor van agyrázkódásom.

Általában meg tudja mondani? Összeszorítom az állkapcsomat, ahogy ezt mondja. Rájövök, hogy semmiféle elképzelésem sincs arról, milyen poklon ment keresztül ez a kölyök, én meg vissza akartam küldeni őt a tűzfészekbe.

– Jobb ezt biztosan tudni.

Ezt mondom, de valójában úgy értem, jobb ezt dokumentálni, ha később netán szükségünk lenne bizonyítékra a bántalmazásáról.

Tizennyolcadik
fejezet

Lily

Öt napja nem láttam Atlast. Próbálok nem parázni azon, mennyire sok a dolgunk, mert tudom, hogy jobb lesz, ha majd egyszer elég biztonságban érzem magam ahhoz, hogy engedjem találkozni Emmyvel. De akkor vagyok felelősségteljes, ha időben szólok a lányom apjának, még mielőtt komolyan járni kezdek valakivel, és Emmy közelébe engedem.

Csak idegesítő, hogy ami felelősségteljes, az egyben félelmetes is. Úgy tervezem, hogy amilyen sokáig csak lehet, halogatni fogom ezt. Nem szégyen a türelem.

Lucy közelgő esküvője miatt létszámhiány van a virágboltban a héten, Atlas a gyerekfelügyelet intézésével foglalatoskodik, menedzseli a két éttermét, és az öccséről gondoskodik. Mindennek a tetejébe anyám múlt heti lázából influenza lett, így nem tudott Emmyre vigyázni. Háromból kétszer magammal vittem a munkahelyemre a héten.

Eddig pokoli egy hét ez. Még ahhoz is túlságosan pörgős, hogy egy menet közbeni ölelést váltsunk.

Ryle és Marshall állatkertbe vitték ma a lányokat. Emmy minden bizonnyal túl kicsi ahhoz, hogy élvezze, szóval érdekes egy napja lesz Ryle-nak.

A gyerek átadása jól ment reggel, bár nem beszéltünk azóta, hogy egy hete a tetőn Emmy második keresztnevén vitatkoztunk. Kicsit goromba volt, de inkább legyen ilyen, mint hogy finoman átnézzen rajtam, ahogy néha szokott.

Allysa nálam dolgozik, amióta Rylee nincs vele. Pont most tért vissza egy kávéval, miután minden lemaradást behoztunk. Jó egy órája minden rendelést bepakoltunk a kézbesítőkocsiba, így most először van igazán alkalmunk négyszemközt beszélgetni a múlt heti, Atlasszal való találkozásról.

Allysa odaadja a kávét, aztán az egeret kattintgatja, hogy ellenőrizze az új online rendeléseket.

– Mi lesz rajtad Lucy esküvőjén?

– Nem megyünk.

– Micsoda?

– Nem tudunk. A szüleim negyvenedik házassági évfordulója lesz. Ryle-lal meglepetésvacsorát szervezünk.

Beszélt erről, de nem tudtam, hogy ez Lucy esküvőjével egy napon lesz.

– Ez az egyetlen este, amikor Ryle el tud szabadulni.

Magamba roskadok. Utálom Ryle beosztását. Tudom, hogy idővel jobb lesz, amikor már nem ő lesz az egyik legújabb sebész, de ha nem az ügyelete nehezíti a gyerekfelügyeletet, akkor a barátaimat állítja választás elé egy esküvő vagy a szüleik között.

Tudom, hogy nem Ryle tehet róla, de szeretem titkon őt hibáztatni olyanért, amiről nem tehet. Jólesik.

– Lucy tudja, hogy nem mentek?

Allysa bólint.

– Nincs vele baja. Kettővel kevesebb éhes szájat kell etetniük.

Kortyol egyet a kávéjából.

– Atlasszal mész?

– Nem hívtam meg. Azt hittem, jöttök Marshall-lal, és nem akartalak megkérni titeket, hogy újra hazudjatok miattam.

Rosszul éreztem magam, amiért a múlt héten arra kértem Allysát, hogy vigyázzon Emmyre a találkám miatt, mert tudtam, hogy ha Ryle felbukkanna, hazudnia kellene neki.

– Mikor tervezed Ryle-lal közölni, hogy ismét a randevúzgatás hímes mezejére léptél?

Felnyögök.

– Muszáj?

– Rá fog jönni idővel.

– Bárcsak eljátszhatnám, hogy egy Greg nevű sráccal találkozgatok! Nem tudom, hogy egy Greg is ugyanúgy megrémítené-e. Talán nem kell megneveznem az illetőt, és akkor nem lesz olyan mérges. Majd úgy tíz-húsz év múlva apránként beadagolom neki, hogy valójában Atlasról van szó.

Allysa nevet, de aztán kíváncsian néz rám.

– Amúgy miért utálja Ryle annyira Atlast?

– Nem tetszett neki, hogy emlékeket tartottam meg abból az időből, amikor Atlasszal jártunk.

Allysa várakozásteljesen rám bámul.

– Más egyéb?

A fejem rázom. Nincs semmi más.

– Hogy érted?

– Megcsaltad Ryle-t Atlasszal?

– Mi? Nem. Atyaég, dehogyis! Sosem tudtam volna ezt megtenni Ryle-lal.

Kicsit bánt a kérdése, de nem sokáig. Ryle viselkedése miatt mindenkiben felmerülne a kérdés, hogy mi vezetett idáig.

Allysa tekintetében zavarodottság tükröződik.

– Még mindig nem értem. Ha igazából nem csaltad meg a csávóval, miért utálja őt Ryle?

Nagyot sóhajtok.

– Ezt a kérdést én is milliószor feltettem magamnak, Allysa.

Olyan dühös a tekintete, ami csak az egyik testvértől járhat ki a másiknak.

– Nem akartam rákérdezni, mert azt hittem, szégyelled, hogy megcsaltad a bátyámat, és egyszerűen csak nem akarod nekem elmondani.

– Még csak nem is csókolóztam vele tizenhat éves korom óta. Ryle egyszerűen csak nem tudta kezelni, hogy a múltam néha teljesen plátói módon beszüremlik a jelenbe.

– Na álljunk csak meg! Nem smároltál Atlasszal tizenhat éves korod óta?

A beszélgetés igencsak kellemetlen ponthoz érkezett.

– Még a múlt héten sem?

– Lassan haladunk. És ez így van jól. Minél lassabban haladunk, annál több időm lesz kitalálni, hogyan tálaljam ezt a tesódnak.

– Szerintem csak tépd le a tapaszt.

A telefonomra mutat a pulton.

– Most azonnal írd meg Ryle-nak, hogy Atlasszal találkozgatsz. Túlteszi majd magát rajta. Nem lesz más választása.

– Ezt személyesen kell közölnöm vele.

– Túlságosan figyelmes vagy.

– Te meg túl naiv. Ha azt hiszed, hogy Ryle túlteszi magát ezen, akkor nem ismered túl jól a testvéredet.

– Ezt sosem állítottam.

Allysa sóhajt, állát a tenyerébe mélyeszti.

– Marshall azt mondta, elmesélte neked, hogy megcsaltam.

Annyira örülök, hogy témát váltunk.

– Ja, teljesen lehidaltam.

– Részegen hibáztam. Tizenkilenc voltam, semmi sem számít huszonegy éves kor előtt.

Nevetek.

– Valóban?

– Aha.

Felugrik a pultra, és elkezdi lóbálni a lábát.

– Mesélj még Atlasról! De úgy, mintha a legjobb barátod volnék, nem pedig a volt férjed húga.

És megint visszatértünk erre a témára. Ez rövidke szünet volt.

– Biztos, hogy nem kínos ez neked?

– Miért? Mert Ryle a testvérem? Egyáltalán nem gáz. Kedvesebbnek kellett volna lennie veled, és akkor nem kellene görög istenekkel randiznod.

Vigyorogva húzza fel a szemöldökét.

– Szóval milyen? Titokzatosnak tűnik.

– Nem az. Tényleg. Számomra nem.

Mosoly fut át az arcomon.

– Fesztelenül lehet vele beszélgetni. És kedves. Marshall-típus, csak nem olyan nyílt. Sokkal visszahúzódóbb. Sokat dolgozik, Emmy állandóan velem van, így nehéz időt szakítani egymásra. Ráadásul most tudta meg, hogy van egy öccse, szóval az élete jelenleg kissé kaotikus. Jobbára SMS-ben és telefonon kommunikálunk, szóval szívás.

– Ezért nézegeted folyton a telefonodat?

Zavarba jövök. Utálom, hogy észrevette. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ne legyen feltűnő. Nem akarom, hogy bárki tudja, milyen gyakran írunk egymásnak Atlasszal, milyen gyakran jut eszembe írni neki, vagy milyen gyakran gondolok rá.

Talán azért félek Allysával beszélni erről, mert nem akarom megengedni magamnak, hogy Atlas miatt boldog legyek, amíg nem tudom, hogy Ryle nem lesz dühös miatta.

Éppen ezen gondolkodom, amikor üzenetet kapok, és mindent el kell követnem, hogy ne mosolyogjak, miközben olvasom.

– Ő az?

Bólintok.

– Mit mond?

– Azt kérdezte, akarom-e, hogy ebédet hozzon nekem.

– Igen – mondja Allysa határozottan. – Mondd meg neki, hogy te is és a barátnőd is rettenetesen éhesek vagytok.

Nevetek, és írom a választ Atlasnak.

Tudnál ma két adagot hozni? A munkatársamat mardossa az irigység, amikor kaját hozol nekem.

Azonnal válaszol.

Egy órán belül ott vagyok.

Amikor Atlas végre megjelenik, Allysa és én is a vásárlókkal vagyunk elfoglalva. Atlas barna papírzacskót tart a kezében. Jelzek neki, hogy várjon a pultnál, így türelmesen álldogál, amíg mi végzünk a dolgunkkal. Allysa a gyorsabb, és legalább öt percig beszélget úgy Atlasszal, hogy én nem hallhatom a boltnak ebből a részéből. Igyekszem az előttem álló vásárlóra figyelni, de a tudat, hogy Allysa most bármit mondhat Atlasnak, módfelett idegesít. Sosem tudom, mi szalad ki a száján.

Atlas amúgy elégedettnek tűnik. Bármit mond is neki Allysa, Atlasnak tetszik.

Egy évtizednek érzem, mire csatlakozni tudok hozzájuk. Atlas közel hajol, és egy arcpuszival köszönt, mikor odaérek. Ujjaival egy pillanatra megérinti a könyökömet, mielőtt elhúzza a kezét. Ettől az egyszerű mozdulattól nagyon nehéz úgy koncentrálnom, hogy leplezzem, mennyire szédítő a közelsége.

Allysa sokatmondóan mosolyog rám.

– Adam Brody, he?

Elképzelni nem tudom, mire céloz, míg a vigyorgó Atlasra nem pillantok. Volt egy Adam Brody-poszter a szobám falán, amikor Atlas először járt nálam.

Meglököm Atlas karját.

– Tizenöt éves voltam!

Atlas nevet, és imádom, hogy Allysa kedves vele. Tudom, hogy teljes joggal állna a testvére oldalára, de ő nem olyan, aki csak azért goromba emberekkel, mert mások nem kedvelik őket.

Allysa nem elfogult barát, és nem is elfogult testvér. Ezt szeretem benne a legjobban, mert én sem vagyok az. Ha valami hülyeséget csinálsz, én az a barát leszek, aki megmondja, hogy hülyeséget csinálsz. Nem foglak követni a hülyeségedben.

Azt akarom, hogy a barátaim is így kezeljenek. Többre becsülöm az őszinteséget a hűségnél, mert az őszinteség velejárója a hűség.

– Köszi a kaját. Sikerült elrendezni Josh helyzetét az iskolában?

Atlas azon ügyködött, hogy egy közelebbi iskolába írassa be, mint ahová a város másik végében járt.

– Sikerült. Reménykedjünk, hogy nem nézik át túl alaposan a beiratkozási nyomtatványt, amit ki kellett töltenem. Pöttyet lódítottam.

– Tutira rendben lesz. Alig várom, hogy találkozzak vele.

– Mennyi idős? – érdeklődik Allysa.

– Most lett tizenkettő.

– Tyűha! A legrosszabb kor. De legalább nem kell fizetned a napközit. Öröm az ürömben. – Allysa csettint egyet. – Ha már gyerekekről beszélünk, Lily szabad lesz jövő szombaton, mert esküvőre megy. Egy este egyedül, felnőttként.

A fejemet forgatom, és rápillantok.

– Épp meg akartam hívni. Nincs szükségem a segítségedre.

Atlas felvillanyozódik.

– Egy esküvő, mi?

Sunyi mosoly bujkál a szája szélén.

– Tervezed, hogy átalszod?

Azonnal elpirulok, és ez felkelti Allysa kíváncsiságát. Atlas felé fordul.

– Nem mesélte, hogy átaludta az első randevúnkat?

Nem nézek Allysára, de érzem, hogy ő engem bámul.

– Fáradt voltam – mentegetőzöm a menthetetlen miatt. – Baleset volt.

– Ó, erről muszáj többet hallanom!

– Elaludt az úton odafelé. Több mint egy órát aludt egy parkolóban. Végül nem jutottunk el az étteremig.

Allysa nevetni kezd, én meg legszívesebben a pult alá bújnék.

– Ki házasodik? – érdeklődik Atlas.

– Lucy, a barátnőm. Itt dolgozik.

– Mikor?

– Hétkor. Éjszakai esküvő, ha sikerül eljutni.

– Sikerül.

Atlas valahogy úgy néz rám, hogy sikerül éreztetnie velem, mennyivel jobb lenne, ha kettesben lehetnénk. Ettől meleg bizsergés fut végig a gerincemen.

– Vissza kell mennem. Jó étvágyat!

Allysa felé biccent.

– Örülök, hogy hivatalosan is megismertelek.

– Én is.

Félúton kifelé elkezd fütyörészni. Jókedvűen sétál el, és szívmelengető érzés boldognak látni. Nem tudom, hogy a jókedvének van-e valami köze hozzám, de a bennem élő tinédzser, aki éveken át aggódott érte, veszettül örül, hogy jól megy a sora.

– Mi a zakkanata?

Amikor Allysára pillantok, ő kíváncsian néz az ajtó felé, ahol Atlas eltűnt.

– Ezt hogy érted?

– Miért nem nős? Miért nincs csaja?

– Remélhetőleg hamarosan lesz csaja. – Nem állom meg, hogy ne vigyorogjak.

– Talán rossz az ágyban. Lehet, hogy ezért szingli.

– Határozottan nem rossz az ágyban.

Leesik az álla.

– Azt mondtad, még nem csókolóztatok, akkor honnan tudhatnád?

– Felnőttként. Elfeledkezel róla, hogy nekünk már múltunk van. Ő volt az első, és nagyon, nagyon jó volt. És meg mernék rá esküdni, hogy csak még jobb lett.

Allysa egy pillanatra rám mered.

– Örülök neked, Lily.

De rosszalló képet vág.

– Marshall is kedvelni fogja. Olyan szeretni való.

Úgy mondja, mintha ez lenne a létező legrosszabb kimenetele a dolognak.

– És ez rossz?

– Nem tudom, hogy jó-e. Ez az egész nagyon zavaros, te is tudod. Nem kell, hogy agyonmagyarázzam neked. De teljesen látom, miért habozol elmondani Ryle-nak. A tudat, hogy a volt felesége egy ilyen tökéletességgel osztja meg az ágyát, biztos eszméletlenül kasztráló lehet.

Felvonom a szemöldökömet.

– Nem annyira, mint amikor valaki a feleségét veri.

Kicsit ledermedek, amikor ezek a szavak elhagyják a számat, de már nem szívhatom őket vissza. Nem is hiszem, hogy kéne, mivel szerencsére a legjobb barátnőm nem egy elfogult testvér.

Épp ellenkezőleg, ahelyett, hogy megsértődne, egyetértően bólint.

– Ott a pont, Lily, ott a pont.

Tizenkilencedik
fejezet

Atlas

Nem tudom, hogy tizenkét évesen nincs-e korán az uberezéshez, de nem akartam iskola után Josht megint otthon hagyni egyedül, ezért küldtem érte egyet, hogy elhozza az étterembe. A héten már korábban megbeszéltük, hogy Josh esetleg kisegít itt az étteremben, ezzel is törlesztve az okozott károkat.

Figyeltem az Ubert a térképen, így az épület előtt találkozom vele. Amikor kiszáll a kocsiból, teljesen máshogy néz ki, mint az a fiú, akit néhány napja megismertem. A ruhája az ő mérete, tegnap elvittem egy fodrászhoz, és a táskája könyvekkel van tele, nem pedig festékesflakonokkal.

Kétlem, hogy Sutton észrevenné, ha látná őt.

– Milyen volt a suli?

Ma volt a második napja az új iskolájában. Tegnap azt mondta, jó volt, de nem bocsátkozott részletekbe.

– Jó volt.

Sejtem, hogy ez a legtöbb, amit ki tudok szedni egy tizenkét évesből. Kinyitom az étterem ajtaját, Josh megáll, mielőtt bemenne. Felnéz az épületre, és felméri.

– Vicces, hogy két hétig aludtam itt, de most először jövök be a bejáraton keresztül.

Nevetek, és követem őt az étterembe. Izgulok, mert most először fog találkozni Theóval, és egyelőre nem nyílt alkalmam mesélni róla a másik fúnak. Theo pár perce érkezett a hátsó ajtón keresztül, amikor én épp előrefelé tartottam, hogy összeszedjem Josht.

Theo a múlt hét óta nem járt az étteremben, én pedig nem hoztam be Josht, mert időre volt szükségem, hogy megkíséreljem egyenesbe hozni az életét. Amikor belépünk a mozgalmas konyhába vezető kétszárnyú ajtón, Josh csodálkozva megáll. Elkerekedett szemmel bámulja a zűrzavart. Biztosan teljesen más a hely napközben, mint amilyen akkor volt, amikor este itt aludt.

Az irodám ajtaja nyitva van, ami azt jelenti, hogy Theo bizonyára odabent írja a háziját. Abba az irányba vezetem Josht, ő pedig követ engem a szobába. Theo az asztalomnál ül, olvas. Felnéz rám, majd Joshra. Hátradől a székben, lehajtja a fejét.

– Mit csinálsz itt?

– Te mit csinálsz itt? – kérdez vissza Josh.

Úgy kérdezik ezt, mintha ismernék egymást. Nem gondoltam, hogy így lenne, mert itt nagyok az iskolák, és sok van belőlük. Még azt sem tudtam biztosan, melyik suliba jár Theo.

– Ti ketten ismeritek egymást?

Theo válaszol.

– Aha, ő az új srác a sulimban. – Majd Joshhoz fordul. – De te honnan ismered Atlast?

Josh ledobja a hátizsákját, fejével felém bök, ahogy a kanapéra huppan.

– Ő a bátyám.

Theo rám néz, aztán Joshra. Aztán megint rám.

– Miért nem tudtam, hogy neked van egy testvéred?

– Hosszú történet – mondom.

– Nem gondolod, hogy ez olyasmi, amiről a terapeutádnak tudnia kéne?

– Egész héten nem voltál itt – mondom.

– Matekot gyakoroltam suli után mindennap.

– Matekgyakorlás? Hogy gyakorol valaki matekot?

Josh közbeszól.

– Várjunk csak. Theo a terapeutád?

Theo válaszol.

– Ja, de nem fizet érte. Hé, Trentet kaptad meg matekból?

– Nem, Sullyt.

– Basszus! – Theo rám néz, aztán vissza Joshra. – Hogyhogy soha nem említetted a testvéredet?

Theo nem tud ezen túllépni, de nincs időm most elmagyarázni neki. Fut a konyha.

– Josh majd mindent elmesél. Nekem intéznem kell a konyhát.

Otthagyom őket az irodában, és visszamegyek segíteni.

Bírom, hogy ismerik egymást, de még jobban tetszik, hogy Theo nyugodtnak tűnik a közelében. Theót sokkal jobban ismerem, mint az öcsémet, és úgy érzem, látszana rajta, ha nem szívesen lenne Joshsal.

Körülbelül egy órával később a konyhában teljes a személyzet, és van pár szabad percem. Amikor besétálok az irodába, Josh és Theo láthatólag komoly beszélgetésbe mélyed egy mangáról, amit Theo a kezében tart.

– Bocsánat a zavarásért.

Intek Joshnak, hogy kövessen.

– Befejezted a házid?

– Persze.

– Persze?

Nem ismerem elég jól ahhoz, hogy eldönthessem, milyen „persze” ez.

– Ez azt jelenti, hogy igen? Vagy nem? Vagy nagyjából?

– Igen – sóhajtja, engem kifelé menet követve a konyhából. – Jórészt. Este befejezem, zsong az agyam.

Bemutatom pár embernek a konyhában, Bradnek a legvégén.

– Josh, ő Brad. Theo apja.

Joshra mutatok.

– Ő Josh, az öcsém.

Brad a homlokát ráncolja zavarodottságában, de nem szól semmit.

– Joshnak törlesztenie kell a tartozását. Találsz neki valami tennivalót?

– Tartozásom van? – kérdezi Josh zavarodottan.

– Krutontartozás.

– Ja, vagy úgy!

Bradnél azonnal összeáll a kép. Lassan bólint, majd Joshhoz fordul.

– Mosogattál valaha?

Josh a szemét forgatja, és követi Bradet a mosogatóhoz.

Rosszulesik, hogy dolgoztatom, de még rosszabbul érezném magam, ha nem lenne semmi következménye annak, hogy több ezer dollár kárt okozott nekem. Hagyom, hogy egy órát mosogasson, aztán egálban leszünk.

Leginkább csak ki akartam csalogatni az irodámból, hogy Theóval tudjak róla beszélni. Josh előtt nem volt lehetőségem erre.

Theo az asztalomnál papírokat töm a hátizsákjába. Elhelyezkedem a kanapén, arra készülve, hogy Joshról kérdezzem, de Theo megelőz.

– Megcsókoltad már Lilyt?

Mindig csak rólam beszélünk, róla soha.

– Még nem.

– Mi a franc, Atlas? Esküszöm, néha nagyon béna vagy.

– Mennyire ismered Josht? – kérdezem, hogy témát váltsak.

– Csak két napja jár a suliba, szóval nem valami szuperül. Van pár közös óránk.

– Hogy boldogul a suliban?

– Fogalmam sincs. Nem vagyok a tanára.

– Nem a jegyeire gondolok, hanem a kapcsolataira. Vannak barátai? Kedves?

Theo oldalra billenti a fejét.

– Tőlem kérdezed, hogy kedves-e a testvéred? Nem neked kéne ezt tudni?

– Csak most ismertem meg.

– Ja, én is. Erre ilyen trükkös kérdést teszel fel nekem. A gyerekek néha görények. Ezt te is tudod.

– Arra célzol, hogy Josh görény?

– Különböző típusai vannak. Josh a jobbik fajta.

Nem igazán tudom követni. Theo érzékeli ezt, ezért kifejti.

– Ő a görényekkel görény, ha ennek van így értelme.

Kezd feszélyezni ez a beszélgetés.

– Szóval Josh a… görények királya? Ez nem hangzik túl jól.

Theo a szemét forgatja.

– Nehéz elmagyarázni. Gondolom, nem túl meglepő, hogy nem én vagyok a legnépszerűbb gyerek abban a suliban. A matekos csoportba járok, és… – Az utolsó részt egy vállrándítással helyettesíti. – De nem kell olyanok miatt aggódnom, mint Josh. Ha azt kérdezed, hogy kedves-e, nem tudom, mit válaszoljak erre, mert nem az. De nem is gonosz. Legalábbis nem gonosz a kedves emberekkel.

Nem szólalok meg rögtön, mert próbálom feldolgozni ezeket az információkat. Lehet, hogy jobban el vagyok bizonytalanodva, mint a beszélgetés előtt. De az jó érzés, hogy Theo nem fél Joshtól.

– Szóval – mondja Theo, miközben a táskája cipzárját húzza össze. – Te és Lily. Kudarcba fulladt?

– Nem, csak nem érünk rá. Amúgy holnap egy esküvőre megyek vele.

– Meg fogod végre csókolni?

– Ha akarja.

Theo bólint.

– Valószínűleg akarni fogja, amíg semmi nyálasat nem mondasz neki, például hogy: „Nézd, amott egy hajó, csókolózni de jó!”

Megragadok egy díszpárnát, és hozzávágom.

– Szerzek egy új terapeutát, aki nem terrorizál.

Huszadik
fejezet

Lily

Feladja a leckét, ha valaki egy esküvőn egyszerre gondoskodik a virágokról, és még vendég is. Egész nap azért rohangáltam, hogy a virágokat úgy helyezzék el a helyszínen, ahogy Lucy akarta. Ráadásul korán zárunk az esküvő miatt, ezért Serenának segíteni kellett, hogy a kiszállítandó csomag elkészüljön, és be legyen pakolva a teherautóba.

Amikor Atlas odaér hozzám, hogy felvegyen, a közelében sem vagyok, hogy elkészüljek. Épp most írt, hogy feljöjjön-e. Biztos vagyok benne, hogy óvatos, mert minden olyan új, és nem tudhatja, kit találna itt, ha kopogna. Azt is megkérdezte, akarom-e említeni az esküvőn, hogy randizgatunk.

Pont ezért hezitáltam, hogy elhívjam-e, de biztosra veszem, hogy Lucy esküvőjén senki sem ismeri Ryle-t. Különböző körökben mozgunk. Annyira kicsi eséllyel jut vissza Ryle-hoz, hogy valaki volt velem, hogy megéri kockáztatni. Azóta várok erre az estére, amióta Atlas beleegyezett, hogy elkísér.

Gyere fel, még készülődöm.

Atlas másodpercekkel később bekopogtat. Amikor kinyitom az ajtót, hogy beengedjem, kiguvad a szemem, mint a rajzfilmekben.

– Azta!

Megbámulom jól szabott fekete öltönyében. Tovább áll a folyósón, mint ameddig mások szoktak, mielőtt behívom őket, mert olyan alapvető dolgokat, mint a vendéglátás, elfelejtek a jelenlétében.

Egy csokrot tart a kezében, de nem virág. Süti.

Átadja nekem.

– Arra gondoltam, van elég virágod.

Közel hajol, megpuszilja az arcom, én meg úgy fordulnék inkább, hogy ajka elérje az enyémet. Remélhetőleg nem kell túl sokáig várnom.

– Tökéletes.

Intek neki, hogy jöjjön be.

– Gyere be! Még olyan negyedóra kell, hogy felöltözzek.

Akkora volt egész nap a pörgés, hogy esélyem nem volt enni. Kinyitok egy sütit, és beleharapok. Aztán teli szájjal mondom:

– Bocsi, ha ez ciki, de éhes vagyok.

A hálószobám felé mutatok.

– Megvárhatsz a szobámban, amíg elkészülök, nem fog sokáig tartani.

Atlas körülnéz, mindent felmér, ahogy követ a hálószobámba.

A ruhám az ágyon hever, felkapom, és a fürdőszobába megyek. Nyitva hagyom az ajtót, hogy tudjak vele beszélgetni, miközben átöltözöm.

– Hol van Josh?

– Emlékszel Bradre a pókerestéről?

– Tulajdonképpen igen.

– A fia, Theo nálunk van Joshsal. Egy iskolába járnak.

– Hogy tetszik neki a suli?

Nem látom Atlast, de közelebb van a fürdőszobához, amikor válaszol.

– Tetszik, azt hiszem.

Olyan, mintha közvetlenül az ajtónál állna. Belebújok a ruhába, és szélesebbre tárom az ajtót. Egy borvörös színű, spagettipántos, karcsúsított ruhát választottam. Van hozzáillő stóla, de az még a ruhásszekrényben lóg.

Amikor feltűnök az ajtóban, Atlas végigmér. Tekintetét végigfuttatja alakomon, de nem hagyok neki időt a bókolásra.

– Felhúznád a cipzáramat?

Hátat fordítok neki, és felemelem a hajam, de érzem, hogy habozik. Vagy talán elmerül a pillanatban.

Pár másodperccel később érzem, hogy az ujjai a hátamnak nyomódnak, amint felhúzza a cipzárt. Borzongás fut végig a bőrömön. Amikor végez, leengedem a hajam, és szembefordulok vele.

– Ki kell sminkelnem magam.

Elindulok vissza a fürdőszobába, de Atlas megragadja a derekam.

– Gyere ide – mondja, és magához húz. Pár pillanatig gyönyörködik az arcomban, elismerően mosolyog. Csábítóan. Mintha arra készülne, hogy megcsókoljon. – Köszönöm, hogy meghívtál.

Viszonzom a mosolyát.

– Én köszönöm, hogy eljöttél. Tudom, hogy sűrű hét áll mögötted.

Atlas szeme fáradtnak tűnik. A szokott csillogása kissé megfakult, mintha feszült lenne, és ráférne egy pihentető este. Nem állhatom meg, hogy ne simogassam meg az arcát, amikor így szólok:

– Mehetünk Uberrel, ha akarod. Ránézésre jót tenne neked, ha meginnál valamit.

Atlas megérinti a kezem. Oldalra dönti a fejét, hogy megpuszilhassa a tenyeremet. Aztán elhúzza a kezemet, és az ujjait összefonja az enyémmel. Szólásra nyitja a száját, de a pillantása a tetoválásomra téved.

Atlas sosem látta a szívtetoválást a vállamon. Azt, amit azért csináltattam, mert mindig ott szokott megcsókolni. Finoman megérinti, ujjait végigvezetve a vonalán. Találkozik a tekintetünk.

– Mikor csináltattad?

Elakad a szavam, meg kell köszörülnöm a torkomat.

– Az egyetemen.

Rengetegszer gondoltam erre a pillanatra. Mit mondana, ha látná, mit érezne?

Csendesen figyel engem, aztán újra a tetoválásomra néz. Annyira közel van, érzem, ahogy a lehelete csiklandozza a kulcscsontomat.

– Miért csináltattad?

Számos indokom volt, de a legegyszerűbbet osztom meg vele.

– Mert hiányoztál.

Várom, hogy lehajtsa a fejét, és egy csókot nyomjon oda, ahogy ezelőtt annyiszor tette már. Várom, hogy megcsókoljon. Hogy ajkát hálásan az ajkamra nyomja.

Atlas egyiket sem teszi ezek közül. Továbbra is a tetoválásomat bámulja, aztán elenged, és elfordul. Tárgyilagos hangon mondja:

– Be kéne fejezned a készülődést, különben elkésünk.

Tesz néhány lépést a hálószobám felé, majd anélkül, hogy hátrafordulna, így szól:

– A nappaliban várlak.

Úgy érzem, mintha mellbe rúgtak volna.

Az egész viselkedése megváltozott. A legkevésbé sem erre számítottam tőle. Pár nyomasztó másodpercig egy helyben állok, aztán kényszerítem magam, hogy befejezzem a készülődést. Talán félreértettem, és nem is volt negatív a reakciója. Talán annyira tetszett neki, hogy kicsit egyedül akar maradni, hogy feldolgozza.

Bármi is a váratlan reakció oka, sminkelés közben végig a könnyeimmel küzdök. Nem tehetek róla. Belegázoltak az érzéseimbe, és erre egyáltalán nem számítottam ma este.

Kiveszem a szekrényből a cipőm és a stólám, és kicsit arra számítok, hogy mire kijövök a hálószobából, Atlas már nem lesz ott, de tévedek. Az előszoba falánál ácsorog, Emmy képét nézegeti. Amikor hallja, hogy kilépek a szobából, felém néz, és teljes testtel szembefordul velem.

– Hú! – Őszinte elragadtatással néz rám. – Gyönyörű vagy, Lily!

Hálás vagyok a bókjáért, de nem tudok túllépni a történteken. És ha egyvalamit megtanultam az én régi kapcsolatomból meg abból, amit megtapasztaltam a szüleiméből, az az, hogy ne legyek hajlandó semmit sem a szőnyeg alá söpörni. Még csak azt sem akarom, hogy legyen bármilyen szőnyeg.

– Miért zaklatott fel a tetoválásom?

A kérdésem váratlanul érinti. A nyakkendőjét babrálja, látszik, hogy valami kifogást keres, de nem jut eszébe semmi. Az előszoba némaságba burkolózik, Atlas lassan szívja be a levegőt.

– Nem a tetoválás zaklatott fel.

– Hanem mi? Miért haragszol rám?

– Nem haragszom rád, Lily – mondja meggyőzően, de nem ugyanolyan, amióta látta a tetoválást, és nem akarom hazugságokkal kezdeni.

Nyilvánvalóan ő sem, mert látom rajta, hogy azon gondolkodik, mit mondhatna. Úgy tűnik, kényelmetlenül érzi magát, nem szívesen vesz részt ebben a társalgásban, vagy legalábbis nem most szeretne ennek a részese lenni.

Kezét a zsebébe mélyeszti, és nagyot sóhajt.

– Azon az estén, amikor bevittelek a sürgősségire… bekötötték a válladat.

A hangja fájdalommal teli, de amikor rám néz, ez semmi az arcán tükröződő zaklatottsághoz képest.

– Hallottam, amikor azt mondtad a nővérnek, hogy megharapott, de nem voltam elég közel, hogy lássam…

Atlas megáll a mondat közepén, és nagyot nyel.

– Nem voltam elég közel, hogy lássam a tetoválásodat. Hogy azt…

Atlas megint elhallgat. Olyan zaklatott, hogy nem tudja befejezni a mondatot, inkább egy másikba kezd.

– Ezért tette? Mert olvasta a naplóidat, és tudta, hogy azt a tetkót nekem csináltattad?

Remeg a térdem.

Értem, miért nem akarta Atlas ezt a beszélgetést. Túl mély ez egy hétköznapi beszélgetésnek, ahogy lépünk kifelé az ajtón. Az egyik kezem feszülten háborgó hasamra teszem, készülök válaszolni, de nehéz erről beszélnem. Különösen, hogy tudom, milyen hatással van Atlasra.

Nem akarom bántani, de hazudni sem szeretnék neki, vagy bármi módon Ryle-t védeni. Mert Atlasnak igaza van. Ryle pontosan ezért tette, amit tett, és gyűlölöm, hogy Atlas most már mindig ezzel a rettenetes emlékkel fogja összekapcsolni a tetoválásomat.

Hallgatásom megerősíti a feltevésében. Összerezzen, és elfordul tőlem. Mély lélegzetet vesz, hogy nyugodt maradjon. Olyan, mint aki mindjárt felrobban, de nincs itt Ryle, akin kitölthetné a haragját.

Atlas iszonyatosan dühös, de ez olyan düh, amitől nem félek.

Ráébredek ennek a pillanatnak a jelentőségére. Egyedül vagyok egy dühös emberrel a lakásomban, de nem féltem az életemet, mert nem rám haragszik, hanem arra, aki engem bántott. Ez egy védelmező harag, és hatalmas a különbség aközött, ahogyan Ryle, és ahogyan Atlas haragjára reagálok.

Amikor Atlas újra felém fordul, összeszorítja a száját, és kidagadnak a nyakán az erek.

– Hogy maradjak így nyugodt a közelében, Lily? – Bűntudattal a hangjában suttogja: – Ott kellett volna lennem melletted. Többet kellett volna tennem.

Meg tudom érteni a dühöt, de nincs semmi, ami miatt Atlasnak bűntudatot kéne éreznie. Életemnek abban a szakaszában Atlas mondhatott vagy csinálhatott volna bármit, nem változott volna meg a véleményem Ryle-ról. Erre saját magamnak kellett rájönnöm.

Közelebb lépek Atlashoz, és vele szembe a falnak támaszkodom. Ő is ugyanezt teszi. Most rengeteg érzelem dúl benne, én pedig teret akarok hagyni neki. Ellenben bőven van mondanivalóm az Atlasban tomboló bűntudatról.

– Először azért ütött meg Ryle, mert kinevettem. Becsíptem, és valamit viccesnek találtam, ami nem volt az, és visszakézből megütött.

Atlas elkapja a tekintetét, ahogy ezt hallja. Nem tudom, akarja-e hallani ezeket a részleteket, de régóta szerettem volna elmondani neki. A falnál marad, de érezhetően nehezen fogja vissza magát, hogy ne rohanjon egyenesen Ryle-hoz. Éles pillantásokkal várja, hogy befejezzem.

– Másodszor lelökött a lépcsőn. Ez a veszekedés azért robbant ki, mert megtalálta a telefonszámodat a telefontokomban. És amikor megharapta a vállamat… Igazad van. Azért tette, mert olvasta a naplókat, és kitalálta, hogy a tetoválás miattad van, meg a hűtőmágnest is tőled kaptam. – A földet nézem, rossz látni, milyen hatással van rá, amit hall. – Régebben azt hittem, hogy amiket tettem, indokolják a viselkedését. Például ha nem nevettem volna, akkor nem ütött volna meg. Talán ha nem tartottam volna a telefonszámodat a telefonomban, nem gurult volna úgy be, hogy lelök a lépcsőn.

Atlas már rám sem néz. A fejét a falnak dönti, és a mennyezetet bámulja, a dühtől lefagyva próbál mindent megérteni.

– Ahányszor csak eluralkodott rajtam a bűntudat, és kezdtem igazolni Ryle tetteit, rád gondoltam. Azt kérdeztem magamtól, te hogy reagálnál Ryle-hoz képest. Mert tudtam, hogy másképpen. Ha ugyanúgy nevettem volna rajtad, mint Ryle-on, te velem nevettél volna. Sosem ütöttél volna meg. És ha bárki ezen a világon megadta volna nekem a telefonszámát, hogy megvédjen valakitől, akit veszélyesnek tartanak, te hálás lettél volna neki. Nem löktél volna le a lépcsőn. És ha a naplóimban azt látod, hogy rajtad kívül egy másik fiúról is szólnak, ugrattál volna emiatt. Talán bejelölted volna a nyálas gondolatokat, és velem nevettél volna rajtuk. – Megvárom, amíg Atlas újra rám figyel, és csak akkor folytatom. – Amikor kételyeim támadtak, és azt gondoltam, hogy amit Ryle tett, azt valamiért megérdemeltem, csak rád kellett gondolnom, Atlas. Arra gondoltam, mennyire máshogyan alakulhattak volna a dolgok, ha te vagy ott, és ez segített eszembe juttatni, hogy semmi sem az én hibám. Nagy részed van abban, hogy végigcsináltam, még ha nem is voltál ott.

Atlas csendesen szívja magába mindazt, amit mondtam, de aztán megcsókol. Végre. Végre.

Jobb kezével átöleli a derekamat, ahogy magához húz, gyengéden és melegen megcsókol. Bal kezével beletúr a hajamba, tenyerét a tarkómra simítja. Sóvárgás árad szét bennem.

Minden remegés nélkül csókol meg. Száját magabiztosan tapasztja a számra, beleveszek a csókjába. Hozzábújok, arra vágyom, hogy a melegsége szétáradjon bennem. A szája és az érintése ismerős, hiszen eljártuk már ezt a táncot, de ugyanakkor új is, mert egy teljesen új összetevő is benne van. Az első csókunk tele volt félelemmel és a fiatalság tapasztalatlanságával.

Ez a csók remény. Megnyugvás, biztonság, állandóság. Minden, amit a felnőtt életemből hiányoltam. Annyira boldog vagyok, amiért megint vagyunk egymásnak, hogy sírni tudnék.

Huszonegyedik
fejezet

Atlas

Sok minden idegesített már fel életemben, de semmi sem annyira, mint amikor megláttam Lily tetoválását, és a fakuló sebhelyeket, amik harapásnyom alakban veszik körül.

Nem tudom, hogy képes egy férfi ilyet művelni egy nővel. Nem tudom, hogy képes bármilyen ember ilyet tenni azzal, akit szeretnie és védelmeznie kéne.

Azt viszont tudom, hogy Lily jobbat érdemel. És én leszek az, aki ezt megadja neki. Kezdve ezzel a csókkal, amit szemlátomást nem tudunk befejezni. Ahányszor csak abbahagyjuk, hogy egymásra nézzünk, egy pillanattal később újra csókoljuk egymást, mintha azzal a csókkal kéne bepótolnunk az elvesztegetett időt.

Végigcsókolom az arcától a kulcscsontjáig. Mindig imádtam ott megcsókolni, de amíg nem olvastam a naplóját, nem tudtam, hogy ő is tisztában volt ezzel. A tetoválására nyomom az ajkam, eltökélten, hogy ezentúl ha azon a helyen megcsókolom, csak jó emlékei legyenek. Ha milliószor kell megcsókolnom ahhoz, hogy ne a szívtetoválás körüli sebekre gondoljon, akkor millió-egyszer csókolom meg. Csókokat nyomok a nyakára és az arcára. Amikor újra ránézek, a helyére igazítom a ruhája vállpántját, mert akármennyire tudnék is még órákig itt állni, esküvőre kell őt vinnem.

– Indulnunk kéne – suttogom.

Bólint, de újra megcsókolom. Nem tudok ellenállni. Tinédzserkorom óta várok erre a pillanatra.

Nem tudom megmondani, milyen volt a lagzi, mert csak Lilyre figyeltem, semmi másra. Senkit sem ismertem, és miután ma este végre megcsókoltam Lilyt, nehéz volt bármi másra figyelni, csak azt vártam, hogy újra megtörténjen. Éreztem, hogy Lily is ugyanúgy csak arra vágyott, hogy kettesben legyünk, mint én. Azok után, ami az előszobában történt köztünk, kész tortúra volt nyugodtan mellette üldögélni.

Amint odaértünk a fogadásra, és Lily látta, milyen tömeg van, megkönnyebbült. Azt mondta, Lucy sosem fogja észrevenni, ha korábban lelépünk. Én még csak nem is ismertem Lucyt, szóval nem vitatkoztam vele, amikor kevesebb mint egy óra vegyülés után kézen fogott, és kisurrantunk.

Épp hogy visszaértünk Lily lakásához, és bár majdnem biztos vagyok benne, hogy szeretné, ha felmennék vele, nem fogok beleegyezni. Kinyitom neki az ajtót, és várom, hogy visszahúzza a cipőjét. Levette a kocsiban, mert törte a lábát, de most nehéz visszacsatolni. Lily az anyósülésen a zsinórokkal bajlódik. Bár kétlem, hogy mezítláb akarna sétálni a garázsban.

– Vihetlek a hátamon.

Rám néz, és nevet, mintha viccelnék.

– Meg akarsz lovacskáztatni?

– Aha, fogd a cipőd!

Bámul egy pillanatig, de aztán izgatottan vigyorog. Megfordulok, Lily még mindig nevet, amikor a karjait a nyakam köré fonja. Segítek, hogy felhúzza magát a hátamra, és berúgom a kocsiajtót.

Amikor a lakásához érünk, előrehajolok, hogy ki tudja nyitni az ajtót. Amikor már bent vagyunk, nevet, ahogy leteszem. Megfordulok, ő pedig ledobja a cipőjét, és egyből megcsókol.

Ott folytatjuk, ahol abbahagytuk, gondolom.

– Mikorra kell hazaérned?

– Tíz vagy tizenegy órát mondtam Joshnak.

Az órára nézek, nemrég múlt tíz.

– Hívjam fel, hogy talán kicsit késni fogok?

Lily bólint.

– Biztosan késni fogsz. Hívd fel, én meg hozok inni.

A konyhába megy, én pedig előveszem a telefonomat, és felhívom Josht. Videóchatelek vele, hogy lássam, nem tart-e bulit a házamban. Kétlem, hogy Theo engedné neki, de nem kockáztatok egyikőjükkel sem.

Amikor Josh felveszi, a telefon a földön hever. Az állát látom, és a tévé fényeit. Egy kontrollert tart a kezében.

– Egy verseny közepén vagyunk.

– Csak bejelentkezem. Minden rendben?

– Igen.

Theót hallom kiabálni.

Josh rázni kezdi a kontrollerét, ütögeti a gombokat, majd kiabál.

– A francba!

Félredobja a kontrollert, felkapja a telefont, közelebb emeli az arcához.

– Vesztettünk.

Theo tűnik fel mögötte.

– Ez nem úgy néz ki, mint egy lagzi. Hol vagy?

Nem válaszolok neki.

– Lehet, hogy késni fogok.

– Ó, Lilynél vagy? – Ezt Theo mondja, a képernyőhöz közelítve. Vigyorog.

– Megcsókoltad végre? Hall engem? Milyen dumát vetettél be, hogy behívjon? Lily, most, hogy voltunk lagzin, gyere gyorsan, menjünk…

Leteszem a telefont, mielőtt kimondaná a rímet, de Lily hallotta az egész beszélgetést. Pár lépésre tőlem áll, két pohár borral a kezében. Zavarában oldalra hajtja a fejét.

– Ez ki volt?

– Theo.

– Hány éves?

– Tizenkettő.

– Te egy tizenkét évessel beszéltél rólunk?

Úgy tűnik, ez szórakoztatja. Elveszem tőle az egyik poharat, és mielőtt belekortyolnék, megmagyarázom.

– Ő a terapeutám. Minden csütörtökön négy órakor találkozunk.

– Egy felső tagozatos a terapeutád?

– Igen, de ki fogom rúgni.

A karomat Lily dereka köré fonom, és magamhoz húzom. Amikor megcsókolom, olyan íze van, mint a vörösbornak, amit kitöltött. Hosszan csókolom, hogy jobban érezzem ezt az ízt. Az ő ízét.

Hátrahúzódik.

– Furcsa.

Nem tudom, mire utal ezzel. Remélem, nem ránk, mert azt a szót, hogy „furcsa” egészen biztosan nem használnám erre.

– Mi furcsa?

– Hogy itt vagy. Hogy nincs itt egy gyerek. Nem szoktam hozzá, hogy van szabadidőm, vagy hogy ráérek…pasizni.

Iszik még egy kortyot, és eltávolodik tőlem. A borospoharát a pultra teszi, és a hálószobája felé indul.

– Gyerünk, használjuk ki!

Túl gyorsan követem.

Huszonkettedik
fejezet

Lily

Próbálok magabiztosságot sugározni, de amint belépek a hálószobámba, elveszítem a magabiztosság minden szikráját, pedig az segített eljutnom idáig.

Csupán arról van szó, hogy régóta nem voltam senkivel. Talán azóta, hogy teherbe estem Emmyvel. A szülés óta nem szexeltem, Atlasszal tizenhat éves korom óta nem szexeltem, és most mindezek komplett gondolattornádóként kezdenek kavarogni az agyamban.

A hálószoba közepén állok, amikor Atlas pár pillanattal később feltűnik az ajtóban. Csak álldogálok csípőre tett kézzel. Atlas meredten néz. Úgy érzem, nekem kell megtennem a következő lépést, mivel én voltam az, aki beinvitálta ide.

– Nem tudom, mi következzen – vallom be. – Régen volt.

Atlas nevet. Aztán az ágy felé vonul, mert persze nem tud nem szexin sétálni. Minden mozdulata szexi. Az is, ahogy leveszi a zakóját. A komódomra dobja, és lerúgja a cipőjét. Istenem, még ez is szexi! Aztán leül az ágyamra.

– Beszélgessünk!

Az ágytámlának dől, átdobja egymáson a lábait. Nagyon fesztelen. És szexi.

Nem tudom elképzelni, hogy ebben a ruhában ráfeküdjek az ágyra. Kényelmetlen lenne, és nem lenne könnyű levenni sem, ha eljutunk arra a pontra.

– Először hadd öltözzek át.

A gardróbszobába megyek, és becsukom az ajtót.

Felkapcsolom a lámpát, de nem történik semmi. Kiégett az izzó. A fenébe. Nem öltözködhetem sötétben. Nincs nálam a telefonom, hogy használhassam a zseblámpáját.

Megteszem, ami tőlem telik, de egy percig tart lehúzni a cipzárt. Amikor végre sikerül, ahelyett, hogy kilépnék a ruhából, valami rejtélyes okból áthúzom a fejemen, és természetesen beakad a hajamba. Megpróbálom kiszabadítani a hajam, de a ruha nehéz, és egy örökkévalóságig tart, de nem sétálhatok csak úgy ki, mert kint van Atlas. Tovább próbálkozom, hogy kiszabadítsam. Pár megalázó perc után Atlas végül bekopog.

– Minden okés odabent?

– Nem. Beragadtam.

– Kinyithatom az ajtót?

Bugyiban és melltartóban állok, egy ruhát félig áthúzva a fejemen, de megérdemlem. Ez a gardróbkarma.

– Oké, de nem vagyok teljesen felöltözve.

Hallom, hogy Atlas nevet, de amikor kinyitja az ajtót, és meglátja, milyen helyzetben vagyok, a tettek mezejére lép, és felpöcköli a villanykapcsolót. Természetesen nem történik semmi.

– Kiégett az izzó.

Odalép hozzám, hogy felmérje a helyzetem.

– Mi történt?

– Beakadt a hajam.

Atlas előkapja a telefonját, és a fényénél látja, mibe gabalyodtam bele. Kihúzza a hajamat a ruhámból, aztán bámulatos módon, a ruhám a földön hever.

Kisimítom a hajam.

– Köszönöm.

Karjaimmal eltakarom magam.

– Most zavarban vagyok.

Atlas telefonja még mindig világít, így láthatja, hogy melltartóban és bugyiban ácsorgok. Kikapcsolja a fényt, de a gardrób ajtaja nyitva van, és a hálószobában ég egy lámpa, így nagyon is látható vagyok számára.

Mindketten habozunk egy pillanatig. Nem tudja, ki kell-e mennie, és hagynia, hogy befejezzem az öltözködést, én meg nem tudom, akarom-e, hogy kimenjen.

Aztán hirtelen csókolózunk.

Csak úgy megtörtént, egyszerre mozdultunk egymás felé. Egyik kezét a tarkómra csúsztatja, a másikkal egyenesen a derekam felé szánkázik, olyan mélyre, hogy az ujjaival a bugyimat érinti.

Mindkét karommal átölelem a nyakát, és olyan erősen rántom magamhoz, hogy megbotlunk a ruhákban. Atlas felegyenesít minket, de érzem, hogy mosolyog, miközben csókol. Elhúzódik a számtól, hogy beszélni tudjon.

– Mi ez veled meg a kis helyiségekkel?

Aztán megint csókol.

A gardróbban csókolózunk még egy kicsit, és felrémlenek azok az idők, amikor fiatalon kilógtunk smárolni. A vágy, a borzongás, az újdonsága annak, hogy olyat csináltunk, amit még soha, vagy ebben az esetben legutóbb nagyon régen.

Arra emlékeztet, hogy mennyire szerettem egy ágyban lenni vele. Akár csókolóztunk, akár beszélgettünk vagy mást csináltunk, a hálószobai emlékek a legkedvesebb emlékeim. A nyakamat csókolgatja, amikor azt suttogom:

– Vigyél az ágyamba!

Nem késlekedik. Lecsúsztatja kezét a fenekemhez, megragadja a combomat, megemel. Kivisz a gardróbból, át a hálószobán, az ágyra tesz, és fölém magasodik.

Attól, hogy egymásnak feszülünk, még jobban kívánom, de úgy viselkedik velem, ahogy mindig is szokott, amikor összebújunk. Türelemmel és tisztelettel. Mintha a csók elég lenne, és kiváltság lenne számára, hogy engem csókolhat.

Nem tudom, honnan van ez a türelem, mert én arra vágyom, hogy levetkőzzön, és úgy szeressen, mintha soha többé nem lenne rá alkalma.

Talán meg is tenné, ha úgy gondolná, de mindketten tudjuk, hogy ez csak a kezdet. Nem kapkod, hiszen erre kértem. Biztos vagyok benne, hogy ha arra kérném, hogy gyorsítson, azt is megtenné.

Figyelmes Atlas.

Végül elérünk arra a pontra, ahol döntenünk kell. Van egy óvszer a fiókomban, és talán még ráér kicsit, mielőtt indulnia kell, de amikor elég időre abbahagyjuk a csókolózást ahhoz, hogy egymásra nézzünk, a fejét ingatja. Mindketten zihálunk, és kimerített az izgalom, ezért leperdül rólam, és hanyatt dobja magát.

Még mindig fel van öltözve. Én még mindig alsóneműben vagyok. Nem jutottunk ennél tovább.

– Bármennyire szeretném is ezt, nem akarok rögtön utána hazamenni.

Az oldalára fordul, egyik kezét a hasamon pihenteti. Lenéz rám, kielégületlen szemekkel, mintha azt akarná mondani, mindegy, és megragad.

Sóhajtok, és becsukom a szemem.

– Néha utálom a felelősséget.

Atlas nevet, érzem, hogy közelebb mozdul. Megpuszilja a szám sarkát.

– Még nem kell mennem.

Amikor ezt mondja, mutatóujja a bugyim szegélye alá csúszik, közvetlen a köldököm alá. Előre-hátra mozgatja, a reakciómra várva.

Megemelem a csípőmet, remélve, hogy ennyi elég a beszélgetésből.

Minden porcikám lángra lobban, amikor még két ujját becsúsztatja a fehérneműmbe. Amikor már az egész keze mozog, végem van. Reszketve veszem a levegőt, megragadom magam mellett a lepedőt, kinyomom a hátam és a csípőm.

Száját a számhoz emeli, de nem csókol meg. Ott marad az ajkam közelében, a csípőmozgásom és nyögdécselésem őt is a kielégülés felé hajtja.

Ösztönösen érzi, mi jó nekem. Nem kell sok idő, és nekifeszülök a kezének, lehúzom a nyakánál fogva, hogy meg tudjam csókolni.

Amikor vége, kihúzza kezét a bugyimból, de ott tartja azért, amíg pihegek. Hevesen zihálva próbálok levegőhöz jutni.

Atlas is zihál, de szükségem van egy percre, hogy magamhoz térjek, mielőtt foglalkozni tudok vele.

– Lily!

Atlas gyengéden arcon csókol.

– Azt hiszem…

Megáll, ezért kinyitom a szemem, és ránézek. A mellemre pillant, majd újra az arcomra. Aztán a fehér ingére, és látom, hogy valami folt van rajta.

– Basszus!

A mellem csupa nedvesség. Istenem! Anyatej. Mindenhol. Mekkora egy idióta vagyok!

Atlas egyáltalán nem tűnik idegesnek. Legurul az ágyról.

– Magadra hagylak kicsit.

Kissé megalázó, hogy a melltartóm tocsog az anyatejben, ezért felkapom a lepedőt, és azzal fedem el a mellkasomat, mielőtt megállok Atlasszal az ágy lábánál. A hangulatnak lőttek.

– Elmész?

– Dehogyis!

Megcsókol, és kimegy a szobából, mintha tök normális lenne, hogy egy férfi egy szoptatós nővel csókolózik, akinek a gyereke még csak nem is az övé. Egészen biztos, hogy legalább egy kicsit kellemetlen számára a helyzet, de jól palástolja.

A következő néhány percet a fürdőszobában töltöm pumpálással, aztán gyorsan lezuhanyozom. Egy, a kelleténél nagyobb pólót veszek fel valami rövid pizsamanadrággal, mielőtt visszatérek a nappalimba.

Atlas a kanapémon üldögél, és a telefonjával a kezében türelmesen várakozik. Amikor meghallja, hogy belépek, felpillant, és tetőtől talpig végigmér. Még mindig kicsit zavarban érzem magam, ezért nem ülök közvetlenül mellé, hanem olyan fél méterre tőle.

– Sajnálom – suttogom.

– Lily! – Érzékeli a zavaromat, ezért felém nyújtja a kezét. – Gyere ide! – Hátradől a kanapén, a lábamat a lábára húzza úgy, hogy lovagló ülésben ülök az ölében. Keze a combomra siklik, onnan a derekamra, fejét lazán a kanapé támlájának veti.

– Minden tökéletes volt ma este. Ne merészelj szabadkozni!

A szememet forgatom.

– Kedves vagy. Összeanyatejeztelek.

Atlas egyik kezét a tarkómra csúsztatja, és magához húz.

– Aha, csókolózás közben. Hidd el, cseppet sem bánom.

Megcsókol, ami talán hiba, mert már megint ide lyukadunk ki.

Képtelen lesz elindulni, ha ez így megy tovább. Lehet, hogy másik melltartót kellett volna húznom, de komolyan azt hittem, hogy a nappaliban búcsút veszünk egymástól. Nem tudtam, hogy ott fogjuk folytatni, ahol az imént abbahagytuk, de egyáltalán nem bánom.

Tökéletes a testhelyzetünk, még csak meg sem kell mozdulnunk, hogy a legtöbbet hozzuk ki belőle. Atlas nyögdécsel, miközben csókolózunk, ezzel még jobban felkeltve bennem a vágyat.

Egyik kezét a hátamra csúsztatja, és érzem a tétovázását, amikor kitapintja, hogy nincs rajtam melltartó. Abbahagyja a csókot, a szemembe néz. Még mindig az ölében ülök, és a tekintete a zsigereimig hatol. Kezével végigsimít a hátamtól a mellemig. Amikor tenyerébe fogja a mellemet, olyan, mintha ez felkapcsolna benne valamit. Mindkettőnkben.

Lázas izgalom lesz úrrá rajtunk, ahogy elkezdem kigombolni a nadrágját. Egy szót sem szólunk. Eszeveszetten vetkőztetjük egymást, azzal sem vesződünk, hogy a hálószobába menjünk. Csak addig bomlunk ki egymás öleléséből, míg elővesz a tárcájából egy óvszert, és felhúzza.

És aztán, mintha ez lenne a világon a legtermészetesebb, Atlas csókol, ahogy belém hatol, én pedig minden porcikámmal ugyanazt a szerelmet érzem, amit akkor, amikor először történt ez meg köztünk. Rengeteg érzelem nyilvánul meg ebben a pillanatban, és nem tudom, éreztem-e valaha ilyen kaotikus gyönyört, mint amikor végre egyesülünk.

Ahogy a nyakamba liheg, mintha benne is hasonló érzések kavarognának. Elkezd lassan ki-be mozogni, közben végig gyengéden csókol. Aztán néhány perccel később a csókok egyre hevesebbek lesznek, mindketten erősen izzadunk, én pedig annyira teljes és egész vagyok ebben a pillanatban, hogy semmi sem számít, csak az, hogy újra együtt vagyunk, és ez így jó. Minden így jó.

Pontosan ott vagyok, ahová tartozom. Atlas Corrigan karjaiban.

Huszonharmadik
fejezet

Atlas

Igencsak haza kéne mennem, de iszonyú nehéz kimászni az ágyból a Lilyvel töltött pár óra után. Először a kanapén történt meg, aztán a fürdőben. Most mindketten túl fáradtak vagyunk, hogy bármi mást is csináljunk beszélgetésen kívül.

Lily a hátán fekszik, az ujjait összefonja a tarkója alatt. Rám bámul, feszülten hallgatja, ahogy elmesélem neki a tegnapi találkozómat az ügyvédemmel.

– Azt mondja, jól tettem, hogy bevittem a kórházba. Nekik törvény által előírt kötelességük, hogy értesítsék a gyerekvédelmi szakszolgálatot. Valahogy mégis bizonytalan vagyok. Így a döntés az állam kezébe kerül, és mi van, ha nem gondolják úgy, hogy Joshnak jobb nálam?

– Miért ne gondolnák úgy?

– Sokat dolgozom. Nem vagyok nős, így Josh néha egyedül lesz. És nincs tapasztalatom a gyereknevelés terén. Talán Timet alkalmasabbnak találják majd, hiszen ő a biológiai apa. Még az anyámnak is visszaadhatják. Nem tudom, hogy amit tett, az elegendő-e ahhoz, hogy elvegyék tőle a felügyeleti jogot.

Lily hozzám hajol, és csókot nyom az alkaromra.

– Azt mondom neked, amit te mondtál nekem, mikor először videóchateltünk. Olyanon stresszelsz, ami még meg sem történt.

Egy pillanatra összeszorítom a számat.

– Ezt mondtam?

– Igen, ezt.

Hozzám bújik, a lábát a combom köré fonja.

– Működni fog, Atlas. Te vagy a legjobb számára, bárki láthatja. Garantálom.

Átölelem, fejét az állam alá helyezgetem. Elképesztő, mennyit változtunk fizikálisan tinikorunk óta, mégis ugyanolyan tökéletesen összepasszolunk, mint régen.

– Akarok kérdezni valamit – mondja, és elhúzódik tőlem, hogy rám nézhessen. – Emlékszel az első éjszakánkra? Hogy mi történt utána? Miután apám bántott téged?

Nem lep meg, hogy ez foglalkoztatja, mert nekem is eszembe jutott ez ma este. Most először szeretkeztünk az óta a rettenetesen végződő este óta, így nem csoda, ha nekiállunk hasonlítgatni a kettőt.

Erről szólt a naplója legutolsó bejegyzése. Fájdalmas volt olvasni, látni, mennyire bántotta. Bárcsak jobban végződött volna!

– Nem emlékszem túl sokra abból az estéből. Másnap a kórházban ébredtem, összezavarodva. Tudtam, hogy az apád bántott, ennyire emlékeztem. De azt nem tudtam, vajon veled is azt tette-e, amit velem. Sokszor hívtam a nővért, de amikor senki sem jött be hozzám, valahogy kibicegtem a folyosóra a törött bokámmal. Tomboltam, kérdeztem, te jól vagy-e, de szegény nővérnek fogalma sem volt róla, mit akarok.

Ahogy beszélek, Lily még jobban magához szorít.

– Végül eléggé lenyugtatott ahhoz, hogy ki tudjon belőlem szedni valamit, és amikor visszajött, megtudtam tőle, hogy csak engem vittek be sérülésekkel. Megkérdezte, hogy Andrew Bloom-e az apád. Mondtam, hogy igen, és hogy fel akarom jelenteni. Amikor megkérdeztem, hogy tudna-e egy rendőrt küldeni a szobámba, megértően rám nézett. Pontosan emlékszem a szavaira. Azt mondta: „A törvény az ő oldalán áll, szívem. Senki sem jelenti fel. Még a felesége sem.”

Lily sóhajt a mellkasomon, szünetet tartok, csókot nyomok a feje búbjára.

– Aztán mi történt?

– Megtettem. Tudtam, hogy ha nem jelentem fel, anyukád sosem keveredik ki abból a helyzetből. A nővérrel rendőrt hívattam, de amikor végre megjelent valaki aznap délután, nem azért jött, hogy meghallgassa a vallomásomat. Azért volt ott, mert egyértelművé akarta tenni a számomra, hogy ha bárkit is letartóztatnak, az nem a te apád lesz. Elmondta, hogy apád letartóztattathat engem, mert betörtem a házába, és erőszakoskodtam a lányával. Ezeket mondta a rendőr szó szerint, mintha a kapcsolatunk büntetendő volna. Évekig lelkiismeret-furdalást éreztem emiatt.

Lily felnéz rám, kezét az arcomra teszi.

– Micsoda? Atlas, csak két és fél évet voltunk távol. Egyáltalán semmi rosszat nem tettél.

Hálás vagyok, hogy ezt mondja, de attól nekem még megmarad a lelkifurdalásom, amiért feszültséget okoztam az életében. De azért is bűntudatom volt, hogy otthagytam, amikor stresszt okoztam számára.

– Nem tudom, hogy bármilyen döntésemet helyesnek éreztem volna-e akkor. Nem akartam maradni, és téged veszélynek kitenni azzal, hogy megint nálad mutatkozom. És nem akartam, hogy letartóztassanak, mert akkor nem vonulhattam volna be a seregbe. Azt gondoltam, úgy lesz a legjobb, ha távolságot tartok, aztán valamikor majd felveszem veled a kapcsolatot, és meglátom, te is ugyanannyit gondoltál-e rám, mint én rád.

– Mindennap – suttogja. – Minden egyes nap gondoltam rád.

Végigfuttatom a kezem a hátán, beletúrok a hajába, és azon gondolkodom, hogy a csudába éri el, hogy ennyire egésznek érezzem magam, amikor eddig fogalmam sem volt arról, nélküle mennyire félember vagyok csupán.

Persze hiányzott ezekben az években, és ha egy csettintéssel visszahozhattam volna az életembe, azonnal megtettem volna. De felépítettük az életünket egymás nélkül, ő Ryle-lal, én a karrieremmel, és feltételeztem, hogy ez a sorsunk. Hozzászoktam, hogy nélküle élem az életem. De most, hogy újra itt van, nem tudom, képes lennék-e magamat valaha is egésznek érezni nélküle. Különösen a mai este után.

– Lily! – suttogom.

Nem válaszol. Hátrébb húzódom, látom, hogy a szeme csukva van, a karja ernyedten ölel. Félek, hogy ha megmozdulok, felkeltem. De azt ígértem Joshnak, hogy az eredetileg megbeszélthez képest csak pár órát kések, és már három órája itt vagyok. Még abban sem vagyok biztos, hogy egyedül hagyhatok tizenkét éveseket.

Bradnek nem volt kifogása ellene, amikor megkérdeztem, vajon ellesznek-e magukban.

Mivel még telefont sem volt hajlandó venni Theónak, nyilván nem hagyta volna, hogy kettesben hagyjam a gyerekeket, ha a fia nem maradt volna egyedül már máskor is.

Talán rá kéne keresnem a neten, hány éves korától lehet Bostonban gyerekeket egyedül hagyni. Túlgondolom én ezt. Persze hogy minden rendben velük.

Egyikük sem telefonált vagy írt üzenetet, hogy vészhelyzet lenne, és néha tizenkét évesek vigyáznak más gyerekekre.

Nem hiszem, hogy gond lenne, de akkor is haza kell mennem. Még nem ismerem Josht elég jól ahhoz, hogy biztosra vegyem, nem csap bulit otthon. Lassan kihúzom a karom Lily feje alól, és kikecmergek az ágyból. Felöltözöm, amilyen halkan csak tudok, aztán papírt és tollat keresek. Nem akarom felkelteni, de szó nélkül sem akarok távozni. Különösen egy olyan este után, mint amilyen ez volt.

A konyhafiókban találok egy jegyzettömböt és egy tollat, leülök az asztalhoz levelet írni. Miután befejezem, visszaviszem a hálószobába, és Lily mellé teszem a párnára. Aztán búcsúzóul még megpuszilom.

Huszonnegyedik
fejezet

Lily

Lüktet a fejem.

Sőt, mintha a fejemen kívül is lüktetne.

Felemelem a fejem a párnáról, nyálas az állam. Letörlöm a párna sarkával. Felülve látom, hogy Atlas üzenetet hagyott nekem. Felé nyúlok, de kopognak. A párnám alá gyűröm a levelet, hogy később majd megnézzem, és ráveszem magam, hogy ködös kis agyammal fel tudjam fogni, ami ebben a pillanatban történik.

Emmy anyámnál van.

Az elmúlt két évben most aludtam a legjobban.

Valaki áll az ajtóm előtt.

Elveszem a telefonomat az éjjeliszekrényről, és megpróbálok a képernyőre fókuszálni. Több nem fogadott hívásom van Ryle-tól, és rögtön aggódni kezdek, hogy valami gond lehet. De anyám csak egy képet küldött fél órája, amin Emmy reggelizik.

Hú! Emmy rendben van. Rögtön megnyugszom, de mivel talán Ryle kopogtat az ajtómon, ez a nyugalom nem tartós.

– Pillanat!

Gyorsan magamra húzok egy pólót meg egy farmert, és kinyitom neki az ajtót.

Benyomul mellettem a lakásba anélkül, hogy behívtam volna.

– Minden oké? – Rémültnek tűnik, de ugyanakkor megkönnyebbül, miután látja, életben vagyok.

– Aludtam. Minden rendben van. – Érzékeli, hogy bosszús vagyok. Emmyt keresve körbekémlel a szobában.

– Anyunál aludt.

– Ó! – Csalódott. – Próbáltalak hívni, mert el akartam vinni Emmyt pár órára. Nem vetted fel, és ilyenkor már mindig ébren szoktál lenni… – Ryle szava elakad, amikor meglátja a kanapét. Nem kell odanéznem, hogy tudjam, mit bámul. A pólóm és a bugyim még mindig a támlájára van dobva.

– Felhívom anyámat, szólok neki, hogy mész.

A szobámba megyek a telefonomért, és csak remélni tudom, hogy Ryle nem akar kérdezősködni. Tönkreteszi azt a jó hangulatot, amiben Atlas tegnap este itt hagyott.

Amikor visszamegyek a nappaliba, megállok, amíg megkeresem anyám számát a telefonomban. Ryle egy borospoharat tart a kezében, azt vizsgálgatja. Ebből ivott Atlas. Az enyém mellette áll a pulton. Ez egyértelmű jele annak, hogy valaki itt volt velem, és bort iszogattunk tegnap este.

Mielőtt lekerült rólam a fehérneműm, és a kanapén landolt.

Ryle-ban bugyog a féltékenység, amikor leteszi a poharat, és egyenesen rám néz.

– Volt itt valaki tegnap este?

Meg sem próbálom tagadni. Felnőtt vagyok. Egyedülálló felnőtt. Nos, talán már nem szingli, de ez egy más kérdés.

– Elváltunk, Ryle. Nem tehetsz fel ilyen kérdéseket.

Talán nem volt bölcs döntés ezt mondani, mert Ryle egyből két gyors lépést tesz felém.

– Nem kérdezhetem meg tőled, hogy valaki itt töltötte-e az estét, ahol a lányom él?

Hátralépek.

– Nem így értettem. És nem hoznék a közelébe senkit a beleegyezésed nélkül, ezért van anyámnál.

Ryle szeme vádlón összeszűkül. Undorodva néz rám.

– Azt nem hagyod, hogy nálam aludjon, de elviszed máshoz, ha dughatnékod támad? – Felnevet. – Ez aztán a remek szülői gondoskodás, Lily!

Most én vagyok dühös.

– Csak másodszor alszik másnál, mióta majdnem egy éve megszületett. Ne akarj megszégyeníteni, mert egy estét magamra szántam! És ha szervezek magamnak egy ilyen estét, semmi közöd hozzá, hogy azalatt mit csinálok.

Ryle szemében az a nézés villan, az a távoli üresség, ami mindig közvetlenül akkor jelent meg benne, amikor nem tudott uralkodni magán.

Haragom azonnal félelembe csap át, és amikor Ryle látja, hogy hátrálok előle, dühösen horkant. Ez a frusztrációval teli torokhang visszhangzik a szobában.

Kiviharzik, becsapja maga mögött az ajtót. Hallom a lépcsőházban bazdmegelni.

Nem tudom, mibe fog belekötni. Azért mérges, mert továbbléptem? Vagy mert Emmy anyunál van? Esetleg azért, mert az anyámnak megengedem, hogy Emmy nála aludjon, de azzal még vannak fenntartásaim, hogy ő elvigye? Talán mindhárom idegesíti.

Kifújom a levegőt, hogy megnyugodjak. Megkönnyebbültem, amiért lelépett, de még mielőtt kitalálhatnám a következő lépést, Ryle megint kinyitja az ajtót. Szenvtelenül néz rám a lépcsőházból, amikor megkérdezi.

– Ő az?

A torkomban dobog a szívem, mikor ezt kérdezi. Nem mondja ki Atlas nevét, de ki másra utalhatna? Nem tagadom le rögtön, ami épp elég visszaigazolás a számára.

Ryle felpillant a mennyezetre, és megrázza a fejét.

– Szóval okkal aggódtam miatta egész idő alatt?

Az elmúlt néhány percben az érzelmek hullámvasútján száguldoztam, de semmi sem volt olyan viharos, mint az a kérdés, ami épp most hagyta el a száját. Teszek pár lépést, míg el nem érek a küszöbig, felkészülve arra, hogy amint megmondom a magamét, becsukom az ajtót.

– Ha tényleg azt hiszed, hogy hűtlen voltam hozzád, akkor csak rajta, hidd ezt! Nincs energiám folyamatosan téged győzködni. Már elmagyaráztam ezt neked, nem mondom el újra. Sosem hagytalak volna el Atlasért. Nem Atlasért hagytalak el. Azért, mert megérdemeltem, hogy jobban bánjanak velem, mint ahogy te bántál velem.

Odamegyek becsukni az ajtót, de mielőtt hátraléphetnék, Ryle előremozdul, és a nyitott nappaliajtónak nyom. Tekintete megtelik dühvel, amikor kezét erővel a torkomra szorítja, mintha le akarna fogni. Jobb tenyerét nekiüti az ajtónak a fejem mellett, és ez annyira megijeszt, hogy összeszorítom a szemem, ne is lássam, mi következik.

Az idegesség és félelem elsöprő hulláma olyan erővel tör rám, hogy úgy érzem, mindjárt elájulok. Ryle arca olyan közel van, hogy érzem az összeszorított fogai között kiáramló leheletét a mellkasomon. Hevesen ver a szívem, kizárt dolog, hogy nem érzi a félelem lüktetését a tenyerével, ahogy leszorít. Üvölteni szeretnék, de rettegek, hogy ha lármát csapok, az még jobban feldühíti.

Miután az ajtóhoz szorított, beletelik pár másodpercbe, mire Ryle felfogja, mit tett. Sőt, hogy mit készült tenni.

A szemem még mindig csukva, de abból, ahogy előrehajol, és homlokát az ajtónak nyomja közvetlenül a fejem mellett, érzem a bűntudatát. Még mindig fog, de enged a nyakam szorításán, és küszködő hangot hallat, mintha próbálna nem sírni.

Ez eszembe juttatja az utolsó estét, amikor megvert. Az elsuttogott bocsánatkéréseit, miközben hol elveszítettem, hol visszanyertem az eszméletemet. Ne haragudj, ne haragudj, ne haragudj!

Összetört a szívem, mert Ryle nem változott semmit. Hiába reméltem, hogy megváltozott, és hiába tudtam, hogy ő is akarja, ugyanaz az ember maradt, aki mindig is volt. Pislákolt bennem a remény szikrája, hogy Emmy kedvéért összekapta magát, de ez csak megerősítette, hogy jó döntést hoztam Emmy érdekében.

Ryle ragaszkodik hozzám, mintha jobb emberré válhatna mellettem, és volt idő, amikor azt hittem, ez így is van. Sérült ember, és nem miattam az. Már az volt, mielőtt megismert engem. Néha azt hisszük, hogy ha eléggé szeretünk egy sérült embert, akkor megjavíthatjuk, csakhogy ebből általában az lesz, hogy mi magunk is sérülten végezzük.

Nem hagyhatom többé, hogy bárki összetörjön. Van egy lányom, aki miatt épnek kell maradnom.

Kezem gyengéden a mellkasához nyomom, és visszatuszkolom a folyosóra. Amikor végre elég hely marad köztünk, hogy becsukjam az ajtót, gyorsan kulcsra zárom, aztán azonnal hívom anyámat, és megmondom neki, hogy tegye Emmyt a kocsiba, aztán találkozzunk a parkban. Nem akarom, hogy Ryle otthon találja őket, ha továbbra is úgy tervezi, hogy arra veszi az útját.

Miután leteszem a telefont, határozott léptekkel haladok át a lakáson. Ha megállnék, hogy elmélázzam a történteken, talán sírnék. Nincs időm most erre. Felöltözöm, hogy a parkba menjek, mert a lányomnak szüksége van rám.

Mielőtt kisétálok az ajtón, felmarkolom a levelet, amit Atlas írt nekem, és begyömöszölöm a táskámba. Valahogy az az érzésem, hogy a szavai lesznek a napom fénypontja.

Beigazolódott az előérzetem. Hangos égzengést hallok, ahogy beállok a parkolóba. Vihar készül kitörni keleten, és erre tart.

Még nem esik, a játszóteret fürkészem, amíg ki nem szúrom anyámat. Emmyt a karjában tartja, csúszdáznak. Egyelőre nem vesz észre, így van egy kis időm elővenni Atlas levelét a táskámból. Még szédelgek Ryle miatt. Szeretnék olvasni valamit, amitől remélhetőleg jobb kedvre derülök, mielőtt köszöntöm a lányomat.

Kedves Lily!

Ne haragudj, hogy búcsú nélkül hagytalak magadra, de olyan hamar elaludtál. Nem baj, szeretem nézni, ahogy alszol. Még a kocsiban is, egy randevú közepén.

Amikor fiatalabb voltál, akkor is néztelek néha álmodban. Tetszett, hogy olyan békésnek tűntél, mert amikor ébren voltál, állandóan valamiféle csendes félelem pislákolt benned. Amikor viszont aludtál, a félelem eltűnt, és ez mindig megnyugtatott engem.

Nem tudom elmondani, mit jelentett nekem ez az este. Nem hiszem, hogy szavakba kell öntenem, hisz te is ott voltál. Te is érezted.

Tudom, már említettem korábban, hogy lelkifurdalásom volt a köztünk történtek miatt, de nem akarom, hogy azt hidd, bánom, hogy viszontszerettelek. Ha valamit bánok, az az, hogy nem harcoltam érted jobban. Azt hiszem, jórészt ebben gyökerezik a bűntudatom: tudom, ha nem hagylak el, sosem találkoztál volna egy olyan férfival, aki végül éppen úgy bántott téged, ahogyan apád anyádat.

De nem számít, hogy jutottunk ide – itt vagyunk. El kellett jutnom arra a pontra, amikor rájöttem, mindig érdemes voltam a szerelmedre. Utálom a gondolatot, hogy ilyen sokáig tartott idáig elérnünk, mert annyi minden van az életedben, amin bárcsak ne kellett volna keresztülmenned, vagy amit megelőzhettem volna. Viszont semmilyen más úton nem lett volna neked Emmy, szóval hálás vagyok, hogy ide jutottunk.

Szeretlek nézni, amikor róla beszélsz. Alig várom, hogy megismerhessem. De idővel erre is sor kerül, meg még egy egész csomó más dologra is, amiket várok. Olyan ütemben fogunk haladni, ahogyan neked kényelmes. Akár mindennap beszélek veled, akár havonta egyszer, bármi jobb, mint semmit sem tudni rólad.

Nagyon örülök, hagy boldog vagy. Mindig ezt akartam.

De meg kell mondjam, az a legjobb az egészben, hogy én teszlek boldoggá.

Szeretlek:

Atlas

Amikor valaki dörömböl az ablakon, annyira meghökkenek, hogy majdnem kettétépem a levelet. Levegőért kapkodok, felpillantok, és látom, hogy anyám áll a kocsi mellett. Emmy arca felragyog, amikor meglát az ablakon keresztül, és a mosolyát látva én is késztetést érzek, hogy visszamosolyogjak rá.

Na jó, a kezemben tartott levél is besegít.

Összehajtom, és visszateszem a táskámba. Anya kinyitja az ajtót.

– Minden oké?

– Aha.

Elveszem tőle Emmyt, de anya gyanakodva hunyorít.

– Ijedt volt a hangod, amikor megkértél, hogy találkozzunk a parkban.

– Semmi baj – mondom, kerülni akarom a témát. – Csak nem akartam, hogy Ryle ma érte menjen. Nincs túl jó kedvében, és tudta, hogy Emmy veled van, szóval…

Kifújom a levegőt, és a hintához sétálok. Emmyvel az ölemben beleülök az egyik hintába. Elrúgom magunkat a földtől, hogy egy kis lökést adjak, és nézem, hogy anyám helyet foglal a mellettünk lévő hintán.

– Lily! – Anyám aggódva néz rám. – Csak mondd el, mi történt!

Tudom, hogy Emerson csak egyéves, és nem ért még meg, de akkor is kellemetlen a jelenlétében az apjáról beszélnem. Meg vagyok róla győződve, hogy a kisbabák érzékelik a hangulatot, még akkor is, ha nem értik, amit mondunk.

Megkísérlem nevek említése nélkül elmagyarázni a helyzetemet.

– Járok valakivel.

Bátortalanul bököm ki a vallomást, mert még nem tettük hivatalossá, de nem hinném, hogy fel kéne címkéznünk ahhoz, hogy tudjuk, merre tart ez.

– Tényleg? Kivel?

Rázom a fejem. Nem fogom elmondani, hogy Atlas az, még akkor sem, ha valószínűleg nem tudná, kiről beszélnék. Kétszer találkoztak, amikor fiatalabb voltam, és egyetlenegyszer sem beszéltünk róla. És ha emlékszik is rá, tuti szívesen elfelejtené, tekintve, hogy a férje juttatta kórházba.

Talán eljön majd az a nap, amikor hivatalosan is bemutatom Atlast az anyámnak, és nem akarom, hogy ismerős legyen neki a múltból, különben még halálra rémülne.

– Csak valaki, akivel találkoztam. Korai még. De… – Halk sóhajjal még egyet lökök magamon. – Ryle rájött, és nem örül.

Anyám összerezzen, mintha túlságosan is jól tudná, mit jelent az, hogy „nem örül”.

– Átjött ma reggel, és félelmetes volt a reakciója. Bepánikoltam, azt hittem, megjelenik majd nálad, hogy elvigye Emmyt, ezért nem akartam, hogy otthon legyetek.

– Mit csinált?

A fejemet rázom.

– Nem bántott. Csak már jó ideje nem láttam ezt az oldalát, ezért kissé megrázott, de jól vagyok.

Megpuszilom Emmy feje búbját. Meglepve tapasztalom, hogy egy könnycsepp gördül le az arcomon, és gyorsan letörlöm.

– Csak most nem tudom, mi legyen a láthatásaival. Már majdnem azt kívántam, bárcsak történne valami, és akkor feljelenthetném. Aztán rettenetes anyának éreztem magam, hogy így gondolkodom az apjáról.

Anyám átnyúl, és megszorítja a kezem. Ettől a hintám megáll, és szembefordulok vele.

– Akárhogy is döntesz, nem vagy rettenetes anya. Épp ellenkezőleg.

Elengedi a kezem, és megmarkolja a láncot, Emmyt bámulva.

– Csodállak, amiért meghoztad érte ezt a döntést. Néha elszomorodom, mert én nem tudtam ilyen erős lenni érted.

Rögtön tiltakozom.

– Nem hasonlíthatod össze a helyzetünket, anya. Rengeteg támogatást kaptam, ami segített lépnem. Neked nem volt senkid.

Szomorú, elismerő mosolyt küld felém. Aztán hátradől, és elrúgja magát a földtől, hogy egy kis lendületet adjon magának.

– Bárkiről van is szó, szerencsés flótás. – Rám néz. – Ki az?

Nevetek.

– Nem beszélek róla, amíg nem vagyok biztos a dolgomban.

– Biztos vagy te abban. Látom a mosolyodon.

Egyszerre nézünk fel, amikor elkezd csepegni. Emmyt az állam alá bújtatom, és elindulok vissza a parkolóba. Anyám megpuszilja Emmyt, mielőtt beteszem az autósülésbe.

– Szeretlek. Mamó szeret téged, Emmy.

– Mamó? Múlt héten még mamuci volt.

– Még mindig nem találtam ki.

Anyám arcon csókol, és a kocsijához siet.

Épp beszállok az autóba, amikor leszakad az ég. Hatalmas esőcseppek hullanak a szélvédőre, a járdára, a csomagtartóra. Annyira kövérek, hogy úgy hangzik, mintha gesztenyék hullanának az autómra.

Várok egy kicsit, mielőtt beindítom a motort, azon gondolkodom, merre induljak. Nem akarok hazamenni, mert Ryle felbukkanhat. Allysához egyértelműen nem mehetek, mert biztosan összetalálkoznánk a házban, ahol ő is lakik.

Féltem Emmyt, mert Ryle-nak papíron minden joga megvan hozzá, hogy megjelenjen, és elvigye egy napra, én viszont nem engedem el vele a lányomat egy olyan napon, amikor alig van önuralma.

A visszapillantó tükörbe nézek, Emmy békésen üldögél, és az ablakon át az esőt nézi. Fogalma sincs az őt körülvevő káoszról, mert számára csak én létezem. Minden bizodalma bennem van. Mindenben tőlem függ, és úgy ül ott, boldogan és kényelmesen, mintha ura lennék a helyzetnek.

Én nem érzem úgy, hogy ura lennék, de az, hogy ő ezt kinézi belőlem, elég számomra.

– Hova megyünk ma, Emmy?

Huszonötödik
fejezet

Atlas

– Mikor értél haza tegnap este? – kérdi Josh. Felemás zokniban totyog be a konyhába, az egyik vadiúj, én vettem neki, a másik az enyém. Theo és Josh aludt már, mire hazaértem, de még így is három órával előbb ébren voltam, mint ők. Brad kábé húsz perce vitte el Theót.

– Semmi közöd hozzá. – Az asztalra mutatok, ahol Josh befejezetlen házi feladata hever. Megígérte, hogy tegnap megcsinálja, ha megengedem, hogy Theo nálunk aludjon, de az a gyanúm, hogy közbejött a videójáték, a manga és az anime. – Nem csináltad meg a házid?

Josh a papírhalomra néz, aztán rám.

– Nem.

– Akkor láss neki! – szólok rá határozottan, pedig fogalmam sincs, hogyan kell ezt csinálni. Sosem kellett még egy gyerekkel megíratnom a házi feladatát. Még azt sem tudom, hogyan büntessem meg, ha ellenkezik. Mintha szerepet játszanék. Szélhámos vagyok.

– Nem elkerülni akarom, csak nem tudom megcsinálni.

– Túl nehéz? Mi ez, matek?

– Nem, azt megcsináltam. A matek könnyű. Ez az a hülye szarság, amit számtechórára kell beadni.

– Hülye baromság – helyesbítek. Azt hiszem. Talán a „hülye baromság” éppen olyan rossz. Leülök mellé, hogy lássam, mi az, ami így kifog rajta. Elém tolja a beadandót, én meg átnézem.

Egy származással kapcsolatos kutatási feladatot kapott. A félévben öt dolgot kell teljesítenie, először is péntekre le kellett volna adnia a családfáját. Aztán meg egy származással foglalkozó weboldal használatával kell a generációkról írnia.

– Meg kell találnunk a rokonainkat néhány weboldal segítségével. Senkinek sem tudom a nevét, vagy hogy egyáltalán hol kezdjem. Te tudod?

A fejemet rázom.

– Nem igazán. Sutton apjával egyszer találkoztam, de meghalt gyerekkoromban. Még a nevére sem emlékszem.

– És mi van az apám szüleivel?

– Az ő családjáról sem tudok semmit.

Josh elveszi tőlem a papírokat.

– Tényleg leállhatnának már azzal, hogy ilyen feladatokra kényszerítik a gyerekeket. Már senkinek nincsen normális családja.

– Tulajdonképpen igazad van.

Hallom, hogy pittyen a telefonom a konyhában, ezért felállok, és kimegyek megnézni.

– Próbáltad megkeresni nekem az apámat? – kérdezi Josh.

Próbáltam, de Tim nem válaszolt a neki hagyott hangüzenetemre. Nem akarom elmondani Joshnak, mert tudom, hogy csalódott lenne. Felkapom a telefonomat, és visszamegyek a fiúhoz, mielőtt ránéznék az üzenetre.

– Nem volt még lehetőségem nagyon elmélyedni ebben. Biztos vagy benne, hogy ezt akarod?

Josh bólint.

– Talán kíváncsi rám. Biztos, hogy Sutton amit csak tudott, megtett, hogy távol tartson minket.

Mélyen legbelül aggodalom fog el. Reméltem, hogy Josh érzi magát annyira jól a bőrében, hogy ne akarja megkeresni az apját, de ez nevetséges remény volt. Josh tizenkét éves fiú. Naná, hogy meg akarja találni az apját.

– Segítek neked megtalálni. – A papírokra mutatok. – De egyelőre ebből próbálj meg valamit kihozni. Amíg próbálkozol, nem adhatnak neked rossz jegyet, csak mert nem ismered a nagyszüleidet.

Josh a munkája fölé hajol, én meg végre megnézem az üzenetet. Lilytől jött.

Felhívhatlak?

Tudhatná, hogy a nap bármelyik percében hívhat, felvenném. A szobámba viszem a telefonomat, és felhívom anélkül, hogy visszaírnék neki. Az első kicsengésre felveszi.

– Szia! – köszönt.

– Helló!

– Mit csinálsz?

– Joshnak segítek a házi feladatában. Próbálok úgy tenni, mintha nem rád gondolnék.

Erre nem szól semmit, és azonnal megérzem, hogy valami nincs rendben.

– Jól vagy?

– Aha, csak nem akarok hazamenni. Azon gondolkodtam, elmehetnék-e hozzád.

– Persze. Emmy még anyukádnál van?

Sóhajt egyet.

– Hát ez az! Velem van. Tudom, hogy ez így meredek, de majd elmagyarázom, ha odaérek.

Ha elhozza Emersont hozzám, akkor egészen biztosan nincs valami rendben. Hajthatatlan volt, addig nem akarta a lányát a közelembe hozni, amíg Ryle meg nem tudja, hogy együtt vagyunk.

– Megírom a címem.

– Köszi. Nemsokára ott vagyok.

Leteszi, én meg eldőlök az ágyamon azon merengve, hogy mi a fészkes fene történhetett a tegnap esti óvatos távozásom és az előbbi telefonhívás között.

Megkapta a levelemet? Valami rosszat mondtam?

Szakítani készül?

Ezek az aggodalmak örvénylenek bennem, miközben várok rá. Nem akarom, hogy úrrá legyen rajtam a legnagyobb félelmem. Ryle bántotta talán?

Már várom őket, amikor Lily felhajt a kocsifeljárómra. Elé sietek. Egyből tudom, hogy valami nincs rendben, amint kiszáll a kocsiból. De nem hinném, hogy velem van baj, mert Lily megkönnyebbül, ahogy meglát. Magamhoz húzom, hogy megöleljem, mert úgy tűnik, szüksége van rá.

– Mi történt?

Kezét a mellkasomra teszi, és hátralép, hogy rám nézhessen. Tétovázik, hogy mondjon-e bármit is. Benéz a hátsó ablakon, hogy ellenőrizze a lányát, aki az autósülésben alszik.

Aztán Lily sírva fakad. Arcát a mellkasomba fúrja, a pólómba sír. Szívfacsaró érzés. Belepuszilok a hajába, hagyom, hadd sírjon.

Nem kell neki sok idő. Egész gyorsan összeszedi magát, megtörli a szemét.

– Ne haragudj! Egész reggel ezt tartogatom, mióta Ryle elment.

Csak a neve említésétől megmerevedek. Tudtam, hogy ő lesz a hunyó.

– Tud rólunk.

– Mi történt?

Minden erőmet össze kell szednem, hogy egy helyben maradjak, és ne rohanjak megkeresni őt.

Mintha ropognának a csontjaim a dühtől.

– Bántott?

– Nem, de nagyon kiborult, én meg nem akarok egyedül otthon lenni most. Tudom, hogy nem kéne Emmyt hozzád hozni még, de nagyobb biztonságban érzem magunkat itt veled, mint ha Ryle felbukkanna, és el akarná vinni őt mára. Ne haragudj, csak nem akartam olyan helyen lenni, ahol megtalálhat.

Felemelem az állát, amíg a szemembe nem néz.

– Örülök, hogy itt vagytok. Mindketten. Maradjatok egész nap, ha kedvetek tartja.

Kifújja a levegőt, és csókot nyom a számra.

– Köszönöm.

A hátsó ajtóhoz lép, hogy kivegye a lányát a gyerekülésből. Emerson fel sem ébred. Lily karján csüng kidőlve.

– Egy órát volt a parkban, kimerült.

Csodálkozva meredek Emersonra. Lenyűgöz, mennyire hasonlít Lilyre. Kiköpött hasonmása az anyjának, és egyáltalán nem bánom, hogy egy kicsit sem hasonlít az apjára.

– Vigyek valamit?

– A pelenkázótáskája az anyósülésen van.

Megfogom, és bemegyünk a házba. Josh a válla fölött néz ránk, amikor hallja, hogy belépek. Lily integet neki, Josh biccent, de amikor észreveszi Emersont, teljesen hátrafordul a székében.

– Ez egy kisbaba – állapítja meg.

– Az. Emersonnak hívják.

Josh rám néz.

– A tied? – Filctollával Emersonra bök. – Ő az unokahúgom?

Lily zavartan felnevet.

Talán figyelmeztetnem kellett volna Josht, mielőtt megérkeztek.

– Nem, nem vagyok apa, te meg nem vagy nagybácsi.

Josh egy percig még bámul minket, aztán vállat von.

– Oké.

Visszafordul, és újra belemerül a házi feladatába.

– Bocsi – mondom halkan. Emerson pelenkázótáskáját a kanapé mellé helyezem. – Hozzak neki egy takarót?

Lily bólint, úgyhogy kiveszek egy vastag takarót az előszobaszekrényből, és a földre terítem a kanapé közelében. Félbehajtom, hogy még jobban ki legyen párnázva, Lily meg belefekteti Emersont. Emerson végigalussza az egész procedúrát.

– Ne hagyd magad megtéveszteni. Nagyon felületes alvó.

Lily lerúgja a cipőjét, és a kanapéra ül a lábát maga alá húzva. Mellé ülök, remélve, hogy szeretne beszélni a történtekről, mert tudnom kell, mitől rémült meg.

Josh nem lát minket az ebédlőből, ezért gyors csókot váltunk. Kétlem, hogy hall minket onnan, mindenesetre suttogok.

– Mi történt?

Nagyot sóhajt, hátradől a kanapén, velem szemben.

– Megjelent, hogy elvigye Emmyt, és nem számítottam rá. Látta a borospoharainkat. A ruháimat. Összeállt neki a kép, és a reakciója pontosan az volt, amitől tartottam.

– Hogy reagált?

– Mérges lett. De lelépett, mielőtt még rosszabb lett volna.

Még rosszabb? Mit jelent ez?

– Tudja, hogy én voltam ott?

Lily bólint.

– Gyakorlatilag egyből erre kérdezett rá. Bedühödött, én pedig megkértem, hogy távozzon. Elment… de…

Abbahagyja, és most először veszem észre, hogy remeg a keze. Jesszusom, mennyire gyűlölöm Ryle-t! Magamhoz húzom Lilyt, hogy arca a mellkasomnak dől, és átölelem.

– Mivel ijesztett így meg, Lily?

A tenyerét pont a szívem fölött nyugtatja. Suttog.

– Az ajtónak nyomott, az arcomhoz közelített, azt hittem, meg fog ütni… vagy nem is tudom. De nem tette.

Nyilván érzi, hogy a szívem kétszer olyan gyorsan ver, mert felemeli a fejét, és rám néz.

– Jól vagyok, Atlas. Esküszöm. Ezután semmi sem történt. Csak rég nem láttam őt mérgesnek.

– Az ajtónak nyomott. Ez nem semmi.

Elkapja a pillantását, és a fejét visszateszi a mellkasomra.

– Tudom, tudom. Csak azt nem tudom, mihez kezdjek ezzel. Nem tudom, mit csináljak Emmyvel. Valójában közel álltam hozzá, hogy elengedjem hozzá aludni, és most meg azt sem akarom, hogy felügyelet nélkül látogassa.

– Nem érdemli meg a felügyelet nélküli láthatást. Bíróságra kéne vinned az ügyet.

Lily sóhajt. Szemmel láthatólag ez élete legstresszesebb időszaka. Elképzelni nem tudom, milyen lehet nézni, ahogy Ryle elhúz a kislányával a kocsijában, miközben tudható, mire képes. Örülök, hogy ma idejött. Tudom, milyen fontos lett volna neki, hogy Emmyt csak egy bizonyos idő elteltével hozza el hozzám, de jól döntött. Ryle felbukkanhat, hogy bocsánatot kérjen, és elvigye Emmyt, a szokásos helyeken pedig megtalálhatja őt.

Itt nem fogja megtalálni. Mellesleg Lily és én tudjuk, hogy abszolút hosszú távú kapcsolat van kialakulóban köztünk. Nem kell azon aggódnia, hogy Emmy kötődni kezd hozzám, aztán eltűnök. Amíg Lily azt akarja, hogy a közelében legyek, nem megyek sehova.

Megint rám néz, a halántékánál elkenődött szempillafestéket pillantok meg. Letörlöm.

– Ez a konfliktus… Erre próbáltalak figyelmeztetni. Állandósulhat, különösen, ha tudja, hogy visszatértél az életembe.

Úgy mondja, mintha megadná a lehetőséget, hogy kihátráljak ebből az egészből. Nem tudom elhinni, hogy azt feltételezi, felötlött bennem ilyesmi.

– Lehet ötven exférjed, aki megpróbálja megkeseríteni az életünket, de amíg te vagy nekem, egyáltalán nem befolyásol senki negativitása. Ígérem.

Ez mosolyt csal az arcára, először, mióta megérkeztek. Nem akarok semmi olyat tenni vagy mondani, ami eltünteti ezt a mosolyt, ezért elterelem a témát a pöcs férjéről.

– Szomjas vagy?

Eltolja magát a mellkasomtól, és még szélesebben mosolyog.

– Szomjas vagyok. És éhes. Mi másért jelennék meg egy séf házában?

Lily és Emerson már négy órája itt van. Miután Josh eleget szenvedett a házi feladatával, elkezdett Emersonnal játszani. Lily említette, hogy a kislány néhány hete már jár, és most Josh mulatságosnak tartja, hogy Emerson mindenhova követi. Egy órán keresztül botladozott mögötte, de most újra elaludt. Mellettem verte be a szundit a földön, a fejével a lábamon. Lily felajánlotta, hogy elveszi, de nem hagytam.

Hazudnék, ha azt állítanám, hogy kicsit sem szürreális a helyzet. Valahol mélyen legbelül tudom, hogy Lilyvel megoldjuk ezt. Egymásnak vagyunk teremtve, ezt a találkozásunk első hete óta tudom. De Emersonra nézek, és tudom, hogy ő is az életem fontos része lesz. Ezt sok feldolgozni. Előbb-utóbb a mostohaapja leszek. Valószínűleg nagyobb befolyásom lesz az életére, mint a biológiai apjának, mert Lilyvel végül össze fogunk költözni. Egyszer valószínűleg összeházasodunk.

Hangosan sosem fogom bevallani, mert a Theo-féle emberek koravénnek találnának, de az igazság az, hogy évekkel le vagyok maradva attól, ahol lenni szeretnék Lilyvel. Ahol lehettem volna vele.

Ez egy roppantul jelentős nap, még akkor is, ha megint hónapokig nem látom Emersont. Ez lehetne az első nap, amit együtt töltök a jövendőbeli lányommal.

Emerson vörösesszőke haját a füle mögé igazítom, és próbálom megérteni, honnan ered Ryle dühe. Biztosan tisztában van azzal, hogy Lily továbblépése mit jelenthet az Emersonnal való kapcsolatára nézve. Emerson az idő nagy részében Lilyvel van, így Lily bárkit fogad be az életébe, az illető is ugyanennyi időt fog tölteni Emersonnal.

Semmi esetre sem mentegetem Ryle-t a viselkedéséért. Ha el tudnám intézni, kapna Szudánban egy állásajánlatot, és évente egyszer kéne vele foglalkoznunk.

De ennek nincs realitása. Ryle ugyanabban a városban él, mint a lánya, és a volt felesége továbblép valaki mással. Ez senkinek sem lehet könnyű. Meg tudom érteni, mennyire nehéz ez a számára. Azt viszont sosem fogom megérteni, miért nem látja, hogy ez csakis az ő hibája. Ha érettebb, észszerű ember lenne, Lily sosem hagyta volna el. Lenne felesége, gyereke, és én meg Lily sem lennénk újra kapcsolatban.

Aggódom Lilyért. Aggódom, mert Ryle kicsit olyan, mint az anyám, és harcolni fog, ha másért nem, pusztán a harc kedvéért, mert így akar bosszút állni.

– Feljelentetted valaha Ryle-t? – kérdezem Lilyre nézve. A földön ül mellettem, nézi, ahogy Emerson a lábamon alszik.

– Nem. – Cseppnyi szégyen érződik a hangjában.

– Van felügyeleti megállapodásotok?

Bólint.

– Kizárólagos felügyeleti jogom van, de kikötéssel. A beosztása miatt rugalmasnak kell lennem, de elvileg kétszer kapja meg egy héten.

– Fizeti a gyerektartást?

Bólint.

– Sosem késik vele.

Megkönnyebbülök, amiért legalább ezt biztosítja neki, de ennek tudatában Lily helyzete csak még bizonytalanabbnak tűnik.

– Miért? – kérdezi.

A fejemet rázom.

– Nem tartozik rám.

Vagy mégis? Még mindig nem tudom. Próbálok lassan haladni, és teret adni Lilynek, de ez a része az énemnek háborúskodik azzal a felemmel, amelyik meg akarja őt védeni.

Lily felemeli az egyik kezét, és magára vonja a figyelmemet.

– Rád tartozik, Atlas. Most már együtt vagyunk.

A válaszától hevesebben ver a szívem. Hivatalossá tette?

– Igen? Együtt?

Mosolygok, közelebb húzom magamhoz, a pulzusom az egekben.

– Akkor csak van köztünk valami, Lily Bloom?

Mosolyra húzza a száját. Bólint, és megcsókol.

Azt hiszem, már a múlt éjszaka előtt tudtuk mind a ketten, hogy ez hivatalos, és ha a lánya nem aludna a lábamon, valószínűleg felkapnám, és megforgatnám. Ennyire boldog vagyok.

És ennyire bele vagyok habarodva.

A hirtelen adrenalinlöket már lassul, kezdenek visszatérni a gondolataim, amiken Lily kinyilatkoztatása előtt rágódtam.

Ryle. Felügyeleti jog. Éretlenség.

Lily feje a vállamon, a keze a mellkasomon, ezért érzi, amikor minden levegőt kifújok a tüdőmből. Felemeli a fejét, és aggódva rám néz.

– Mondd csak!

– Mit?

– Hogy mit gondolsz a helyzetemről. Olyan mogorván nézel, mintha aggasztana valami.

Megsimogat, hogy eltüntesse a komorságot az arcomról.

– Túl késő elmondani a bíróságon, hogy a múltban veszélyt jelentett rád? Ez talán segítene megelőzni, hogy Emerson nála aludhasson.

– Ha két ember megegyezik a felügyeletet illetően, akkor nem lehet múltbeli bizonyítékok felhasználásával módosítani a megállapodást. Mivel sajnálatos módon nem jelentettem fel, így ezen a ponton nem hivatkozhatok a bántalmazásra.

Ez pech. De érthető, hogy Lily igyekszik a polgári peres utat tartani Ryle-lal. Csak aggódom, hogy ez még visszaüthet.

– Nem ér rá annyira, hogy Emmy az idő felét nála töltse, vagy nála aludjon, tényleg. Kétlem, hogy valaha is próbálna közös felügyeletet elérni.

Összeszorított szájjal bólintok, remélve, hogy igaza van. Nem ismerem annyira Ryle-t, mint ő, de az alapján, amit tudok róla, úgy tűnik, neheztel. És azok, akik neheztelnek, hajlamosak a bosszúra. A szülők folyamatosan ezt teszik. Nincs ínyükre, amit a másik szülő csinál, vagy amit látnak, ezért a gyereküket használják fegyverként. És ez aggaszt engem. Abszolút el tudom képzelni, hogy Ryle úgy dönt, bíróságra cibálja Lilyt, csak hogy bosszút álljon, amiért velem van. És valószínűleg megkapná, amit akar. Sosem bántotta Emersont, Lily sosem jelentette fel bántalmazásért, és sosem késett a gyerektartás kifizetésével. Valamint sikeres a szakmájában. Ezek mind mellette szólnak.

Amikor Lilyre pillantok, mintha majdnem a földbe süllyedne. Nem akartam még jobban elszomorítani azzal, hogy erről beszélek.

– Sajnálom. Nem akarok pesszimista lenni. Beszélhetünk másról.

– Nem vagy pesszimista, Atlas. Realista vagy, és nekem pontosan erre van szükségem.

Felemeli a fejét a vállamról, és Emmy felé les, aki még mindig a lábamon alszik. Lily visszafészkeli magát, és halkan sóhajt.

– Tudod, ha fel is jelentettem volna Ryle-t, és harcoltam volna a kizárólagos felügyeletért, akkor is kevés esélyem lenne. Nem szerepel a bűnügyi nyilvántartásban, és meg tudja fizetni a legjobb ügyvédeket. Majdnem mindegyik ügyvéd, akivel beszéltem, arra biztatott, hogy egyezzünk meg polgári peres úton, mert láttak már a miénkhez hasonló ügyeket, és számomra a legjobb opció a Ryle-lal való egyezség volt.

Megszorítom a kezét, ujjaimat összekulcsolom az övéivel. Letörli az arcán legördülő könnyet. Utálom, hogy ezt felhoztam, de ezek a félelmek benne is ott vannak. Csak örülök, hogy tudom, gondolkodik ezen, mert egy lépéssel Ryle előtt kell járnia.

– Bármi történik, többé már nem vagy egyedül.

Lily hálásan mosolyog.

Emerson ébredezni kezd a lábamon. Kinyitja a szemét, rám néz, és azonnal Lilyt keresi. Nyílegyenesen hozzá fut. Amikor Lily karjaiban van már, felemelem a lábam, és kinyújtóztatom. Körülbelül fél órája nem tudtam megmozdítani, és most el van zsibbadva.

– Mennünk kell. Lelkiismeret-furdalásom van, hogy itt vagyunk. Én is dühös lennék, ha Ryle a tudtomon kívül elvinné a barátnőjéhez.

– Azért a te helyzeted kicsit más. Ryle-nak nem kell biztonságos helyet találnia, hogy elrejtse a lányát, mert fél az indulatosságodtól. Ne legyél ilyen szigorú magaddal.

Lily hálás pillantást vet rám.

Segítek neki összeszedni a cuccait, és a kocsihoz kísérem. Amikor Emerson már az ülésében van, Lily közelebb lép elköszönni. Megmarkolom a derekát, és közelebb húzom magamhoz. Lehajtom a fejem, hogy a homlokom az orrát súrolja, aztán megcsókolom. Úgy, hogy még az úton hazafelé is érezze.

A kezemet a farmerja hátsó zsebébe csúsztatom, és megmarkolom a fenekét. Ez megnevetteti. Vágyakozóan sóhajt.

– Már most hiányzol.

Egyetértően bólogatok.

– Ebből az érzésből nekem is jutott bőven – ismerem be. – A megszállottad vagyok, Lily Bloom.

Arcon puszilom, és kényszerítem magam, hogy elengedjem őt.

Ez az egyetlen negatívuma, ha végre azzal vagy, akit neked szánt a sors. Évekig vágysz rá, hogy vele légy, és amikor végre életed fontos része lesz, valahogy még jobban fáj.

Huszonhatodik
fejezet

Lily

Csalódást okozol Lily.

Megdöbbenve bámulok a telefonomra.

Ez valami vicc?

Úgy bánsz velem mintha egy szörnyeteg lennék az istenverte apja vagyok

Hajnali öt óra van. Felébredtem, mert vécére kellett mennem, és természetesen rápillantottam a telefonra, mielőtt megkísérelnék még egy órát aludni az ébresztőóra megszólalásáig.

Mindegyik üzenet Ryle-tól jött. Azóta nem hallottam felőle, mióta vasárnap felbukkant a lakásomnál. Négy nap telt el azóta, és még csak arra sem vette a fáradságot, hogy bocsánatot kérjen, amiért kijött a sodrából. Négynapnyi csend, aztán ez?

Boldogabb voltam mielőtt megismertelek.

Átolvasom az üzenetek áradatát, és teljesen biztos vagyok benne, hogy részegen küldte ezeket tegnap este. Az elsőt éjfélkor, az utolsót hajnali kettőkor, miszerint jó szórakozást a hajléktalan csávóval keféléshez.

Remegő kézzel az ágyra dobom a telefonomat. Nem hiszem el, hogy ezeket küldte. Abban reménykedtem, hogy a bűntudatának jele volt a négy nap csend, de egyértelmű, hogy dühösen fortyogott magában.

Ez sokkal rosszabb, mint amire számítottam.

Megpróbálok visszaaludni, de nem megy. Felkelek, csinálok magamnak egy csésze kávét, de a gyomrom túlságosan rendetlenkedik ahhoz, hogy inni tudjak. A következő fél órát a konyhában állva töltöm a semmibe bámulva, és folyamatosan ezek az üzenetek villannak az eszembe.

Mikor Emerson végre felébred, megkönnyebbülök. Örülök, hogy a kaotikus reggeli rutin eltereli a figyelmemet.

Mire beadom anyámhoz, és elindulok dolgozni, pont nyolc óra van. Elsőként érek be a virágboltba, így amennyire lehet, elterelem a figyelmemet, amíg Serena és Lucy meg nem jelenik. Lucy érzi, hogy valami gond van, egy ponton meg is kérdezi, minden rendben van-e, de biztosítom róla, hogy jól vagyok.

Úgy teszek, mintha valóban jól lennék, de amikor csak lehetőségem van rá, a bejárati ajtót lesem, arra számítva, hogy Ryle dühösen beront. Várom a következő gonosz üzenetét. Várom, hogy megcsörrenjen a telefon.

Órákon keresztül semmi. Még csak egy bocsánatkérés sem.

Nem mondom el sem Atlasnak, sem Allysának, senkinek nem mondok semmit egész nap arról, hogy mit tett. Olyan kínos. Sértő Atlasra, és sértő rám nézve. Fogalmam sincs, mit tegyek, de azt tudom, hogy ez nem olyasmi, amit hajlandó vagyok eltűrni. Nem hagyom, hogy a lányom életének következő tizenhét éve azzal teljen, hogy bármilyen formában is bántalmazzanak, akár csak üzeneteken keresztül is.

Serena mára már végzett, csak Lucy és én vagyunk ott, amikor bekövetkezik az elkerülhetetlen. Elmúlt öt óra, zárásra készülődünk, hogy elhozhassam Emersont az anyámtól, amikor Ryle besétál.

A szorongás lávaként tör fel bennem.

Lucy sosem rajongott túlságosan Ryle-ért, az orra alatt morog, amikor meglátja.

–  Hátul leszek, ha kellek.

– Lucy, várj! – súgom. Lenézek a telefonomra, mintha valamivel nagyon el lennék foglalva, hogy Ryle ne lássa hogy mozog a szám. – Maradj! – Ránézek, így látja az aggodalmat a szememben. Bólint, és keres valamit, amivel elfoglalhatja magát.

Amikor Ryle közelít, a szívem vadul kalapál a mellkasomban. Meg sem próbálok jó képet vágni az egészhez, amikor a szemébe nézek.

Pár másodpercig farkasszemet néz velem, aztán a szeme sarkából Lucyra pillant. Fejével az irodám felé int.

– Beszélhetünk?

– Épp menni készültem. – Gyorsan és határozottan csengenek a szavaim. – El kell mennem a lányunkért.

Látom, ahogy Ryle bal kezével a pult szélét szorongatja. Annyira szorítja, hogy ugrálnak a karizmai.

– Kérlek! Nem fog sokáig tartani.

Lucyra nézek.

– Megvársz a zárással?

Beleegyezően bólint, így sarkon fordulok, és az irodába megyek. Hallom mögöttem Ryle-t. Karba fonom a kezem, és nagy levegőt veszek, mielőtt szembefordulok vele.

Elegem van a bűnbánatából. Legszívesebben letörölném az arcáról a hülye grimaszát. Nagyon mérges vagyok.

– Ne haragudj! – A kezével végigsimít a haján, elfintorodik, és közelebb lép. – Tegnap este túl sokat ittam, és…

Nem szólok egy szót sem.

– Arra sem emlékszem, hogy elküldtem azokat az üzeneteket, Lily.

Még mindig hallgatok. Izeg-mozog, kezd számára kényelmetlenné válni néma dühöm.

A kezét a zsebébe mélyeszti, és a földet bámulja.

– Elmondtad Allysának?

Nem válaszolok erre a kérdésre. Ez csak további olaj a tűzre. Jobban érdekli, hogy a testvére mit fog gondolni róla, mint az, hogy milyen károkat okoz nekem?

– Nem, de elmondtam egy ügyvédnek.

Füllentek, de ez lesz az igazság, amint elhagyja az épületet. E pillanattól kezdve dokumentálok mindent, amit velem tesz. Atlasnak igaza van. Ryle papíron tökéletesnek tűnik, és ha folytatja a bántalmazó taktikáját, meg kell védenem magamat és Emersont.

Ryle mélyen a szemembe néz.

– Mit csináltál?

– Elküldtem egy ügyvédnek.

– Miért tennél ilyet?

– Komolyan? Vasárnap az ajtóhoz szorítottál, aztán fenyegető üzeneteket küldözgettél az éjszaka közepén. Semmi olyat nem tettem, amivel kiérdemeltem ezt, Ryle!

Kihúzza a kezét a zsebéből, a tarkóját nyomkodja, és elfordul a másik irányba. Kinyújtózik, közben mély levegőt vesz. Úgy tűnik, addig bent tartja, amíg némán számol magában, hogy megpróbálja legyűrni a benne növekvő dühöt.

Mindketten tisztában vagyunk vele, mennyire működött ez a technika a múltban.

Mikor visszafordul, a bűnbánatnak hűlt helye.

– Nem látod a mintát? Tényleg ennyire vak vagy?

Ó, persze hogy látom, csak szerintem nem ugyanazt nézzük.

– Egy évig minden rendben ment köztünk, Lily. Semmi problémánk nem volt, míg fel nem tűnt újra. Most meg állandóan vitatkozunk, és most ügyvédeket akarsz bevonni?

Olyan, mintha bele akarna öklözni a levegőbe.

– Ne hibáztass másokat a saját viselkedésedért, Ryle!

– Te meg vedd már észre, hogy minden problémánknak ugyanaz a gyökere, Lily!

Lucy megjelenik az irodám küszöbén. Tekintetét Ryle és köztem járatja.

– Rendben vagy?

Ryle ingerülten felnevet.

– Rendben van – mondja ingerülten. Az ajtó felé indul, és Lucynak az ajtókerethez kell nyomnia magát, hogy ne ütközzenek össze. – Egy kibaszott ügyvéd! – hallom morogni. – Hadd találgassak, ez kinek az ötlete volt!

Ryle úgy vonul az ajtó felé, mintha küldöttségben járna. Lucyval kilépünk az irodámból, valószínűleg ugyanazzal a szándékkal. Hogy kizárjuk őt, amint kilép a boltból.

Amikor Ryle eléri az épület bejáratát, megfordul, és éles pillantásokat lövell felém.

– Idegsebész vagyok. Te meg virágokkal dolgozol, Lily. Ezt tartsd észben, mielőtt az ügyvéded bármi ostobaságot elkövet, ami veszélyeztetheti a karrieremet. Én fizetem a kibaszott lakást, amiben élsz.

A fenyegetését az ajtó becsapásával nyomatékosítja.

Lucy zárja be az ajtót, miután végre távozik, mert én az utolsó sértés hatására lefagytam. Visszajön hozzám, és együttérzően megölel.

Ebben a pillanatban ébredek rá, hogy a legnehezebb része egy bántalmazó kapcsolat lezárásának nem az, hogy pontot tegyél a rossz dolgok végére. A rossz pillanatok továbbra is hébe-hóba felrémlenek. Aki kilép egy bántalmazó kapcsolatból, az a jó pillanatoktól vesz búcsút.

Amíg házasok voltunk, azt a néhány rémisztő esetet elfedte a sok jó, de most, hogy a házasságunk véget ért, csak Ryle legrosszabb oldala maradt meg nekem. A házasságunk élettel teli volt, mára viszont csak a puszta csontváz maradt belőle. Éles, szúrós sarkokkal, amik az elevenembe vágnak.

– Jól vagy? – érdeklődik Lucy a hajamat simogatva.

Bólintok.

– Aha, de… neked nem úgy tűnt, mintha célzatosan távozott volna? Mintha valahova indulna?

Lucy megint az ajtót vizslatja.

– Ja, elég gyorsan állt ki a parkolóból. Talán figyelmeztetned kéne Atlast.

Egyből a telefonom után nyúlok, és tárcsázok.

Huszonhetedik
fejezet

Atlas

Csak fél órája néztem rá a telefonomra, így megijedek, amikor látom, hogy számtalan nem fogadott hívás és három üzenet vár Lilytől.

Hívj fel, légyszi!

Én rendben vagyok, de Ryle mérges.

Felbukkant ott? Atlas, légyszi hívj fel!

A francba!

– Darin, át tudnád venni?

Darin indul, hogy befejezze a tálalást helyettem, én meg rögtön az irodámba megyek, hogy felhívjam Lilyt. A hangposta válaszol. Újrapróbálom. Semmi.

Már majdnem a kocsim felé indulok, mikor a telefon végre kicsöng.

– Jól vagy?

– Igen.

Nem sietek már az ajtóhoz, a vállamat a falnak támasztom. Kifújom a levegőt, a pulzusom kezd visszaállni normálisra.

Úgy hangzik, mintha vezetne.

– Megyek Emmyért. Csak figyelmeztetni akartalak, hogy Ryle mérges. Aggódtam, hátha felbukkan ott.

– Köszi a figyelmeztetést. Biztos jól vagy?

– Igen. Hívj fel, ha hazaértél! Mindegy, milyen későn.

A mondata közepén Ryle robban be a konyhaajtón. Akkora lármát csap, hogy mindenki rá figyel, és abbahagyja, amivel éppen foglalkozik. Derek, a főpincérem közvetlenül Ryle mögött áll.

– Azt mondtam, szólok neki. – Derek ezt a mondatot Ryle-hoz intézi. Rám néz, és feltartott kézzel jelzi, hogy megpróbálta megállítani a betolakodót.

– Úton hazafelé majd felhívlak. – Azt persze nem említem meg, hogy Ryle felbukkant. Nem akarom, hogy Lily aggódjon. Amikor Ryle tekintete megállapodik rajtam, leteszem a telefont.

Nem hinném, hogy gratulálni jött.

– Ki ez? – kérdezi Darin.

– A legnagyobb rajongóm. – Fejemmel a hátsó ajtó felé bökök, ezért Ryle elindul abba az irányba.

A konyha megint elkezd nyüzsögni, senki sem foglalkozik Ryle betolakodásával. Senki, kivéve Darint.

– Csináljak valamit?

A fejemet csóválom.

– Nem lesz gond.

Ryle olyan erősen nyitja ki az ajtót, hogy az nekicsapódik a külső falnak.

Nem semmi csávó. Arra indulok, de amint kinyitom a hátsó ajtót, és a lépcsőre lépek, Ryle balról betámad. Leüt a lépcsőn, aztán amikor próbálok felállni, bemos egyet.

Ez is jó ütés. Adjuk meg neki.

Basszus!

Megtörlöm a számat, és felállok, szerencsére hagy ehhez elég helyet nekem. Nem túl tisztességesen szerzett előny, ha valaki a földön fekvő embert áll neki ütni. De Ryle nem olyannak tűnik, mint aki tisztességesen játszik.

Újra meg akar ütni, de hátrálok, ő pedig megbotlik, és elesik. Feltápászkodik, és amikor újra talpon van, dühösen mered rám. Nem úgy tűnik, mint aki éppen támadni készül.

– Végeztél? – kérdezem.

Nem válaszol, de nem hiszem, hogy újra rám támadna. Megigazítja a pólóját, és vigyorog.

– Jobban tetszett, amikor a múltkor visszatámadtál.

Erőfeszítésembe kerül, hogy ne forgassam a szemem.

– Semmi kedvem verekedni veled.

Megropogtatja a nyakát, és járkálni kezd. Annyi düh van benne, elképzelni sem tudom, milyen lehetett Lilynek ezt megtapasztalni. Zihál, a kezét csípőre teszi, pillantása késként döf belém. Nemcsak dühöt, hanem rettenetes fájdalmat is látok az arckifejezésében.

Néha próbálom magam a helyébe képzelni, de akármennyire is erőlködöm, nem megy. Nem is fog, mert olyan embert nem hordott még a hátán a föld, akinek eléggé szerencsétlen múltja lenne ahhoz, hogy bocsánatos bűnnek számítana tőle, ha megveri azt, akit védelmeznie kellene.

– Csak mondd, miért jöttél!

Ryle a pólójával vért töröl le az ujjairól, feltűnik, hogy a keze be van dagadva. Úgy néz ki, mintha megütött volna már valamit még azelőtt, hogy itt megjelent, és nekem esett. Örülök, hogy tudom, Lily jól van, különben nem ugyanabban az állapotban sétálna el, mint ahogy idejött.

– Azt hiszed, nem tudom, hogy az ügyvéd a te ötleted volt?

Próbálom leplezni a meglepetésemet, de fogalmam sincs, miről beszél. Lily ügyvédhez fordult talán?

Mosolyoghatnékom támad, de azzal csak még inkább magam ellen fordítanám Ryle-t, és azért már a puszta létezésemmel éppen eleget tettem.

Az idegeire megyek azzal, hogy nem válaszolok. A dühtől eltorzul az arca.

– Most talán be tudtad csapni, de fogtok ti még majd veszekedni. Aztán megint. Rá fog jönni, hogy a házasság nem mindig egy kibaszott szivárvány.

– Milliószor veszekedhetek vele, de egyvalamit megígérhetek neked. Sosem fog úgy végződni, hogy a kórházban köt ki.

Ryle nevet. Úgy próbálja csűrni-csavarni, hogy én tűnjek nevetségesnek. Nem én nyomultam be a munkahelyére, mert képtelen vagyok kordában tartani az érzelmeimet.

– Fogalmad sincs róla, min mentünk keresztül – mondja. – Fogalmad sincs, én min mentem keresztül.

Olyan, mintha verekedni jött volna, de mivel ebben nem voltam partner, feszültségoldásra használja a helyzetet. Lehet, hogy meg kéne adnom neki Theo számát. Komolyan tanácstalan vagyok.

Nem akarom, hogy holnap visszagondoljak erre a pillanatra, és kihagyott lehetőségként éljem meg. Az egyetlen célom, hogy Lily életét ezzel az emberrel békésebbé tegyem. A legkevésbé sem szeretném tovább fokozni a kettőnk közti feszültséget, de amíg Ryle fejében úgy áll össze a kép, hogy itt ő az, aki ura az indulatainak, addig éppen úgy nem tudok mit kezdeni a helyzettel, ahogyan Lily sem.

– Igazad van, Ryle – bólintok lassan. – Igazad van. Nem tudom, min mentél keresztül.

Leülök a lépcsőre, hogy lássa, nem jelentek rá fenyegetést. És ha megkísérel ültömben megtámadni, nem fogom olyan higgadtan lereagálni. Összekulcsolom az ujjaimat, és igyekszem úgy beszélni, hogy eljussanak hozzá a szavaim.

– Bármi történt is a múltadban, nagyszerű idegsebész lettél, és a világnak erre az oldaladra van szüksége. De a múltad miatt ugyanakkor, valamilyen okból pocsék férj lettél. A világnak erre az oldaladra nincs szüksége. Csak mert lehetőségünk van valamivé válni, nem biztos, hogy jók leszünk benne.

Ryle a szemét forgatja.

– Ez elég színpadias.

– Láttam, ahogy összevarrják, Ryle. Térj már észre, basszus! Rettenetes férj voltál.

Egy pillanatra rám néz.

– Mitől vagy benne biztos, hogy te bármivel is jobb leszel?

– Nem tudok elképzelni könnyebb feladatot annál, mint hogy úgy bánjak Lilyvel, ahogy azt megérdemli. Szerintem örülnöd kéne, hogy ilyen emberrel van.

Felnevet.

– Örülnöm? Örülnöm kéne?

Tesz pár lépést felém, megint gyűlik benne a düh.

– Miattad nem vagyunk együtt.

Nagy önuralomra van szükségem, hogy a lépcsőn maradjak, és minden türelmemet össze kell szednem, hogy a kiabálására ne kiabálással feleljek.

– Te vagy az oka, amiért nem vagytok együtt. A te dühöd és a te öklöd juttatott ide. Csak egy ismerős voltam Lily életében, amikor veled volt, szóval viselkedj éretten, és ne engem vagy Lilyt vagy bárki mást hibáztass a tetteidért.

Felállok, de nem azért, hogy megüssem. Egyszerűen ki kell egyenesednem, hogy levegőt kapjak, különben nem tudom, meddig bírom anélkül, hogy felemelném a hangomat. Nehéz nyugodtnak maradni a jelenlétében, tudván, mit művelt Lilyvel.

– A szentségit! – mormogom. – Ez nevetséges.

Mindketten csendben maradunk egy kicsit. Talán érzi, hogy a határon vagyok, és többé nem uralom a frusztrációmat. Szembefordulok vele, könyörögve nézek rá.

– Ez most már a közös életünk. A tied, az enyém, Lilyé, a lányodé. El kell ezt fogadnunk. Örökre. Szünetek, szülinapok, diplomázás, Emerson esküvője. Ezek számodra mind nehezek lesznek, de te vagy az egyetlen, aki biztosíthatja, hogy ne legyen az a többieknek, nekünk. Mert egyikünk sem tartozik neked a boldogságával. Különösen Lily nem.

Ryle a fejét rázza. Dühösen járkál fel és alá.

– Azt várod tőlem, hogy… örüljek nektek? Hogy minden jót kívánjak? Hogy arra biztassalak, legyél jó apja az én kicseszett lányomnak?

Nevet a helyzet abszurditásán, de én komoly arcot vágok.

– Igen. Pontosan ezt.

A válaszom kizökkenti. Megáll, összekulcsolja a kezét a tarkóján.

Közelebb lépek hozzá, de nem fenyegetően. Nem akarok kiabálni. Azt akarom, hogy Ryle hallja az abszolút őszinteséget a hangomban.

– Bármilyen boldoggá tudom is tenni Lilyt, addig nem lesz maradéktalanul boldog, amíg nem kapja meg a beleegyezésedet és az együttműködésedet. És te ezt nehezíted, még ha tudod is, hogy jó életet érdemel. Mindketten azt érdemelnek. Ha azt akarod, hogy a lányod a legjobb formában lévő Lilyvel nőjön fel, akkor kérlek, működj vele együtt. Ez mindannyiunk közös lehetősége.

Ryle a nyakával köröz.

– Egyszerre valami csapat lettünk?

Utálom, ahogyan azon mesterkedik, hogy mindezek lehetetlenül hangozzanak.

– Amikor gyerekek is érintettek, az ember csak csapatban dolgozhat.

Ez szíven üti. Látom abból, ahogy meghátrál, és finoman nyel egyet. Elfordul, tesz néhány lépést, és közben emészti, amit mondtam neki. Amikor visszafordul, és rám néz, már kevésbé vitriolos a levegő.

– Ha majd a dolgok nem működnek köztetek, és Lily el akar futni valakihez, én már nem leszek ott.

Ezekkel a szavakkal Ryle elvonul. Most nem az éttermen keresztül. Az utcára vezető kis sikátoron át távozik.

Szánakozva nézek utána, ahogy távolodik. Tényleg egyáltalán nem ismeri Lilyt.

Egyáltalán nem.

Lily nem fut senkihez. Nem futott utánam, mikor leléptem Maine-ből. Nem futott hozzám, amikor elhagyta Ryle-t. Az anyaságára koncentrált. És most mégis mit vár tőle, ha a dolgok nem működnek köztünk? Hogy hozzá rohan, mintha ő lenne a biztos pont?

Lily biztos pontja Emerson, és ha Ryle még mindig nem látja ezt, akkor fogalmatlan.

Ha Lily vele marad, Ryle életük hátralévő részében egyik vitát provokálta volna ki a másik után, hogy igazolhassa a dühét. Mert nem én voltam a gond a házasságukban, és soha nem is lettem volna az.

Régebben azt hittem, sajnálom Ryle-t, de egy olyan nőért harcol, akit alig ismer, és ez azt jelenti, csupán a veszekedés kedvéért veszekszik. Nagyon hasonlít a személyisége az anyáméhoz, és néha nem lehet mit kezdeni vele. Meg kell tanulni a közelében élni.

Talán ezt kell majd tennünk Lilyvel. Megtanulni élni az életünket, amennyire lehet, miközben alkalmanként Ryle nevetséges dühével kell foglalkoznunk.

Rendben van. Keresztülmegyek minden áldott nap ezen a szarságon, ha ez azt jelenti, hogy én alszom el Lily mellett.

Felmegyek a lépcsőn, vissza a konyha forgatagába, és folytatom a munkát, mintha Ryle itt sem járt volna. Nem tudom, hogy a mai reakcióm javított-e a helyzeten, de semmiképpen sem rontott rajta.

Darin egy nedves rongyot nyújt nekem.

– Vérzel. – A szám bal sarkára mutat, így odanyomom a rongyot. – Ez volt az exe?

– Igen.

– Minden rendben van már?

Vállat vonok.

– Nem tudom. Lehet, hogy begőzöl, és visszajön. Jesszus, ez évekig mehet így.

Darinra nézek, és elmosolyodom.

– De érte érdemes.

Három órával később finoman kopogtatok Lily lakásának ajtaján. Írtam neki, hogy felkészülhessen az érkezésemre. Arra gondoltam, talán szüksége van egy újabb ölelésre.

Amikor ajtót nyit, világossá válik, hogy pontosan erre van szüksége. És nekem is. Amint beérünk a nappaliba, átöleli a derekamat, és én is megölelem őt. Pár percig így maradunk.

Amikor felemeli az arcát, összeszalad a szemöldöke az ajkamon lévő apró vágás láttán.

– Micsoda éretlen seggfej! Tettél rá jeget?

– Elmúlik. Még csak fel sem dagadt.

Lily lábujjhegyre áll, és puszit nyom a vágásra.

– Mondd el, mi történt!

Elhelyezkedünk a kanapén, és próbálok felidézni mindent, ami elhangzott, de biztosan kihagyok pár dolgot. Amikor befejezem, hátradől a kanapén, lábát átveti az enyémen. Ujjaival a hajamba túr.

Sokáig hallgat. Aztán olyan édesen néz rám, hogy attól elolvadok.

– Meg vagyok győződve róla, hogy te vagy ezen a bolygón az egyetlen ember, akinek bemoshatnak egyet, és aztán tanáccsal látja el a bántalmazóját.

Mielőtt válaszolhatok, az ölembe csúszik, arcával az enyémet súrolja.

– Ne aggódj! Sokkal vonzóbbnak találom, mint ha visszaütöttél volna.

Jókedvén meglepődve kezem a hátára csúsztatom. Nem tudom, miért gondoltam, hogy ez a beszélgetés terhes lesz a számára. De most azt hiszem, ez a létező legjobb kimenetel. Ryle tudja, hogy komoly köztünk a dolog, esélyem volt elmondani, én hogy látom a helyzetet, és mindenki viszonylag sértetlen.

– Nem maradhatok sokáig, de talán negyedórával elhúzhatom ezt az ölelést, mielőtt Josh észreveszi, hogy késem.

Felvonja szemöldökét.

– Amikor azt mondod, ölelés, azt úgy érted, hogy…

– Úgy értem, vetkőzz. Tizennégy percünk van.

A hátára dobom, megcsókolom, és tizennégy percig abba sem hagyjuk. Aztán tizenhétig. Aztán húszig.

Harminc perccel később elhagyom a lakását.

Huszonnyolcadik
fejezet

Lily

Allysa nagyszerű ötlete volt, hogy csak tegyük a gyerekeket a földre egy réteg szemeteszsákra, így könnyű lesz feltakarítani. Emmy és az unokatestvére, Rylee tiszta torta.

Emmynek fogalma sincs, mi történik, de jól érzi magát. Végül Allysáéknál tartunk egy kisebb bulit. Itt van anyám, Ryle szülei, Marshall, és Allysa.

Ryle is itt van, de épp indulni készül. Lő néhány fényképet a telefonjával, mielőtt gyors búcsúpuszit ad a csajoknak.

Hallottam, amikor azt mondta Marshallnak, hogy pörgős nap volt, de sikerült ideérnie az ünneplésre. Örültem, hogy ideért az ajándékozásra, és a torta elpusztításáig maradt is. Tudom, hogy egy napon sokat fog ez jelenteni Emmynek, amikor a képeket nézegeti.

Amíg itt volt Ryle, egy szót sem váltottunk. Kerülgettük egymást, mások előtt úgy téve, mintha minden rendben lenne, de Ryle mindenhogy van, csak rendben nem. Érzem a belőle áradó feszültséget, amíg a szobában álldogál. Jobb, ha levegőnek néz, mint ha hibáztat. Bármikor inkább választanám azt, hogy ne szóljon hozzám. De sajnos nem tart sokáig.

Ma először veszi fel velem a szemkontaktust. Elkövettem azt a hibát, hogy egyedül álldogálok, ő meg kihasználja az alkalmat, hogy odajöjjön, és megálljon mellettem. Lemerevedek, nem akarom én ezt most. Nem beszéltünk, mióta múlt héten a virágboltomból kifelé menet sértegetett. Tudom, hogy beszélnünk kell, de erre nem a lányom szülinapi bulija a legjobb hely és idő.

Ryle zsebre teszi a kezét. Az állát a mellkasához nyomja, és a földet bámulja.

– Mit mondott az ügyvéded?

Kezd elönteni a düh. Ferde pillantást vetek rá, a fejemet rázom.

– Ezt nem most fogjuk megbeszélni.

– Akkor mikor?

Nem annyira az a kérdés, hogy mikor, inkább az, hogy kinek a társaságában. Soha többé nem fogok semmit megbeszélni vele egyedül. Bebizonyította, hogy nem vagyok vele biztonságban, így ezt a kiváltságát elveszítette.

– Írok majd üzenetet – mondom, és faképnél hagyom Ryle-t. Anyám a karjában tartja Emmyt, süteményt törölget az arcáról és a kezeiről. Feléjük indulok, de Allysa félrehúz, mielőtt odaérek hozzájuk.

– Gyere, beszélgessünk!

Követem a hálószobájába, ahol leül az ágyra.

Csak akkor hoz a hálószobájába, ha ki akar faggatni valamiről, és mindig nagyon érzi, mikor van itt az ideje ilyesminek. A szememet forgatom, ahogy belépek a szobájába, és leülök az ágyára.

– Mit akarsz tudni?

Pár hete beszéltünk kettesben. Sok mindenen tűnődhet az életemmel kapcsolatban. Mostanában elég mozgalmas.

Allysa hanyatt dobja magát az ágyon.

– Ma nem volt a legrózsásabb a viszony közted és Ryle között.

– Látszott?

– Mindent látok. Jól vagy?

Hosszan gondolkodom a válaszon. Jól vagy? Régebben kerültem ezt a kérdést, mert nem voltam jól. Még Emerson születése után hónapokkal is, ha valaki ezt kérdezte, csak mosolyogtam, miközben belül összezsugorodtam.

Most először nem hazudok, amikor azt mondom:

– Igen, jól vagyok.

Allysa némán néz. Látszik az arcán, hogy megnyugszik, mintha most hinne nekem. Elkapja a kezemet, és lehúz maga mellé az ágyra. Egymásba karolunk, csak bámuljuk a plafont, élvezzük a pillanatnyi csendet egy emberekkel teli házban.

Örülök, hogy megvan még nekem Allysa. Minden veszteség közül ez lett volna a legszívfacsaróbb a házasságomban. Hálás vagyok a megbocsátásáért és pozitivitásáért.

Bárcsak ugyanezt elmondhatnám a bátyjáról is! Szerintem Ryle-ban egy szörnyeteg lakozik, aki állandóan sérelem után kutat. A sötét oldala balhéval táplálkozik, és ha ezt senki sem adja meg neki, akkor kitalál magának valamit. De nem játszhatom többé a játékát. Tudom, hogy a szándékaim tiszták voltak, amikor hozzámentem Ryle-hoz, bármennyire szeretné is igazolva látni a téveszméit, és ezzel kifogást találni a viselkedésére.

– Hogy haladnak a dolgok Adonisszal?

Nevetek.

– Atlasra gondolsz?

– Ahogy mondtam. Adoniszra, a gyönyörű görög istenre, akibe szerelmes vagy.

Megint nevetek.

– Adonisz nem vérfertőzésből származik?

Allysa oldalba bök.

– Ne tereld a témát. Hogy alakulnak a dolgaitok?

A hasamra gördülök, és felkönyökölök.

– Jól, feltéve, ha nagy ritkán eljutunk oda, hogy találkozzunk. Az étterme azután nyit, hogy az én virágboltom bezár. Még nem töltöttünk együtt egy egész estét.

– Most mit csinál Atlas? Dolgozik?

Bólintok.

– Derítsd ki, le tud-e lépni korán, Emerson meg itt marad ma estére nálam. Nem tervezünk semmit holnapra, bármikor jöhetsz érte.

Elkerekedik a szemem.

– Tényleg?

Allysa lemászik az ágyról.

– Rylee szereti, ha itt van. Menj, töltsd az estét az Adoniszoddal!

Nem írtam üzenetet Atlasnak, hogy úton vagyok a Corrigan’s felé. Azt mondta, ott dolgozik ma este, és arra gondoltam, jó lenne meglepni őt, de ahogy belépek a konyha felé vezető ajtón, lenyűgözve látom, mennyire nagy a pörgés. Senki még csak nem is hallja, hogy megjöttem, ezért körülnézek, hogy megkeressem őt.

Atlas minden egyes tányért megvizsgál, amit odaadnak neki, majd tálcákra teszi őket, aztán a pincérek gyorsan eltűnnek az étellel a kétszárnyú ajtón keresztül. Ez a hely sokkal elegánsabb a Bib’snél, pedig én azt hittem, hogy a Bib’s az elegáns. A pincérek egyenruhában feszítenek. Atlas fehér szakácskabátja passzol a többiek öltözékéhez.

Nagyon benne vannak a sűrűjében, elbizonytalanodom, hogy fel kellett-e itt bukkannom. Tartok tőle, hogy csak útban leszek, ha odamegyek hozzá, és hirtelen olyan sutának érzem magam, amiért megjelentem itt anélkül, hogy szóltam volna neki.

Felismerem Darint, és ő is észrevesz engem. Mosolyog, biccent, és szól Atlasnak. Felém int. Amikor Atlas megfordul, és meglát a konyhájában, felragyog a szeme. De csak egy pillanatra. Attól, hogy itt vagyok, izgalma aggodalomba csap át. Felém veszi az irányt, közben félreáll egy pincér útjából, aki egy üres tálcával tér vissza.

– Helló! Minden oké?

– Igen. Allysa azt mondta, Emmy nála maradhat estére, szóval gondoltam, beugrok.

Atlas reménykedve mosolyog.

– Egész este ott marad?

Kacérság villan a szemében.

Bólintok.

– Forró mögötted! – kiáltja valaki mögülem.

Forró mögötted? Elkerekedik a szemem, ahogy Atlas félretol minket egy tálcát vivő pincér elől.

– Konyhai szleng. Azt jelenti, útban vagy, mert forró ételt hoznak.

– Ó!

Atlas nevet, a válla fölött vet egy pillantást a rá váró tányérokra.

– Adj olyan húsz percet, hogy utolérjük magunkat.

– Persze. Nem azért jöttem, hogy elrángassalak a munkádtól. Gondoltam, nézhetném, ahogy dolgozol. Szórakoztató.

Atlas a fémpultra mutat.

– Ülj oda! Onnan a legjobb a látvány, és nem döntenek fel. Jó nagy lett a forgalom. Mindjárt megleszek.

Felemeli az államat, lehajol, hogy megcsókoljon, aztán folytatja, amit akkor csinált, amikor megjöttem.

Felülök a pultra, és magam alá húzom a lábam, hogy egyáltalán ne legyek útban. Feltűnik, hogy pár alkalmazott lopva rám pillant, ami feszélyez kissé. Az itteniek közül csak Darinnal találkoztam, szóval egyikőjüket sem ismerem. Azon tűnődöm, mit gondolnak az idegen csajról, akivel Atlas csókolózott, most meg őket nézi munka közben.

Nem tudom, Atlas szokott-e ide nőket hozni, de az az érzésem, hogy nem. Mindenki furcsán méreget.

Darin idejön hozzám köszönni, amint lehetősége adódik rá. Megölel.

– Jó téged újra látni, Lily! Még mindig gyanútlan pókerjátékosokat versz át?

Nevetek.

– Egy ideje már nem. Azóta is összejártok pókerezni?

A fejét rázza.

– Á, túlságosan elfoglaltak vagyunk most, hogy Atlasnak két étterme van. Nehezen találtunk alkalmat a találkozásra.

– Kár. Most itt dolgozol?

– Nem hivatalosan. Atlas látni akarta, mit hozok ki a menüből. Azon gondolkodik, hogy előléptet főszakácsnak.

Meghajol, és mosolyog.

– Azt mondta, több szabadidőt akar. Azt hiszem, most már tudom, miért.

Darin egy konyharuhát dob a vállára.

– Jó volt veled találkozni. Úgy látszik, többet leszel itt.

Kacsint egyet, mielőtt elsétál.

Ezek szerint Atlas komolyan tesz azért, hogy kevesebb időt töltsön munkával, és ez elég is hozzá, hogy kavarogjon a gyomrom boldogságomban.

A következő negyedórát azzal töltöm, hogy csendben nézem Atlast munka közben. Időnként rám néz, küld egy meleg mosolyt, de az idő nagy részében a munkájára figyel. Elbűvölő az intenzitása és a magabiztossága.

Senkit sem bánt meg, viszont mindenki kíváncsi a véleményére. Folyamatosan kérdezgetik, és mindenre türelmesen válaszol. A tanítást sok kiabálás szakítja meg. Nem olyan kiabálás, amire egy konyhában számítanék, csak ételrendeléseket kiabálnak, és a szakácsok jelzik, hogy vették a rendelést. Hangos és pörgős, érződik, hogy mindenki kapkod.

Őszintén, ez a közelében sincs annak, mint amire számítottam. Azt hittem, Atlasnak egy vadiúj oldalát fogom látni. Azt, amelyik mérgesen utasításokat vakkant, és úgy viselkedik, mint az összes szakács, akit a tévében láttam. De hála istennek, nem ez történik ezen a konyhán.

Egy izgalmas fél óra elmúltával Atlas végre ellép a pultjától. Kezet mos, mielőtt odajön hozzám. Görcsbe rándul a gyomrom az izgalomtól, amikor odahajol, és a számra tapasztja a száját, közben meg rá sem hederít, hogy az egész személyzet láthat minket.

– Bocsánat, hogy ilyen sokáig tartott.

– Élveztem. Más volt, mint amire számítottam.

– Milyen értelemben?

– Azt hittem, minden séf seggfej, és üvöltözik a személyzetével.

Nevet.

– Ezen a konyhán nincsenek seggfejek. Bocs, ha csalódást okoztam.

Szétnyitja a lábamat, hogy közéjük férkőzhessen.

– Tudod, mit?

– Mit?

– Josh Theónál alszik ma.

Nem tudom visszafojtani a vigyorgásomat.

– Micsoda csodás véletlen!

Atlas szeme végigsöpör rajtam, majd a fejét az enyémhez hajtja, az ajkát lágyan a fülemhez nyomja.

– Nálad vagy nálam?

– Nálad. Abban az ágyban akarok lenni, amiben érzem az illatodat.

Beleharap a fülembe, amitől borzongás fut végig a nyakamon. Aztán megfogja a kezem, és lesegít a pultról. Odaszól egy mellettünk elhaladó embernek.

– Hé, átvennéd a melót?

– Naná!

Atlas megint rám néz.

– Nálam találkozunk.

Mielőtt az éttermébe mentem, hazaugrottam összepakolni egy táskát erre az esetre, így előbb érek a lakására, mint ő. Amíg Atlasra várok, kihasználom az alkalmat a kocsimban, hogy Allysánál bejelentkezzem.

Rendben ment az elalvás?

Simán. Hogy alakul az este?

Jól.

Jó szórakozást! Majd számolj be mindenről.

Atlas fényszórója bevilágítja a kocsimat, ahogy beáll a kocsifeljáróra. Még a cuccaimat szedegetem össze, amikor kinyitja a kocsim ajtaját. Ahogy kiszállok, Atlas türelmetlenül beletúr a hajamba, és megcsókol. Üvölt róla, mennyire hiányzott már neki, hogy újra csókolhasson.

Hátralépve gyengéd mosollyal vizsgálja az arcomat.

– Tetszett, ahogy ma este néztél engem a konyhában.

Borzongás fut végig rajtam.

– Szeretlek nézni.

Ezt nem tudom mosoly nélkül mondani. Felkapom a táskám az anyósülésről, Atlas elveszi tőlem, és átdobja a vállán. Követem a garázson keresztül. Az egyik fal mentén dobozok vannak felhalmozva. A kibontatlan dobozok mellett a földön darabokban egy súlyzópad hever. A mosógép és szárító előtt két teli szennyeskosár áll.

Megnyugtató látni a kis rendetlenséget a garázsában. Már kezdtem azt hinni, hogy túl szép, hogy igaz legyen, de Atlas Corrigan le van maradva az életben, és tele van a szennyestartója, csakúgy, mint az emberek zömének.

Kinyitja a házát, nyitva tartja nekem az ajtót. Kisebb, mint az előző háza, de jobban illik hozzá. Ez nem egy tucatépület egy tök ugyanolyan házakkal teli lakóparkban. A szomszédos házaknak is mind megvan a maguk sajátossága. Mindegyik egészen más, a sarki rózsaszín kétemeletes háztól kezdve az utca másik végén lévő modern üvegházig.

Atlas háza egyszintes családi ház két nagyobb között. Amikor utoljára itt jártam, feltűnt, hogy neki van a legnagyobb hátsó udvara a három közül. Rengeteg hely egy kertnek egy napon…

Atlas beüti a biztonsági kódot a számbillentyűzeten.

– Kilenc-öt-kilenc-öt. Ha valaha szükséged lenne rá.

– Kilenc-öt-kilenc-öt – ismétlem, megfigyelve, hogy ez ugyanaz a számkombináció, mint a telefonjáé. Atlas az elkötelezettség embere. Ez tetszik nekem.

A biztonsági kódja nem nyitja a házát, de majdnem ugyanolyan jelentős. A táskámat a kanapéra teszi, és felkapcsolja a lámpát a nappaliban. A falnak támasztom a hátam, félreállok az útból, és őt figyelem. Jó tudni, hogy szereti, ha nézem munka közben, mert Atlast nézni a kedvenc időtöltésem. Le tudnám élni az életem légyként a falán, és elégedett lennék.

– Mit csinálsz, amikor esténként hazaérsz?

Atlas oldalra billenti a fejét.

– Hogy érted ezt?

A szobára mutatok.

– Mit csinálsz, amikor éjjel hazaérsz? Csinálj úgy, mintha nem lennék itt.

Csendesen néz. Aztán elindul felém, és közvetlenül előttem megáll. A fejem mellett a falnak támaszkodik, és előrehajol.

– Hát – suttogja –, először leveszem a cipőmet.

Hallom, ahogy lerúgja az egyik cipőjét, aztán a másikat. Hirtelen pár centivel lejjebb van, még közelebb a számhoz. Az ajkát lágyan végighúzza az ajkamon, amitől tűzijáték robban a bőröm alatt.

– Aztán… – Megcsókolja a szám sarkát. – Lezuhanyozom.

Ellöki magát a faltól, hátrál, találkozik a pillantásunk.

Eltűnik a hálószobájában.

Nagy levegőt veszek, amikor meghallom a zuhany hangját. Kibújok a cipőmből, az övé mellett hagyom, majd követem az előszobán át. Óvatosan kinyitom a félig zárt ajtót, és körbenézek a hálószobájában, személyesen most először. Láttam a videóbeszélgetéseinkben, de amikor először voltam itt, ebbe a szobába nem jöttem be. Felismerem a fekete ágytámlát és mögötte a kék falat, de a szoba többi része új számomra. Mindent végigpásztázok, a fürdőszobaajtó után kutatva.

Nyitva hagyta. A pólója a földön hever, az ajtófélfánál.

Nem tudom, miért ver úgy a szívem, mintha most látnám Atlast először meztelenül. Nem mintha akár a meztelensége, akár az együtt zuhanyozás újdonság lenne számomra. De mindig, amikor vele vagyok, a szívem mintha amnéziás lenne.

A fürdőszobaajtóhoz lépek, csalódottan látva, hogy a zuhanyzót egy kőfal takarja el félig. Hallom a víz csobogását, minden porcikám megfeszül.

Nem veszem le a ruháimat. Felöltözve maradok, és lassan elindulok a zuhany felé. A hátamat a falnak nyomom, és centiméterenként közeledek a zuhanyhoz, kinyitom, behajolok, hogy megleshessem.

Atlas a vízsugár alatt áll csukott szemmel, arcáról lefolyik a víz, ahogy ujjaival végigszánt a haján. Csendben maradok, és a falnak dőlve figyelem őt.

Tudja, hogy itt vagyok, de nem foglalkozik a jelenlétemmel, hagyja, hogy magamba szívjam a látványát. Végig akarom futtatni a kezem a vállizmai domborulatán, meg akarom csókolni a dereka gödröcskéit. Felfoghatatlanul gyönyörű.

Amikor kimossa a szappant a hajából, és leöblíti az arcát, felém néz. Pillantásunk találkozik, a szemem összeszűkül. Aztán szembefordul velem. A tekintetem egyre lejjebb és lejjebb vándorol.

– Lily!

Újra felnézek rá, mosolyog. Gyorsan végiglépdel a vizes járólapon, elránt a faltól, a karjaiba zár. Betol magával a zuhanyzóba, zihálok a rohamától.

A szája a számra tapad, ahogy megragadja a combomat, és maga köré fonja vizes, farmeros lábaimat. A hátam a zuhanyzó falának préselődik, levéve valamennyi terhet Atlasról, aki így fel tudja szabadítani az egyik kezét.

Szabad kezével kigombolja a blúzomat.

Mindkét kezemmel segítek neki. Abbahagyjuk a csókolózást, hogy letegyen, és lehúzhassa rólam. A felsőm apró fröccsenéssel a földre pottyan, Atlas ujja pedig máris megtalálja a farmerem gombját.

Egyre mohóbban csókol, kezét a csípőm és a bugyim közé csúsztatja, és centiméterenként tolja le rólam a ruháimat.

Megragadja a farmerom derekát, és egyre lejjebb haladva kibújtat belőle. Amikor a bokámig letolja a nadrágot, félrerúgom. A kezével lassan elindul a vádlimtól felfelé.

Amikor újra teljesen felegyenesedik, ujjai a hátamon a melltartó kapcsánál matatnak. Összeszorul a gyomrom, ahogy elkezdi kicsatolni. A szája újra megtalálja a számat, de ez a csók gyengéd és lassú, mintha ennek az utolsó ruhadarabnak az eltávolítása minden élvezetet megérdemelne.

Érzem, ahogy a keze a vállamra siklik, bedugja az ujjait a pántok alá, és lecsúsztatja őket a karomon. A melltartóm félig már lent van, Atlas a szájával veszi el, elég időt szánva kényeztetésemre. A keze végigsimít a csípőmön, majd lecsúszik a fenekemre, és megszorítja.

A karomat a nyaka köré fonom, az ajkamat végigfuttatom az állkapcsán, egészen a füléig.

– És utána?

Nézem, ahogy lúdbőrös lesz a karja. Felnyög, és felemel, amíg a derekunk egy vonalba nem ér. A csípőmet hozzányomom, hogy érezzem, ahogy keményen nekem feszül. A mozdulatomra heves lökéssel válaszol, amitől levegőért kapkodok. Egyértelmű, hogy mindketten akarjuk ezt, de még mindig rám néz engedélyért, mielőtt magáévá tesz itt a zuhanyzóban. Már alaposan megbeszéltük a fogamzásgátlást, mindketten csináltattunk tesztet, így csak bólintok, és vágyakozón suttogom.

– Igen.

Erősebben markolom a vállát. Igyekszem minél nagyobb súlyt levenni a karjáról, hogy belém nyomulhasson. Bal karjával felemel, jobb kezével megmarkolja a farkát, aztán előrenyomja a csípőjét, amíg meg nem érzem magamban.

A nyakamba sóhajt, én minden levegőt kieresztek a mellkasomból. A nyögésem arra bátorítja Atlast, hogy újra kicsikarja belőlem ezt a hangot.

A lábaim szorosan a dereka köré fonódnak, de olyan erővel löki nekem a csípőjét, hogy a két bokám elválik egymástól. Elkezdek lefele csúszni, de visszaemel, úgy helyezkedik, hogy ismét magamban érezzem.

Újra felnyögök, másodszor és harmadszor is magamba fogadom, és talán nem olyan elegáns egy víz áztatta zuhanyzófalon, mint egy ágyban, de nem bírok betelni a vadságával.

Perceken át ezzel a vadsággal kényeztet, míg eléggé el nem fáradunk, és ki nem fogyunk a szuszból ahhoz, hogy az ágyban folytassuk tovább. Nem szól egy szót sem, miután a farkát kihúzza belőlem, és talpra állít. Elzárja a vizet, és megfog egy törölközőt. A hajammal kezdi, és lassan végigtörli a testemet, amíg elég száraz nem leszek. Magát is gyorsan áttörli, mielőtt kézen fog, és kivezet a fürdőszobából.

Nem tudom, hogy egy ennyire egyszerű dolog, mint vele kézen fogva kisétálni a fürdőszobából, hogy töltheti el ennyire a szívemet.

Atlas felemeli a takarót, és int, hogy feküdjek be az ágyába. Olyan kényelmes, mintha egy felhőbe fészkelném be magam. Bemászik mellém, az oldalán fekszik, de rám gördül, teste az enyémnek feszül.

Szeretem ezt a testhelyzetet. Szeretem, ahogy a könyökére támaszkodva tartja magát, és fölém tornyosul. Szeretem a finom kis mosolyt a szemében, mintha én lennék a díj, amit kiérdemelt.

Atlas leereszkedik, már nem enyhítő csókban merülünk el. Ez a mély, kiéhezett csók nyelvének táncával kezdődik, és azzal végződik, hogy óvszer után nyúl, anélkül, hogy csókja erején bármit is változtatna. Atlas megragadja a combom belső felét, és széthúzza a lábam, hogy hozzám férjen.

Fölém tornyosul, belém nyomul, és addig mozog, míg végül a darabjaimra hullok.

Atlas a hátán fekszik, én összegömbölyödve hozzábújok, a lábam átvetem a combján. Ezeket a közös pillanatokat vártam leginkább. A kaotikus életünktől lopott csendes perceket, amikor csak ketten vagyunk, kielégülve és elégedetten. A fejem a mellkasán nyugtatom, ujjai fel és alá táncolnak a karomon.

Puszit nyom a fejem búbjára.

– Mikor botlottunk egymásba az utcán?

– Negyven napja. – Számolom.

Meglepett, huhogó hangot ad ki.

– Miért? Többnek érződik?

– Nem, csak tudni akartam, te is számolod-e, mint én.

Nevetek, az ajkamat a bőrére nyomom, közvetlenül a szíve fölé.

– Mi volt ma a bulin? – érdeklődik. Tudom, mit kérdez, anélkül, hogy ki kéne mondania. Azt akarja tudni, hogy viselkedett velem Ryle.

– Jó volt a buli. Talán öt másodpercet beszéltem Ryle-lal.

– Durva volt?

– Nem. Jobbára kitértünk egymás útjából.

Atlas végigszánt az ujjaival a hajamon, kihúzza a hajgumiból, és a hátamra engedi.

– Ez fejlődés. Remélhetőleg innen már csak könnyebb lesz.

– Remélhetőleg.

Tényleg remélem, hogy Ryle és köztem egyszerűsödnek a dolgok, de többé nem hagyom, hogy a reakcióitól való félelem korlátozza a szabadságomat. Teljesen Atlasszal vagyok, és jelen akarok lenni az életemnek ebben a részében. Ha ez Ryle számára dühítő vagy kellemetlen, neki kell viselnie ennek a terhét.

– Talán megkérem Allysát, hogy üljön le velünk a héten beszélgetni. Meg akarom beszélni a történteket, és hogy mi legyen a következő lépés, de nem akarom ezt egyedül megtárgyalni Ryle-lal.

– Okos döntés.

Ryle-lal talán sosem jutunk el odáig, hogy több legyen köztünk valamiféle hűvös, de civilizált kapcsolatnál. Mondjuk én már ennyivel is elégedett lennék. Amivel nem vagyok elégedett, azok a bántások, a fenyegető üzenetek és a kirohanások. Sokat kell dolgoznia, és végre hajlandó vagyok neki feladatot adni.

Talán keményebbnek kellett volna lennem korábban, de próbálom a lehető legkevesebb balhéval intézni a dolgot. Többé nem vagyok hajlandó a saját életemet háttérbe szorítani Ryle érdekében.

Azokkal szemben vagyok elkötelezett, akik pozitivitást hoznak az életembe. Akik építeni akarnak engem, és boldognak látni. Ezek azok az emberek, akikért döntéseket fogok hozni az életemről.

Meg fogom tenni a tőlem telhetőt, de ez minden, amit tehetek. Talán nem mindig a jó időben hoztam meg a jó döntéseket, de arra fogok koncentrálni, hogy volt bátorságom meghozni őket.

Atlas az állam alá csúsztatja egy ujját, és felemeli a fejem, hogy ránézzek. Látszik az arcán, hogy pontosan ott van, ahol lenni szeretne.

– Elmondhatatlanul élvezem ezt.

Közelebb húz magához, aztán kicsit feljebb, amíg szemtől szemben vagyok vele. A halántékomat cirógatja.

– Bárcsak minden éjszaka így itt lehetnél velem az ágyamban! Veled akarok tusolni, főzni, tévét nézni, bevásárolni. Mindent veled akarok. Gyűlölöm, hogy úgy kell tennünk, mintha nem tudnánk már most, hogy együtt fogjuk tölteni életünk hátralevő részét.

Elképesztő, hogy milyen gyorsan képes kétszeresére gyorsulni az ember pulzusa. Végighúzom az ajkán az ujjaimat.

– Nem teszünk úgy. És biztos is, hogy együtt fogjuk leélni életünk hátralévő részét.

– Meddig kell várnunk, hogy elkezdhessük?

– Nagyon úgy fest, hogy elkezdtük.

– Mennyit kell várnom, mire megkérhetlek, hogy költözz hozzám?

Forróság kavarog a gyomromban.

– Legalább fél évet.

Bólint, mintha próbálná az eszébe vésni.

– És arra, hogy megkérhessem a kezed?

Összeszorul a torkom, alig tudok nyelni.

– Egy évet. Másfelet.

– Az összeköltözésünktől vagy mostantól számítva?

– Mostantól.

Vigyorog, magára húz.

– Jó tudni.

Belenevetek a nyakába.

– Ez egy meglepő beszélgetés volt.

– Ja, a terapeutám ki fog nyírni, ha elmondom neki.

Mosolygok, ahogy lepöndörödök róla, és az oldalamra fekszem. A karja hajlatába kucorodom, ujjaimat végigfuttatom a mellkasán, egészen le a hasáig. Az ujjaim alatt ugrálnak az izmai.

– Te gyúrsz?

– Amikor tudok.

– Látszik.

Atlas önfeledten nevet.

– Flörtölni próbálsz velem, Lily?

– Igen.

– Nincs szükségem bókokra. Pucéran fekszel az ágyamban. Nem nagyon kell ennél többet tenned, évekkel ezelőtt megnyertél magadnak.

Felemelem a fejem, vigyorgok, mintha ez kihívás lenne.

– Nem mondod?

A fejét rázza lustán nevetve. Hüvelykujját végighúzza az alsó ajkamon.

– Eléggé biztos, hogy csordultig teltem. Azt hiszem, ma este elértem a megvilágosodást.

Tekintetünk egybefonódik, és lassan elkezdek lefelé csúszni Atlas testén.

– Szerintem még mindig le tudlak nyűgözni – suttogom.

Nagyot sóhajt, amikor csókot lehelek a hasára. Még az arcát nézem, és imádom, ahogy a szeme összeszűkül, miközben engem néz.

Nyel egyet, amikor elkezdem félrehúzni a takarót, míg már semmi sem fedi deréktól lefelé. A tekintete elsötétül.

– Basszus, Lily!

A fejét visszaejti a párnára, miközben a nyelvem végigjárja a testét.

Felnyög, amikor a számba veszem, és bebizonyítom, hogy nagyon nagyot tévedett.

Huszonkilencedik
fejezet

Atlas

Nem tudok betelni vele, de nem baj, mert úgy látszik, ő sem velem. Ma reggel úgy ébresztett, hogy rám pattant, és a nyakamat csókolgatta.

Pillanatokkal később már hanyatt feküdt, a számmal a combjai között.

Lehet, hogy azért vagyunk ennyire kiéhezve egymásra, mert tudjuk, milyen ritkák az ilyen napok. Vagy mert sok éven át hiányoltuk egymást.

De az is lehet, hogy ez történik, ha az ember szerelmes. Voltam más nőkkel Lilyn kívül, de biztos vagyok benne, hogy ő az egyetlen, akit igazán szerettem.

A Lily iránti érzelmeim sokkal erősebbek, mint amit valaha is éreztem. Még annál is erősebbek, mint fiatalabb koromban. Ez most más. Erősebb, mélyebb, izgalmasabb. Nincs az az isten, hogy elhagyjam, mint ahogy régen tettem.

Tudom, hogy tizennyolc évesen máshol voltam fejben, és emiatt nem éreztem úgy, hogy vele kéne maradnom. De most már teljes odaadással benne vagyok ebben a kapcsolatban. Eszméletlenül gyűlölöm a gondolatot, hogy lassan kell haladnunk. Értem, hogy mi az oka, de attól még nem kell szeretnem. Állandóan a közelemben akarom őt tudni, mert teljesen értelmetlen minden olyan nap, amikor nem látom.

Most, hogy együtt töltöttük az éjszakát, tartok tőle, hogy a fájdalom egyre rosszabb lesz. Hogy majd ingerült leszek, ha túl sokáig nem látom őt. Mellettem áll, amíg fogat mosunk, de már most rettegek, hogy elmegy.

Esetleg ha reggelivel kínálom, legalább egy órára még itt tarthatom.

– Miért van pótfogkeféd? – kérdezi Lily. A fogkrémet a mosdókagylóba köpi, és rám kacsint. – Sok vendéged tölti itt az éjszakát?

Rámosolygok, kiöblítem a számat, de nem válaszolok erre a kérdésre. Neki tartogattam azt a fogkefét, de ezt nem akarom bevallani. Az évek során számtalan apró lépést tettem, és mindenre az volt a kifogás, hogy ha esetleg Lily…

Miután néhány éve, amikor Ryle elől bujdosott, elment tőlem, sok mindent vettem arra az esetre, ha vissza kéne jönnie. Egy pluszfogkefét, több kényelmes párnát a vendégszobába, egy váltás ruhát, ha vészhelyzetben felbukkanna itt.

Volt egy Lily sürgősségi készletem, ha úgy tetszik. Azt hiszem, innentől kezdve ez az ittalvós szettje. És igen, mindent elhoztam magammal az új házba, amikor ideköltöztem. Kicsit mindig reménykedtem benne, hogy egymás oldalán fogunk egyszer kikötni.

A fenébe is, ha őszinte akarok magamhoz lenni, erősen reménykedtem benne. Sok döntésemet arra a lehetőségre alapoztam, hogy Lily talán visszatér az életembe. Még ezt a házat is a hátsó udvar miatt választottam egy másik helyett. Olyan hátsó udvarnak tűnt, amibe Lily beleszerelmesedne.

Megtörlöm a számat egy törülközővel, aztán nekiadom, hogy használja.

– Készíthetek neked reggelit, mielőtt elmész?

– Aha, de előbb csókolj meg! Most jobb az ízem, mint reggel.

Lábujjhegyre áll, átölelem, és felemelem a számhoz. Csókolom, mialatt kisétálok vele a fürdőszobából, és ledobom az ágyamra. Fölé magasodok.

– Palacsintát kérsz? Omlettet? Kolbászos pogácsát?

Mielőtt válaszolhatna, csengetnek.

– Megjött Josh.

Megpuszilom Lilyt.

– Szereti a palacsintát. Jó lesz az?

– Imádom a palacsintát.

– Akkor az lesz.

A nappaliba megyek, és ajtót nyitok Joshnak. Anyám látványától azonnal ledermedek.

Haragszom magamra, amiért nem használtam a kukucskálót.

Laposan néz, karba fonja a kezét.

– Tegnap meglátogatott egy szociális munkás.

Vádló a tekintete, de legalább nem kiabál.

Nem akarom ezt Lily előtt rendezni. Kilépek, és be akarom csukni az ajtót, de anyám kicsapja.

– Josh, gyere ki! – üvölt be a házba.

– Nincs itt – mondom halkan.

– Hol van?

– Egy barátjánál.

Előveszem a telefonomat a zsebemből, megnézem, mennyi az idő. Brad azt mondta, tízre hazahozza Josht, és most negyed tizenegy van. Csak nehogy akkor jelenjen meg, amíg Sutton itt van!

– Hívd fel! – követelőzik.

A szélesre tárt ajtón át látom a szemem sarkából az előszobában feltűnni Lilyt.

Nem akartam, hogy így végződjön a reggelem Lilyvel. Nagyon bánom, hogy így alakult. Bocsánatkérő pillantást vetek felé, aztán újra Suttonra figyelek.

– Mit mondott a szociális munkás? – tudakolom.

Összeszorítja a száját, és balra néz.

– Nem nyomoznak. Ha nem adod ma vissza Josht, eljárást fogok indítani.

Tudom, hogy a gyerekvédelmi szolgálatnak milyen lépéseket kell tennie az eljárás során, és még nem vették fel a kapcsolatot Joshsal, hogy kikérdezzék.

– Hazudsz. Szeretném, ha távoznál.

– Ha megkapom a fiamat.

Kifújom a levegőt.

– E pillanatban nem akar veled élni. – Később sem. De ezt a gondolatot magamban tartom.

– Nem akar velem élni? – ismétli nevetve. – Melyik gyerek akar az ő korában a szüleivel élni? És hány szülő nem pofozta meg a gyerekét ebben a korban? Nem fogják emiatt elvenni a felügyeleti jogot. Jesszus!

Megint karba fonja a kezét.

– Csak azért csinálod ezt, hogy bosszút állj rajtam.

Ha ismerne, tudná, hogy nem vagyok olyan bosszúszomjas, mint ő. De természetesen ő is csak magából indul ki.

– Hiányzik? – kérdezem nyugodtan. – Őszintén. Hiányzik? Mert ha ezt azért csinálod, hogy valakinek bizonyíts valamit, akkor engedd el, légy szíves.

Brad kocsija befordul az utcába, én meg azt kívánom, bárcsak szólhatnék neki, hogy haladjon tovább. De lehúzódik a járdaszegélyhez, mielőtt a telefonomért nyúlhatnék. Sutton követi a tekintetemet, és látja, ahogy Josh nyitja Brad kocsijának ajtaját.

Egyből elindul a kocsi felé, de Josh megáll, amikor meglátja őt. Vagy inkább lefagy. Nem tudja, mit tegyen.

Sutton csettint, és a kocsijára mutat.

– Gyerünk! Megyünk.

Josh azonnal rám néz. A fejemet rázom, és intek neki, hogy jöjjön be. Brad érzékelheti, hogy valami nincs rendben, mert leparkolja a kocsit, és kinyitja az ajtaját.

Josh behúzza a nyakát, átvág a kerten, elhalad Sutton mellett, és felém siet. Sutton a nyomába ered, ezért megpróbálom Josht minél gyorsabban bejuttatni, hogy Suttont kizárhassuk, de túl gyors. Nem akarom megütni az ajtóval, ezért beengedem.

Intek Bradnek, hogy mehet, és Lilyre nézek, aki a falnak támaszkodva, csodálkozó tekintettel követi az eseményeket.

– Bocsánat – tátogom neki.

Josh a földre dobja a hátizsákját, és leül a kanapéra szorosan összekulcsolt kézzel.

– Nem megyek veled – mondja Suttonnak.

– Ezt nem te döntöd el.

Josh egyenesen rám néz, védekezőn.

– Azt mondtad, itt maradhatok.

– Maradhatsz.

Sutton gyilkos pillantásokat vet rám, mintha átléptem volna egy határt. Meglehet. Talán nem az én dolgom beleavatkozni egy anya és a gyereke dolgába, de kétszer is meg kellett volna gondolnia, mielőtt összekalapált nekem egy tesót. Már nem tudok félrenézni, és remélni, hogy jól sül el a dolog.

– Ha nem jössz velem, letartóztattatom a bátyádat.

Josh rácsap a kanapéra, és feltápászkodik.

– Miért nem dönthetem el én? – kiabálja. – Miért kell bármelyikőtökkel is élnem? Megmondtam mindkettőtöknek, hogy apuval akarok élni, de senki sem segít nekem megtalálni őt!

Josh hangja megremeg, végigvonul az előszobán. Olyan erővel csapja be a szobája ajtaját, hogy hátrahőkölök… Vagy talán inkább attól, amit azelőtt mondott, hogy a szobájába futott.

Bárhogy is, megsemmisülök.

Sutton érzi a fullánkot, mert engem bámul, és próbálja felmérni a reakciómat.

Majd elneveti magát.

– Ó, Atlas! Azt hitted, csináltál valamit itt? Hogy kialakítottál valami köteléket vele?

A fejét rázza, vereségében égbe emeli a kezét.

– Vidd az apjához! Egy hét múlva vissza fogsz futni hozzám, mint mikor legutoljára a segítségem kellett.

Az ajtóhoz megy, és távozik, de a döbbenettől arra is képtelen vagyok, hogy becsukjam utána az ajtót.

Lily megteszi helyettem.

Együttérző arccal sétál felém, de amint megölel, megrázom a fejemet, és elhúzódom tőle.

– Szükségem van egy percre.

Harmincadik
fejezet

Lily

Atlas becsukja maga mögött a hálószobaajtót, én meg egyedül találom magam a nappalijában.

Mindkettőjük miatt rettenetesen érzem magam. Nem tudom elhinni, hogy ez az anyja volt. Vagy talán mégis. Miután mindenfélét hallottam róla, gondoltam, hogy nem százas, de azt hiszem, nem számítottam rá, hogy így fog kinézni. Atlas és a testvére is annyira hasonlítanak rá, hogy nehéz elképzelni, hogyan viselkedhet így valaki, aki a rokonuk. Egymás szöges ellentétei.

A kanapé szélére ülök, sokkol, aminek a tanúja voltam. Még sosem láttam, hogy Atlas ennyire a hatása alatt lenne valaminek. Oda akarok menni megölelni, de teljesen megértem, ha kicsit egyedül akar maradni.

Josht is. Szegény kölyök.

Nem akarok köszönés nélkül távozni, de zavarni sem akarom Atlast, amíg magához nem tér a sokkból. A konyhába megyek, és kinyitom a hűtőt. Hozzávalókat keresek, hogy reggelit csináljak nekik.

Nem bonyolítom túl, mert ennyi telik tőlem. Szalonnás rántottát készítek, és egy tepsi pogácsát teszek a sütőbe. Amikor a pogácsa majdnem kész van, Josh ajtaján kopogtatok. Legalább valamit felajánlhatok enni neki, amíg arra várok, hogy Atlas kijöjjön a szobájából.

Josh pár centire nyitja az ajtót, és rám néz.

– Kérsz reggelit? – kérdezem.

– Elment Sutton?

Bólintok, így kinyitja az ajtót, és követ a folyosón. Szerez magának innivalót, amíg én kiveszem a pogácsát, és mindkettőnknek készítek egy adag reggelit. Vele szemben leülök az asztalhoz, és amíg eszik, rajtam tartja a szemét. Azt hiszem, felmér.

– Hol van Emerson? – kérdezi.

– A nagynénjénél.

Josh bólint, és harap egyet a reggelijéből.

– Mióta vagytok együtt a bátyámmal?

Megvonom a vállam.

– Az attól függ. Tizenöt éves korom óta ismerem őt, de csak másfél hónapja kezdtünk járni.

Meglepettség suhan át Josh arcán.

– Tényleg? Régen barátok voltatok? Vagy több?

– Több. – Kortyolok egyet a kávémból, majd óvatosan leteszem. – A bátyádnak nem volt hol laknia, amikor megismertem, szóval egy ideig segítettem neki.

Josh hátradől a székében.

– Komolyan? Azt hittem, anyánkkal élt.

– Amikor anyád és apád megengedte. De hosszú ideig a segítségük nélkül kellett boldogulnia.

Remélem, nem árultam el túl sokat, de úgy érzem, Joshnak szüksége van rá, hogy jobban megismerje Atlast.

– Bánj óvatosan a bátyáddal, oké? Nagyon fontos vagy neki.

Josh egy pillanatig rám bámul, majd bólint. Aztán megint a tányérja fölé hajol, és eszik egy falat szalonnát. Visszadobja a tányérra, és megtörli a száját egy szalvétával.

– Rendszerint jobb kaját főz ennél.

Nevetek.

– Mert ezt én csináltam.

– Basszus! Bocs.

Nem veszem bántásnak, mert tudom, hogy Atlas főztjéhez van szokva.

– Te is szakács akarsz lenni, mint ő? Azt mondta, szeretsz segíteni az éttermekben.

Vállat von.

– Nem tudom. Jó. Talán. Úgy érzem, unnám. Sokat dolgozik esténként. Azt hiszem, bármilyen melót meg fogok unni pár éven belül amúgy is, szóval nem tudom, mit fogok csinálni.

– Néha úgy érzem, még mindig nem tudom, mi akarok lenni, ha nagy leszek.

– Azt hittem, van egy virágboltod, vagy mi. Atlas ezt mondta.

– Van. Korábban egy marketinges cégnek dolgoztam. – Félretolom a tányért, összefonom a karom az asztalon. – Bár még mindig úgy érzem, ahogy te. Aggaszt az unalom. Miért várják el tőlünk, hogy kiválasszunk egyvalamit, és abban sikeresek legyünk? Mi van, ha én ötévente valami teljesen mást akarok csinálni?

Josh egyetértően bólint.

– A tanárok a suliban azt mondják, el kell döntenünk, mi az az egy dolog, amit szeretünk, aztán ragaszkodjunk hozzá, de én egy rakás dolgot szeretnék csinálni.

Bírom, hogy milyen élénk most. Nagyon emlékeztet a fiatal Atlasra.

– Például?

– Profi halász akarok lenni. Nem tudom, hogy kell halászni, de jónak tűnik. És szakács akarok lenni. És néha azt gondolom, klassz lenne csinálni egy filmet.

– Néha arról álmodozok, hogy eladom a virágboltot, és nyitok egy butikot.

– Fazekasárukat akarok készíteni, és vásárokon árulni őket.

– Szeretnék egyszer könyvet írni.

– Hajóskapitány akarok lenni.

– Klassz lenne rajztanárnak lenni.

– Klassz lehet kidobónak lenni egy sztriptízbárban.

Ezen hangosan röhögök, de nem én vagyok az egyetlen. Joshsal felnézünk Atlasra, aki nevetve behajol az ajtón.

Megkönnyebbülök, amiért jobb hangulatban látom, mint mikor az anyja itt hagyta. Atlas melegen rám mosolyog.

– Lily csinált nekünk reggelit – mondja neki Josh.

– Látom. – Atlas odajön hozzánk, puszit nyom az arcomra, és beleharap egy darab szalonnába.

– Elég tré – figyelmezteti Josh suttogva.

– Ne kötekedj a csajommal, különben nem főzök rád többet.

Atlas elcseni az utolsó szelet szalonnát Josh tányérjáról.

– Ez a tojás valami fantasztikus, Lily – mondja Josh megjátszott lelkesedéssel.

Kacagok, Atlas közben mellém ül. Bármennyire szeretném is itt tölteni vele az egész napot, már most tovább maradtam, mint akartam.

Úgy sejtem, a fiúknak sok tennivalójuk akad mára.

– Mennem kell – közlöm sajnálkozva.

Atlas biccent, én meg eltipegek az asztaltól.

– Összeszedem a cuccaimat.

A hálóba megyek, de nem csukom be az ajtót, hogy halljam, miről beszélgetnek, amíg pakolok.

– Van kedved kirándulni egyet? – érdeklődik Joshtól Atlas.

– Hova?

– Megtaláltam az apád címét.

Abbahagyom a pakolászást, közelebb megyek az ajtóhoz, hogy halljam Josh válaszát.

– Tényleg? – Újfajta izgatottság csendül Josh hangjában. – Tudja, hogy megyünk?

– Nem, csak megszereztem a címét. Nem tudom, hogy vegyük fel vele a kapcsolatot. De igazad volt. Vermontban van.

A hálószobában is hallom, hogy Atlas próbálja leplezni a félelmet a hangjában. Istenem, de utálom ezt most.

Hallom, hogy Josh a szobájába fut.

– Annyira meg lesz döbbenve!

Nehezebb szívvel fejezem be a csomagolást. Mikor visszatérek a konyhába, Atlas a mosogató előtt áll, és az ablakon át a hátsó udvarra bámul. Nem hall meg engem, ezért a kezem a vállára teszem.

Egyből magához húz, és halántékon csókol.

– Kikísérlek.

A kocsimhoz viszi a táskámat, és a hátsó ülésre teszi. Kinyitom az ajtót, de még egyszer megöleljük egymást, mielőtt beülök.

Atlas akkor ölelt így, amikor ölelésre vágyva megjelent a lakásomnál azon az estén. Hosszú, szomorú ölelés ez, és nem akarom elengedni őt.

– Mire számítasz, mi fog történni, ha odaértek? – kérdezem.

Atlas végül elenged, de kezét a csípőmön hagyja, miközben a kocsimnak dől. Sóhajt egyet, ujjait átdugja a farmerom övbújtatóján.

– Nem tudom. Miért aggódom érte ennyire?

– Mert szereted.

Atlas az arcomat fürkészi.

– Akkor ezért aggódom érted folyton? Mert szeretlek?

Elakad a lélegzetem a kérdésére.

– Nem tudom. Szeretsz?

Atlas a derekamba mélyeszti az ujjait, és magához húz. Felemeli a kezét, és az ujjait végigfuttatja a nyakamon lefelé, a tetoválásomig.

– Ezer éve szeretlek, Lily. Hisz tudod.

Elhúzza a kezét, és megcsókol a tetoválásnál. Ettől a mozdulatától és a szavaitól minden erőmet össze kell szednem, hogy higgadt maradjak.

– Én is pont annyi ideje.

Atlas bólint.

– Tudom. A világon senki sem szeret engem úgy, ahogy te.

Arcomat a két keze közé fogja, és megcsókol. Amikor elenged, vágyódón néz rám, mintha máris a távozásom miatt szomorkodna. De talán csak azért képzelem, hogy ezt érzi, merthogy én is pontosan ezt érzem.

– Este hívlak. Szeretlek.

– Én is szeretlek. Sok szerencsét mára!

Zavaros érzésekkel vezetek haza. A vele töltött idő több volt, mint amit remélhettem, de megszakad a szívem, mert tudom, mivel készül szembenézni.

Egész nap körülötte forognak majd a gondolataim. Remélem, nem találják meg Timet, vagy ha igen, Josh végül jól dönt majd.

Harmincegyedik
fejezet

Atlas

Háromórás az út. Josh nem beszél túl sokat. Olvas, bár ha ő is olyan ideges, mint én, akkor nem sokat fog fel abból, ami a lapokon áll. Öt perce ugyanazon az oldalon időzik. Egy csatajelenetnek tűnő rajz az, de én jobbára csak dekoltázst látok.

– Való ez a manga egy tizenkét évesnek?

Finoman úgy mozdul, hogy csak a könyv borítóját lássam.

– Igen.

Ezt a hazugságot egy oktávval mélyebb hangon mondja. Legalább rettenetesen hazudik. Ha végül velem marad, könnyű lesz rájönni, mikor nem mond igazat.

Ha végül velem marad, talán vehetnék neki néhány önsegítő könyvet, hogy megtalálja a lelki egyensúlyát. Feltöltöm majd a könyvespolcát olyan képregényekkel, amilyeneket csak akar, és titokban az enyémek közül is csempészek be közé párat, hogy kipótoljam gyámként hiányzó képességeimet. Zabolátlan, Eléggé férfi, A Lesz*rom rafinált művészete. Még az is lehet, hogy a nagy vallások néhány szent könyvét is. Minden segítség jól fog jönni.

Főleg a mai nap után. Bármennyire is azt gondolja Josh, hogy ez egy egyirányú utazás, a szívem mélyén tudom, hogy egyből vissza fog velem jönni Bostonba. Remélem, nem kézzel-lábbal hadakozva.

Amikor a GPS közli, hogy megérkeztünk az úti célhoz, Josh a mangát szorongatja. Nem néz fel belőle, bár még mindig nem lapozott. Amikor észreveszem Tim címét egy lepusztult házon, lehúzódok a kocsival. A ház az út másik oldalán van, de Josh úgy tesz, mintha el lenne merülve a történetben.

– Megérkeztünk.

Josh leejti a könyvet, és végre felpillant. A ház felé bökök, Josh hosszan bámul arra. Aztán beteszi a könyvet a hátizsákjába.

A cuccai zömét elhozta magával. A ruhákat, amiket én vettem neki, meg néhány könyvet. Annyira teletömte velük a táskáját, hogy alig tudja becipzárazni. Az ölében tartja, abban reménykedve, hogy van legalább egy szülője, aki befogadja őt.

– Várhatunk egy picit? – kérdezi.

– Persze.

Amíg várakozik, mindennel babrál. A szellőzőnyílással, a biztonsági övével, a zenével a lejátszóján. Tíz perc telik el, türelmesen kivárom, amíg összeszedi a bátorságát, hogy kinyissa a kocsiajtót.

A házra pillantok, kis ideig nem figyelek Joshra. Fehér Ford áll a kocsifelhajtón, Josh talán ezért nem mer átsétálni az utcán, és bekopogni a házba. Ez jelzi, hogy valaki alighanem itthon van.

Nem próbáltam lebeszélni erről, mert tudom, milyen az, ha valaki meg akarja ismerni az apját. Egy fantáziaképet dédelget, amíg nem szembesül a valósággal. Gyerekként én is nagyon vágytam családra, de többévnyi csalódottság után ráébredtem, hogy pusztán mert valaki beleszületik emberek egy csoportjába, attól még nem feltétlenül ők jelentik számára a családot.

– Csak kopogjak be? – kérdezi végül.

Riadt, és hogy őszinte legyek, én sem érzem magam a legbátrabbnak. Sok mindenen mentem keresztül Timmel. Nem repesek a vágytól, hogy újra láthassam, és totálisan rettegek a találkozás lehetséges kimenetelétől.

Kétlem, hogy ez a legjobb hely Josh számára, de nem vagyok abban a helyzetben, hogy megmondhassam neki, miért nem mehet vissza az apjához. Az a legnagyobb félelmem, hogy Josh úgy dönt, itt marad. Hogy Tim olyan lesz, mint az anyám, és boldogan fogadja Josht, egyszerűen csak azért, mert tudja, hogy minden porcikám tiltakozna ez ellen.

– Veled mehetek, ha akarod – ajánlom fel, noha a legkevésbé sem vágyom rá. Ott kell majd állnom ez előtt az ember előtt, és úgy tenni, mintha nem akarnék behúzni neki egyet a kis testvérem miatt.

Josh egy ideig nem mozdul. A telefonomat bámulom, igyekszem türelmesnek tűnni, míg összeszedi a bátorságát, de legszívesebben beindítanám a kocsit, és elvinném innen.

Végül Josh röviden megérint egy régi sebhelyet a karomon, így ránézek. A karomra szegezi a tekintetét, a halvány sebhelyet nézi, ami abból az időből maradt, amikor Suttonnal és Timmel éltem. Josh sosem kérdezett a sebekről.

– Ezt Tim tette veled?

Megmarkolom a karomat, és bólintok.

– Aha, de ez régen történt. Lehet, hogy a saját fiával teljesen másképpen bánik, mint a mostohafiával.

– Ez nem számít, igaz? Ha veled így bánt, miért lenne más velem?

Josh most először áll közel, hogy bevallja, az apja nem hős.

Nem akarom, hogy később engem hibáztasson, amiért nincs kapcsolatban az apjával, de szívesen megmondanám neki, hogy igaza van. Az apjának nem szabadna még egy esélyt kapnia. Lelépett, és sosem nézett vissza. Nincs semmilyen elfogadható indok arra, hogy valaki kisétáljon a gyereke életéből.

Van az a veszélyes vélekedés, miszerint a családnak együtt kell maradnia, csak azért, mert család. De a legtöbbet akkor tettem magamért, amikor otthagytam őket. Félelmetes arra gondolni, mi lenne velem, ha nem léptem volna. Félelmetes arra gondolni, hogy végezheti Josh, ha nem hagyja ott őket ő is.

Josh elnéz mellettem a ház irányába. A szeme kissé kitágul, azt sugallja, hogy forduljak meg, és nézzek oda.

Tim kint van, a bejárati ajtótól a kocsijához tart, Joshsal mindketten döbbent csendben nézzük.

Törékenynek látszik. Öregebb és kisebb. De lehet, hogy csak azért gondolom így, mert már nem vagyok gyerek.

Kiissza az utolsó kortyot a dobozos sörből, ahogy kinyitja a kocsija ajtaját. Az üres dobozt a virágágyásba dobja, majd a kocsiba behajolva keres valamit.

– Nem tudom, mit csináljak – suttogja Josh. Élete mind a tizenkét éve látszik most rajta. Szívszorító ennyire idegesnek látni. A tekintete az igazságért esedezik, amikor visszanéz rám – ebben a pillanatban nagy szüksége van az iránymutatásomra.

Sosem szóltam egyetlen rossz szót sem Timről Joshnak, de tudván, hogy nem voltam teljesen őszinte vele az érzéseimmel kapcsolatban, úgy érzem, rossz szolgálatot tettem neki testvérként. Talán a hallgatásommal többet ártottam, mint ha megmondtam volna az igazat.

Sóhajtok, leteszem a telefonomat, hogy teljes mértékben rá figyeljek. Nem mintha eddig nem azt tettem volna, csak próbáltam teret hagyni neki. Mondjuk nem úgy tűnik, mintha erre lenne szüksége. Brutális őszinteségre vágyik, és ki más való erre, ha nem egy báty?

– Nem ismerem az apámat – vallom be neki. – Tudom a nevét, de ennyi. Sutton azt mondta, lelépett, amikor kicsi voltam, talán annyi idős, mint te, amikor Tim elment. Zavart, hogy nem ismerem az apámat, aggódtam érte. Azt képzeltem, hogy volt valami rettenetes indok, ami távol tartotta tőlem, mondjuk, hogy igazságtalanul börtönbe küldték. Ilyen vad elképzelésekkel próbáltam mentegetni, hogy ha tudott a létezésemről, miért nem volt jelen az életemben. Mert hát micsoda ember az, akinek van egy fia, de nem kíváncsi rá?

Josh még mindig Timet bámulja szemben, de látom, hogy minden egyes szavamat issza magába.

– Az apám egy fillér gyerektartást sem fizetett soha. Nem is próbálkozott. Arra sem vette a fáradságot, hogy a neten rám keressen, mert ha megtette volna, könnyen megtalált volna. Basszus, neked tizenkét évesen sikerült. Megtaláltál, pedig gyerek vagy. Ő meg egy felnőtt seggfej.

Úgy mozdulok, hogy Josh teljesen rám figyeljen.

– És Tim is az. Cselekvőképes, felnőtt ember, és ha magán kívül érdekelné bármi más is, megtette volna az erőfeszítést. Tudja a neved, tudja, melyik városban élsz, hogy hány éves vagy.

Joshnak könnybe lábad a szeme.

– Fel nem tudom fogni, hogy ennek a férfinak a fia vagy, jelen akarsz lenni az életében, ő meg a kisujját sem mozdítja. Hidd el, ha tudtam volna a létezésedről, minden követ megmozgattam volna, hogy megtaláljalak.

Ahogy ezt kimondom, Josh szeméből kigördül egy könnycsepp, ezért gyorsan kinéz az anyósülés ablakán, el Tim házától, el tőlem. Látom, hogy megtörli a szemét, és összeszorul a szívem.

De iszonyatosan mérges is vagyok, amiért szándékosan távol tartották tőlem. Anyám tudta, hogy jó testvére lettem volna, ezért nem engedte, hogy egymás életének részesei legyünk. Tudta, hogy jobban szeretném, mint ő, ezért önző módon távol tartott minket.

De nem akarom, hogy az anyám, Tim vagy az apám iránt érzett gyűlöletem befolyásolja Josh döntését. Elég nagy már, én pedig támogatni fogom, bárhogy döntsön is.

Amikor végre megint rám néz, a szeme még könnyel, kérdésekkel és határozatlansággal van tele. Úgy néz rám, mintha nekem kéne ezt a döntést meghozni helyette.

Megrázom a fejem.

– Elvettek tőlünk tizenkét évet, Josh. Nem hinném, hogy meg tudok bocsátani nekik ezért, de nem akadok ki, ha te meg akarsz. Én csak őszinte szeretnék lenni hozzád, de ha te esélyt akarsz adni az apádnak, hogy megismerjen, akkor mosolyt erőltetek az arcomra, és odakísérlek az ajtajához. Csak mondd meg, mit tegyek érted, és megteszem.

– Van egy pick-upja.

Nem tudom, mit akar ezzel mondani, de követem a tekintetét Tim pick-upjának irányába.

– Végig azt hittem, túl csóró ahhoz, hogy vissza tudjon jönni Bostonba. Még az is megfordult a fejemben, hogy azért nem jött soha, mert fizikailag alkalmatlan a vezetésre, rosszul lát, vagy ilyesmi. Nem tudom. De van egy pick-upja, és még csak meg sem próbálta.

Nem szólok közbe. Csak itt akarok lenni neki, amikor meghozza a végső döntést.

– Nem érdemel meg engem, ugye? – Sokkal inkább kijelentésnek hangzik, semmint kérdésnek.

– Egyikük sem érdemel meg téged.

Egy teljes percig mozdulatlanul bámul ki mellettem az ablakon. De aztán határozottan rám néz, kicsit jobban felül.

– Emlékszel a házi feladatra, amivel el vagyok maradva? A családfára? – Josh a biztonsági öve felé nyúl, hogy becsatolja. – Arról nem volt szó, mekkorának kell lennie. Majd csak egy kis facsemetét rajzolok. Annak nincsenek ágai. – Megveregeti a műszerfalat. – Menjünk!

Felnevetek. Erre nem számítottam. Reményteli, ahogy ez a kölyök humort képes csempészni még a leglehangolóbb pillanatokba is. Azt hiszem, minden okés lesz vele.

– Facsemete, mi? – Elindítom a kocsit, és bekapcsolom a biztonsági övemet. – Talán jó lesz.

– Rajzolhatok egy csemetét két apró ágacskával. Az enyémmel és a tieddel. Kettesben leszünk a vadizsír, aprócska családfánkon, azon, ami velünk kezdődik.

Valami szúrja a szememet, felkapom hát a napszemüvegemet a műszerfalról, és felteszem.

– Egy teljesen új családfa, ami velünk kezdődik. Ez tetszik.

Bólint.

– És mi sokkal jobban figyelünk, hogy életben tartsuk, mint az ilyen-olyan szüleink tették.

– Nem lehet túl nehéz.

Teljesen megkönnyebbültem a döntésétől. Lehet, hogy Josh meg fogja gondolni magát a jövőben, de az az erős gyanúm, hogy még ha kapcsolatba is lép majd az apjával, sosem fogja őt választani helyettem. Josh nagyon önmagamra emlékeztet, és az elhivatottság az a tulajdonság, ami sokszorosan megvan bennünk.

– Atlas!

– Igen?

– Bemutathatok neki?

Timre nézek, a kocsijára és a házára. Éretlen kérés, de szívesen felelem rá:

– Légy szíves!

Josh kihajol az ablakon, amennyire a biztonsági öv engedi. Én letekerem az ablakot, és dudálok. Tim felénk néz, miközben elhajtok.

Josh bemutat neki, és azt kiabálja:

– Fasz fej!

Amikor kikerülünk Tim látóteréből, Josh hátradől, és nevet.

– Faszfej, Josh. Egy szó.

– Faszfej – mondja, immár tökéletesen ejtve.

– Köszönöm. Most pedig hagyd abba! Tizenkét éves vagy.

Harminckettedik
fejezet

Lily

Otthon vagy?

Az üzenet Atlastól jön, válaszolok.

Egy percre. Miért?

Bébiételt csomagolok Emmy pelenkázótáskájába, aztán a szobában rohangászom, hogy összeszedjek neki egy váltás ruhát. Egy doboz tápszert is bedobok, mivel már nem szoptatok, aztán felmarkolom Emmyt.

– Na, készen állsz, hogy Ryleeval találkozz?

Emmy mosolyog, amint kiejtem Rylee nevét.

Amikor reggel elhoztam Allysától, vele és Marshall-lal is beszéltem a Ryle-lal történtekről. Allysa egyetértett, hogy ideje egy komoly elbeszélgetésnek Ryle-lal. Ideges vagyok, de a tudat, hogy Allysa és Marshall mögöttem áll, elképesztően megnyugtató.

Ahogy eljutunk a bejárati ajtóig, valaki kopog. Kikukucskálok a kémlelőnyíláson, és megkönnyebbülve látom, hogy Atlas áll ott. Josh azonban nincs vele, ezért a szívem nyomban összeszorul. Tényleg úgy döntött, hogy az apjával él Atlas helyett? Ajtót nyitok.

– Mi történt? Hol van Josh?

Atlas mosolyog, és a derűjében bujkáló magabiztosság azonnal megkönnyebbüléssel tölt el.

– Jól van. Nálam van.

Kifújom a levegőt.

– Ó! Akkor miért vagy itt?

– Az éttermembe megyek. Erre jártam, gondoltam, beugrom egy ölelésre.

Mosolygok, kitárom neki az ajtót. Nem ölelhet meg teljesen, mivel Emerson a csípőmön csüng, úgyhogy csak egy gyors csókot váltunk.

– Hazudós. A lakásom nem is esik neked útba. És különben is vasárnap van. Ilyenkor az étterem zárva van.

– Részletkérdés – hessegeti el a szavaimat. – Hova tartotok?

– Allysához. Velük vacsorázunk ma este.

A pelenkázótáskát a vállamra dobom, de Atlas elveszi tőlem.

– Kikísérlek.

A vállára akasztja a táskát. Emmy felé nyúl, és mindketten kicsit meglepődünk, amikor a lányom önként átkéredzkedik Atlas karjaiba. A fejét Atlas mellkasára hajtja, és ettől a látványtól egy pillanatra fennakad a szemem. Atlasé is. Aztán rám mosolyog, és elindul a kocsimhoz. Egész úton a kezemet fogja.

Elveszem tőle Emmyt, és becsatolom a gyerekülésbe. Végre Atlas rendesen meg tud ölelni, így magához húz. Az ölelése felér egy komplett beszélgetéssel. Úgy szorít, mintha erőre lenne szüksége, mintha magával akarna vinni egy darabot belőlem.

– Szóval akkor hová is mész? – kérdezem tőle, hátralépve.

– Tényleg az éttermembe megyek. Megkértem Suttont, hogy ott találkozzunk. Komolyan el kell beszélgetnünk Joshról, és ezt úgy szeretném, hogy csak mi vagyunk jelen. A közönség élteti, szóval nem kapja meg.

– Hűha! Én voltaképpen most megyek Allysához arra a beszélgetésre Ryle-lal, amiről beszéltem neked. Mi van ma, problémamegoldó vasárnap?

Atlas finoman felnevet.

– Remélhetőleg.

Megcsókolom.

– Sok sikert!

Melegen rám mosolyog.

– Neked is! Vigyázz magadra, és hívj, amilyen hamar tudsz!

Az ajkát még egyszer az ajkamra nyomja, és amikor elhúzódik, azt mondja:

– Szeretlek, kicsim.

Az autójához megy, és nem tudom, miért ver hevesebben a szívem a szavai hatására, de mosolyogva szállok be a kocsimba.

Szeretlek, kicsim. Még akkor is mosolygok, amikor elindulok. Meglepődöm a jókedvemen, tekintve, hogy mi áll előttem, és hogy ez mennyivel inkább spontán közbeavatkozás, mint tervezett beszélgetés. Én Allysához és Marshallhoz megyek vacsorázni, de Ryle-nak fogalma sincs róla, hogy okkal érkezem.

– Lasagne? – kérdezem Marshallt, amikor ajtót nyit. Érzem a fokhagyma és paradicsom illatát az előszobából.

– Allysa kedvence – válaszolja, és becsukja mögöttem az ajtót. Emmyért nyúl. – Gyere Marshall bácsihoz! – mondja, és átveszi tőlem a lányomat.

Emmy már kacag is, ahogy Marshall grimaszolni kezd. Marshall Emmy egyik kedvence, bár valószínűleg nehezen találnánk olyan gyereket, aki nem szereti őt.

– Allysa a konyhában van?

Marshall biccent.

– Igen. Ő is ott van – suttogja. – Nem említettük neki, hogy ti is jöttök.

– Oké. – Leteszem Emmy pelenkázótáskáját, és a konyha felé indulok. Ryle és Allysa anyját látom Ryleeval a nappaliban üldögélni, miközben elhaladok. Integetek neki, ő mosolyog, de nem állok meg beszélgetni. Allysát keresem.

Mikor belépek a konyhába, Ryle a bárnak dől, lazán beszélget Allysával, de ahogy meglát, kiegyenesedik.

Nem reagálok. Nem akarom, hogy Ryle azt higgye, bármiféle hatalma van felettem.

Allysa számított rám. Egy biccentéssel köszönt, és rácsukja a lasagnéra a sütőt.

– Tökéletes időzítés. – Az edényfogót a pultra dobja, és az asztalra mutat. – Negyvenöt percünk van, amíg elkészül – mondja, Ryle-t és engem az asztal felé terelve.

– Mi ez? – kérdezi Ryle, miközben felváltva hol Allysára, hol rám pillant.

– Csak egy beszélgetés – feleli Allysa, és int neki, hogy üljön le.

Ryle a szemét forgatja, vonakodva helyet foglal Allysával és velem szemben. Hátradől a székén, szorosan karba fonja a kezét. Allysa rám néz, átadja a terepet nekem.

Nem értem, hogyhogy nem vagyok berezelve. Talán az, hogy Atlas már beszélgetett Ryle-lal, tompította az aggodalmamat. Allysa és Marshall is itt vannak velünk egy lakásban, ami szintén védelmet jelent. Meg Ryle anyja, még ha fogalma sincs, mi fog történni. Ryle az anyja társaságában uralkodik magán, így igazán hálás vagyok a jelenlétéért.

Bármi ad is erőt, nem állok le megkérdőjelezni. Kihasználom az előnyeit.

– Azt kérdezted tegnap, beszéltem-e az ügyvédemmel. Igen, beszéltem. Van néhány javaslata.

Ryle pár másodpercig az ajkát harapdálja. Aztán felhúzza a szemöldökét, jelezve, hogy figyel.

– Azt akarom, hogy vegyél részt dühkezelésen.

Ahogy ezeket a szavakat kiejtem, Ryle felnevet. Feláll, készül betolni a székét, és véget vetni ennek a beszélgetésnek, de ekkor Allysa rászól:

– Ülj le, légy szíves!

Ryle ránéz, majd rám, aztán megint rá. Eltelik pár másodperc, mire felfogja, mi történik. Látszik, hogy úgy érzi, becsapták, de sem én, sem a testvére nem azért vagyunk itt, hogy együttérezzünk vele.

Ryle szereti és tiszteli Allysát, ezért dühe ellenére végül visszaül.

– Amíg dühkezelésen veszel részt, örülnék, ha itt találkoznál Emersonnal, vagy bárhol, ahol Marshall vagy Allysa jelen van.

Ryle Allysára emeli a tekintetét, és olyan pillantást vet rá, amitől régen a frász kitört volna, de most már semmilyen hatással nincs rám.

Folytatom.

– A viselkedésed függvényében fogjuk családilag eldönteni, mikor érezzük biztonságosnak, hogy a lányokkal felügyelet nélkül találkozz.

– A lányokkal? – ismétli meg Ryle hitetlenkedve Allysára pillantva. – Téged is meggyőzött, hogy veszélyes vagyok a saját unokahúgomra? – Most már halkabban beszél.

Kinyílik a konyhaajtó, és Marshall lép be rajta. Helyet foglal az asztalfőn, onnan néz Ryle-ról Allysára.

– Anyukád van a lányokkal a nappaliban – mondja Allysának. – Miről maradtam le?

– Te tudsz erről? – kérdezi Ryle Marshallt.

Marshall rámered, aztán közelebb hajol.

– Tudok-e róla, hogy múlt héten elvesztetted a türelmed Lilyvel szemben, és nekinyomtad az ajtónak? Vagy az üzenetekről, amiket küldtél? Vagy a fenyegetésekről, amiket hozzávágtál, amikor azt mondta, beszélt az ügyvédjével?

Ryle kifejezéstelenül bámul Marshallra. Az arca elvörösödik, de nem reagál azonnal. Sarokba szorították, és ezt ő is tudja.

– Ezek meg itt összefogtak ellenem – suttogja Ryle a fejét rázva. Bosszús, ingerült, kicsit becsapottnak érzi magát. Érthető. De dönthet úgy, hogy együttműködik, vagy megszakítja a megmaradt kapcsolatait az életében.

Ryle fásult tekintettel végigmér.

– Egyéb? – kérdezi kissé önelégülten.

– Több mint elég jóindulattal viseltettem irántad, Ryle. Ezt te is tudod. De ettől kezdve tudd, hogy csakis Emerson számít nekem. Ha bármi fenyegető vagy ártalmas dolgot teszel velem vagy a lányunkkal, megyek a bíróságra.

– És én segíteni fogok neki – közli Allysa. – Szeretlek, de segíteni fogok neki.

Ryle állkapcsa rángatózik. Ettől eltekintve kifejezéstelen az arca. Allysára néz, majd Marshallra. Tapintható a feszültség a szobában, de az is, hogy mellettem állnak. Sírni tudnék, annyira hálás vagyok nekik.

Sírni tudnék minden áldozatért, akiknek nincsenek ilyen barátaik.

Ryle a hallottakon rágódik. Csend van, de elmondtam, amit akartam, és egyértelművé tettem, hogy nincs helye tárgyalásnak.

Végül ellép az asztaltól, és megáll.

Csípőre teszi a kezét, és a földet bámulja. Nagy levegőt vesz, aztán elindul a konyhaajtó felé. Mielőtt távozik, visszafordul, de nem néz egyikünk szemébe sem.

– Csütörtökön szabadnapom van. Tíz felé itt leszek, ha azt akarod, hogy Emerson találkozzon velem.

Kilép az ajtón, a következő pillanatban pedig lehull rólam a páncél, és összeroskadok. Allysa átkarol, de nem a szomorúság miatt sírok, hanem mert annyira megkönnyebbültem. Úgy érzem, valami jelentőset vittünk véghez.

– Nem tudom, mit csinálnék nélkületek – mondom a könnyeimen keresztül, Allysát ölelve.

Megsimogatja a hajamat.

– Nagyon nyomorultul lennél, Lily.

Mindannyian nevetésben törünk ki. Valahogyan.

Harmincharmadik
fejezet

Atlas

Miután kitettem otthon Josht, felhívtam Suttont, és megkértem, hogy találkozzon velem a Bib’sben. Egy órával a megbeszélt időpont előtt ideértem. Sosem főztem neki, szóval remélem, jelent számára valamit, hogy ételt készítek. Jól fog neki esni, a megfelelő hangulatba hozza. Mindegy, csak kevésbé legyen tőle harcias.

Megcsörren a telefonom, ellépek a tűzhelytől, és a kijelzőre pillantok. Mondtam neki, hogy írjon rám, ha ideér, hogy beengedhessem. Öt perccel korábban érkezik.

Átsétálok a sötét éttermen, menet közben felkapcsolok néhány lámpát. A bejárat előtt cigarettázik. Amikor látja nyílni az ajtót, az utcára pöccinti a cigit, és követ.

– Itt van Josh? – érdeklődik.

– Nem, ketten vagyunk. – Egy asztalra mutatok. – Foglalj helyet. Mit innál?

Egy pillanatig csendesen néz.

– Vörösbort. Mindegy, milyen, ami nyitva van. – Beül a bokszba, én pedig visszamegyek feltálalni az ételünket. Kókuszos garnélát készítettem, mert tudom, hogy ez a kedvence. Kilencévesen láttam rácuppanni.

Ez volt az egyetlen közös kirándulásunk. Cape Codra mentünk, ami nem volt olyan rettentően messze Bostontól, de ez az egyetlen olyan emlékem, amikor anyám a szabadnapján programot szervezett velem. Általában a szabadnapjait végigaludta vagy végigitta, szóval a Cape Cod-i kiruccanást, ahol először ettünk kókuszos garnélát, nagy becsben tartom.

A tányérokat és az italainkat egy tálcára helyezem, és kiviszem az asztalhoz. Elé pakolom az ételt és a bort, aztán elhelyezkedem vele szemben. Az evőeszközöket átcsúsztatom az ő térfelére.

Kis ideig a tányérjára mered.

– Ezt te főzted?

– Én. Kókuszos garnéla.

– Milyen alkalomból? – kérdezi, és kinyitja a szalvétáját. – Bocsánatkérés, amiért azt feltételezted, hogy tudnál gondoskodni egy olyan kölyökről, mint ő? – Úgy nevet, mintha valami vicceset mondott volna, de mivel süket fülekre talál, abbahagyja. Megrázza a fejét, felveszi a poharát, és belekortyol.

Tudom, hogy tizenkét év előnye van velem szemben, de le merném fogadni, hogy én már most jobban ismerem Josht, mint ő. Talán Josh is jobban ismer engem, mint ő, pedig én tizenhét évet húztam le mellette.

– Mi volt a kedvenc kajám? – kérdezem.

Kifejezéstelenül néz rám vissza.

Na jó, lehet, hogy ez kemény volt.

– Oké, a kedvenc filmem? Semmi? Szín? Zene? – Még párat feldobok neki, remélve, hogy legalább egyre tudja a választ.

Nem tudja. Megvonja a vállát, leteszi a borospoharát.

– Milyen könyveket szeret Josh olvasni?

– Ez beugratós kérdés?

Visszaülök a bokszba, igyekszem elrejteni feldúltságomat, de minden porcikámban ott munkál.

– Semmit sem tudsz azokról, akiket erre a világra hoztál.

– Mindkettőtöket egyedül neveltelek, Atlas. Nem volt időm azon aggódni, hogy mit szerettek olvasni, amikor éppen próbáltam túlélni. – Ledobja a villát, amit épp használni készült. – Jesszus!

– Nem azért hívtalak ide, hogy bántsalak. – Kortyolok a vizemből, körbejáratom az ujjamat a pohár karimáján. – Még csak bocsánatkérésre sincs szükségem. És Joshnak sem. – Csípősen ránézek, engem is megdöbbent, hogy azt készülök mondani, amit. Egyáltalán nem ide akartam kilyukadni, de már nem az piszkálja a csőrömet, amiért eredetileg önző módon jöttem. – Meg akarom adni neked a sanszot, hogy jobb anyja lehess.

– Talán az a baj, hogy neki kéne jobb fiúnak lennie.

– Tizenkét éves. Annyira jó, amennyire jónak lennie kell. Mellesleg a vele való kapcsolatod nem az ő felelőssége.

Megvakarja az állát, egyik kezével csettint egyet.

– Mi ez? Miért vagyok itt? Azt akarod, hogy vigyem vissza, mert túl nagy falat neked?

– Egyáltalán nem. Azt akarom, hogy mondj le a javamra. Ha nem teszed, bíróság elé citállak, ami mindkettőnknek hatalmas összegekbe fog kerülni, amit egyikünk sem szeretne kifizetni. De én ki fogom. Ha ez kell, a bíró elé cipelem ezt az ügyet, aki az előéleted alapján arra fog kényszeríteni, hogy részt vegyél egy szülői tanfolyamon, amiről tudjuk, hogy eszed ágában sincs. – Előredőlök, az asztalra támaszkodom. – Törvényes felügyeletet akarok Josh fölött, de nem arra kérlek, hogy szívódj fel. Azt nem akarom. Véletlenül sem kívánom ennek a fiúnak, hogy olyan szeretetnélküliségben nőjön fel melletted, mint én.

Ledermed a szavaimtól, fogom a villám, és eszem egy falatot a vacsorámból.

Bámul, amíg a falatot rágom, még akkor is meredten néz, mikor leöblítem az ételt egy korty vízzel. Most biztosan ezerrel pörög az agya, hogy valami sértőt vagy fenyegetőt vágjon a fejemhez, de üres a tarsolya.

– Minden kedden este itt fogunk vacsorázni, mint egy család. Nagyon szívesen látunk. Biztos Josh is élvezné. Sosem fogok egy vasat sem kérni tőled. Csupán annyit kérek, hetente egyszer jelenj meg, érdeklődj iránta, még ha tettetned kell is.

Feltűnik, hogy Sutton keze remeg, amint a borospohárért nyúl. Biztos ő is észrevette, mert ökölbe szorítja, mielőtt megfogná a poharat, és visszahúzza a kezét az ölébe.

– Biztos nem emlékszel Cape Codra, ha úgy gondolod, hogy olyan rettenetes anyád voltam.

– Emlékszem Cape Codra. Ez az egyetlen emlék, amibe kapaszkodok, hogy ne nehezteljek rád teljesen. De míg te azt hiszed, valami csodálatosat vittél véghez, mert ezt az egy emléket biztosítottad nekem, én Joshnak ezt élete minden napján meg fogom adni.

Sutton az ölét bámulja, mikor ezt mondom neki. Most először tűnik úgy, hogy esetleg mást is képes érezni, mint dühöt vagy ingerültséget.

Talán én is. Amikor ma Timtől hazafelé jövet elhatároztam, hogy lefolytatom vele ezt a beszélgetést, abszolút úgy terveztem, hogy eltávolítom őt az életünkből. De még a szörnyetegek sem élhetnek szív nélkül.

Valahol van szíve. Talán senki sem szólt neki, hogy jobban elfogadják, ha hallgat rá.

– Köszönöm – mondom.

Rám villantja a szemét. Azt hiszi, próbára teszem ezzel a megjegyzéssel.

Megrázom a fejemet, engem is elbizonytalanít, amit mondani készülök.

– Egyedülálló anya voltál, és tudom, hogy egyikünk apja sem segített neked semmiben. Nagyon nehéz lehetett neked. Talán magányos vagy. Talán depressziós. Nem értem, miért nem tudod az anyaságot ajándékként felfogni, de itt vagy. Megjelentél ma este, és ezért köszönetet érdemelsz.

Lenéz az asztalra, és teljesen váratlanul rázkódni kezd a válla, de visszatartja a könnyeit. Kezét az asztalra teszi, és a szalvétájával babrál, de nem kell használnia, mert egyetlen könnycseppet sem enged kicsordulni a szeméből.

Nem tudom, min ment keresztül, ami ennyire megkeményítette. Amitől ennyire nem hajlandó sebezhetőnek mutatkozni. Talán egy ilyen napon egyszer majd megosztja ezt velem, de mielőtt erre a pontra eljutnánk, anyaként sokat kell bizonyítania Joshnak.

Kihúzza magát ültében.

– Hánykor lesz jövő héten a vacsora?

– Hétkor.

Bólint, olyan, mintha ki akarna mászni a bokszból.

– Becsomagolhatom a kaját, ha el akarnád vinni magaddal.

Hevesen bólogat.

– Szeretném. Mindig is ez volt a kedvencem.

– Tudom. Emlékszem Cape Codra. – A tányérját a konyhába viszem, és becsomagolom a garnélát.

Mire végre hazaérek, Josh a kanapén alszik. A tévében anime megy, leállítom, a távirányítót a dohányzóasztalra teszem.

Egy ideig nézem, ahogy alszik, és megkönnyebbülés lesz úrrá rajtam ez után a nap után. Máshogy is elsülhettek volna a dolgok. Összeszorítom a számat, és megküzdök az érzelmi kimerültséggel, miközben nézem, milyen békésen alszik. Ahogy bámulom, rájövök, hogy ugyanúgy nézek rá, ahogy Lily néz Emersonra, olyan büszkeséggel telve.

Lehúzom a takarót a kanapé hátáról, és Joshra terítem, aztán az asztalhoz megyek, ahol a házija fekszik kiterítve. Mindennel végzett, még a családfával is.

Egy aprócska palántát rajzolt, ami a földből sarjad két ággal. Az egyiken a Josh, a másikon az Atlas felirat áll.

Harmincnegyedik
fejezet

Lily

Kis híján nem vettem észre a levelet, olyan rohanásban voltam reggel. A bejárati ajtó alá volt gyömöszölve, és fennakadt a szőnyegen.

Emmyt az ölemben tartottam, egy retikül és egy pelenkázótáska a vállamon, a szabad kezemben kávé. Sikerült lehajolnom, és felvennem a levelet anélkül, hogy a kávét kilöttyintettem volna. Szuperanya.

Várnom kellett, hogy a munkában legyen egy nyugodt pillanatom, csak akkor tudom elővenni. Amikor kinyitom a lapot, és látom Atlas kézírását, megkönnyebbült borzongás fut végig rajtam. Nem mintha felmerülne bennem, hogy bárki mástól kaphattam volna, mint Atlastól. Néhány hónapja együtt vagyunk már, és mindig hagy nekem leveleket. De ez az egyik első levél, amit nem attól rettegve nyitok ki, hogy Ryle írta.

Az emlékezetembe vésem ennek a pillanatnak a fontosságát.

Sokszor csinálok ilyet. Megjegyzek fontos mérföldköveket, amik jelzik, hogy az életem kezd visszatérni a rendes kerékvágásba. Nem teszem ezt olyan gyakran, mint szoktam, de jó dolog. Ryle annyira jelentéktelen része immár az életemnek, hogy néha el is felejtem, mennyi gond volt vele régebben.

Még mindig része Emmy életének, de nagyobb szervezettséget követelek tőle. Néha megpróbál azzal visszavágni, hogy milyen szigorú vagyok a látogatásait illetően, de addig nem leszek nyugodt, amíg Emmy a saját szavaival el nem tudja mesélni, milyenek a Ryle-nál tett látogatásai. Bizakodom, hogy a dühkezelés segít, de ez csak idővel derül majd ki.

A kommunikációnk néha velős, de mindig is azt vártam a válásunktól, hogy megszabadulok a félelemtől, és úgy érzem, ez sikerült is.

Elbújok a raktárban, törökülésben a földre ülök, mert zavartalanul akarom elolvasni ezt a levelet. Hónapok teltek el, mióta Atlast ide bújtattam, de még mindig érezni az illatát.

Kinyitom a levelet, és megérintem a nyitott szívet, amit az első oldal bal felső sarkába rajzolt. Már mosolygok, ahogy elkezdem olvasni.

Kedves Lily!

Nem tudom, tisztában vagy-e vele, milyen nap van ma, de hivatalosan fél éve járunk. Szokták a féléves évfordulót ünnepelni? Küldethettem volna neked virágot, de nem szeretném túlságosan megnehezíteni a virágos munkáját.

Úgy döntöttem, megírom helyette ezt a levelet.

Azt mondják, minden történetnek két olvasata van, és én jó pár történetedet olvastam, amiket, noha úgy estek meg, ahogyan mesélted, én mégis teljesen máshogy éltem meg.

A naplóidban elsiklasz fölötte, de tudom, mit jelentett neked az a tetoválás. Nem vagyok biztos benne, hogy azt tudod-e, nekem mit jelentett.

Azt mondod, az első csókunk az ágyadon csattant el, de számomra nem ez az első csókunk. Az egy hétfői napon történt, délben.

Ez akkor volt, amikor beteg voltam, és te ápoltál. Ahogy bemásztam az ablakodon, kiszúrtad, hogy nem vagyok jól. Emlékszem, egyből cselekedtél. Gyógyszert adtál, vizet, takarókat, és rákényszerítettél, hogy aludjak az ágyadban. Nincs rosszabb egy rémes gyomorrontásnál.

Nem sokra emlékszem abból az estéből. Bár a te kezedre igen. Mindig a közelemben volt, mérte a lázamat, az arcomat törölgette, vagy a vállamat fogta, amikor újra és újra az ágyad mellé kellett hajolnom az éjszaka során.

Erre emlékszem. A kezedre. Világos rózsaszínűre voltak lakkozva a körmeid. Még a színre is emlékszem, mert ott kellett lennem, amikor befestetted. „Lily meglepetése” volt a neve, és azt mondtad, éppen emiatt választottad ezt.

Alig tudtam kinyitni a szemem, de amikor sikerült, ott volt a karcsú, segítő kezed, a Lily meglepetése színű körmeiddel, és a vizespalackomat tartotta, gyógyszerrel kínált, vagy az állkapcsomat simogatta.

Igen, Lily, emlékszem erre a pillanatra, habár te nem írtál róla.

Többórányi rosszullét után felébredtem, vagy legalábbis tudatában voltam a környezetemnek. A fejem hasogatott, a szám cserepes volt, a szemhéjam olyan nehéz, hogy alig tudtam nyitva tartani, de érzékeltelek.

Éreztem a leheletedet az arcomon. Az ujjbegyeidet az államon, ahogy gyengéden simogattál.

Azt hitted, alszom, szóval nem érzem, hogy megérintesz, nézel, de nagyon is éreztem.

Pontosan ebben a pillanatban ébredtem rá, hogy szeretlek. Rossz volt egy ilyen monumentális érzésre ráeszmélni egy ilyen szar nap közepén, de annyira megütött, hogy évek óta először majdnem elbőgtem magam, és nem tudtam mihez kezdeni ezzel az érzéssel.

De basszus, Lily, leéltem egy életet úgy, hogy nem tudtam, milyen szeretni. Nem adatott meg nekem az anya és fia közti szeretet, vagy az apa és fia közti szeretet, de a testvéri szeretet sem. Amíg te nem jöttél, senkivel nem töltöttem úgy együtt az időt, főleg lánnyal nem. Senkivel nem voltam eleget ahhoz, hogy megismerjem, ő pedig engem, hogy megismerjük egymást, elmélyüljön a kapcsolatunk, utána pedig bizonyíthassam, hogy segítőkész, kedves, aggódó társ vagyok, minden, ami te voltál nekem.

Nem azt mondom, hogy ez volt az a pillanat, amikor rájöttem, hogy BELÉD vagyok szerelmes. Akkor először döbbentem rá, hogy szeretek valamit, bármit, bárkit. Akkor először érintette meg valami a szívemet. Legalábbis pozitív értelemben. A múltban tettek velem olyanokat, amiktől a szívem összeszorult, de sosem csordult túl ennyire. Amikor az ujjaid az államon vándoroltak, mint puha esőcseppek, azt hittem, a szívem rögtön megtelik, és kipukkan.

Úgy tettem, mintha akkor ébredtem volna fel. A karommal takartam el a szememet, te pedig gyorsan elhúztad a kezed. Emlékszem, a nyakamat nyújtogatva néztem ki az ablakodon, hogy lássam, világos van-e odakint. Felültél, és megkérdezted, indulok-e, nekem meg nyelnem kellett egyet, mielőtt meg tudtam szólalni. Alig sikerült. Valami olyasmit mondtam, hogy a szüleid hamarosan itt lesznek.

Azt mondtad, nem mész suliba, és pár óra múlva visszajössz értem. Szótlanul beleegyeztem, mert még mindig beteg voltam, de ki kellett jutnom a szobádból, mielőtt olyasmit mondok vagy teszek, amivel kellemetlen helyzetbe hozom magam. Nem bíztam a lelkemben zsibongó érzésben. Égető szükségét éreztem, hogy rád nézzek, és szerelmet valljak neked. Érdekes, amint először szerelmesek leszünk, hirtelen olthatatlan vágyat érzünk, hogy ezt be is valljuk. A szavak mintha a mellkasomban formálódtak volna, és noha talán életemben nem éreztem még magam ennyire gyengének, mégsem nyitottam ki az ablakodat, és másztam ki rajta soha gyorsabban.

Becsuktam az ablakot, a hátamat a házad hideg falának támasztottam, és kifújtam a levegőt. A párás levegőben látszott a lélegzetem, becsuktam a szemem, és életem legrosszabb nyolc órája után valahogy mosolyt erőltettem az arcomra.

A reggel további részében a szerelmen gondolkodtam. Miután a szüleid leléptek, te meg eljöttél értem, és további órákat töltöttem betegen a házadban, akkor is a szerelemre gondoltam. Amikor a Lily meglepetése színű körmeid látótávolságba kerültek, amikor megmérted a lázamat, a szerelemre gondoltam. Ahányszor csak bejöttél a szobádba, és eligazítottad az állam alatt a takarót, a szerelemre gondoltam.

Amikor aztán végre kezdtem kicsit jobban érezni magam ebéd körül, a zuhany alatt álltam, a betegségtől gyengén és kiszáradva, mégis valahogy úgy éreztem, mintha magasabb lennék. Azon a délelőttön, aztán egész nap tudtam, hogy valami jelentős történt. Először éreztem felvillanni, milyen lehetne az élet. Azelőtt nem sokat foglalkoztam a szerelemmel, a családalapítással vagy a karrierépítéssel. Az élet számomra mindig csak terhet jelentett, amit cipelnem kellett. Valami nehezet és borongósat, ami az ébredést megnehezíti, az elalvást pedig rémisztővé teszi. Ez azért van, mert leéltem úgy tizennyolc évet, hogy nem tudtam, milyen annyira szeretni valakit, hogy őt akarod látni reggel, amikor kinyitod a szemed. Sőt, már arra vágytam, hogy kezdjek magammal valamit, mert te voltál az első, aki miatt jobbá akartam válni.

Ez volt az a nap, amikor a kanapédon feküdtünk, és meg akartad nézni velem a kedvenc rajzfilmedet. Ekkor bújtál oda hozzám először, a hátad a mellkasomhoz ért, és én átöleltelek, ahogy a takaró alatt feküdtünk. Nehéz volt a tévére figyelnem, mert kikívánkozott belőlem a szerelmi vallomás, de nem akartam kimondani, nem tudtam kimondani, mert nem akartam, hogy azt gondold, ez túl gyors, vagy hogy ezeknek a szavaknak nincs súlyuk a számomra. A fenébe is, ez volt a legnehezebb valami, amit valaha cipeltem.

De rengetegszer eszembe jut az a nap, Lily, és nem tudom, mindenkinek ilyen-e a szerelem. Mintha egy zuhanó repülő egyenesen átszáguldana rajtad. Mert a legtöbb ember életébe a szeretet lépten-nyomon beszivárog. Szeretetbe csomagolva születnek, gyerekkorukban ez védi őket, aztán mások boldogan viszonozzák az érzelmeiket, és ezért nem vagyok biztos abban, hogy mást is így üt-e meg a szerelem, ahogy velem tette. Egy pillanat alatt, ennyire brutálisan.

Azt a pólót viselted, amit annyira szerettem. Túl nagy volt rád, az ujja állandóan lecsúszott a válladról. A rajzfilmet kellett volna néznem, de nem tudtam megállni, hogy ne a nyakad és a vállad közötti ívet bámuljam. Ahogy néztem, ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy elmondjam neked, szeretlek. A szavak már a nyelvem hegyére tolultak, úgyhogy föléd hajoltam, és a bőrödbe suttogtam őket.

És ott is maradtak elrejtve, csendben, míg fél év múlva össze nem szedtem a bátorságomat, hogy hangosan is kimondjam őket.

Nem is sejtettem, hogy emlékszel arra a csókra, vagy bármelyik másikra, amit a későbbiekben éppen oda adtam. A naplódban is sietve átsuhansz efölött, hogy arról beszélhess, amit te az első igazi csókunknak tartasz. Szóval nem is tudtam, hogy ez jelentett neked valamit, amíg meg nem láttam a tetoválásodat. Nem tudom elmondani, mit jelent számomra, hogy a szívünket arra a helyre tetováltattad, ahova valaha titkon a szerelmi vallomásomat temettem.

Meg kell ígérned valamit, Lily! Nem akarom, hogy ha arra a tetoválásra nézel, bármi másra gondolj, mint arra, amit ebben a levélben írtam. És ahányszor csak megcsókollak ott, azt szeretném, ha emlékeznél rá, hogy miért csókoltalak meg ott először. Szerelemből. Felfedeztem, adtam, kaptam, beleestem, benne éltem, elmentem miatta.

Josh szobájában a földön ülve írom ezt a levelet. Igazából az juttatta eszembe az emléket, ami az éjjel Joshsal történt. Elrontotta a gyomrát. Nincs olyan rosszul, mint én voltam aznap, amikor rájöttem, hogy szeretlek, de azért nagyon beteg. Theótól kapta el, aki pár napja esett át ezen.

Még sosem ápoltam beteget, még csak gyógyszerem sincs. Attól tartok, lesz egy menetem a gyógyszertárba. Lehet, hogy odafelé menet becsúsztatom ezt a levelet az ajtód alatt.

Érdekes beteg embert ápolni. A hangok, a szagok, az alváshiány, igazából majdnem olyan rossz az ápolónak is. Ahányszor megmérem a lázát, vagy vizet töltök belé, eszembe jut, milyen gyengéd szülői ösztönnel ápoltál. Josh ápolása során még rá akarok tenni erre egy lapáttal, de nekem nem megy olyan jól, mint neked.

Nagyon fiatal voltál, csak néhány évvel idősebb, mint Josh most. De biztos vagyok benne, hogy idősebbnek érezted magad a korodnál. Tudom. Olyan dolgokon mentünk keresztül, amit egy gyereknek sem szabadna megtapasztalnia. Azon tűnődöm, vajon Josh annyi idősnek érzi-e magát, amennyi, vagy öregebbnek mindaz után, amin keresztülment.

Szeretném, ha olyan sokáig fiatalnak érezné magát, amilyen sokáig csak lehet. Azt akarom, hogy jó legyen neki velem. Hogy előbb tudja meg, mi a szerelem, mint én. Remélem, a szerelem lassan szivárog majd be az életébe, és nem üti meg úgy, mint engem valaha. Azt akarom, hogy szeretetben nőjön fel, körülölelje őt. Azt akarom, hogy megtapasztalja, milyen.

Példakép szeretnék lenni a számára. Azt akarom, hogy neki és Emersonnak példaképek legyünk. Te és én, Lily.

Már fél éve.

Költözz hozzám!

Szeretlek.

Atlas

Miután elolvasom a levelet, leülök, megtörlöm a szemem. Ha ennyire elérzékenyülök attól, hogy arra kér, költözzünk össze, mi lesz velem, ha majd megkéri a kezemet?

Vagy a házassági fogadalmunknál?

Fogom a telefonom, és felhívom Atlast videóchaten. Tíz hosszú másodpercig cseng, és amikor Atlas felveszi, a nappaliban fekszik a kanapén. Mosolyog, bár láthatólag kimerült az éjszakázástól.

– Helló, gyönyörűség! – Erőtlen a hangja az álmosságtól.

– Szia! – Az arcomat ökölbe szorított kezemre támasztom, és elnyomok egy hatalmas mosolyt. – Hogy érzi magát Josh?

– Jól van. Alszik, de én olyan sokáig ébren maradtam, hogy az agyam túlságosan túlterhelt, képtelen kikapcsolni. – A kezét a szájához emeli, elfojt egy ásítást.

– Atlas! – szólítom meg együttérzően, mert halálosan fáradtnak látszik. – Szeretnéd, hogy átmenjek, és megölelgesselek?

– Úgy érted, szeretném-e, hogy hazagyere, és megölelj?

Mosolygok, amikor ezt mondja.

– Aha, pontosan így értettem. Szeretnéd, hogy hazamenjek, és megöleljelek?

Bólint.

– Igen, szeretném. Gyere haza!

Harmincötödik
fejezet

Atlas

– Gazdag vagy, nem? – kérdezi Brad. – Nem tudnál felvenni erre valakit?

– Két éttermem van. A közelében nem vagyok a gazdagságnak. És miért vennék fel valakit, amikor ti itt vagytok?

– Legalább már lefelé megyünk – jelenti ki Theo.

– Jegyzeteld, amit a fiad mond, Brad. Minden rosszban van valami jó.

Alig maradt már mit elvinni. Lilynek sok cuccára nem volt szüksége, mivel a bútorainak nagy részét a helyi családi erőszak áldozatait segítő menhelynek adományozta. Délutánra ki kellett pakolnunk a lakását.

Brad az egyetlen ismerősöm, akinek teherautója van, ezért ő és Theo segítettek átszállítani azt, ami a mi kocsinkba nem fért be. Emerson bölcsőjét, Lily tévéjét a nappaliból, néhány festményt a faláról.

Joshnak mázlija volt. Baseballedzésen van, így nem kellett segítenie a költözködésben.

Meglepődtem, amikor néhány hónapja azzal jött haza, hogy jelentkezett próbajátékra. Bekerült a csapatba, és mindent belead. Lilyvel egyetlen meccsét sem hagyjuk ki.

Anyánknak elküldtem a meccsek időpontját, de eddig nem jött el egyre sem. Csak egyetlen keddi vacsorán jelent meg. Reménykedtem benne, hogy jobban részt akar venni a családi életben, de nem lepődtem meg azon, hogy mégsem így történt. Szerintem Josh is hasonlóképpen érez. Nem foglalkozunk azzal, ami nem működik. Arra figyelünk, ami igen, és sok mindenért lehetünk hálásak. Többek közt azért, mert megszereztem Josh felügyeletét, Lily és Emerson pedig beköltöztek hozzánk. Bámulatos, milyen hirtelen mekkorát tud fordulni az emberrel a világ.

A tavalyi Atlas nem tudná, mit gondoljon az idei Atlasról.

Lily épp akkor indul felfelé a lépcsőn, mikor én leérek. Mosolyog, futtában megcsókol, és felszalad.

Theo a fejét rázza.

– Még mindig nem hiszem el, milyen messzire jutottál vele.

A térdével segít felemelni egy dobozt, majd a hátát a bejárati ajtónak feszítve kinyitja. Tartja nekem és Bradnek, de mikor belépek a garázsba, megtorpanok. Egy Ryle-éra hasonlító kocsi parkol le nem messze Brad teherautójától.

Rettegés lesz úrrá rajtam. Azóta nem találkoztunk, mióta megpróbált verekedni velem az éttermemben, de az hónapokkal ezelőtt történt. Nem tudom, mennyire szokta meg a gondolatát annak, hogy Lily velem van, de a felém vetett pillantásából ítélve nem igazán sikerült ez neki.

Valaki van vele. Egy férfi száll ki az anyósülésről, és az alapján, amit Lily mesélt, Ryle sógora lehet. Találkoztam Lily anyukájával, Allysával és Ryleeval, de sosem láttam Marshallt.

Brad teherautójához sétálok, bepakolom a dobozt, amit cipelek, és Ryle kocsiját figyelem egész idő alatt. Theo és Brad mennek is visszafelé, nem tudván Ryle jelenlétéről. Marshall kiemeli Emersont a hátsó ülésből, és becsukja az ajtót. Ryle a kocsiban marad, miközben Marshall Emersonnal felém tart.

Kezet nyújt.

– Helló! Atlas, ugye? Marshall vagyok.

Kezet rázunk.

– Aha, örülök, hogy találkoztunk.

Biccent, de mikor Emerson meglát, Marshallnak szorosabban kell fognia, mert felém mozdul. Előrelépek, és elveszem tőle Emersont.

– Helló, Emmy! Jól szórakoztál ma?

Marshall kicsit néz minket.

– Figyeljetek, kétszer lehányta Ryle-t ma.

– Nincs jól?

– Jól van, de kettőnkkel volt egész nap. Mindkét lány cukrosat evett reggelire. Meg snacket. Aztán ebéd, aztán második snack, és… – Legyint. – Lily és Issa megszokták.

Emerson kinyúl, lehúzza a fejemről a napszemüvegemet. Megpróbálja felhúzni, de túl hajlott, segítek neki beállítani, hogy jól álljon rajta. Rám vigyorog, én visszamosolygok rá.

– Bocsi, hogy nem száll ki a kocsiból. Ez az egész még kicsit furcsa számára. Hogy ő hozzád költözik.

Amikor Marshall azt mondja, „ő”, nem Lilyre gondol. Emersonra néz. Megértően bólintok.

– Rendben. Képzelem, hogy nem lehet könnyű neki.

Marshall összeborzolja Emmy haját.

– Elhúzok innen, hogy befejezhessétek. Örülök, hogy megismertelek.

– Én is. – Komolyan is gondolom. Marshall-lal más körülmények között akár barátok is lehetnénk.

Megfordul, hogy visszainduljon Ryle kocsijához, de megáll, és megfordul, mielőtt messzire jutna.

– Köszi. Lily nagyon sokat jelent a feleségemnek, szóval… köszi. Kösz, hogy Lilyt boldoggá teszed. Megérdemli. – Ahogy Marshall ezt kimondja, megrázza a fejét, feltartja a kezét, és tesz egy lépést hátra. – Lelépek, mielőtt túl kellemetlenné válna ez. – Egyenesen Ryle kocsijához megy, de azt kívánom, bárcsak ne kéne annyira rohannia. Megköszönhettem volna neki én is. Tudom, hogy a támogatása fontos Lilynek.

Marshall becsukja a kocsiajtót, Ryle beindítja a kocsit, és elhajtanak.

Emmyre pillantok, aki éppen a napszemüvegemet rágcsálja.

– Akarsz köszönni anyunak?

Az épület irányába sétálok, de megállok, amikor látom Lilyt a lépcsőház ajtajában állni.

Amikor meglát, elfordul, és gyorsan megtörli a szemét. Nem tudom biztosan, miért sír, mindenesetre kicsit lassabban haladok, hogy letörölhesse a könnyeit, mielőtt üdvözli a lányát. Pár másodperc múlva egy hatalmas vigyor kíséretében megfordul, és elveszi tőlem Emmyt.

– Jó volt ma apuval? – kérdezi, mielőtt Emmyt csókokkal árasztja el.

Amikor rám néz, kíváncsi pillantást lövellek felé, tűnődve, vajon miért sírhatott. A parkolóhely felé mutat, ahol percekkel azelőtt Ryle kocsija állt.

– Ez nem volt semmi. Úgy értem, tudom, hogy Marshall vele volt, de hogy átvedd Emmyt… – Megint kezd elpityeredni, ezért sóhajt egyet, és a szemét forgatja. – Jó tudni, hogy az életében szereplő férfiak az ő érdekében legalább úgy tudnak tenni, mintha jól kijönnének egymással.

Nekem is őszintén jó érzés. Örülök, hogy odafent volt, amikor megjöttek. Tudom, hogy Ryle a kocsiban üldögélt, míg Marshall átadta Emmyt, de ez egy lépés a jó irányba. Talán Ryle-nak és nekem is éppen annyira szükségünk volt erre a pillanatra, mint Lilynek.

Épp most bizonyítottuk, hogy lehetséges az együttműködés, még ha fáj is.

Megtörlöm Lily könnyes arcát, majd gyorsan megcsókolom.

– Szeretlek. – Kezem Lily derekára teszem, és a lépcső felé terelgetem. – Még egy kiruccanás, mielőtt örökre mellettem ragadsz?

Lily nevet.

– Alig várom, hogy örökre melletted ragadjak.

Harminchatodik
fejezet

Lily

A költözéstől kimerülten összekuporodom Atlas kanapéján.

A mi kanapénkon.

El fog tartani egy ideig, mire megszokom majd.

Theót és Josht fogtam be, hogy segítsenek kipakolni Emerson és az én maradék cuccaimat, mert Atlas késő estig dolgozik. Én korán kelek, ő későn ér haza, de érdekes módon többet kapunk így egymásból, még ha csak futtában is. És a vasárnapokat együtt töltjük.

De ma péntek van, és holnap szombat, Atlas legzűrösebb napja, így én szórakoztatom Josht és Theót, amíg anyám hazaér Emersonnal. Hármasban nézzük a Némó nyomábant, de már mindjárt vége.

Őszintén szólva nem hittem, hogy végigülik, mert abban a korban vannak, amikor a kiskamaszok hajlamosak elhatárolódni a Disney-rajzfilmektől. Mint megtudtam, a Z generáció más tészta. Minél több időt töltök ezzel a két gyerekkel, annál inkább rájövök, hogy semelyik korábbi generációhoz nem hasonlítanak. Kevésbé befolyásolhatóak, és fontosabb számukra az egyéniség. Kicsit irigykedem rájuk.

Josh feláll, amikor a stáblista forogni kezd.

– Na, tetszett?

Vállat von.

– Elég vicces, főleg, hogy az elején lemészárolták az összes kaviárt.

Az üres pattogatott kukoricás zacskót kiviszi a konyhába, de Theo még mindig a tévét bámulja.

Leragadtam ott, ahogy Josh jellemezte a film elejét.

– Nem értem – közli Theo.

– A kaviáros megjegyzést?

Theo hol a tévére, hol rám néz.

– Nem. Nem értem, miért mondta neked Atlas azt a partot érésről. Nem is volt benne a filmben. Azt mondta, a Némó nyomában miatt mondta. Az egész film alatt arra vártam, hogy valaki mondja.

Bizonyára egy csomó mindent kell megszoknom most, hogy Atlasszal élek, de a gondolattal, hogy ezzel a gyerkőccel beszéli meg a párkapcsolatunkat, talán sosem fogok tudni megbarátkozni.

Theo szemében értetlenség villan.

– Ja! Ja hogy! Mert amikor megviseli az élet, úsznak tovább, szóval Atlas azt akarta mondani… Világos.

Az agyában még mindig cikáznak a gondolatok. Megrázza a fejét, ahogy feltápászkodik a földről.

– Még mindig nyálasnak tartom – morogja. Amint Theo talpon van, megzizzen a telefonja. – Mennem kell, itt van apa.

Josh visszatér a nappaliba.

– Nem maradsz?

– Ma este nem lehet. Holnap reggel a szüleim elvisznek valahova.

– El akarok menni erre a valahovára – mondja Josh.

Theo a cipőjét húzza, hezitál.

– Ja. Nem tudom.

– Hova mész?

Theo rám villantja a szemét.

– Egy felvonulásra.

Csendesen mondja, de mint egy figyelmeztetést.

– Felvonulás? – Josh oldalra billenti a fejét. – Miért vagy ilyen furi? Milyen felvonulás ez? Pride?

Theo nyel egyet, lehetséges, hogy ő és Theo még nem folytatták le ezt a beszélgetést, ezért átérzem Theo idegességét. De eleget voltam Josh körül az utóbbi pár hónapban, hogy tudjam, nagyra tartja a barátságát Theóval.

Josh fogja a cipőjét, leül mellém a kanapéra, és felhúzza.

– Mit mondasz? Nem mehetek erre a Pride cuccra, mert a lányokat szeretem?

Theo egyik lábáról a másikra dől.

– Jöhetsz. Csak… nem tudtam, hogy tudod.

Josh a szemét forgatja.

– Sokat megtudhatsz valakiről, ha megnézed, milyen mangákat szeret, Theo. Nem vagyok seggfej.

– Josh! – figyelmeztetem.

– Bocsánat. – Kivesz egy dzsekit a szekrényből. – Alhatok ma Theónál?

Josh laza hozzáállása ehhez a kettejük közti jelentőségteljes pillanathoz nagyon Atlasra emlékeztet.

Figyelmes Josh.

De a kérdése, hogy elmehet-e Theóval, kifog rajtam. Kissé elkerekedik a szemem. Csak négy napja lakom itt. Josh nem kért tőlem még engedélyt semmire, és Atlasszal nem igazán állapodtunk meg az alapvető szabályokban.

– Ja, biztosan. De szólj a bátyádnak, hogy merre vagy.

Nem hinném, hogy Atlasnak bármi kifogása lesz. Most, hogy együtt élünk, meg kell birkóznunk a Josht és Emersont érintő kérdésekkel. Ki kivel működik szülőként, mikor, hogyan. Érdekes helyzet ez. Szeretem az élet dolgait Atlasszal együtt megoldani.

Anyám még mindig nem ért vissza Emersonnal, így amikor Josh és Theo lelépnek, a ház csendes és üres, először, amióta beköltöztünk. Eddig még sosem voltam itt egyedül. A szobák között sétálgatva töltöm az időt, belenézek a szekrényekbe, ismerkedem az új házammal.

Az új házam. Furcsa ezt kimondani.

Kimegyek a hátsó ajtón, leülök egy székbe a teraszon, és a hátsó udvart bambulom. Tökéletes udvar egy kertnek. Szinte hihetetlen hely ez ilyen mélyen a városban. Olyan, mintha Atlas kimondottan a tökéletes kert számára keresett volna házat, arra az esetre, ha visszatérnék az életébe. Tudom, hogy egyáltalán nem ezért választotta ezt a házat, de vicces elképzelni, hogy akár ez is lehetett volna az oka.

Meglep, hogy cseng a telefonom. Atlas az, most hív vissza videóchaten.

– Helló!

– Mit csinálsz?

– Helyet keresek a kertemnek. Josh Theónál akart aludni, elengedtem. Remélem, nem gond.

– Persze hogy nem. Segítettek?

– Aha, a nagyját megcsináltuk.

Atlas a hír hallatára láthatólag megkönnyebbül. Úgy húzza végig a kezét az arcán, mintha ezzel megszabadulna a stressztől. Szemmel láthatólag ez egy pörgős nap, de Atlas egy mosollyal palástolja.

– Hol van Emerson?

– Anya épp úton, ide tart vele.

Sóhajt, mintha sajnálná, hogy nem láthatja.

– Kezd hiányozni.

Úgy mondja ezt, mintha kissé félne bevallani, hogy kezdi megszeretni a lányomat. De megjegyzem a szavait, és elraktározom a többi kedvesség mellett, amit valaha mondott nekem.

– Kábé három óra múlva hazaérek. Ébren leszel?

– Tudod, mit kell tenned, ha nem.

Atlas a fejét csóválja, elhúzza a szája sarkát.

– Szeretlek. Hamarosan otthon leszek.

– Én is szeretlek.

Ahogy véget ér a beszélgetésünk, hallom Emerson édes hangját, így azonnal megfordulok. Anyám az ajtóban áll, karjában a lányommal. Úgy mosolyog, mintha elkapott volna valamit a beszélgetésünkből.

Felkelek, hogy átvegyem tőle Emersont, ő belém csimpaszkodik. Könnyű éjszakánk lesz. Ha ilyen ölelgetős, az azt jelenti, hogy nemsokára elalszik. Intek anyámnak, hogy üljön le mellém.

– Ez cuki – mondja.

Most van itt először. Körbevezetném, de Emerson a mellkasomba dörgöli az arcát, próbál harcolni a fáradtságával. Meg akarom várni, hogy elaludjon, mielőtt felállok.

– Micsoda pompás hely ez egy kertnek! – mondja anyám. – Szerinted szándékosan választotta ezt a helyet, hátha visszatérsz az életébe?

Megvonom a vállam.

– Valóban ezen agyaltam magamban, de nem akarok feltételezésekbe bocsátkozni.

Megállok, megfordulok, és ránézek, miután eljut a tudatomig a kérdése.

Vissza az életébe? Nem mondtam el neki, hogy Atlas Maine-ben a barátom volt. Azt hittem, nem emlékszik rá.

Azt feltételeztem, fogalma sincs róla, hogy az az Atlas, akivel most megosztom az életem, az a múltamnak is része volt.

Láthatja a meglepetést az arcomon, mert így szól:

– Különleges név, Lily. Emlékszem rá.

Mosolygok, de közben nem igazán értem, akkor eddig miért nem említette. Már több mint fél éve együtt vagyunk, és jó párszor találkoztak.

Bár nem kéne meglepődnöm. Anyám mindig nehezen nyílt meg másoknak. Nem hibáztathatom. Éveket húzott le egy férfival, aki mellett semmi beleszólása nem volt a dolgokba, ezért most bizonyára nehéz neki újra megtalálni a hangját.

– Miért nem mondtál soha semmit? – tudakolom.

Megvonja a vállát.

– Gondoltam, felhozod majd, ha azt akarod, hogy tudjam.

– Igen, de nem szerettem volna, hogy hülyén érezd magad körülötte. Főleg azok után, amit apa tett vele.

Elkapja rólam a pillantását, és a hátsó udvart pásztázza. Kis időre elhallgat.

– Sosem említettem ezt neked, de egyszer beszéltem Atlasszal. Vagy valami olyasmi. Korán hazaértem a munkából, ti elaludtatok a kanapén. Olyan édesnek és ártatlannak láttalak benneteket, de mégiscsak ott feküdtél a nappalimban egy ismeretlen sráccal. Már éppen készültem leüvölteni a fejedet, de mikor felébredt, nagyon ijedtnek látszott. Nem tőlem félt, most, hogy így végiggondolom, Attól félt, hogy elveszít téged. Amúgy csendben elsietett, így utánamentem, mert meg akartam fenyegetni, és megmondani, hogy sose jöjjön vissza. De ő csak… a legbizarrabb dolgot tette, Lily.

– Mit csinált? – A szívem a torkomban dobog.

– Megölelt. – Anyám hangjában mosoly bujkál.

Leesik az állam.

– Megölelt? Rajtakaptad a lányoddal, és ő megölelt?

Bólint.

– Igen. Közben ez olyan mindentudó ölelés volt. Benne volt minden őszinte sajnálata irántam, és én ezt éreztem az ölelésében. Biztatott vagy vigasztalt. Aztán egyszerűen… elment. Esélyem sem volt kiabálni vele, amiért felügyelet nélkül a házamban volt veled. Lehet, hogy ez is volt a terve. Lehet, hogy ez volt a manipulációs taktikája. Nem tudom.

A fejemet ingatom.

– Nem volt taktika.

Figyelmes Atlas.

– Tudtam, hogy találkozgattok. Azzal is tisztában voltam, hogy sokkal inkább apád elől rejtegeted, mint előlem, szóval nem vettem magamra. Azért nem avatkoztam bele sosem, mert örültem, hogy van valakid, Lily. – A mögöttünk lévő házra mutat. – És nézd! Most örökké a tied.

A történetet hallva erősebben szorítom Emersont.

– Boldog vagyok, amiért van egy férfi az életedben, aki ilyen melegen tud ölelni.

– És mi mindent tud még az ölelésen túl!

Anyám felhorkan.

– Lily! – Feláll, a fejét ingatja. – Most hazamegyek.

Magamban nevetve nézek utána. Aztán a szabad kezemmel üzenetet írok Atlasnak.

Nagyon szeretlek, te hülye.

Harminchetedik
fejezet

Atlas

– Komolyan megteszed? – kérdezi Theo.

A tükör előtt állva a nyakkendőmet igazgatom. Theo a kanapén ücsörög, próbál meggyőzni, hogy elolvashassa a fogadalmamat az esküvő előtt.

– Nem neked fogom felolvasni.

– Ezzel csak megalázod magad.

– Nem. Jól van az úgy.

– Ne már, Atlas! Segíteni próbálok. Még az is lehetséges, hogy valami olyasmivel fejezed be, hogy „Édesem, ússz velem”.

Nevetek. Nem tudom, hogy képes ennyi idő után is előállni ilyen szövegekkel.

– Amikor este álmatlanul fekszel, a sértéseidet gyakorolod?

– Nem, ezek spontán jönnek.

Valaki kopog, és résnyire nyitja az ajtót.

– Öt perc.

Vetek még egy utolsó pillantást a tükörképemre, mielőtt Theóhoz fordulok.

– Hol van Josh? Tudnom kell, készen áll-e.

– Nem mondhatom meg.

Félrebillentem a fejem.

– Hol van, Theo?

– Utoljára a filagóriában láttam, a nyelvével valami csaj torkában. Hamarosan nagypapát csinál belőled.

– A bátyja vagyok. Nagybácsi lennék, nem nagypapa. – Kinézek az ablakon, de a filagória üres. – Légy szíves, menj, és keresd meg!

Joshsal nagyon hasonlítunk, de ő kicsit magabiztosabb a lányokkal, mint én voltam ennyi idősen. Csak most töltötte be a tizenötöt, és eddig ezt a kort kedvelem a legkevésbé. Ha jövőre elég idős lesz, hogy vezethessen, tíz évet fogok öregedni, az tuti.

Valami mást kell végiggondolnom. Már ideges vagyok. Lehet, hogy Theónak igaza van, és át kéne néznem a fogadalmamat, hogy biztosan nem akarok semmit megváltoztatni rajta, vagy hozzátenni valamit.

Előhúzom a papírokat a zsebemből, és tollat ragadok, hátha eszközölnék valami változtatást az utolsó pillanatban.

Kedves Lily!

Megszoktam, hogy a leveleket, amiket neked írok, soha senki más nem olvassa el. Talán ezért okozott nehézséget, amikor először megpróbáltam megírni ezt a fogadalmat. Kissé ijesztő volt a gondolat, hogy hangosan fel kell olvasnom neked mások előtt.

De a fogadalmakat nem négyszemközt szokták felolvasni. A fogadalom célja ígéretet tenni tanúk előtt, legyen az Isten, barátok vagy a család. El kell gondolkodtatnia, vagy legalábbis én elgondolkodtam azon, mi miatt van szükség ezekre a nyilvános fogadalmakra. Nem tudtam megállni, hogy ne tegyem fel a kérdést, mi minden történhetett a múltban, amiért szükségesnek érezték, hogy az embereknek tanúk előtt kelljen bizonygatniuk a szerelmüket.

Talán valahol megszegtek egy ígéretet? Összetörtek egy szívet?

Kiábrándító, ha az ember azon kezd elmélkedni magában, miért léteznek fogadalmak. Ha mindenki biztosan betartaná az ígéreteit, nem lenne szükség fogadalmakra. Az emberek szerelembe esnének, és szerelmesek is maradnának, őszintén, örökkön örökké.

De gondolom, pont ez a probléma. Emberek vagyunk. És az emberek néha kiábrándítóak tudnak lenni.

Ez a felismerés újabb gondolatsort indított el bennem a fogadalom írása közben. Azon kezdtem elmélkedni, hogy ha az emberek ilyen gyakran keltenek csalódást, és csak igen ritkán sikeresek a szerelemben, akkor mivel biztosíthatjuk, hogy a mi szerelmünk kiállja majd az idő próbáját. Ha a házasságok fele válással végződik, az azt jelentené, hogy az ígéretek felét végül megszegik. Mit tehetünk, hogy mi ne rontsuk a statisztikát?

Sajnos semmit, Lily. Csak remélhetjük, de nem garantálhatjuk, hogy a szavak, amiket ma elmondunk egymásnak, nem egy válóperes ügyvéd aktájában végzik pár év múlva.

Elnézést. Ezektől a fogadalmaktól a házasság különösen lehangoló körforgásnak hangzik, ami alig az esetek felében végződik boldogan.

De egy olyan embernek, mint én, tulajdonképpen izgalmas.

Az esetek fele?

Ötven-ötven?

Kettőből egy?

Ha valaki azt mondta volna nekem tinédzserkoromban, hogy ötven százalék esélyem van leélnem veled az életem, a legszerencsésebb embernek éreztem volna magam a földön.

Ha valaki azt mondta volna, hogy ötven százalék esélyem van arra, hogy szeretni fogsz, azon gondolkodtam volna, mit tettem, amiért ilyen szerencsés vagyok.

Ha valaki azt mondta volna nekem, hogy egy nap összeházasodunk, és elvihetlek Európába az álomnászutadra, a házasságunknak pedig ötven százalék esélye van, hogy jól végződjön, rögtön azt kérdeztem volna, mekkora a gyűrűsujjad, hogy kezdhessük.

Talán az, hogy a szerelem múlását rossz dolognak találjuk, pusztán nézőpont kérdése. Mert számomra a gondolat, hogy a szerelem véget érhet, azt jelenti, hogy valahol létezett. És volt idő az életemben előtted, amikor a szerelem még csak meg sem érinthetett.

A kamasz énem nem bánta volna, ha meg kell kockáztatnia, hogy összetörik a szíve. Mindenkire féltékeny voltam, aki valaha szeretett valamit annyira, hogy fájjon az elvesztése. Előtted egyáltalán nem ismertem a szerelmet.

De aztán jöttél te, és megváltoztattál mindent. Nemcsak arra kaptam esélyt, hogy én legyek az első, aki beléd szeret, de azt is megtapasztaltam veled, milyen, ha összetörik az ember szíve. És aztán, mint valami csoda, megadatott a lehetőség, hogy újra beléd szeressek.

Egy életben kétszer.

Hogy lehetek ennyire szerencsés?

Mindent tekintetbe véve az, hogy itt vagyunk, az esküvőnk napján, őszintén szólva sokkal több, mint amiről valaha is álmodtam. Egy lélegzetvétel, egy csók, egy nap, egy év, egy élet. Elfogadom, bármit adsz nekem, és ígérem, hogy e pillanattól kezdve becsben tartok minden másodpercet, amit van szerencsém veled tölteni, úgy, ahogy ezelőtt is megbecsültem minden másodpercet, amit veled töltöttem.

Optimistán nézve leélhetnénk az egész életünket együtt, boldogan, öregkorunkig, míg el nem fogy az erőnk, és egy egész napig el fog tartani, mire elérünk egymás ajkához, hogy jóéjtpuszit adjunk. Ha ez megtörténik, ígérem, hogy rettenetesen hálás leszek a szerelemért, ami életünk végéig kitartott.

Pesszimistán szemlélve akár holnap összetörhetnénk egymás szívét. Tudom, nem fogjuk, de ha mégis így történne, fogadom, hogy életem végéig rettenetesen hálás leszek a szerelemért, aminek az lett a vége, hogy megszakadt a szívem. Ha az a végzetem, hogy rontsam a statisztikát, senkivel sem tenném szívesebben, mint veled.

Egyszer azt mondtad nekem, realista vagyok, ezért a fogadalmamat is realisztikusan szeretném befejezni. A szívem mélyén hiszem, hogy miután távozunk innen, egy utazásra indulunk együtt, ami tele lesz hegyekkel, völgyekkel, csúcsokkal és kanyonokkal. Néha majd szükséged lesz rám, hogy fogjam a kezed felfelé a hegyekben, és néha nekem lesz szükségem arra, hogy felvezess a csúcsra. E pillanattól kezdve mindennel együtt dacolunk. Mi ketten egyek vagyunk, Lily. Jóban, rosszban, gazdagságban, szegénységben, egészségben, betegségben, a múltban és mindörökké. Te vagy a kedvencem. Mindig is az voltál. Mindig is az leszel. Szeretlek. Mindent, ami vagy.

Atlas

Kifújom a levegőt, a lapok remegnek a kezemben. Pont olyan a fogadalom, amilyennek akartam. Épp kezdem összehajtogatni a papírokat, amikor Josh belép a szobába. Vele tart Darin, Brad, Theo és Marshall.

Marshall az ajtót tartja.

– Felkészültél? Idő van.

Bólintok. Naná, hogy kész vagyok, de mielőtt a fogadalmamat visszagyömöszölöm a zsebembe, úgy döntök, egy apró változtatást végzek rajta. Amit eddig írtam, ahhoz nem nyúlok, de a végéhez biggyesztek egy sort.

Utóirat: Édesem, ússz velem.

Köszönetnyilvánítás

A Velünk véget ér az egyetlen könyv, amihez eszem ágában nem volt folytatást írni. Úgy éreztem, ott ért véget, ahol véget kellett érnie, és nem akartam Lilyt több stressznek kitenni.

De aztán jött a #BookTok és az online petíció, jöttek az üzenetek és a videók, és rájöttem, hogy a többségetek nem azt kéri, hogy több fájdalomnak tegyem ki. Egyszerűen boldognak akartátok látni Lilyt és Atlast. Amikor elkezdtem játszani a vázlattal, gyorsan ráébredtem, én is mennyire igényeltem, hogy Lilyt és Atlast boldognak lássam. Köszönet mindenkinek, aki többet kért. Nélkületek nem létezne ez a könyv.

Rengeteg embernek kell köszönetet mondanom, és nem feltétlenül a Velünk kezdődik létrejöttéért, hanem sokkal inkább az évek során nyújtott támogatásért, aminek eredménye e könyv születése. Sohasem gondoltam volna, hogy lesz bátorságom megírni. A családtól kezdve a barátokig, a bloggerekig, olvasókig, kiadókig, ügynökökig szeretnék mindenkinek köszönetet mondani a folyamatos támogatásért és motiválásért.

Levi Hoover, Cale Hoover, Beckham Hoover és Heath Hoover. Négy kedvenc emberem a földön. Semmit sem tudtam volna kezdeni a bátorításotok és támogatásotok nélkül.

Lin Reynolds, Murphy Fennell és Vannoy Fite. A három kedvenc nőm a földön.

A Bookworm Box és Book Bonanza teljes csapata és a bizottsági tagok. Köszönet mindenért, amit tesztek!

Az ügynökeimnek, Jane Dystelnek és Lauren Abramónak, és a Dystel, Goderich & Burret egész csapatának.

Köszönet a szerkesztőmnek, Melanie Iglesias Péreznek; a sajtósomnak, Ariele Stewart Fredmannek, és a kiadómnak, Libby McGuire-nek, meg az Atria egész csapatának.

Stephanie Cohennek és Erica Ramireznek. Köszönöm, hogy segítettek valóra váltani az álmaimat, és hogy mindig szívből a legjobbat akarták nekem. Mindkettőtöket jobban szeretlek, mint az szavakkal elmondható, és akárhányszor belépek az irodátokba, olyan, mintha hazamennék.

Köszönet Pamela Carrionnak és Laurie Darternek mindenért, amit tesznek, és a napi szórakoztatásomért.

Köszönet a Simon & Schuster Audio csapatának, amiért életre keltették a könyveimet.

Köszönet Susan Stoker szerzőnek, más szerzők bajnokának, aki mindig megosztja velünk a heti gratuláló üzeneteket.

És hatalmas köszönet a következőknek, amiért mindig számítani lehet rájuk: Tarryn Fisher, Anna Todd, Lauren Levine, Shanora Williams, Chelle Lagoski Northcutt, Tasara Vega, Vilma Gonzalez, Anjanette Guerrero, Maria Blalock, Talon Smith, Johanna Castillo, Jenn Benando, Kristin Phillips, Amy Fite, Kim Holden, Caroline Kepnes, Melinda Knight, Karen Lawson, Marion Archer, Kay Miles, Lindsey Domokur és sokan mások.

Köszönet a CoHortsnak, a BookToknak, a Weblichnek, a bloggereknek, a könyvtárosoknak, és mindenkinek, aki szívét-lelkét beleteszi az olvasás szeretetének terjesztésébe.

És leginkább köszönet mindenkinek, aki valaha időt szentelt arra, hogy üzenetet vagy e-mailt küldjön az írónak, mert el akarta mondani neki, mennyit jelentenek számára a könyvei. Elsősorban miattatok írunk.

Photo ©Chad Griffith

Colleen Hoover

Colleen Hoover kilenc nagy sikerű könyv, köztük a rendkívüli népszerűségre szert tett Reménytelen szerzője. Texasban él a férjével és három gyerekükkel.

Méltatások

„A bestsellerlisták királynője.”

– USA Today

„A BookTok sztárjának, a Velünk véget érnek önmagában is megálló folytatása a családi erőszak dinamikáját mutatja be.”

– People

„Hoover a Velünk véget ér lenyűgöző folytatásában újra összetöri a szíveket… A szerző tehetsége megmutatkozik az árnyalt és empatikus karakterek megalkotásában, és a rajongók különösen izgatottan fogják Atlas szempontjából hallgatni a történetet. Hoover, ahogy mindig, most sem fél felfedezni a szerelem sötétebb és sérülékenyebb aspektusát, hozzáértően megvillantva azt a lélek mélyéig hatoló bizalmat, ami a boldogság eléréséhez szükséges.”

– Publishers Weekly

„Nem hinném, hogy valaha voltam ennyire izgatott.

Bocsi, de most egy órát fogok sikítani és sírni a boldogságtól.”

– Yarin Halowani, goodreads.com

„Ez volt minden, amit akartam, és még annál is több. Viszlát! Nagyon boldog vagyok.”

– Larissa Cambusano, goodreads.com

„Olvastam minden Colleen Hoover-könyvet, és egyikben sem csalódtam, ilyen a Velünk kezdődik is. Hoover remek munkát végez, onnan folytatja, ahol az első könyvet abbahagyta. Élvezetes Atlas és Lily különböző nézőpontjából olvasni, ahogy a kavarodás közepette lavíroznak, és próbálnak együtt lenni. Olvasóként megnyugtató végre látni, hogy ők ketten a körülményeik ellenére újra egymásra találnak. Hoover megint behúzott, két nap alatt ledaráltam a könyvet.”

– Kayla Hicks, amazon.com

„Sok könyv szól erről a témáról. De Colleen Hoover messze a legjobban ábrázolja ezt realisztikus stílusban. A csavarok és a fordulatok a történet végéig fenntartották a figyelmemet. Az egyetlen, ami csalódást okozott, hogy mindkét könyvnek rettentő hamar a végére értem.”

– Wendy G, amazon.com

„Az egyik abszolút kedvenc könyvem. Gyönyörűen megírta Atlas és Lily történetét, imádtam, ahogy a szerelmük beteljesedett…”

– Rachel A, amazon.com