COLIN WOODARD

A Karib-szigetvilág kalózainak igaz története,

és az emberé, aki térdre kényszerítette őket

Könyvmolyképző Kiadó, 2015

Sarah-nak,

feleségemnek és igaz szerelmemnek

ELŐSZŐ

A KALÓZKODÁS
ARANYKORA

CSODÁLÓIK SZEMÉBEN A KALÓZOK romantikus gazfickóknak tűnnek: félelmetes férfiaknak, akik életüket a törvény és a kormány hatókörén kívül élték, mentesítve magukat az előbbiek által elvárt munkától és szociális kényszerektől, és akiknek más célja nem volt, mint hogy vagyonra tegyenek szert, mulatozzanak és kalandozzanak. Három évszázad telt el, mióta eltűntek a tengerekről, de az aranykor kalózai a mai napig hősök a nép szemében, és még mindig nagy csapat rajongót tudhatnak magukénak. A regényirodalom legnagyobb alakjainak szolgáltak modellként - Hook kapitány és Long John Silver, Captain Blood és Jack Sparrow -, kardpárbajok, palánkséták, kincses térképek, arannyal és ékszerrel tömött ládák képét idézve meg előttünk.

De bár így is izgalmas és vonzó a legendájuk - különösen Róbert Louis Stevenson és Walt Disney ábrázolásában -, a karibi kalózok valóságos története még ennél is grandiózu- sabb: a hosszú ideig tartó zsarnoksággal szembeni ellenállás, aztán a tengeri felkelés, amely megrengette az újonnan alakult Brit Birodalom alapjait, mozdulatlanságra késztetve a transzatlanti kereskedelmet, és megerősítve azokat a demokratikus érzelmeket, amelyek később az amerikai szabadságharchoz vezettek. (1) Az események középpontjában egy kalózköztársaság állt, mely a szabadság apró szigetét jelentette egy önkényuralmi korszak közepén.

A kalózkodás aranykora mindössze tíz évig tartott, 1715- től 1725-ig, és húsz-harminc kalózkapitány meg néhány ezer fő legénység vezényletével zajlott le. A kapitányok ismerték egymást, lévén együtt szolgáltak kereskedelmi és kalózhajókon, vagy keresztezték egymás útjait a közös vadászterületen, a britek által sikertelenül gyarmatosítani próbált Bahamákon. A legtöbb kalóz angol vagy ír származású volt, de nagy számban voltak köztük skótok, franciák és afrikaiak, valamint elszórtan más nemzetiségek: hollandok, dánok, svédek és bennszülött amerikaiak. Nemzeti, faji, vallási, nyelvi különbségeik ellenére egységes társadalmat képeztek, és ha találkoztak a tengeren, gyakran egyesítették erőiket és segítették egymást, még ha az egyik hajó legénysége túlnyomóan francia volt is, a másikban pedig ősi ellenségeik, az angolok voltak többségben. Demokratikusan működtették a hajókat, népszavazással választották meg és távolították el a kapitányaikat, egyenlően osztották szét a prédát, és nyílt tanácskozáson hozták a fontos döntéseket - éles ellentétben a többi hajó fedélzetén uralkodó diktatórikus rendszerrel. Miközben az egyszerű matrózok nem részesültek semmifajta szociális védelemben, a Bahamák kalózai rokkantsági segélyt biztosítottak legénységüknek. (2)

Kalózok hosszú ideje léteznek. Voltak kalózok az ókori Görögország és a Római Birodalom alatt, a középkori Európában és a Csing-dinasztia idején Kínában. Ma is kalózok nehezítik a forgalmat a világ tengeri átjáróin, hatalmukba kerítik a fehérhajókat, konténer- és személyszállító hajókat, kifosztják őket, és nem ritkán megölik a személyzetet. Nem szabad összekeverni őket a privatérokkal, azokkal a magánszemélyekkel, akik háborús időkben az ellenséges hajóhadat fosztogatják a saját kormányzatuk felhatalmazásával. Sir Francis Drake-et és Sir Henry Morgant sokan tartják tévesen kalóznak, ők azonban valójában privatérok voltak, és fosztogatásaikat uralkodóik, Erzsébet királynő és II. Károly király teljes támogatásával hajtották végre. Távol álltak attól, hogy törvényen kívüliek legyenek, szolgálataikért mindkettőjüket lovaggá ütötték, sőt, Morgant még Jamaica kormányzóhelyettesévé is kinevezték. William Dampier privatér volt, csakúgy, mint a legtöbb angol martalóc (buccanneer) az 1600-as évek végén. Még a rossz hírű William Kidd kapitány is jó házból származó privatér volt, aki véletlenül lett kalóz, amikor nekitámadt Anglia legnagyobb vállalatának, a Kelet-indiai Társaság igazgatóinak.

Az aranykor kalózai nem hasonlítottak Morgan generációjának buccaneerjeihez, sem azokhoz a kalózokhoz, akik utánuk következtek. A buccaneerekkel ellentétben ők hírhedt törvényszegők voltak, akiket minden nemzet - beleértve a sajátjukat is - tolvajnak és bűnözőnek tartott. Kalóz elődeikkel ellentétben nagyobb dolgokra irányították a figyelmüket, mint az egyszerű bűncselekmények, nem kevesebbre vállalkoztak, mint társadalmi és politikai lázadásra. Tengerészek, szerződéses szolgák és szökött rabszolgák voltak, akik felkeltek elnyomóik - a parancsnokok, hajótulajdonosok, Amerika és a Nyugat-Indiák nagy rabszolgaültetvényeinek kényurai - ellen.

A kereskedelmi hajók fedélzetén olyan nagy volt a társadalmi elégedetlenség, hogy amikor a kalózok megszálltak egyet-egyet közülük, a személyzet egy része rendszerint lelkesen állt át a soraikba. Még a Királyi Haditengerészet fegyelme is viszonylag törékeny volt. Mikor a HMS Phoenix 1718-ban szembetalálkozott a kalózokkal a bahamai pihenőhelyükön, a fregatt számos matróza megszökött, átosont az éjszakában, hogy a fekete zászló szolgálatába álljon. Es valóban, a kalózok terjeszkedését nagyrészt a tengerészek átállása táplálta, egyenes arányban a haditengerészeti és a kereskedelmi hajókon tapasztalható brutális bánásmóddal.

Nem mindegyik kalóz lett mogorva tengerészből. Nagy számban vándoroltak szökött rabszolgák is a kalózköztársaságba. Gyorsan terjedt a hír, hogy a kalózok, miután megtámadták a rabszolgaszállító hajókat, sokak számára felajánlották, hogy csatlakozzanak azonos jogú tagként a személyzethez. Az aranykor virágzása idején az sem volt szokatlan, hogy menekült rabszolgák tették ki egy kalózhajó legénységének negyedét, sőt, akár a nagyobb hányadát, és az is előfordult, hogy néhány mulatt felemelkedett és önálló kalózkapitánnyá vált. A szabadság ezen formája fenyegetést jelentett a Bahamákat körülölelő gyarmatokra, ahol az ültetvényeken szintén rabszolgákat foglalkoztattak. 1718-ban Bermuda tisztségben lévő kormányzója azt jelentette, hogy a „négerek olyannyira elszemtelenedtek és felbátorodtak, hogy jó okunk van feltételezni egy felkelést [ellenünk és] ... hogy csatlakoznak a kalózokhoz”. (3)

Néhány kalóznak politikai motivációi is voltak. Az aranykor nem sokkal Anna királynő halála után kezdődött, akinek féltestvérétől és leendő utódjától, Stuart Jakabtól megtagadták a trónt, mert katolikus volt. Anglia és Skócia új királya, I. Protestáns György - az elhunyt királynő távoli unokatestvére, német herceg - nem sokat törődött Angliával, még a nyelvét sem beszélte. Sok brit, köztük számos leendő kalóz, elfogadhatatlannak tartotta a helyzetet, és hű maradt Jakabhoz és a Stuart-házhoz. Az aranykor első tengeri rablói közül párat Jamaica kormányzója, a Stuart-szimpatizáns Archibald Ha- milton szerelt fel, akinek nyilvánvalóan az volt a szándéka, hogy rebellis hajóhadként használhassa őket egy későbbi György király elleni felkelés esetén. Ahogy Kenneth J. Kínkor a provincetowni (Massachusetts) Whydah Expedíció Múzeumából megjegyzi, „ez több volt néhány banditánál, akik italboltokat fosztogattak”. (4)

A Bahamák kalózcsapatai rettentően hatékonyak voltak. Tevékenykedésük tetőpontján sikerült elvágniuk Britanniát, Franciaországot és Spanyolországot újvilági birodalmaiktól, elmetszeni a kereskedelmi útvonalakat, meghiúsítani a rabszolgaellátást Amerika és a Karib-térség cukornádültetvényei között, és megakadályozni az információáramlást a kontinensek között. A Királyi Haditengerészet kezdetben képtelen volt elkapni a kalózokat, sőt, a helyzet odáig fajult, hogy már attól féltek, hogy egyáltalán összetalálkoznak velük. Bár a huszonkét ágyús fregatt, a HMS Seaford volt hivatott védeni a Leeward-szigeteket, a parancsnok szerint, „félnie kellene a legyőzetéstől”, (5) ha a kalózok ellen indulna. 1717-re a kalózok hatalma annyira megerősödött, hogy nemcsak hajókat, hanem teljes gyarmatokat is képesek voltak megfélemlíteni. Brit előőrsöket foglaltak el a Leeward-szigeteken, Bermuda lerohanásával fenyegettek és sorozatosan blokád alá vonták Dél-Karolinát. Az ilyen és ehhez hasonló eseményeknek köszönhetően egyesek közülük kétes eredetű vagyonokat halmoztak fel, amivel megvásárolhatták a kereskedők és az ültetvénytulajdonosok hűségét, sőt, magukat a gyarmati kormányzókat is.

A hatóságok kegyetlen és veszélyes szörnyetegeknek tüntették fel a kalózokat, erőszaktevőknek, gyilkosoknak nevezték őket, akik szeszélyeik szerint ölték az embereket és mulatságból kínoztak gyermekeket. Néhányan tényleg ilyenek is voltak közülük. Ugyanakkor számos róluk szóló történetet szándékosan eltúloztak, hogy befolyásolják a kételkedő közönséget. Az amerikai hajó- és ültetvénytulajdonosok megdöbbenésére, sok egyszerű gyarmatos tekintett nemzeti hősként a kalózokra. Cotton Mather, Massachusetts vezető puritán minisztere azon bosszankodott, hogy Boston „bűnös” közemberei közt milyen magas a kalózok támogatottsága. 1718-ban, amikor a dél-karolinai hatóságok egy kalózbandát szállítottak a tárgyalásra, a szimpatizánsok kiszöktették a kalózvezért a börtönből, és majdnem átvették az irányítást a székhely, Charleston felett.

„Mindenki könnyen hajlik arra, hogy támogassa az emberiség ilyetén kártevőit, amikor reménye támad osztozni ebül szerzett vagyonúkon”, panaszkodott Virginia kormányzója, Alexander Spotswood ugyanabban az évben, hozzátéve, hogy kolóniájában „sok pártfogója van a kalózoknak”. (6)

Akkor gondoltam először ezekről a különös emberekről, a kalózokról írni, mikor egy pálmafa alatt üldögéltem leendő feleségemmel egy szigeten a közép-amerikai állam, Belize partjainál, amelyet angol kalózok és martalócok alapítottak, akiknek XVII. század végi szavai és kifejezései máig részei a mindennapi szókincsnek. Háromszáz évvel ezelőtt, csakúgy, mint a szülőföldem, Maine, ez is a senki földje volt, érintetlen tengerpartját szigetek tarkították, és gyér bennszülött lakossága még nem került az európaiak irányítása alá. Elképzeltem, ahogy egy orrárboc megjelenik a sziget végén, aztán felbukkan a kis hajó foltozott vitorlája és a kátránnyal tömített törzse, oldalt ágyúlékekkel teletűzdelve, a főárbocon lobogó halálfejes zászlóval. A hajó eléggé valódinak tűnt, kezdve a vászon szagától, a vaskos kenderkötelek érdes csomóiig. A legénység képe viszont kevésbé volt letisztult, egy keverék társaságot láttam popkulturális áthallásokkal: fejkendők és fülbevalók, itt egy szemkötő, ott egy faláb, papagáj a kapitány vállán, kések és rumosüvegek körbe mindenütt. Ilyen képzeteink vannak az enyhén vészjósló mosolyú férfiakról, akik közhelyeket mormognak, gyakran megszakítva azokat a jellegzetes „Grrrr!”-rel. Rájöttem, hogy minden népszerűségük ellenére - mozifilmek ide, vásárlásnépszerűsítések oda - még mindig nincs valós képem arról, kik is voltak valójában a kalózok. Honnan jöttek, mi vezette őket a tetteikben, hogyan osztották szét a zsákmányt, és volt- e közülük valaki, aki megszökött a zsákmánnyal?

A helyes válaszokat hiába kerestem. A legtöbb kalózos könyv, film és tv-show csak kihasználja a kalózmítoszt, és meg sem próbál különbséget tenni dokumentált és bizonyíthatóan kitalált események között, amelyeknek többsége az 1724-es könyvre, A legnevezetesebb kalózok rablásainak és gyilkosságainak általános történetéit, vezethető vissza, amelyet Charles Johnson kapitány álnéven írt szerzője. 1 Akik mégis különbséget tettek, azok nem az igazi kalózokra összpontosítottak, hanem egy korábbi korszak martalócaira (buccaneer) és privatérjaira, nagyobb tekintélynek örvendő emberekre, akiknek a tevékenységét legtöbb esetben törvényesen szentesítették. Ezen személyeknek az élete - Henry Morgan, William Kidd vagy William Dampier - jóval több terjedelmes papírtekercsen került rögzítésre. Maradt ugyan néhány kiváló áttekintő munka, de ezek a kalózkodással mint intézménnyel foglalkoznak, nem pedig az egyes kalózok életével. Az életrajzi megközelítés, ahogy ennek a könyvnek a megírásánál tapasztaltam, egészen másfajta kérdéskészlettel dolgozik, kapcsolatokra, motivációkra és eseményekre koncentrál, amelyek különben rejtve maradtak volna.

A következőkben leírt dolgok britanniai és amerikai levéltárakban fellelhető anyagokon alapulnak. Nincsenek kitalált párbeszédek, és minden leírás, a városoktól és eseményektől az öltözködésig, hajókig és az időjárásig, elsődleges dokumentumokon alapszik. A kalózok történetének korábban elveszett nézőpontjai újra előkerülnek, ahogy egységbe rendeződnek a bírósági tanúvallomások és tárgyalási jegyzőkönyvek; angol és spanyol kormányzók, gyarmati hivatalnokok és haditengerészeti parancsnokok levelei; a korabeli pamfletek, újságok és könyvek leírásai; a vámházak főkönyvének jegyzetei, az anyakönyvi kivonatok és őfelsége hadihajóinak naplói.

A XVII., illetve XVIII. századi forrásokat mai központozással idéztem, és helyenként jelenkori helyesírással írtam, hogy egy XXI. századi olvasó számára is érthetőek legyenek. A szövegben minden időpont az abban az időben az angol nyelvű területeken használt

Julianus-naptárra vonatkozik; ilyen esetekben tíz vagy tizenegy napot2 ki kell vonni a francia vagy spanyol forrásokban található dátumokból, ugyanis ott akkor már használatban volt a mai Gergely-naptár. Az eredeti források megtalálhatóak a jegyzetekben a könyv végén.

2

A legtöbb katolikus nemzet 1582-ben vezette be a Gergely- naptárat, amikor is a két naptár között tíz nap eltérés volt. 1700-ra a különbség tizenegy napra nőtt, és maradt egészen addig, amíg 1752-ben Britannia teljesen át nem vette az új naptárat.

 A kutatásom sokféle helyszínre elvezetett: Londonba, Bristolba, Bostonba, Charlestonba és a Bahamákra. Meglátogattam a kalózok törzshelyének számító helyszíneket Észak- Karolina keleti részén, ahol az állami Kulturális Források Osztályának búvárai jelenleg egy roncsot tárnak fel, amely vélhetően Feketeszakáll zászlóshajója volt. Cape Cod partjainál még mindig kerülnek elő használati tárgyak egy másik aranykori kalózhajóról, a Whydah-ról. Nagy segítségemre szolgált, hogy értekeztem itteni és más helyek régészeivel és történészeivel, akik most is a leleteket rostálják át, hogy még több támpontunk lehessen a kalózok múltjának megfejtéséhez.

A könyv négy meghatározó személyiség életén keresztül meséli el a kalózkodás aranykorának a történetét. Hárman közülük kalózok voltak: Sámuel „Fekete Sam” Bellamy, Ed- ward „Feketeszakáll” Thatch és Charles Vane. Ők ismerték is egymást. Bellamy és Feketeszakáll barátok voltak, együtt szolgáltak mentoruk, Benjámin Hornigold alatt, aki a kalózköztársaságot alapította a New Providence szigeti Nassauban. Szintén jó kapcsolatban voltak Vane-nel, aki Hornigold riválisának, a György király által törvényszegőnek nyilvánított féktelen privatérnak, Henry Jenningsnek volt a pártfogoltja. Vane sok jellemvonásában osztozott tanárával: szükségtelenül kegyetlen és erőszakos volt, sőt, egyenesen szadista, végül ez is ásta alá a tekintélyét.

Bellamy és Feketeszakáll, Hornigold iránymutatásait követve, jóval körültekintőbben használták a hatalmukat, általában csak akkor alkalmaztak megfélemlítést, mikor áldozataikat megadásra akarták késztetni, és ezáltal elkerülni a vérengzést. Bellamy és Feketeszakáll hajók - összesen közel 300 - elleni támadásairól szóló terjedelmes leírásaiban egyetlen feljegyzett példa sincs, hogy megöltek volna akár csak egy foglyot is. Az áldozataik később legtöbbször úgy számoltak be róluk, mint akik becsületesen bántak velük, és rendszerint visszaadták a hajót és a rakományt, ha az nem az ő céljaikat szolgálta.

Befolyásos híveket is szereztek maguknak, együtt vitorláztak vagy együtt mulatoztak gyakorlatilag a korszak összes fontos kalózával: a díszesen öltözött John „Calico Jack” Rackhammel, a különc Stede Bonnet-vel, a rossz hírű Olivier La Buse-zel, a parókás Paulsgrave Williamsszel és a női kalózzal, Anne Bonnyval. Karrierjük csúcsán mindegyikük egy kisebb flottányi kalózhajót irányított, néhány száz emberből álló társaságot, és, legalábbis Bellamy és Feketeszakáll, olyan zászlóshajót, amely képes volt kihívni bármelyik hadihajót az amerikai térségben. Olyan sikeresek voltak a hadjárataik, hogy rövid idő után kormányzók, rabszolga-kereskedők, ültetvénytulajdonosok és szállítmányozási mágnások - a teljes hatalmi rendszer Brit-Amerikában - követelték, hogy történjen velük valami.

Ez vezet el minket negyedik és utolsó alanyunkhoz, Woodes Rogershez, a férfihoz, akit a korona küldött, hogy szembeszálljon a kalózokkal és békét hozzon a Bahamákra. Rogers segített véget vetni a kalózkodás aranykorának, szerepe ebben nagyobb volt, mint bárki másé. Nem volt kalóz, természetesen, de privatérként szolgált Anglia legutolsó háborújában Franciaországgal és Spanyolországgal szemben, és tudta, hogyan gondolkoznak és cselekszenek a kalózok. Ro- gers, a háborús hős és híres író, sikeres támadást vezetett egy spanyol város ellen, a Csendes-óceánon egy súlyos kincses gálya elleni ádáz küzdelemben maradandó testi sérüléseket szenvedett, és egyike volt annak az alig maroknyi embernek, aki körbehajózta a Földet. Hencegésre okot adó előélete ellenére Rogers nem rokonszenvezett a kalózokkal. Ő testesített meg mindent, ami ellen a kalózok lázadtak. Sok kortársától eltérően Rogers bátor, önzetlen és meglepően hazafias volt, odaadóan ajánlotta fel életét a királynak és az országnak. Míg számos más kormányzó, tengerésztiszt és kormányzati miniszter a korona költségére szedte meg magát, Rogers a saját vagyonát használta azoknak a projekteknek a finanszírozására, amelyek reményei szerint a közjót és a Brit Birodalom uralkodó osztályának érdekeit szolgálták. Hősies szolgálatai ellenére Rogers sokat szenvedett elöljárói és kollégái miatt.

Bellamy, Feketeszakáll és Vane a kalóztársadalom kiépítését nem a semmiből kezdték. Ott volt példaképnek Henry Avery,3 a „kalózkirály”, akiről azt tartják, bajtársait a hajók fedélzetén tapasztalható elnyomásból egy elképzelhetetlenül fényűző életbe vezette, a saját kalózkirályságába. Avery akkor hajtotta végre tetteit, amikor Bellamy, Feketeszakáll és Vane még gyerekek voltak, és ezek a tettek az előbbiek fiatal férfivé érésekor váltak legendákká. Cselekedetei színműveket és regényeket ihlettek meg, valamint történészeket és újságírókat, és nem utolsósorban magukat az aranykor kalózait. A romantikus mítosz tehát nem követte az aranykort, hanem segített létrejöttében. A kalózok meséje tehát Henry Averyvel kezdődik, és egy titokzatos hajó érkezésével Nassauba, háromszáz évvel ezelőtt.

³ A kor dokumentumaiban „Every”és „Evarie” változatokban is szerepel.

ELSŐ FEJEZET
A LEGENDA 1696

A SZLÚP délután érkezett meg 1696 áprilisában, bolondok napján, végigimbolygott a Hog Island melletti sekély, homokos nyílt vízen, és befordult Nassau széles, vakítóan kék kikötőjébe. (7)

A parton, a kikötőben tartózkodó falusiak és matrózok eleinte nem fordítottak rá különösebb figyelmet. Lévén kicsi és jellegtelen, a szlúp látványa nem keltett nagy feltűnést, akárha egy kereskedelmi hajó lenne a közeli Eleuthera szigetről, ötven mérföldre keletre. Gondolhatták, hogy azért érkezett Nassauba, a Bahamák fővárosába, hogy szokás szerint sót és terményeket váltson ruhára és cukorra, és hogy Angliából, Jamaicáról és a Karolinákról érkező hírekhez jusson. A szemlélődő azt várhatta, hogy a legénység leereszti a horgonyt, átpakolja nagy csónakokba az árukat, és mivel a városnak nem volt mólója vagy rakpartja, a partra evez. Később, miután a szállítmányt elrendezték, a személyzet elmegy inni Nas- sau valamelyik kocsmájába, és híreket cserél az éppen zajló háborúról, az ördögi franciákról, vagy éppen átkozódik a Királyi Haditengerészet távolmaradása miatt.

De nem ezen a napon.

A szlúp legénysége kievezett a szárazföldre, és a parancsnok, egy mindenki számára ismerős helyi férfi, kiugrott a partra, nyomában néhány idegennel. Az utóbbiak szokatlan ruházatot viseltek: selymet talán Indiából, kendőt élénk afrikai mintákkal, kalapot Arábiából, de mindegyik ruhadarab ugyanolyan orrfacsaró és koszos volt, mint bármelyik egyszerű hajós olcsó gyapjúruhája. Aki elég közel ment meghallani a beszélgetésüket vagy belepillantani napbarnított arcukba, az azonnal megállapíthatta róluk, hogy angol és ír tengerészek, csakúgy, mint az Atlanti-óceán túlsó feléről jött többi nagy hajóé.

A csapat átvágott a kis falun, amely alig néhány tucat házból állt a part mentén tömörülve, a modern kőerőd árnyékában. Keresztezték a város frissen feltakarított főterét, elmentek a sziget szerény fatemploma előtt, végül megérkeztek Nicholas Trott kormányzó nemrég épített otthonához. (8) Mezítláb álltak a napégette homokban és porban, a trópusi levegő átható szaga betöltötte az orrukat. A városlakók talán megálltak megnézni a kormányzó lépcsőjénél várakozó, vad kinézetű férfiakat. Egy szolga kinyitotta az ajtót, néhány szót váltott a szlúp kapitányával, és elsietett, hogy közölje őexcellenciájával, sürgős üzenete érkezett.

Nicholas Trott azon a reggelen nagyon elfoglalt volt. A gyarmata bajban volt: Anglia nyolc éve hadban állt Franciaországgal, elvágva a Bahamák kereskedelmi és ellátási útvonalait. Trott jelentést kapott, hogy a franciák elfoglalták a 140 mérföldre levő Exuma szigetét, és Nassau felé vették az irányt három hadihajóval és 320 főnyi legénységgel. (9) Nas- sauban nem álltak rendelkezésre saját hadihajók; ami azt illeti, a Királyi Haditengerészet egyetlen hajója sem haladt arra jó néhány éve (10), mert közel sem volt belőlük any- nyi, amennyi elegendő lett volna megvédeni az egyre terjeszkedő angol birodalmat. Ott volt ugyan a Nassau Erőd - nemrég épült helyi kőből - huszonnyolc ágyúval a bástyáin, de sok telepes megfelelőbb oltalmat keresve elmenekült Jamaicára, Dél-Karolinába vagy Bermudára, és Trottnak rá kellett jönnie, hogy lehetetlen az erődítményben fenntartani a létszámot. (11) A városban sem maradtak többen hetven embernél, beleértve az időseket és munkaképteleneket is. A férfilakosság valamelyik fele folyamatosan őrszolgálatban volt, emellett ellátta szokásos munkáját, és emiatt sokuk, Trott szavaival élve, „rettenetesen kimerült”. Trott tudta, ha a franciák nagy erővel támadnának, kevés esély lenne megtartani Nassaut és a többi részt New Providence-en, a kis szigeten, ahol a kis főváros is elterült. Ezek a gondok aggasztották Trottot, amikor Eleutheráról megérkezett hozzá a kereskedelmi hajóparancsnok és titokzatos kísérete.

Az idegenek vezetője, Henry Adams kifejtette (12), ő és kollégái most érkeztek a Bahamákra a negyvenhat ágyús és 113 fős magánhadihajó, a Fancy fedélzetén, és Trott engedélyét várják, hogy beléphessenek Nassau kikötőjébe. Adams átadta parancsnoka, Henry Bridgeman levelét, benne egy igen szokatlan javaslattal. A Fancy, érvelt Bridgeman, nemrég érkezett Eleutherára az afrikai partokról, ahol rabszolgákkal üzleteltek, az ilyen tevékenységek felett monopóliummal rendelkező Royal Africa Company engedélye nélkül. Bridgeman kapitány levele szerint a Fancy kifogyott a készletekből, és partraszállási engedélyre lenne szüksége a legénység számára. Ha a kormányzó lenne olyan szíves, hogy beengedné a hajót a kikötőbe, bőkezűen meghálálnák. A személyzet minden tagja adna Trottnak személyes ajándékként húsz spanyol pezót és két aranyat, Bridgeman pedig parancsnokként kétszeres részt. Az idegenek úgy 860 font körüli értékű vesztegetési összeget ajánlottak fel (13), amikor a kormányzó éves fizetése alig volt 300 font. (14) És mindennek a tetejébe a legénység odaadná magát a Fancyt is, amint kiürítették és elrendezték a (még) meghatározatlan rakomány sorsát. Zsebre tehetné háromévi bérét, és birtokosa lehetne egy jókora hadihajónak, pusztán azáltal, hogy az idegeneket partra engedi, és nem tesz fel nekik firtató kérdéseket.

Trott elrakta a levelet, és sürgősségi ülésre összehívta a gyarmat kormányzótanácsát. (15) A megbeszélés részletei azóta elvesztek, de az akkor Nassauban tartózkodó egyéb személyek vallomásából kiderült, hogy a lepénzelést Trott kormányzó mellőzte megemlíteni a tanácstagoknak. Helyette a közös érdekkel hozakodott elő a gyarmat biztonságát illetően. A Fancy, mutatott rá, akkora, mint egy ötödosztályú fregatt a Királyi Haditengerészetnél, és jelenléte talán elriaszthat egy francia támadást. A legénység állománya majdnem megkétszerezné a hadra fogható emberek létszámát New Providence-en, és lenne, ki kezelje Nassau erődjének ágyúit egy invázió esetén. És emellett mi történne velük, ha Bridgeman úgy dönt, hogy a hajóját Martinique francia kikötőjében hozza rendbe, vagy ami még rosszabb, megtámadja Nassaut. A Royal Africa Company monopóliumának megsértése meglehetősen enyhe bűn-cselekmény, nem indokolt emiatt megtagadni tőle a belépést.

A tanács tagjai egyetértettek. A kormányzó átadott Henry Adamsnek egy „nagyon tisztelettudó” levelet (16), és üdvözölte a Fancyt Nassauban, ahol a hajó legénysége „szíves fogadtatásban részesülve kedve szerint jöhetett és mehetett”.

Nem sokkal később egy nagy hajó kerülte meg Hog Islan- det,[1] a fedélzete tömve volt matrózokkal, az oldala telelyug- gatva ágyúlőrésekkel. A hajótest mélyen a vízbe süllyedt a rakomány súlya alatt. Adams és csapata érkezett először a partra, a csónakjuk meg volt pakolva zsákokkal és ládákkal. Ott volt a megígért zsákmány: egy egész vagyon ezüstpezóban, és Arábiában vagy még távolabb vert aranyérmében. A nagy csónakok a nap folyamán partra szállították a legénységet. A személyzet többi tagja ugyanúgy nézett ki, mint az először érkezett csoport: keleti pompával öltözött szokásos kinézetű tengerészek, mindegyikükön nagy adag arany, ezüst ékszerek és ékkövek. A magát Bridgeman kapitánynak nevező ember is kijött a partra, és egy zártkörű tárgyalás után átadta Trottnak a nagyszerű hadihajót. Amikor a kormányzó megérkezett a Fancy fedélzetére, rájött, hogy neki csupán a borravaló jutott (17): a raktér több mint ötven tonna elefántcsontot, 100 hordó lőport, több, fegyverekkel és muskétákkal telepakolt ládát és egy jelentős hajóhorgony- gyűjteményt tartalmazott.

Trott később azt bizonygatta, nem volt oka feltételezni, hogy a Fancy legénysége kalózkodásban vett volna részt. „Honnan tudhattam volna? - vallotta eskü alatt. - A feltevés nem bizonyíték.” Bridgeman és emberei állításuk szerint engedély nélküli kereskedők voltak, tette hozzá, és New Providence lakói „nem látták okát kételkedni bennük”. (18) De Trott nem volt bolond. Ő maga is kereskedelmi parancsnok volt, és jól tudta, hogy azok a fajta kincsek, amelyeket a Fancy szállított, nem engedély nélküli csereberéből származnak Afrika Rabszolgapartjának lakosaitól. A Fancy fedélzetén állva Trottnak döntenie kellett: érvényre juttatja a törvényt vagy elteszi a pénzt. Nem tűnődött túl sokáig.

A kormányzó parancsára a csónakok partra szállították a Fancy maradék rakományát. (19) Kisvártatva a tengerpartot elborították az elefántcsonttal és tűzfegyverekkel töltött ládák, vitorla-, horgony- és kötélzethalmok, puskaporos és el- látmányos hordók, nehézágyúk és lőszerek. Trott a saját fedélzetmesterét és néhány afrikai rabszolgát rendelt a hajóra. Az elefántcsontot, az ezüstpezókat és az aranyérmékkel megrakott zsákokat a magánlakására szállították. Bridgeman kapitány és csapata szabadon ihattak és mulatozhattak Nassau két kocsmájában, és akkor távozhattak, amikor akartak.

Így történt, hogy Anglia legkeresettebb embere megvásárolta a törvényt, és eladta a kalózhajóját magának őfelsége egyik kormányzójának. Bridgeman kapitány valójában Henry Avery volt, generációjának legsikeresebb kalóza, a férfi, akinek cselekedeteiről már akkoriban legendák szóltak. Azokban a pillanatokban, keresztül-kasul az egész világon, hajók tucatjai, tengerésztisztek százai, matrózok, informátorok és katonák ezrei kutattak Avery, a legénysége és egy királyi vagyonnal felérő rablott kincs után. A Kelet-indiai Társaság ügynökei megpróbáltak végére járni a híresztelésnek, miszerint látták őt Bombay és Kalkutta mellett. A Királyi Haditengerészet parancsnokai Nyugat-Afrika, Madagaszkár és Arábia partjainál kutattak a Fancy után. Jutalomvadászok vitorlázták keresztül az Indiai-óceánt és a La Manche csatornához vezető utakat. Kevesen gondolták volna, hogy Avery és emberei abban a percben épp egy angol erőd árnyékában lazítanak.

Henry Avery harminchat évének túlnyomó részét tengeren töltötte. Az angol West Country egyik tengerparti városában, Plymouthban született. Fiatal fiúként került a tengerre, és hamarosan tiszt-helyettesként szolgált egy sor kereskedelmi hajón. Nem sokkal azután, hogy Anglia 1688-ban hadba lépett Franciaországgal, Avery jelentkezett a Királyi Haditengerészethez. Tisztként szolgált a HMS Rupert és a HMS Albemarle fedélzetén, és mindkét fregatton részt vett ütközetben. (20) Útja során bajtársaival megtapasztalta a tisztek veréseit és megalázásait, a korrupt pénztárosoknak köszönhető romlott és gyenge minőségű élelmiszereket, és hogy a bérüket nem fizetik ki éveken keresztül. Koldushoz illő élet volt ez, hajóstársai karjukat, lábukat, kezüket, lábfejüket vagy szemüket veszthették a balesetekben és harcok során. A tengerészek azt mondogatták, ennél még a raboknak is jobban megy a soruk, és a tengeren töltött két évtized után Avery igazat adott nekik.

1693 tavaszán azt gondolta, sikerült kedvezőbb egyezséget kötnie. Hallotta, hogy gazdag kereskedők egy csoportja kereskedelmi hajóraj felszerelésére gyűjt embereket, egy szokatlanul merész vállalkozáshoz. Négy, alaposan felfegyverzett hajó készült elhagyni Angliát, hogy Spanyolországban beszerezze a szükséges okmányokat, és elvitorlázzon a Karib- tenger felé, ahol aztán a spanyol gyarmatokkal üzletelnének, és megtámadnának és kifosztanának francia hajókat és ültetvényeket. A kereskedők jól fizettek, és ami még fontosabb, a szerződésük ennél is biztosabb kilátásokkal kecsegtetett: garantált havi bért tisztességes kamattal, egy hónap előzetes kifizetésével, még mielőtt a hajó elhagyná Angliát. Avery tudta, az étel és ital valószínűleg jobb lesz, mint amilyen a király hajóin volt, és a lehetőség is nagyobb, zsebre tenni egy kisebb hányadot a zsákmányból az út folyamán. Jelentkezett, és remek referenciáival és kiváló szolgálati előéletével felvették elsőtisztnek az expedíció negyvenhat ágyús zászlóshajójára, a Charles Il-re, Charles Gibson parancsnok alá. (21)

Augusztus elején, mielőtt a hajóraj vitorlát bontott volna, az emberek megkapták első havi fizetésüket, ahogy ígérték. További biztatásként a raj fő tulajdonosa, Sir James Houblon személyesen jöttél a hajókra, és biztosította a legénységet, hogy nekik vagy családjuknak hathavonta fizetnek a bevetés teljes ideje alatt. Ezzel a Charles II és a három kísérőhajó, a James, a Dove és a Seventh Son felhúzta a horgonyt, és leereszkedett a Temzén. Avery és társai számára mindez egy jövedelmező kaland kezdetének ígérkezett.

Ám a dolgok már az elején rosszul alakultak. Az utat az északspanyolországi La Corunáig két hét alatt kellett volna megtenniük, de valamilyen okból kifolyólag a Charles //-nek és három kísérőjének ez öt hónapba telt. Megérkezéskor rájöttek, hogy időbe telik, míg a szükséges privatérengedélyek megérkeznek Madridból, így aztán csak lehorgonyozva álltak és vártak. Eltelt egy hét, majd kettő, utána még egy hónap, és semmi jel nem mutatott arra, hogy a spanyol bürokrácia kerekei forognának. (22) A túlzsúfolt hajók fedélzetén az emberek kezdtek nyugtalanná válni, és néhányan kérdezgetni kezdték, hogy a beígért félévenkénti bérüket miért nem fizették még ki. Küldtek egy petíciót Sirjames Houblonnak, és kérték a fizetésük folyósítását nekik vagy a feleségeiknek, ahogy arról korábban megegyeztek. Houblon azt üzente az ügynökeinek, a petíciót aláírók közül néhányat verjenek bilincsbe és vessenek a nedves hajófenékbe. (23)

A válaszlépések nem hagyták nyugodni a matrózokat. Ellátogattak más hajókra is La Coruna álmos kikötőjében, és pár családos tengerész tudott egy-két szót küldeni a feleségének haza Angliába.

A levél tájékoztatta az asszonyokat férjeik helyzetéről, és arra biztatta őket, személyesen keressék fel Houblont, és követeljék a bérek kifizetést, amelyekre kétségkívül nagy szükségük volt a túléléshez. A nők szembeszálltak Houblonnal, a gazdag kereskedővel és a Bank of England alapító igazgatóhelyettesével, akinek a bátyja a bank vezérigazgatója és London későbbi főpolgármestere volt. A válasz hidegzuhanyként érte őket. A hajók és legénységük most már a spanyol király fennhatósága alá tartoznak, és ami őt illeti, a király akár „fizethet nekik, vagy fel is akaszthatja őket, ahogy kedve tartja".

Amikor Houblon válasza visszaért La Corunába, a tengerészek közt kitört a fejetlenség. Néhányan megpróbálták rávenni egy érkező angol hadihajó parancsnokát, hogy vigye vissza őket, de sikertelenül. Gibson kapitány személyi segédje, Wi l- liam May veszni hagyta volna a késedelmes bérét, a 30 fontot, ha engedélyt kap elhagyni a Charles Il-t. Gibson közölte, vagy visszatér feladataihoz, vagy börtönbe veti. (24) A legénység levonta a következtetést: eladták őket Spanyolország királyának, „életük minden további napjára". (25)

Henry Avery előjött egy megoldással. 1694. május 6-án, négy hónappal La Corunára érkezésük után, néhány matróztársával beevezett a városba, és a szűk, kanyargós utcákat járva összegyűjtöttek pár embert a kikötőben horgonyzó többi angol hajóról. Volt egy terve, amivel visszaszerezhette a szabadságukat.

Következő este kilenc órakor a frissen toborzott emberek közül páran a Charles 7-ről beültek egy kis csónakba. Amikor megérkeztek a James mellé, az egyik matróz az előre megbeszélt jelszóval üdvözölte az őrt a fedélzeten: „Ott van a részeg vitorlamesteretek?" Nem a várt válasz érkezett, de azért ők nyíltan folytatták, valami ilyesmit: „Benne vagyunk a titkos tervben. Átvesszük az irányítást a Charles felett, szóval, aki velünk van, szálljon be, és átvisszük." Balszerencséjükre a férfi a James fedélzetén nem akart részt venni az összeesküvésben, és elrohant riasztani a parancsnokát. Mielőtt a parancsnok általános riadót rendelt volna el, a Jamesről huszonöt lázadó elkötötte a hajó dereglyéjét - a legnagyobb csónakot és eleveztek a társaik után a Charles irányába.

A Charleson Avery hallotta a James felől érkező felfordulás hangját, amely betöltötte az egész kikötőt. Tisztában volt vele, nem várhatnak tovább. Két tucat támogatójával kirohant a fedélzetre, lefegyverezték az őrszemet, és átvették az ellenőrzést a hátsó fedélzeten, ahol a kormánykerék és a hajó irányításához szükséges egyéb eszközök voltak. Ahogy az összeesküvésben résztvevő társaik megérkeztek csónakokon a többi hajóról, a James kapitánya tüzet nyitott, és két ágyúgolyó be is csapódott a kikötő vizébe, nem messze a Charlestól. Az ágyútűz riasztotta a La Coruna középkori erődjét védő spanyolokat, akik azonnal készítették is elő fegyvereiket. Avery parancsokat osztogatott. Egyesek előrerohantak elvágni a hajó vastag horgonykötelét, mások felkúsztak a kötélhágcsókra kibontani a vitorlákat. A kormányos szélirányba állította a hajót, míg mások a vitorlákat húzták a helyükre. A Charles lassan elindult a kikötőből, az erőd ágyúi alatt, ki a nyílt Atlanti-óceánra. (26)

Pár mérföld után Avery lement beszélni a betegség miatt ágyban fekvő Gibson kapitánnyal és a másodtiszttel, Jona- than Gravettel. A hajó belsejében őrizték őket a saját kabinjaikban. Beszámolóik szerint Avery udvariasan bánt velük, Gibsonnak még a Charles irányítását is felajánlotta, ha csatlakozik az összeesküvésükhöz. O nem egyezett bele. Avery ugyanakkor megígérte, hogy a következő reggelen engedi a két férfit partra szállni egy csónakon, bárkivel, aki még szeretne távozni. Avery búcsúzóul adott nekik három ajándékot: egy kabátot, egy mellényt és saját, elsőtisztként kapott illetményét. Gravet később mesélte, hogy Gibson segédje, William May „kézen fogva vezetett, jó utat kívánt hazafelé, és megígértette, hogy átadom üdvözletét a feleségének".

Reggel Gibson, Gravet és tizenöt másik tengerész szállt be a Charles egyik bárkájába, és evezett a szárazföldre. „A szerencse embere vagyok, és meg kell keresnem a magam szerencséjét", mondta Avery Gibsonnak elválásuk előtt. (27)

A nap folyamán Avery összehívta a hajó legénységét általános megbeszélésre: összesen nyolcvanötén voltak, és mindegyikük önként jelentkezett, kivéve a hajóorvost, akinek a szolgálatait nem akarták nélkülözni. Avery egy új és jobb módszert ajánlott arra, hogyan gondoskodjanak magukról és a családjukról: hajókat és gyarmati telepeket fognak megtámadni, ahogy eredetileg is tervezték, csak nem a Karib- szigeteken és nem Houblon hasznára. Helyette inkább az Indiai-óceán felé vitorláznak, ahol megtámadhatják a Kelet gazdagon megrakott kereskedőhajóit, és a zsákmányt elte- hetik maguknak. Hallomásból tudta, hogy Madagaszkár szigete tökéletes helyszín lenne minden ilyenfajta tevékenységhez. Afrika délkeleti partjainál terült el, nem laktak rajta európaiak, több száz mérföld hosszú elhagyatott partvonala volt, és olyan őslakosai, akik örömmel kereskedtek élelmiszerrel és más létszükségleti cikkekkel. Ha minden véget ér, mesélte Avery, csendben visszatérhetnek Angliába a vagyonukkal. (28)

Avery minden bizonnyal meggyőzően beszélt, mert a többiek egyetértettek a tervével, és kinevezték parancsnokuknak. Ezután együttesen döntötték el, hogyan fogják méltányosan elosztani a jövendőbeli zsákmányt. Míg a legtöbb privatérhajón a parancsnok hat és tizennégy rész közötti hányadot kapott a prédából az egyszerű tengerészt illető egyhez képest, Averynek egyetlen külön részt szavaztak, a segédtisztjének pedig plusz egy felet. (29) Elhatározták, hogy minden fontos döntést demokratikusan hoznak, kivéve ütközet alatt, amikor Avery teljhatalmú parancsnok. Arról is szavaztak, hogy átkeresztelik a hajót: ezután Fatuy-nek nevezik.

A májust azzal töltötték, hogy lehajóztak az Atlantióceánon, majd megálltak Moia szigetén a Zöld-foki- szigeteknél, 350 mérföldre a nyugat-afrikai partoktól. (30) A fák nélküli Moiát nyomasztóan perzselte a trópusi nap. Népszerű hely volt a hajósok közt a belsejében elterülő sós vizű tavai miatt, ugyanis a só volt a kor elsődleges tartósítószere. A Moia kikötőjeként szolgáló kis öbölben három angol kereskedőhajót találtak, a matrózaik éppen az őslakosok által kupacokba halmozott sót pakolták fel hajóikra a tengerparton. A Fancy elsöprő tűzerejével szembesülve a parancsnokok harc nélkül megadták magukat. Avery megszabadította őket az ellátmányuktól és egy horgonytól, annak a helyére, amit La Coruna kikötőjének fenekén hagytak, viszont az ellopott áruról udvariasan nyugtát adott. Kevésbé előzékenyen, a legénység kilenc tagját arra kényszeríttette, hogy csatlakozzon a kalózcsapatához, feltehetőleg azért, mert mint a doktor esetében is, a különleges tudásukra szükség volt a Fancy működtetéséhez.

Avery nyilván nem örült, hogy háború idején angol hajókat kellett kifosztania. Néhány hónap múlva nyílt levelet írt az összes angol hajóskapitánynak, amelyben közölte, nincs félnivalójuk a Fancytől és legénységétől. „Ez idáig nem bántottam egyetlen angolt vagy hollandot [hajót] sem - írta -, és nem is szándékozom, amíg parancsnok vagyok." (31) Aláírásként pedig a „mai napig az angolok barátja" szerepelt.

Ebből is látható, hogyan lett Avery a szegények és elnyomottak hőse, afféle tengeri Robin Hood. Felkelt az igazságtalanság ellen, a foglyait figyelemreméltó emberséggel kezelte, és csak azt vette el, amire neki és csapatának szüksége volt a túléléshez.

Avery elkövetkező tettei közül azonban nem mindegyik volt feltétlenül dicséretre méltó. Későbbi csodáiéi nagyra tartották az angol vagy más európai foglyokkal szemben tanúsított tisztességes viselkedését, de hajlamosak voltak átugrani vagy elnézően kezelni, ahogyan a karmai közé került nem fehér bőrű idegenekkel bánt. Személyzete és az általa foglyul ejtettek később sok kegyetlen tettéről számolnak be. Egyszer Nyugat-Afrika partjainál Avery kereskedést ígérve hajójára csalt egy csoportnyi helyi bennszülöttet, aztán ellopta tőlük az aranyat, vasra verte őket, és legalább hetet közülük eladott rabszolgának. Számtalan példa akadt, hogy a legénysége kicsi, fegyvertelen arab kereskedőhajókat kapott el, és miután megszerezték a szerény rakományt, általában halat és rizst, következő lépésként inkább felgyújtották a hajót, mint hogy visszaadják a kapitánynak. Vagy: a mai Szomália partjainál hajózva a Fancy legénysége porig égette Mayd városát, mert a lakosai nem voltak hajlandóak kereskedni velük. (32) Mielőtt elhagyták Ázsiát, Avery és emberei egy másik, sokkal durvább dolgot is elkövettek.

1695 júniusára, tizenhárom hónappal a spanyolországi lázadás után, Avery bandája legalább kilenc hajót fogott el, mialatt végigvitorlázott Moyótól Madagaszkárig, a Jóreménység fokától India partjaiig. Időnként tábort ütöttek Madagaszkár félreeső kikötőiben, majd a Comore-szigeteken alaposan átvizsgálták a Fancyt, és teleették magukat gaboni kereskedőktől szerzett mézből. A létszámuk ekkorra már száz fölé duzzadt, beleértve a tizennégy önként jelentkezőt egy holland kereskedelmi hajóról, és a csapatnyi privatér franciát, akik zátonyra futottak egy szigeten a Mozambiki-szorosnál. (33) Nagy tétel rizst, gabonát, pálinkát, gyapjút, vásznat és selymet sikerült lopniuk, de csak nagyon kevés aranyat, ezüstöt és más könnyen szállítható értékes holmit. Ha igazán meg akartak gazdagodni, nagyobb zsákmány után kellett nézniük. A foglyaiktól megtudták, hogy egy nagy flotta vitorlázik ki hamarosan Muhá kikötőjéből, a ma Jemenhez tartozó, vörös-tengeri városból, és az indiai Szurát felé tartva elhaladnak a Vörös-tenger kijáratánál. A hajó fedélzetén több ezer muszlim tért vissza a Mekka szentélyeihez tett éves zarándoklatról, valamint pár tucat kereskedő, akik az előző év során szerzett profitjukat akarták hazatelepíteni. A konvoj kincses hajói - mindegyik India nagymoguljának tulajdona - voltak az Indiai-óceánon vitorlázók közt a legértékesebbek.

Avery és legénysége északra hajózott a Vörös-tenger kijáratáig, és azt tervezték, hogy bevárják a Muhá-flottát. Igen ám, de nem ők voltak az egyedüli angol kalózok, akiknek ez megfordult a fejében. Útjuk alatt összefutottak két felfegyverzett, angol zászló alatt hajózó szlúppal: kicsi, mozgékony, egyárbocos vitorlásokkal. A parancsnokaikról kiderült, hogy privatérok Rhode Islandről és Delaware-ből, és engedélyük van habom idején megtámadni az ellenséges hajókat, de ők Averyhöz hasonlóan úgy döntöttek, hogy inkább a semleges kincses flottát támadják meg. Miután megérkeztek a szoroshoz, a következő nap felbukkant még két amerikai privátét, az egyikük Thomas Tew New Yorkból, aki maga is híres kalóz volt. Avery és az öt privatérhajó kapitánya megegyezett, hogy együtt támadják meg a flottát, és osztoznak a megszerzett zsákmányon. Egy kis sziget mögött álltak lesben a Bab-al-Mandab átkelőnél, az égető nap alatt: négy hatágyús szlúp, a negyvenhat ágyús Fancy és egy hatágyús brigantin.

A kincses flottát alkotó huszonöt hajó egy augusztusi szombat késő éjjelén haladt át a szoroson, leoltott lámpákkal, és olyan óvatosan manőverezve, hogy a kalózok és a privatérok az első huszonnégyet észre sem vették. Azonban a legutolsót, egy lassú mozgású kétárbocos vitorlást elfogták, és kifaggatták a legénységét. Megtudták, hogy a flotta többi részét üldözni lesznek kénytelenek, keresztül az Adeni-öblön és az Arab-tengeren. Avery hajóraja három napig követte a zsákmányt. A kisebb hajók nem tudták tartani a lépést a Fancyvel, ezért a leglassabbat felgyújtották, hogy ne hátráltassa őket; a második szlúp pedig annyira lemaradt, hogy már nem is látták.

Végül az indiai partok közelében megpillantottak egy vitorlát a horizonton. Kiderült, hogy a Fancynél nagyobb, de lassabb Fath Mahmamadi az, és csak hat ágyú van rajta. A Fath Mahmamadi legénysége szánalmas háromágyús díszlövéssel köszöntötte a körülötte felsorakozó kalózhajókat, amire a Farig huszonhárom ágyús, fülsiketítő, teljes oldalas tűzzel és muskétaropogással válaszolt. Az indiai kapitány megadta magát, a Fancy pedig mellé húzott, és Avery emberei rárontottak a 350 tonnás prédára. A raktérben megtalálták a Fath Mahmamadi Muhában szerzett bevételét: a hajó tulajdonosának, a kereskedő Abdul-Ghafurnak az 50 000 vagy 60 000 font értékű aranyát és ezüstjét. (34) Lenyűgöző fogás volt, ötvenszer elég lett volna a Fancy megvásárlásához, Avery azonban többet akart.

A hajó irányítását rábízta az emberei egyik különítményére - ez volt aprize crew, azaz zsákmánylegénység és parancsnoktársaival folytatta a nagy flotta üldözését.

Két nappal később Kelet-India partjai mentén a megfigyelő újabb hajót pillantott meg a távolban, ami az indiai Szurát kikötője felé tartott. A kalózok nemsokára utolérték a kereskedőhajót, melyről kiderült, hogy a gigantikus Ganj-i-sawai, és magának a nagymogul Aurangzebnek a hajója. Ez volt közel s távol a legnagyobb hajó Szurátban, nyolcvan ágyúval, 400 puskával és 800 ereje teljében lévő emberrel a fedélzetén. A parancsnoka, Muhammad Ibrahim jó okkal feltételezte, hogy képes elkergetni a támadókat, ugyanis több fegyvere, és több mint kétszer akkora legénysége volt, mint a Fancynek és a három amerikai privatérhajónak együttvéve. Ugyanakkor nagy volt a tét is, mert a Ganj-i-sawai színültig volt pakolva utasokkal és kinccsel.

Amint a Fancy lőtávolba ért, Ibrahim kapitány kiadta a parancsot az ágyúk kezelőinek. Megtöltötték a nehézfegyvereket, és az oldalnyílásokhoz gurították őket. A tüzér célzott, meggyújtotta a kanócot, és csapatával együtt hátrébb állt, várva, hogy az ágyú elsüljön. A hangos dördülés és füstfelhő helyett azonban rettenetes villanás következett. Valamilyen belső hibának köszönhetően a nehézágyú felrobbant, és minden irányba repeszeket szórva darabokra tépte a körülötte állókat. Amint Ibrahim kapitány körbetekintett a hátborzongató látványon, a Varig viszonozta a tüzet. Az egyik ágyúgolyó a legkritikusabb helyen, a főárboc alján találta el a Ganj-i- sawait. Az árboc egy része ledőlt, és zűrzavart okozva a hajó fedélzetén összekuszálta a vitorlákat és a kötélzetet. A Ganj- i-sawai vitorlafelületet vesztett, ennek következtében lassulni kezdett, és üldözői utolérték. (35)

Több mint száz kalóz kuporgott kivont kardokkal és csőre töltött fegyverekkel a Fancy palánkja mögött, és várta, hogy a két hajó egymás mellé érjen. Amikor összeértek, kötelek pattantak, vitorlák szakadtak, nyikorogtak és recsegtek a fa hajótestek a nyomástól, és Avery a társaival együtt átugrott a szétlőtt hajó fedélzetére.

Egy indiai történész, az események idején Szurátban tartózkodó Muhammad Hashim Khafi Khan azt írta, hogy mivel a Ganj-i-sawai fedélzetén nagyon sok fegyver volt, a legénység egész biztosan le tudta volna győzni az angol kalózokat, „ha a parancsnok tanúsított volna bármiféle ellenállást". Ibrahim kapitány azonban pánikba esett, és bemenekült a hajó gyomrának abba a részébe, ahol a Muhában vásárolt, ágyasnak szánt török lányokat tartotta. „Turbánt tekert a fejükre, fegyvert adott a kezükbe, és harcra biztatta őket", írta Khafi Khan. (36) Az indiai hajón összeomlott az ellenállás, Avery emberei pedig elkezdhettek fosztogatni.

Az angol tengerparti kocsmákban terjedő későbbi történetek szerint Avery lovagiasan viselkedett. Az egyik legnépszerűbb beszámoló elmeséli, hogyan talált „valami kincsnél is kedvesebbet" az elfoglalt hajó fedélzetén: a mogul uralkodó unokáját, útban a menyegzőjére, hatalmas hozománnyal, és egy csapat gyönyörű szolgálólánnyal. Avery, a történet szerint, megkérte a hercegnő kezét, és pozitív választ kapva ott helyben feleségül is vette egy muzulmán pap segédletével. Az 1709-ben Londonban kiadott változatban „a legénység többi része sorsot húzott a szolgálólányokért, és követték parancsnokuk példáját, visszafogva magukat, egészen addig, míg ugyanaz a pap áldást nem adott reájuk". A boldog fiatal házasok az egész visszautat Madagaszkárra azzal töltötték, hogy elmerültek a házastársi boldogságban. (37)

A valódi történet kevésbé romantikus. Tárgyalási dokumentumok, valamint indiai szemtanúk és angol tisztek beszámolói alapján világossá vált, hogy Avery vezényletével nem sokra rá erőszakos orgia vette kezdetét. A kalózok néhány nap alatt megerőszakolták az összes női utast, életkorukra való tekintet nélkül. Az áldozatok között volt a mogul uralkodó egyik rokona, nem fiatal hercegnő, hanem egy udvaronc idősödő felesége. Khafi Khan tájékoztatása szerint számos nő, sorsát elkerülendő öngyilkos lett, néhányan a vízbe ugrottak, mások tőrrel leszúrták magukat. A túlélők azt mondták, hogy a kalózok sok foglyukkal „nagyon barbár módon" bántak, azzal a céllal, hogy vallomást szedjenek ki belőlük elrejtett értékeiket illetően. Avery egyik embere, Philip Middleton később beismerte, többeket megöltek az elejtett hajóról. (38) A tények és a legenda csak a Fancy fedélzetére hordott kincs mennyiségében egyeznek meg: arany, ezüst, elefántcsont és drágakövek, 150 000 font vagy afölötti értékben.

Ahogy a kalózok kiélték magukat, a Ganj-i-sawai vitorlázhatott tovább Szurát felé, megmaradt legénységével és utasaival. A kalózok a másik irányba távoztak, délre, Madagaszkárra és a Jóreménység fokához. Réunion szigetén, félúton, Avery és a privatérparancsnokok elosztották a zsákmányt, majd folytatták tovább útjukat. A személyzet legtöbb tagja egyénenként 1000 fontnyi részt kapott (39), ami húszévi fizetésnek felelt meg egy kereskedelmi hajón. Avery azt javasolta a legénységnek, hogy egyenesen Nassauba menjenek, lévén ott elkerülhetik az uralkodó bosszúját. 1695 novemberében a Fancy megkezdte hosszú útját, a fél világot megkerülve, New Providence szigete felé.

Miután nyélbe ütötték az egyezséget Trott kormányzóval, Avery és emberei Nassauban töltöttek pár napot, élvezték Trott vendégszeretetét, és azon tanakodtak, mit csináljanak ezután. Néhányan - legalább heten vagy nyolcán - úgy döntöttek, ott maradnak, ahol vannak, és nem sokra rá meg is házasodtak. (40) A maradék legénység három csoportra oszlott, és mindegyik csoportnak megvolt a saját elképzelése, hogyan lehetne a zsákmánnyal legjobban észrevétlen maradni. Huszonhármán, Thomas Hollingsworth vezetésével, vettek egy harminctonnás szlúpot a szigetlakóktól, az Isaacet, és 1696 áprilisának második hetében elindultak Anglia felé, minden bizonnyal abban a reményben, hogy sikerül észrevétlenül hazajutniuk. A második csoport, nagyjából ötvenen, a karolinai Charlestonba vette az irányt (41), a legközelebbi angol gyarmatra 400 mérföldnyire északon. Avery és negyven másik ember pedig fizetett 600 fontot egy negyventonnás, négy kis ágyúval ellátott óceánjáró szlúpért, a Sea Flowerést. (42) Június elseje környékén felpakolták a javaikat és kincseiket, és felkészültek az indulásra. Henry Adams, aki átadta Avery üzenetét Trott kormányzónak, feleségül vett egy nassaui lányt, és magával vitte a szlúpra. Avery parancsot adott a vitorlák kibontására, és a Sea Flower megkezdte útját északra, a Golf-áramlattal, Írország felé.

Nicholas Trott június elején a Fancy megtisztításával foglalatoskodott. Hogy megkönnyítse a folyamatot - és mert a hajó már amúgy is rossz állapotban volt kivontatta a partra Hog Islanden, nem sokkal a Sea Flower indulása előtt. (43) Nem lehet pontosan tudni, ismerte-e a hajó származását, de a nyár során tengerészek utaztak át Nassaun, és a partra húzott hajóban felismerték a Charles II-t. Trott behívatott néhány embert kihallgatásra, de állítása szerint azok „nem adtak pontos információt". Decemberben kapott egy levelet a jamaicai kollégájától, aki tájékoztatta, hogy Bridgeman nem volt más, mint a törvényszegő Henry Avery. Trott berendelte és kikérdezte Avery társait, de nemsokára el is engedte őket, megjegyezve, hogy Jamaica kormányzójától „nem érkezett bizonyíték". (44) Hónapok múlva kiadta a színlelt parancsot a Fancy „lefoglalására... abban a reményben, hogy sikerül bizonyítékot találni". Trott végül az incidens miatt elvesztette kormányzói posztját, de ennek ellenére jólétben töltötte élete utolsó napjait.

Avery pár embere más kikötőkben keresett menedéket. A Charlestonba távozottak közül többen továbbmentek Philadelphiába, és megvették egy másik kormányzó jóindulatát is, a philadelphiai William Markhamét, fejenként 100 fontért. Markham, aki minden bizonnyal tudta, kik ők, nemcsak a letartóztatásuktól tekintett el, hanem saját lakásában látta vendégül őket, és egyiküknek beleegyezését adta, hogy feleségül vegye a lányát. Amikor egy királyi bíró, Róbert Snead megpróbálta letartóztatni a kalózokat, a kormányzó lefegyverezte őt, és tömlöccel fenyegette meg. Snead ennek ellenére tántoríthatatlan maradt, két kalózt elfogatott, azok azonban órákon belül „megszöktek" Markham börtönéből. „Az eset - írta Snead a londoni hatóságoknak - mindenki számára láthatóvá tette, hogy az arábiai arany [hogyan] működik egy kis ésszel párosulva." (45)

Az Isaac, az Anglia felé tartó kalózokat szállító szlúp a távoli Achill-szigeten kötött ki Írország nyugati partjainál, június első hetében. Körülbelül tucatnyian szálltak partra az Achill Head lábánál, arany- és ezüstpénzekkel megrakott zsákokat halmozva fel a széles szárazföldi részen. Később Dublin felé vették az irányt, majd nyom nélkül eltűntek. Az Isaac társaságának többi része lehajózott Westportba, Mayo megyébe, ahol nagy sietve kipakoltak és elváltak egymástól. 10 fontot adtak a városiaknak olyan gebékért, melyek az ötödét sem érték a pénznek, és ráfizetéssel cseréltek el több- zacskónyi spanyol ezüstöt arany guinea-re, egyszerűen azért, hogy könnyebbek legyenek a csomagjak. Érmékkel, selyemmel és egyéb értékes tárgyakkal megpakolt apró ír lovakon sokan Dublin irányába hagyták el a várost. Holhngsworth, a vezetőjük, eladta az Isaacet környékbeli kereskedőknek, majd maga is útnak indult. Helyi hivatalnokok becslése szerint a szlúp 20 000 font értékű arannyal és ezüsttel érkezett meg Westportba, és erre még rájött néhány tonna Bahamákról származó trópusi börzsönyfa, amelynek a nedvét festésre használták. Csak két embert tartóztattak le, James Trumble- t és Edward Foreside-ot, bár másokat is láttak később Dublinban a nyár folyamán. (46)

Avery és a Sea Flower június végén érkezett meg az északkeleti Donegal megyében lévő Dunfanaghyba. Ott szembe találták magukat a helyi vámtiszttel, Maunce Cuttle- lel, akit a szokásos módon sikerült leszerelni; mindegyikük adott Cuttle úrnak 3 fontot aranyban, és cserébe ő nemcsak okmányokkal látta el őket, amikkel elmehettek Dublinba, hanem az út nagy részén el is kísérte őket. Hat mérföldre Dunfanaghy után Avery elvált a többiektől, mondván, hogy ő Skóciába tart, a végső célja pedig Exeter, a szülőföldjén, Devonshire-ben. Csak egyvalaki maradt vele: Henry Adams felesége, vele együtt indultak el Donegalból. (47)

A többiek a Sea Floweral távozva Dublinba utaztak. Egyikük, John Dán, átkelt Angliába, és szárazföldön próbált eljutni Londonba. Mikor a hertfordshire-i St. Albans városán haladt át, összefutott Adams asszonnyal, aki pont akkor szállt postakocsira. Azt mondta Dannek, Averyvel fog találkozni, de nem egyezett bele, hogy őt is magával vigye, és nem árulta el, merre van a férfi. Néhány nappal később Londontól nem messze egy fogadóban, a kenti Rochesterben, a szobalány megtalálta az 1100 fontot, amit Dán a bélelt kabátjába varrt bele. O börtönben végezte életét, akárcsak hét egykori tengerész társ a. (48) Közülük ötöt, beleértve a személyi segéd

William Mayt, felakasztottak Londonban az Execution Docknál, 1696. november 25-én. (49)

Averyről többet senki nem hallott.

Az Avery életéről szóló mendemondák még évtizedekkel később is közszájon forogtak az angol nyelvű világban, matrózkörökben a hajók fedélzetén és a kocsmákban szerte a birodalomban. Azt tartották, hogy gyakorlatilag ő volt a kalózok királya, és cinkostársaival visszatért Madagaszkárra, hogy irányíthassa a saját kalóztartományát. Ott él feleségével, a nagymogul unokájával, egy fényűző és jól védett palotában, olyan helyen, ahova nem ér el az angol törvénykezés keze. És kalózok érkeznek hozzá a világ mind a négy sarkából. (50)

A legenda 1709-ben igazolást nyert, amikor egy londoni könyvárus kiadta a John Avery kapitány élete és kalandjai című művet, amely állítólag a kalózkirályságából megszökött egyik férfi közlésein alapult. A névtelen szerző szerint Avery egy több mint negyven nagy hadihajóból álló flotta és egy 1500 fős hadsereg vezetője. „Városokat építettek, közösségeket alapítottak, erődítményeket és fedezékeket húztak fel, hogy bevehetetlenek és elérhetetlenek legyenek a birtokaik, mind a tenger felől, mind a szárazföldről." Olyan sok aranya és ezüstje volt Averynek, hogy pénzt veretett a saját arcképével. „A híres angol kalóz - írta - hajósinasból lett király." A történet annyira lenyűgözte az angol közönséget, hogy néhány év múlva a londoni Királyi Színház színpadra állított egy darabot Avery életéről. A Sikeres kalózban. Avery egy hatalmas palotában él, és a „királynak felkent rabló, százezer... tolvajtestvérének élén... városokat éget fel, országokat dúl szét és nemzeteket irt ki".

Sokat gyötört fiatal matrózok és hajósinasok szemében Avery hős lett. Egy volt közülük, olyasvalaki, aki kiállt tengerésztársaiért, és elvezette őket az ígéret földjére, a hajósok földi paradicsomába. A legendák Averyje, az egyszerű emberek legkiválóbbika, a remény jelképe lett az elnyomott matrózok új generációjának szemében, és példakép azok előtt, akik arra vágytak, hogy egy napon a történelem leghíresebb és legfélelmetesebb kalózai legyenek.

Csak évekkel később, amikor a kalózkodás aranykora a vége felé közeledett, jelent meg egy a korábbiakkal ellentétes számvetés Avery élettörténetéről. A Londonban 1724-ben megjelent A. kakitok általános története szerint Avery soha nem ment vissza Madagaszkárra. Miután Írországban elvált a hajóstársaitól, nagy mennyiségű gyémánttal a zsebében elindult a szülőföldjére, Devonba. Biddefordi barátai révén sikerült eladnia az ékköveket néhány bristoli kereskedőnek, olyanoknak, akik Averytől eltérően kellően gazdagok voltak ahhoz, hogy „ne induljon vizsgálódás, [hogy] hogyan jutottak hozzá". A beszámoló szerint Avery átadta az ékköveket, beletörődve, hogy a nyereség nagy részét ezen kereskedők üzleti tevékenységei aknázzák ki, és kipihente magát a sajátjainál Biddefordban. A Bristolból esetenként érkező járadékok azonban „nem voltak elegendők még a mindennapi betevőjére sem", így szembeszállt a kereskedőkkel, ám azok feljelentéssel fenyegették, bebizonyítva, hogy „ők olyan jó kalózok a szárazföldön, amilyen ő volt a tengeren".

Avery koldusbotra jutott, megbetegedett és meghalt Biddefordba visszamenet, „annyi vagyon nélkül, amiből még koporsóra sem tellett". (51)

A történetnek ez a változata azonban negyedszázaddal később íródott a mitikus verziónál. Akik 1700-ban éltek, azok abban az Avery-legendában hittek, amely egy rablókirályról és a kalózköztársaságáról szólt.

&

MÁSODIK FEJEZET

TENGERRE SZÁLLÁS
1691-1102

AMIKOR HENRY AVERY ELTŰNT az éjszakában, azok, akik később a kalózkodás aranykorának nagy alakjai lettek, még gyerekkoruk vagy fiatal éveik elején jártak, és az utóbb híres kalózokká vált emberek ezen kezdeti éveiről nagyon keveset tudunk.

A XVII. század végi Angliában legtöbben kevés feljegyzést hagytak maguk után földi életükről. Egy becsületes, törvénytisztelő polgár születését, házasságát és halálát regisztrálhatta a pap a helyi plébánia anyakönyveiben. Ha szerencséjére anyagi javai is voltak, megmaradhatott a végrendelete egy felsorolással a személyes vagyontárgyairól, és hogy kire hagyományozta azokat. Amikor viszont valaki bűncselekményt követett el, vagy áldozata lett egynek, a róla szóló feljegyzések sokkal terjedelmesebbek voltak, főleg ha az ügy bírósági tárgyalásig jutott. A legendás kalózokról szerzett ismereteink nagy része tanúvallomásokból, tárgyalási átiratokból vagy más jogi jegyzetekből származik, Nagy- Britannia, Spanyol-ország és az egykori újvilági gyarmataik levéltáraiból. Lehet tehát mondani, hogy a történelem keveset tud azokról az időkről, amikor még nem adták kalózkodásra a fejüket.

Sámuel Bellamy, aki később a tengerek Robin Hoodjának hívatta magát, minden bizonnyal Stephen és Elizabeth Pain Bellamy gyermekeként jött világra 1689. március 18-án, Hittisleigh falucskában, Devonban. (52) Ha ez valóban így történt, ő volt a legfiatalabb az öt gyerek közül. A legidősebb bátyja még csecsemőként meghalt öt évvel Sámuel születése előtt. Egyetlen megmaradt fiúként felkészült rá, hogy ő örökli a családi birtokot, amely valószínűleg nem érhetett túl sokat. Hittisleigh meglehetősen szerény hely volt, a csekély számú házacska elszórtan terült el a dombokon a markáns dartmoori pusztaság északi peremén, amely Arthur Conan Doyle A. Sátán kutyája című regényéhez szolgált helyszínül. (53) A termőföld ragadt az agyagtól, megnehezítve mind a szántást, mind a földek vízelvezetési munkálatait. Az ott lakók hatalmas erőfeszítéseket tettek, hogy biztosítsák a megélhetésüket búza, árpa és burgonya termesztésével. A vidék talaja, ahogy Dániel Defoe beszámolt róla az 1720-as években, „természeténél fogva terméketlen" volt, és „nagyon egészségtelen, főleg a helyi, kis növésű birkafajta számára, mely különösen könnyen esik áldozatul az őket nagy számban tizedelő májmételynek". A föld nem terem „mást, csak kákát, vagy a lábasjószágnak legelhetetlen durva szálú, savanyú füvű réteket". (54) Sok fiúhoz hasonlóan valószínűleg Bellamy is amint tudta, elhagyta a tanyát, megszökött az angol vidéket fenyegető növekvő szociális és gazdasági katasztrófától. A régi középkori rendszert kezdte kiszorítani a kapitalizmus, és az átmenet gyötrelmeit a falvak földműves parasztjai viselték. Az 1500-as évek elején az angol földesurak elkergették a földművelőket a birtokaikról, vagy készpénzért megvásárolták a régi bérleti jogokat, vagy egyszerűen csak nem újították meg a haszonbérletet. Az egykor a helyi falusiak által közösen használt szántóföldeket és legelőket a hűbérurak Anglia-szerte magukhoz ragadták, körbekerítették fallal, kerítéssel vagy sövénnyel, és nagy kiterjedésű magángazdaságokká vagy legelőkké olvasztották össze. A „bekerítés" a feudális hűbérurakat földbirtokos nemesekké tette, az önellátó földművesek millióit pedig föld nélküli nincstelenekké. (55) Ennek eredményeként az angol vidéki élet egyre lehetetlenebbé vált. Föld nélkül a gazdálkodók nem tudtak állatokat tartani, amiből az következett, hogy többé nem tudták megtermelni maguknak a tejet, sajtot, gyapjút vagy a húst. Mivel készpénzben kellett fizetniük uraiknak a bérleti díjat a földhasználatért és a házhelyekért, sokan arra kényszerültek, hogy munkásként bérbe adják magukat vagy gyerekeiket. Egy átlagos földműves család számára ez óriási reálbércsökkenést jelentett: egyetlen tehén éves tejtermelése értékben megegyezett egy felnőtt férfi munkásként keresett évi fizetésével. (56) „A szegény bérlők - figyelte meg egy utazó - nem ehetik meg a tyúkjuk tojta tojást, vagy a fáikon nőtt almát, körtét... hanem ezekből mind pénzt kell csinálniuk." Sir Francis Bacon leírásában a bérlő gazdálkodók alig többek, mint „elszállásolt koldusok". (57) Bellamy születésének idejére hárommillió angol - durván a népesség fele - egyensúlyozott a létfenntartás határán vagy az alatt, és a legtöbbjük vidéken élt. (58) Az alultápláltság és a betegségek rányomták bélyegüket Anglia lakosságának lesüllyedt hányadára: átlagosan hat hüvelykkel alacsonyabbak voltak (59), és kevesebb, mint feleannyi ideig éltek, mint a közép- vagy a felső osztályhoz tartozó honfitársaik. (60)

Nagy számban hagyták el ősi földjeiket, és mentek Anglia városaiba munkát keresni. Sam Bellamy is valószínűleg egy volt közülük. Bár nem ismerjük a pontos útvonalát, azt tudjuk, hogy végül megérkezett Anglia egyik kikötőjébe. Talán hatottak rá Henry Avery hőstetteinek történetei, amik Avery szülővárosából, a Hittisleigh-től csak harminc mérföldre lévő Newton Ferrersből indulva bejárták Devont. A parádés kalandok és királyi gazdagság álma ott lebeghetett a fiatalember fejében, miközben a mocsarakon át Plymouth felé bandukolt, vagy keresztül a dombokon Bristol irányába, esetleg le a Londonba vezető hosszú úton a tengerhez.

Charles Vane-ről, aki majd szembeszáll őfelsége egész hadihajórajával, még kevesebbet lehet tudni. Van róla egy kép A. kalózok általános történetének. 1725-ös kiadásában, egy fametszet, melynek az alkotója nyilván hallomásból vagy olvasmányélmények alapján dolgozhatott, nem pedig a látottak alapján. Vállig érő parókával és katonásan hosszú kabátban ábrázolja Vane-t, kivont karddal, amint céltudatosan egy láthatatlan tárgy felé tekint. Középtermetű, az orra horgas, a haja sötét, és keskeny kecskeszakáll emelkedik ki néhány napos borostájából. Születési helye és gyerekkora elveszett a történelem számára, és csak találgatásokra támaszkodhatunk a származásával kapcsolatban. Angolnak tartják, bár a neve felveti, hogy a felmenői esetleg franciák lehettek. Kalózzá válása előtt egy ideig Port Royalban (61), Jamaicán tartózkodott, de eredetileg nem ottani származású volt. Valószínűleg egyidős volt Bellamyval, és valószínűleg ugyanabban az időben szállt tengerre, mint ő. A legelfogadhatóbb feltételezések szerint Londonban születhetett, amely a történész Marcus Rediker becslése szerint a kalózok harmadának adott otthont Vane generációjából. (62) Lehet, hogy Bellamy is ott szállt hajóra, ugyanis későbbi kalózpályafutása során egyszer azt állította, hogy Londonból érkezett.

1700-ban London olyan mértékben uralkodott Anglia felett, mint előtte és utána soha. 550 000 lakosa volt, a nemzet népességének több mint egytizede, és tizenötször akkora volt, mint a második legnagyobb város, Norwich. Ipari, kereskedelmi, társadalmi és politikai központja volt Anglia növekvő birodalmának, és itt volt az ország legnagyobb kikötője. (63) A város már túlnőtt ősi falain, egyre messzebbre terjeszkedett. A földeken keresztül elért az Anna királynőnek és a Parlamentnek otthont adó Westminster faluig, a Temzén fölfelé három mérföldre, lefelé pedig egészen Rotherhithe-ig, a Királyi Haditengerészet hajógyáraiig nyúlt. A központját pompásan újjáépítették az 1666-os nagy tűzvész után, a város sziluettjéből most már helyenként kibukkantak Sir Christopher Wren templomainak tornyai, és Wren legnagyobb munkájának, a Szent Pál-katedrálisnak a félig kész kupolája. Azonos szélességű, burkolt utak, és az utak mentén sorakozó takaros téglaépületek váltották le a középkori kanyargós sikátorokat és a szabálytalan fa otthonokat. Kereskedelmi ügyletektől lüktettek az utcák, a burkolatkövek visszhangzottak az iparosok szekereinek és az utcai árusok kordéinak kerekei, a nemesek hintóit húzó lovak patkói és a belvárosi húspiacok mészárszékei felé tartó birkák és marhák patái alatt. Az üzletek és bódék nemcsak az utcákat és tereket töltötték meg, hanem ellepték a főútvonalakat, még a Temzén átvezető egyetlen híd, a London Bridge forgalmát is akadályozták. Sok nagyszerű londoni templomot „úgy összeszorítottak az üzletek és lakóházak - panaszkodott egy író -, hogy az ember azt gondolhatta, veszélyben van a vallás, mert megfojtja a kereskedelem növekedése". (64)

A város fő ütőere, a Temze még az utaknál is zsúfoltabb volt. Felfelé a London Bridge-től - szűk boltívei alatt vízesés- szerűen ömlött át a víz - több száz révész szállította csónakjában az utasokat és az árut, le és fel, valamint keresztül azon a folyón, amelybe félmillió éjjeliedény tartalma ömlött bele, valamint levágott állatok ezreinek vére és belei, macskák, kutyák, lovak, patkányok tetemei, és minden, amitől az emberek meg akartak szabadulni. A hídtól lefelé több száz, néha ezer tengerjáró hajó várt a ki- és berakodásra, gyakran három vagy négy sorban egymás mellett, és az árbocok lebegő erdeje majdnem egy mérföld hosszan borította a folyót. (65) Parti kereskedelmi szlúpok szenet hoztak Newcastle-ből, a két- és háromárbocos hajók gyomra tele volt fával a Baltikumból, dohánnyal Virginiából, cukorral Jamaicáról és Barbadosról, sóval New Englandről és Új-Fundlandról. Még lentebb, a metropolis külvárosában, a deptfordi és a rotherhithe-i kikötőműhelyekben a Királyi Haditengerészet hadihajói csoportosultak, parancsra, javításra vagy megerősítésre várva.

Amennyiben Londonba jöttek, Charles Vane és Sámuel Bellamy valószínűleg előbb-utóbb eljutottak a hajóműhelyek és a London Bridge közé beékelődő, folyóparti Wapping környékére. Az omladozó házak és barátságtalan kocsmák zsúfoltságát rakodópartok, fatelepek és raktárépületek növelték. Mivel ez a városrész kis mocsarak és a folyó közé bepréselt területre épült, csak úgy hívták „iszapos Wapping" (66), és azok éltek itt, akik nem engedhettek meg maguknak lakást máshol a városban.

Az élet Wappingban és London más szegényebb körzeteiben piszkos volt és veszélyes. Gyakran tizenöten vagy húszán laktak egy szobában, a hideg, gyengén megvilágított, ingatag házakban. (67) Nem volt szervezett szemétszállítás, az éjjeliedényeket egyszerűen kilöttyintették az ablakon, lefröcskölve mindent és mindenkit lent az utcán. A lovak és más háziállatok trágyája halomban állt a főútvonalakon, és később ide került a tetemük is. (68) London gyakori esői elmosták a mocsok egy részét, de az elviselhetetlen bűzt a temetőkben az eső csak még rosszabbá tette. A nincsteleneket tömegsírba helyezték, amiket csak akkor fedtek be, mikor teljesen megteltek. A hideg időben nőtt a légszennyezés veszélye, hiszen ahhoz a kevés fűtéshez gyenge minőségű szenet használtak.

Tomboltak a fertőző betegségek. Minden évben nyolcezer ember költözött Londonba, a beáramlás mégsem tudta felvenni a versenyt a halálozási aránnyal. Az ételmérgezés és a vérhas átlagosan ezer embert vitt el évente, és több mint nyolcezret emésztett el a láz és a görcsök. A kanyaró és a himlő megölt még ezret, főleg gyerekeket, akiknek többsége amúgy is angolkóros vagy bélférges volt. (69) A csecsemők negyede vagy harmada már élete első évében meghalt, és alig a felük érte meg a tizenhat éves kort. (70)

Az utcákon hemzsegtek a szülő nélküli gyerekek. Néhá- nyan baleset vagy betegség miatt jutottak árvaságra, vagy egyszerűen csak a templomlépcsőre tették a szüleik, mert nem tudták etetni őket. Az egyházközségi ügyintézők a csecsemőket bérbe adták koldusoknak, napi négy pennyért (0,016 font) (71), az öt-nyolc évesek százait pedig hét év rabszolgaságra, fejenként húsz-harminc shillingért (1-1,5 font). Utóbbiakat sokszor kéményseprők vásárolták meg, akik a kürtőkbe küldték őket, néha égő tűzzel alattuk, letisztítani a szénport, védőmaszk és védőruha nélkül. A „mászófiúk" (chimney boys) gyorsan megvakultak, tüdőbajosak lettek, vagy egyszerűen a halálukba zuhantak. (72) Azokat a gyermekeket, akiket nem vettek meg, az ügyintézők visszavitték az utcára, „hogy éjjel és nappal az ajtókban vagy mélyedésekben és utcasarkokon megbújva kolduljanak", ahogy egy szemtanú beszámolt róla. Az éhes, sáros csibészek csoportokba tömörülve kóboroltak az utcákon. Ok voltak a Fekete Őrség (Black Guard), mert egy kis apróért kifényesítették az arra járó lovasok csizmáját. „A koldulásról lopásra váltottak - tette hozzá az előbbi londoni lopásról pedig a bitófára." (73)

De Wappingban nem nélkülözött mindenki. Laktak itt kocsmatulajdonosok és dokkmunkások, kereskedők és vitorlakészítők, a bordélyházak és fogadók üzemeltetői, valamint szerényebb jövedelmű hivatalnokok és hajóparancsnokok is. Szintén ebben a körzetben élt néhány kiváló kézműves, köztük Mr. Lash, a királynő hintóinak gyártója, és a sörfőző Altoway, akinek a hordóiban minden időszakban 1550 font értékben hevert raktáron a világos és barna sör, várva, hogy kiszállítsák a szomjas városnak. London vízellátása annyira egészségtelen volt, hogy az egész lakosság sört ivott inkább, beleértve a gyerekeket is. A közelben volt a Róbert hajóépítő üzem (74), munkásainak kiváló rálátást nyújtva a környék legfontosabb látnivalójára, az Execution Dockra, ahol a haditengerészeti törvényszék küldte teremtőjük elé a halálraítélt tengerészeket és az elfogott kalózokat.

Ha Charles Vane Wappingben nőtt fel, jó néhány kalózakasztást nézhetett végig, köztük Henry Avery öt emberét 1696 őszén, és William Kiddét meg négy másik kalózét 1701 májusában. Vane még gyerek lehetett, de egy kivégzést akkoriban senki nem hagyott volna ki: ez volt a kor egyik legnépszerűbb szórakozási formája.

A műsor már napokkal vagy hetekkel korábban elkezdődött a Marshalsea-nél vagy a Newgate Börtönnél, ahol a látogatók lefizették az őröket, hogy megbámulhassák az elítélteket. A kivégzés napján ezrek álltak a Wapping felé vezető úton, és várták, hogy a megkötözött rabok a szekereken elhaladjanak előttük, nyomukban az őrökkel és az Admiralitás bírósági tisztviselőivel. Olyan sokan akartak legalább egy pillantást vetni a foglyokra, hogy a három mérföldes út gyakran két óráig tartott. Amikor a menet elérte az Execution Dockot, a vidám tömeg a folyópartra és a rakpartra özönlött, eltorlaszolva a Wapping Stairst, és beborítva az apálytól kiszáradt bűzölgő mocsarat. A bitófák az iszapból emelkedtek ki, mögöttük pedig több száz csónak próbálta megtalálni a legjobb nézőhelyet a közelgő eseményhez. (75)

Vane láthatta, ahogy Avery emberei elmondták utolsó szavaikat. Szemtanúk szerint mindegyik kalóz bűnbánatot tanúsított, kivéve John Sparckst, aki tisztázta, hogy az ő megbánása csak a nagymogul hajóján elkövetett „szörnyű barbárságokra" vonatkozik. „Hogy elloptuk és elmentünk a Charles Il-vel- mondta Sparcks -, nem számottevő." (76) Beszédüket befejezve egyenként a bitóhoz vezették és felakasztották őket. Egy ideig még ott lógtak rúgkapálva és fulladozva. Mikor az utolsó ember is befejezte a rángatózást, a rendőrfőnök megbízottjai kivonszolták a tetemeket az iszapos részre, kikötötték egy oszlophoz, és hagyták, hogy az érkező ár lassan elöntse őket. Másnap kora reggel a visszavonuló víz a felpuffadt testeket néhány órára újra láthatóvá tette, amíg a következő ár el nem borította ismét. Az volt a szokás, hogy a haditengerészet emberei csak azután vitték el a hullákat, miután az ár háromszor ellepte őket. A megbízottak a legtöbb kalózt sekély sírba temették, vagy átadták boncolásra a sebészeknek, vagy a híresebbeket szurokkal bekenve vasketrecben kiakasztották a fontosabb helyekre a folyó mentén. A Temzén le-fel hajózó matrózok láthatták a hátborzongató madárijesztőket, amely eket azzal a szándékkal raktak ki, hogy félelmet ébresszenek a leendő kalózok szívében. Az idő bebizonyította, hogy ez a törekvés teljesen hatástalan volt.

Sokan akartak Bellamyhoz és Vane-hez hasonló fiatalembereket csalogatni a hajójukra. Kevés képzett tengerész volt, és mind a kereskedelmi hajók, mind a Királyi Haditengerészet csatahajóinak parancsnokai állandó munkaerőhiánnyal küszködtek. Egyes becslések szerint, ha minden angol matróz egészséges lett volna és dolgozott volna, akkor is csak körülbelül a kétharmadát tették volna ki a kereskedő- és hadiflottákhoz szükséges emberi létszámnak. (77) Mindkét szolgálat szívesen fogadta a jelentkezőket - a haditengerészet két hónapnyi pénzjutalmat (78) ajánlott fel annak, aki jelentkezik hozzájuk -, de így is kevés volt a vállalkozó szellemű ember. Az a mondás járta: „aki jókedvéből száll tengerre, az szórakozásból megy a pokolra". (79) Csak a balgák és naiv fiatalok csatlakoztak önként, az olyan kalandvágyó vidékiek, mint Sam Bellamy, de a hozzá hasonlók közel sem voltak elegen.

A kereskedők így kénytelenek voltak agresszív lépésekhez folyamodni a létszám feltöltéséhez. Egyesek „lélekvadászokat", vagyis olyan embereket fogadtak fel, akik a tengerész Edward Barlow szerint körbejárták a fogadókat és kocsmákat, „hogy elcsábítsák, akiket vidékinek vagy idegennek gondoltak... vagy akikről úgy hitték, nem találták meg helyüket, vagy nem kaptak munkát, és céltalanul bolyongtak az utcákon". (80) A lélekvadászok magas fizetést és előleget ajánlottak ezeknek a naplopóknak, ha aláírják nevüket a pontozott vonalnál. Akik megtették, nemsokára egy induló hajón találták magukat alulfizetett tengerésztanoncként, miközben lelkesítőjük több hónapnyi fizetésüknek megfelelő járadékot rakhatott zsebre. Más kapitányok a „felhajtok" szolgálatait vették igénybe, akik részeg vagy eladósodott tengerészeket kerestek fel, és megpróbálták meggyőzni őket, hogy írják alá a jelentkezést italért vagy a tartozásaik kifizetéséért cserébe. Ha nem jártak sikerrel, a különösen gátlástalanok közülük egyszerűen megbilincselték és elrabolták a részeg matrózokat, és éjszakára bezárták őket, majd eladták a kereskedelmi hajók kapitányainak. Akármilyenek is voltak a körülmények, az új tengerész a törvény szerint köteles volt a hajót szolgálni, egészen addig, amíg az nem teljesítette a hónapokig, néha évekig tartó útját. (81)

A Királyi Haditengerészet, amelynek amúgy sem volt túl jó a hírneve a kevesebb fizetés és a szigorúbb fegyelem miatt, jóval drasztikusabb és erőszakosabb módszert alkalmazott: toborzóbrigádokat küldött szét. A toborzóbrigádok egy tengerésztiszt vezetésével járták az utcákat, és puskatussal gyűjtöttek legénységet a szembejövő tengerészek közül, akiket könnyű volt felismerni sajátos beszédük, öltözködésük és járásuk miatt. Edward Ward, az író és néha kocsmatulajdonos ekkoriban futott össze egy csapat matrózzal Londonban, és „egy alomnyi, emberi ruhába bújt tömzsi rinocérosz- hoz" hasonlította őket. Kátránnyal bevont kabátjukban megjegyzéseket tettek az elhaladó nőkre, és nagyokat ütöttek botjaikkal a lovak kikötésére használt oszlopokra, futásra késztetve a szembejövő kóbor kutyákat, amik a „lábuk közé húzott farokkal igyekeztek elkerülni a közeledő gonoszt". (82)

Bármennyire is kemények voltak azonban, a matrózok rémülten menekültek, ha egy toborzóbrigád a közelükbe került. Napokig rejtőzködtek a kocsmák felső szintjein lévő szobáikban. Egy tengerész Londonból Doverbe szökött, hogy aztán ott is a munkájukat végző brigádokat találjon. „Még ott is úgy kellett félnem az erőszakos toborzástól, hogy nem járhattam veszély nélkül az utcákon, és nem alhattam biztonságban", emlékezett vissza később az ott töltött idejére, amely olyan volt, mint „egy rab élete". (83) Mások színlelt házasságot kötöttek kocsmát vagy kávéházat üzemeltető nőkkel, így lakástulajdonosnak mondhatták magukat, és mentesültek a haditengerészeti szolgálat alól. Megint mások beléptek rendőrnek vagy polgárőrnek, vagy egyszerűen jelentkeztek egy kereskedelmi hajó fedélzetére. (84) Sok tengerész csoportosan szökött el Angliából. (85)

A toborzóbrigádok alapos munkát végeztek, nem utolsósorban azért, mert vezetőik húsz shillinget (1 font) kaptak minden egyes elfogott emberért. (86) Matrózok után kutatva lakásokba és vendégházakba törtekbe az éjszaka közepén (87), és rendszeresen rohanták le a Londonba vagy más kikötőkbe beérkező kereskedelmi hajókat. A több hónapja vagy éve tengeren lévő embereket a kereskedelmi hajókról hadihajókra hurcolták, még mielőtt azok partra tehették volna a lábukat, megpillanthatták volna családjukat, vagy átvehették volna a fizetésüket. (88) Néhány kereskedőhajón az útja végére annyira kevés munkáskéz maradt, hogy alig tudtak eljutni a kikötőig. A különösen hosszú utazásokról visszatérő tengerészek egyszer-egyszer fellázadtak az erőszakos sorozások ellen: átvették az irányítást, és vagy elhagyták a hajót egy csónakon, vagy fegyvert ragadtak, és megpróbálták elzavarni a brigádokat, amikor azok megkíséreltek feljönni a fedélzetre. (89) A part mentén navigálva a Londont és más városokat ellátó kis szénszállító hajókon a legtöbb munkaképes matróz elbújt, amikor a toborzóbrigádok kétárbocos vitorlása melléjük ért. A csalódott brigádvezetők válaszul összeszedték a hajósinasokat, és addig verték őket (90), míg el nem árulták az elrejtőzött emberek helyét. Amikor különösen szűkében voltak a matrózoknak, a brigádok fazekasok, takácsok, szabók és más szegény iparosok házába is betörtek, és elvitték a férfiakat és a segédeket, akiket, a színmű- és pamfletíró John Dennis egyik 1705-ös röpirata szerint, „úgy szakítottak el a családjuktól, mintha kutyák vagy a legrosszabb bűnözők lennének", gyakran arra sem hagyva időt, hogy felöltözzenek.

Sokan halálra fáztak, mert nem volt ruhájuk, „és akik megmaradtak, sem értek túl sokat", mert nem rendelkeztek megfelelő szaktudással. (91) A brigádok könyörtelenül üldözték a koldusokat, csavargókat és utcagyerekeket is, és akit elkaptak, azoknak nagy része soha nem látta viszont Angliát, hiszen nem szoktak a tengerhez. (92)

Az ilyen és hasonló módszerek miatt évente több ezer fiú és férfi távozott Angliából, és szállt tengerre. A naivok, szerencsétlenek és kétségbeesettek embertömegében volt valahol két fiú, akik később sokat tettek azért, hogy a Brit Birodalom kereskedelme rövid ideig helyben járt.

1700-ra Edward Thatch, a későbbi Feketeszakáll gyakorlott tengerész lett. 1680 körül született Bristolban vagy Bristol környékén (93), amely Anglia második legnagyobb kikötőjének és a transzatlanti kereskedelem központjának számított. A fellelt dokumentumok alapján úgy tűnik, hogy meglehetősen vagyonos családból származott, amely feltehetőleg még jó hírnévnek is örvendett, és megfelelő taníttatásban részesült, így, többi matróztársától eltérően, tudott írni és olvasni.

A bristoli adójegyzékben az 1696-os évben (94) - az egyetlen mai napig ép jegyzék - nem szerepel „Thatch" (vagy „Tach", „Teach", netán „Thach") név, amiből arra következtettek a történészek, hogy az Edward Thatch felvett név lehetett. Edward bizonyára minden eszközzel igyekezett elrejteni valódi identitását, és elkerülni, hogy szégyent hozzon hozzátartozóira. Ugyanakkor az is igaz lehet, hogy volt valamilyen kapcsolata a közeli Glouchesterben élő Thatchekkel, akik közül Thomas Thatch 1712-ben Bristolba költözött, és egy egész házat bérelt a város rakpartján. (95)

Thatch magas és vékony testalkatú volt, és - vélhetően - sűrű szakálla volt. A vele egykor találkozott emberek beszámolói alapján körvonalazható ezen személyiségjegyek jól tükröződnek a rézmetsző B. Colé által posztumusz készített portréin, A kalózok általános története különböző kiadásaiban. Thatch mindhárom metszetnél ugyanabban a magabiztos testtartásban áll, egyik keze a hajóján, a másikban egy magasra emelt rövid kardot tart, közben pedig mögötte a kikötőben az emberei harcolnak egy kereskedőhajó fedélzetén. Thomas Nicholls és James Basire XVIII. századi rézkarcán a vad tekintetű Thatch szakállfürtjeinek végei bombakanóc módjára füstölögnek. (96)

Thatch intelligens, tehetséges és karizmatikus személyiség volt, ezek a tulajdonságok segítették felemelkedni a ranglétrán azokon a kereskedelmi és hadihajókon, amelyeken szolgált. Útközben elsajátította a nagy és felfegyverzett vitorlás hajók működtetéséhez elengedhetetlen képességeket: a vitorlakezelést, tüzérségi ismereteket, harci taktikát és ami a legfontosabb, a navigálást. Averyhez hasonlóan Thatchnek is megvolt a kellő tapasztalata, hogy átvegye az irányítást a kor legerősebb és legbonyolultabb hajói felett.

Thatch fiatalkorában még mindig Bristol volt Anglia fő kijárata az amerikai kontinens irányába. A XVI-XVII. században az itteni kereskedők úttörő szerepet játszottak Új- Fundland és a Maine-öböl halászatának feltérképezésében, és a XVIII. század kezdetére az amerikai kereskedelem a bristoli élet szinte valamennyi területére beszivárgott. A 20 000 fős kisvárost még mindig várfal vette körül, de a belvárost már kőből épült rakpart szegélyezte, mellette rengeteg kikötött óceánjáró hajóval. Az üzleteket és raktárakat el-öntötték az amerikai áruk. A város mesteremberei lassan meggazdagodtak, mivel ők látták el a kereskedőket szőtt ruhával, savanyított élelmiszerrel és iparcikkekkel.

A termékeik nagy része visszament egyenesen Amerikába, egy részük pedig Afrikába tartó hajókra került, ahol a helyi törzsfőnökök boldogan elcserélték rabszolgákra. A hajók aztán a rabszolgákat Barbadosra és Jamaicára szállították, ott a parancsnokok eladták őket cukorért, hogy aztán a kereskedelmi háromszög bezáruljon, és a cukor visszakerüljön Bristolba. Amerika nyomait mindenhol észre lehetett venni: voltak látogatóba érkezett kereskedők Bostonból és New Yorkból, kifinomultan öltözött cukornádültetvény-tulajdonosok Barbadosról és Jamaicáról, vidéki földesurak Virginiából és Karolinából.

A tengerjárók nagy gótikus templomában, a St. Mary Redcliffe-ben egy egész oldalkápolnát ajánlottak az amerikai területeknek, benne egy bálnabordával, az észak-amerikai szárazföldet 1497-ben „megtaláló" John Cabot felfedező ajándékával. (97) Amerika tűnt annak a helynek, ahol az ember megcsinálhatja a szerencséjét, de Thatchnek szembesülnie kellett vele, hogy a matrózkodás nem abba az irányba vezetett.

A tengerészek még a mezőgazdasági munkásoknál is alacsonyabb szinten álltak Anglia társadalmi hierarchiájában. A történész David Ogg szerint úgy bántak velük, mint akik „alig különböznek a bűnözőktől " (98), és aXVIII. századi esszéista és kritikus, Samuel Johnson szerint is ugyanaz jutott osztályrészül nekik, mint a raboknak, csak ráadásként hozzájött a vízbefúlás lehetősége is. (99)

A matróz mesterség rendkívül kockázatos volt. Sérvet kaphattak a hordókba pakolt nehéz terhek kézi szállítása közben, ráadásul, ha a hordók időnként elszabadultak, levihették a rakodók ujját, vagy összezúzhatták a lábaikat. (100) Az úton rendszeresen meg kellett igazítani a hajó vászonvitorláit, vagy kötelekkel a fedélzetről, vagy magasra, az árbocra mászva. „Gyakran felébresztettek minket, alig fél óra alvás után, és félig ébren, félig álomban, egyik lábunkon cipővel, a másikkal mezítláb fel kellett másznunk a főárboc vagy az orrárboc tetejére, leszedni a felső vitorlákat - emlékezett vissza Edward Barlow tengerész 1703-ban. - Viharos időben, amikor a hajó úgy dülöngélt és hánykolódott, mintha egy nagy malomkő gurulna egyik oldalról a másikra, be [kellett] vonnunk és rögzítenünk a vitorlát, miközben fölöttünk az ég, alattunk a víz, a leendő hullámsírunk kavargott odalent." (101) Egyesek a halálba zuhantak, másokat a felcsapó víz mosott le a fedélzetről, vagy a lezuhanó vitorlázat csapott agyon. (102)

A tengerészek a hideg ellen gyapjúruhát viseltek, a vízpermet és az eső ellen pedig bőrsapkát és kátránnyal bevont kabátot. (103) Nem volt ritka, hogy télen több napot töltöttek ugyanabban az átázott ruhában, és emiatt megbetegedtek vagy meghaltak. A trópusi területeken ing nélkül dolgoztak, minek köszönhetően a bőrük erősen leégett. Az 1687- benJamaicára utazó dr. Hans Sloane arról számolt be, hogy a HMS Assistance teljes legénysége élénkvörösre sült, és „mindenféle apró kiütések, pörsenések és pattanások borították őket". (104)

A hajó belseje sem nyújtott jobb menedéket. A kereskedelmi hajók legénységét egy közös kabinba zsúfolták össze a hajó orr-részében, ahol az ingadozás a legerősebb volt. Sűrűn, tömött sorokban aludtak a függőágyaikon a sötét és gyengén szellőző helyiségben, amely bűzlött a hajófenék alján összegyűlt víztől és a mosdatlan testektől. Hemzsegtek a szalmonellafertőzést, tífuszt, pestist és egyéb betegségeket terjesztő tetvek, patkányok és csótányok. (105) Az Atlanti-óceánon 1750-ben átkelő Gottleib Mittelberger arról tudósít, hogy a kabinokat betöltötte a „szag, pára, kosz, hányás, sokféle tengeri betegség, hőemelkedés, vérhas, fejfájás, láz, tüdővész, kelések, skorbut, rák, szájpenész és ezekhez hasonló tünetek, amiket a régi és erősen sózott ételek, vagy a nagyon rossz és poshadt víz okozhatott, így ezek miatt aztán sokan szörnyű halált haltak". (106)

Az ételek szó szerint gyomorforgatóak voltak. A tengerészek étrendjében alapvetőnek számító sózott marha- és disznóhús legjobb esetben szárazon és keményen került ki a hordókból, rosszabb esetben pedig rohadtan és kukacosan. Becsukták a szemüket, mielőtt beleharaptak a „penészes és bűz- lős" kétszersültbe, hogy ne lássák a bennük nyüzsgő férgeket és zsizsikeket. Néhány tengeren töltött hét után az édesvízkészlet bezöldült és megbüdösödött, ami tovább rontott a hasmenéssel és véres széklettel járó járványokon. A matrózok víz helyett inkább alkoholt ittak, mégpedig hatalmas mennyiségben. A Királyi Haditengerészet minden férfinak fél pint rumot és egy gallon sört adott ellátmányként naponta, ami azt jelentette, hogy a legénység az idő legnagyobb részében részeg volt. (107)

Ám akármilyen rossz volt az élelmezés, még mindig jobb volt a semminél, ahogy azt nem kevesen fájdalmasan megtapasztalhatták. A különösen pénzsóvár kereskedelmi hajótulajdonosok rendszeresen növelték azzal a nyereségüket, hogy alultervezték a személyzet élelmiszer-ellátását (108), ezáltal éhezésre kényszerítve őket, amikor viharok vagy szembeszél miatt az utazásuk több időt vett igénybe a tervezettnél. Főleg így történt ez a szegény emigránsokat vagy afrikai rabszolgákat Amerika felé vivő hajókon. A személyszállítókon nagy számban haltak éhen emberek. Egyikük, a Katherine, 1729- ben indult Londonderryből Bostonba, 123 főnyi legénységgel és utassal, és hat hónap múlva mindössze tizennégy élő emberrel a fedélzetén kötött ki Írország nyugati részén. Ugyanebben az évben valamivel később, a Lothrop csupán kilencven túlélővel érkezett meg Philadelphiába: harminc gyerek és hetven felnőtt az út folyamán éhen halt, köztük három fő kivételével a teljes személyzet. (109) Amikor a rabszolgahajókon kezdett fogyni az élelmiszer, a parancsnokok a „humánrakományt" egyszerűen ledobták a fedélzetről.

A kapitányok teljhatalommal rendelkeztek, és néhányan ezt megdöbbentő brutalitással alkalmazták is. Az Admiralitás bírósági jegyzőkönyvei tele vannak apróbb vétségek miatt megkorbácsolt vagy megvesszőzött matrózokról szóló jelentésekkel: fenyítést kaptak, ha elvesztettek egy evezőt, elfelejtettek valami kisebb munkát megcsinálni vagy bizonytalanul kormányozták a hajót. Többen fogukat, szemüket, karjukat, ujjaikat vesztették a verések során. Mások az életüket. Amikor a tengerész Richárd Baker hasmenés miatt ágynak esett egy St. Christopherből Londonba tartó utazás során, a parancsnoka arra kényszerítette, hogy négy órán keresztül lássa el munkáját a kormánykeréknél, majd utána megvesszőztette, és a hátsó árbochoz kötöztette. Négy nappal később meghalt. Anthony Comerfordot, akit egy élő baromfi ellopásával vádoltak a kereskedelmi Ridge fedélzetén, az árbochoz kötözték, és halálra verték. (110)

Es ott voltak az igazán szadista parancsnokok. Egy Charlestonból Bristolba tartó úton John Jeane kapitány valamiért megharagudott hajósinasára, és „többször nagyon kegyetlen módon" megkorbácsolta, majd hogy a fájdalmait t o- vább fokozza, ecetes-sós levet öntött a sebekre. Jeane kilenc napra és éjszakára, teljesen nyújtott kezekkel és lábbakkal kikötötte a gyereket az árbochoz, aztán a hajópallóra vonszolta, fel-alá járkált a testén, és a legénység többi részét is arra kötelezte, hogy kövessék a példáját. Miután a többi matróz ezt visszautasította, többször megrúgta a fiút, és „olyan durván rálépett a mellkasára, hogy az ürülék kijött belőle". Jeane felszedte az ürüléket, és „leerőltette a fiú torkán". A kamasz tizennyolc napig szenvedett, mire meghalt, bár mindennap megkorbácsolták. Nem sokkal azelőtt, hogy végleg kilehelte volna lelkét, vizet kért. Jeane befutott a kabinjába, visszatért egy üveggel, amibe belepisilt, és kényszerítette a fiút, hogy megigya. Mikor a tengerészek előkészítették a holttestet a vízbedobásra, „annyiféle színe volt, mint a szivárványnak", „a húsa sok helyen zselészerűvé vált", és „a feje akkorára dagadt, mint két nagy férfifej". Jeane-t végül kivégezték a tettei miatt. (111) Más parancsnokok úgy távolították el a nekik nem tetsző embereket, hogy megtagadták tőlük a fejadagot, vagy addig verték őket, amíg alig tudtak lábra állni, utána pedig felparancsolták a főárbocra. Megint mások a nemkívánatos személyeket átadták a haditengerészetnek, ami egyenértékű volt a halálos ítélettel.

Törvényileg a kereskedelmi kapitányok csak „mérsékelt" fegyelmezési eszközök alkalmazására voltak jogosultak. Nem így a Királyi Haditengerészetnél, ahol a parancsnokok meghatározott szabályok szerint alkalmazhatták a brutális büntetéseket. Az altisztek nádpálcával nagyot húztak a legénység tagjaira, ha azok nem mozogtak elég gyorsan. A kisebb lopáson ért matrózokat „vesszőfutásra" ítélték, vagyis a párhuzamosan felállított emberek között kellett végigmenniük, miközben a meztelen hátukat ütötték. Nagyobb lopás korbácsolást vont maga után, a csomókkal ellátott kilencfarkú macskával. Az is ezt kapta, „aki a fedélzetre vizelt". Súlyos bűntett elkövetése a könnyen végzetes hetvenkét, esetleg háromszáz korbácsütést eredményezte, vagy az azonnali akasztást. (112)

Csoda, hogy egyáltalán voltak túlélő tengerészek. Az afrikai rabszolga-kereskedelemben részt vevő hajók legénysége közti halálozási ráta maguknak a rabszolgáknak a halálozási arányával volt összemérhető. Gyakran előfordult, hogy a személyzet 40 százaléka vesztette életét egyetlen út során, főleg trópusi betegségek következtében, amelyekkel szemben nem volt megfelelő az ellenállóképességük. A Királyi Haditengerészethez erőszakkal besorozott matrózok közel fele a tengeren halt meg, és a kereskedelmi és katonai hajóparancsnokoknak külön embereket kellett magukkal vinni, hogy bebiztosítsák magukat a munkaerő elkerülhetetlen csökkenése ellen. (113)

Még a szolgálati idejüket sikeresen túlélt tengerészek is csak ritkán kapták meg az őket illető bért. A kereskedelmi parancsnokok egy sor trükköt vetettek be a legénységük átverésére. Gyakran kapták azon magukat, hogy a fizetésüket megnyirbálták a rakomány sérülése miatt, még ha a sérülés vihar, vagy a kereskedők hibájából, például a nem megfelelő csomagolás következtében keletkezett is. Edward Barlow - egyike azon keveseknek, akik egyszerű tengerészként lej egyezték élményeiket - azt írja, hogy a parancsnoka ilyenkor rendszerint 3 fonttal csökkentette mindenkinek a fizetését, ami egy közönséges matróz kéthavi bérével volt egyenértékű. Néhány parancsnok gyarmati valutával fizetett, ami a fontsterlingnek csak 25-50%-át érte. Akik hajótörést szenvedtek, vagy akiket még a tengeren besoroztak a haditengerészethez, ritkán kapták meg fizetésüket, nyomorba döntve ezáltal a hátrahagyott családjukat. (114)

A haditengerészetnek volt egy félhivatalos alapelve, amit a „tartsd meg a fizetést, tartsd meg az embert" mondással lehet legjobban összefoglalni. A kikötőbe érkezéskor a matrózokat gyakran nem fizették ki a következő indulásig, és ha valaki idő előtt távozott, az automatikusan le is mondott a béréből hátramaradt összegről. A fizetéseket gyakran „jegyekben" kapták, a kormány által kibocsátott hivatalos tartozási elis- mervényekben (IOU), amelyeket valamikor később, előre meg nem határozott időpontban terveztek kiegyenlíteni. A matrózok, akiknek azonnali készpénzre lett volna szükségük, kénytelenek voltak uzsorásoknak eladni a jegyeket a névértékűk töredékéért. Es végül voltak azok, akik több évig szolgáltak folyamatosan anélkül, hogy valamikor is kifizették volna őket. (115)

Ezek után nem csoda, hogy az olyan fiatal tengerészek, mint Sámuel Bellamy, Charles Vane és Edward Thatch hősként tekintettek Henry Avery-re.

A kalózokkal szembeszálló Woodes Rogers tudta, hogy a kereskedelmi hajózásban van pénz, feltéve, ha valakinek van saját hajója. Bellamyhoz, Vane-hez és Thatchhez hasonlóan Rogers is fiatalon szállt tengerre. O viszont másik okból tette ugyanezt: apja sikeres kereskedelmi hajóparancsnok volt, számos hajóban szerzett részesedést, és Woodes volt az örököse. (116)

A Rogers család a város vezető családjai közé tartozott a Dorset megyei Poole-ban, a szerény tengeri kikötővárosban a La Manche csatorna partján, Bristoltól hatvan mérföldre délre. Woodes számos őse volt polgármester. Woodes apja, Woods Rogers kapitány az újfundlandi halkereskedelemből gazdagodott meg (117), és hajóparancsnokként járt Spanyolországban, a Vörös-tengernél és Afrika partjainál. (118) Gyakran szórakoztatta vendégeit a hajó csónakjait megtámadó vízilovakról szóló meséivel. Az 1679-ben született (119) Woodes volt a legidősebb Rogers kapitány három gyermeke közül, egy évvel idősebb Mary Rogersnél, és kilenccel Johnnál.

Gyerekkorát Poole-ban töltötte, amely egy nagy, jól védett öböl mélyén helyezkedett el. A város két dologról volt híres: az osztrigáról és a halról. A poole-i osztrigákról azt tartották, hogy a legjobbak és a legnagyobbak a környéken, a gyöngyüket tekintve pedig a legkiválóbbak egész Angliában. (120) A helyiek minden évben nagy mennyiségben halászták, és hordóba pakolva Londonba, Spanyol-országba, Olaszországba és a Karib-szigetekre szállították. A halat - filézett, szárított, sózott tőkehalat - messzebbről kellett hozni. Woodes apja kereskedőtársaival egy kis halászflottát irányított, és minden évben áthajóztak az Atlanti-óceán északi részén, egészen Új-Fundlandig. Kilenc vagy még több hónapig voltak távol az otthonuktól, és a tőkehalat horoggal húzták fel a mélyből, hogy aztán megszárítsák Új-Fundland hideg és zord tengerpartjain. Mialatt apja hajózott, a fiatal Woodes minden bizonnyal a helyi iskolába járt, ugyanis későbbi írásai meglehetősen tanult emberről tanúskodnak.

Vasárnaponként testvéreivel a puritán lelkészük, Sámuel Hardy prédikációit hallgatta a St. James-templomban. (121) Amikor felnőtt, kisebb utakra fel a csatornán valószínűleg csatlakozott apjához, segített neki Londonban kirakni a sózott tőkehalat, és bepakolni a sót és az ellátmányt következő útjára.

Valamikor 1690 és 1696 között Woodes apja Bristolba költöztette a családot, talán hogy kiterjessze az új-fundlandi kereskedelmi tevékenységét. Voltak barátai Bristolban, köztük a lehetséges rokon és befolyásos kereskedő Francis Ro- gers, aki sok későbbi kalandjába fektetett be pénzt. Amikor 1696 júniusában a fejadó begyűjtője végigjárta körútját, a Rogers család Bristol központjával szemben, a folyó átellenes oldalán, a tengerjárók negyedében, Redcliffe-ben lakott. (122)

Bristol, kikötő létére, meglehetősen furcsa város volt. Hét mérföldre feküdt a tengertől, egy keskeny, kanyargó folyó - az Avon - mentén, melynek olyan erős volt a sodrása, hogy a kor vízi járműveinek esélyük sem volt az árral szemben haladni. A tavaszi áradások során a vízszintváltozás elérte a negyvenöt lábat, apálynál pedig a kígyózó kikötő nagy része mocsárrá változott. A 150 tonna alatti hajóknak meg kellett várniuk, míg az ár az utazási irányba nem fordult, de még így is akadhattak gondjaik a félúton levő St. Vincent's Rock körül. Nagyobb hajóknak szinte biztosan véget ért az útjuk és megfeneklettek egy homokpadon, ha megpróbáltak bevitorlázni a vesszőfútásra emlékeztető szűk folyosóba, így őket nagy evezős csónakokkal kellett felvontatni Bristol dokkjaiig és vissza. Sok hajóparancsnok nem is vállalkozott az útra, inkább megállt az Avon torkolatánál, a rakományt pedig átpakolták tutajokra és kirakóhajókra, amelyekkel könnyebben lehetett navigálni az árapályban. Bristol az Avon egy hajóktól túlzsúfolt kanyarulatában helyezkedett el. (123) Az 1739-ben Bristolba látogató Alexander Popé elmondása szerint a hajók lepték el az egész vízfelületet, amíg a szem ellátott, „a vitorlák olyan sűrűn álltak egymás mellett, ahogy csak tudtak, a legszokatlanabb és legmeglepőbb látványt nyújtva, amit el lehet képzelni". (124)

Jellegét tekintve a város megmaradt középkorinak. A falain belül fakeretes, Tudor-stílusban épült házak sorakoztak az olyan keskeny utcákban, hogy a felső emeleti ablakokból kihajolva kezet foghattak egymással a szemben lakók. A főutak nem voltak szélesebbek húsz lábnál, és csak alig egy-kettő volt burkolt. A többit ellepte a sár és a szemét, valamint a kotorászó disznók. Még a városközpontot is csak néhány száz yard választotta el a körülötte elterülő gazdaságoktól és szántóföldektől. A kereskedelem egy mesterséges horgonyzóhelyre összpontosult - a Frome folyón -, az óceánjárók itt vihették ki a szállítmányukat a Rakpartra (The Quay), amelyet teljesen betöltötték a könyvelőházak. A Rakparttól néhány háztömbnyíre délre voltak a lápok felé vezető kapuk. Onnan, áttekintve a legelésző tehenek között, látni lehetett a folyót, és a Ro- gers családnak otthont adó Redcliffe meredek partját. (125)

Redcliffe-ben felnőve Woodes jó eséllyel találkozhatott Edward Thatchcsel, sőt, akár ismerhette is őt. Szinte egyko- rúak voltak, ugyanazt a foglalkozást űzték, és nagyvalószínűséggel néhány háztömbnyire laktak egymástól. Rogers, a kalózvadász, és Fekete - szakáll, a kalóz, fiatalként együtt imádkozhattak John Cabot nagy bálnacsontja alatt Redcliffe katedrális méretű, hűvös templomában.

Henry Avery tetteit jól ismerték a Rogers háztartásban Rogers kapitány egyik közeli barátja, a tengerész William Dampier révén, aki egykori buccaneerként körbehajózta a földet. Az 1690-es évek közepén felújították ismeretségüket, amikor két könyvet készítettek elő kiadásra. Az első, az Egy újabb utalás a világ körül, egy beszámoló volt a Föld körbehajózásáról, és nemzeti hírességgé tette Dampiert az 1697 tavaszán történt megjelenését követően. A második, az Uta-

lások és beszámolók (1699), tartalmazott néhány Ro- gers kapitánytól származó levelet, akire Dampier úgy hivatkozott, mint „az én nagyszerű barátom"-ra. Az idősebb Ro- gers megosztotta ismereteit a vörös-tengeri és afrikai partokról; Dampier pedig cserébe bizalmas és első kézből származó információkkal szolgálhatott

Henry Averyről és kalóztársairól, akiknek kalandjai épp akkor hódították meg az angol közönséget. (126)

Dampier hónapokat töltött tétlenül Averyvel és embereivel La Coruna kikötőjében 1694-ben. Míg Avery elsőtisztként szolgált a Charles Il-n, Dampier másodtiszt volt az egyik kísérőhajón, a Dove-on. Dampier hajózási tanácsokat adhatott Averynek Madagaszkárra, a Vörös-tengerhez és az Indiaióceánra, hiszen egyike volt annak a kevés embernek La Corunában, aki személyes ismeretekkel rendelkezett az ottani vizekről. Dampier osztozott Avery csalódottságában, hogy a flotta tulajdonosai miként bántak velük, de abba nem ment bele, hogy részt vegyen a felkelésben. Amikor visszakerült Angliába, csatlakozott a legénység feljelentéséhez James Houblonés a többi tulajdonos ellen, és később a bíróságon tanúskodott Joseph Dawson mellett, aki egyike volt Avery hat elfogott emberének, és az egyetlen, aki megúszta a bitófát. Évekre rá, amikor alezredesként szolgált a negyvenágyús fregatton, a HMS Roebuckon, Brazíliában össze fűtött Avery néhány menekülő emberével egy rövid kikötői tartózkodás alkalmával. Letartóztatás helyett azonban inkább összebarátkozott velük, sőt, egyiküket a hajójára is alkalmazta. (127)

Egy növekvő hajózási vállalkozás örököseként a fiatal Woodes minden bizonnyal az útonállót látta Averyben, és nem a hőst. Ugyanakkor valószínűleg elsajátított néhány fontos leckét Dampier történetéből Avery zendüléséről és annak következményeiről. Egy olyan korszakban, amikor a legtöbb parancsnok rettegésben tartotta a legénységét, Rogers elnézőbben és igazságosabban állt az embereihez. Számára megbízhatóbb irányítási módszernek bizonyult, ha elnyeri a legénység tiszteletét, mint ha állandó félelemben tartotta volna őket.

1697 novemberében Rogers tanoncnak szegődött a tőlük néhány ajtónyira lakó tengerészhez, John Yeamanshez. (128) Tizennyolc évesen kicsit idős volt elkezdeni a hétéves oktatást, különösen ha figyelembe vesszük családja tengerjáró hátterét. Rogers valószínűleg már utazott együtt az apjával Új-Fundlandra (129), és megtanulta a tengerészeti jártasság, kereskedelem és parancsnoklás alapjait. Bryan Little, Rogers legjobb huszadik századi életrajzírója feltételezése szerint a fiatal Rogers politikai okokból került Yeaman gondnoksága alá. Az effajta inaskodás bejárást adott a poole-i újonnan érkezetteknek a bristoli kereskedőelit zárt köreibe, és lehetőséget arra, hogy kiépítse a sikeres tengeri kereskedelemhez nélkülözhetetlen ismeretségeket és kapcsolatokat. Valamint eszközként szolgált Rogers szabad, vagyis választópolgárrá válásához, bár mint az később kiderült, a Rogers család más módon is biztosítani tudta fiának az annyira vágyott előjogokat.

Mialatt Rogers Yeamansszel hajózott, apja egy kisebb vagyont gyűjtött össze Bristol növekvő transzatlanti kereskedelméből. Sok más angol kereskedőhöz hasonlóan, Rogers kapitány úgy mérsékelte üzleti kockázatát, hogy csupán tulajdonrészt vásárolt pár hajóra, és csak keveset birtokolt teljes egészében. Ha egy elsüllyedt, Rogers osztozott a veszteségen a többi kereskedővel, de közben számíthatott a többi hajóból érkező bevételekre. Azzal is csökkentette a bizonytalanságot - és növelte a nyereséget -, hogy néhány, részben a tulajdonában levő hajón ő volt a parancsnok. Rogers kapitány rendszeresen átvitorlázott Új-Fundlandra, 1700-ban a teljes tavaszt és nyarat a hatvantonnás Elizabethen töltötte (130), és olajat vásárolt a bálnavadászoktól az új-fundlandi Szentháromságöbölben, ami a poole-i kereskedők észak-amerikai tevékenységeinek a bázisa volt. Bizonyára hagyott hátra néhány szolgát, karbantartani az általuk épített dokkokat, raktárházakat és halszárító állványokat, és segíteni benépesíteni Új- Fundlandot. (131)

Az idősebb Rogers valószínűleg Új-Fundlandon szilárdította meg legfontosabb szövetségét is. 1696-ban vagy 1697- ben találkozott az ambiciózus királyi haditengerészeti parancsnokkal, William Whetstone-nal. A szintén bristoli származású Whetstone korábban kereskedelmi hajókapitány volt, és szoros üzleti kötelékek fűzték Woods Rogershez. Az 1690- es évek közepén Rogers kapitány, más poole-i és bristoli halkereskedővel egyetemben, egyre nyugtalanabbá vált a francia halászkolóniák agresszív új-fundlandi térnyerése és a halászállomásaik ellen elkövetett támadások miatt. A kereskedők segítségért könyörögtek. Az Admiralitás válaszul a halászflotta mellé rendelte Whetstone-t, egy negyedosztályú hadihajóval, a HMS Dreadnoughtfa 1, ami Új-Fundlandig kísérte a halászokat, majd miután megérkeztek, a Szentháromságöbölben lévő létesítményeket védte. (132) A tengeren töltött hosszú hetek alatt Rogers kapitánynak és Whetstone-nak bőven volt ideje megerősíteni a barátságukat.

1702-re Rogers kapitány már elég vagyonos volt, hogy ingatlant vehessen Bristol legelőkelőbb negyedében. A városatyák döntése alapján lebontották a városközpontot a folyókanyarban levő mocsaraktól elválasztó falakat. Az egykori láp helyén felépítették a Queen's Square-t, Bristol első tervezett városrészét. Teljes egészében modern kerületnek szánták: szűk és sáros utak helyett a hársfákkal és szabályos kertekkel rendelkező lakóépületek egy nagy térre néztek - a második legnagyobbra Angliában -, amikből széles, burkolt sugárutak futottak ki.

A fakeretes szerkezet helyett minden ház vörös téglából épült, tolóablakokkal és kődíszekkel. Vagyis ugyanolyan kényelmes és uniformizált negyed lett, mint bármely másik, amely az 1666-os nagy tűzvész után épült Londonban. Nem sokkal 1702 karácsonya előtt Rogers kapitány megvásárolt egy dupla telket a Queen's Square 31-32. szám alatt, és a munkások bele is kezdtek egy előkelő, új palota építésébe. A korábban az elegáns St. Michael's Hillen lakó Whetstone-ok megvették a 29-es parcellát, a tér déli sétánya mentén két ajtóval lentebb. (133)

William Whetstone-nak nem volt lehetősége felügyelni a lakása építését, ugyanis a haditengerészet visszahívta őt a tengerre. Whetstone, most már sorhajókapitányként, azzal töltötte az 1701-es év nagy részét, hogy egy hadihajórajjal próbált átvitorlázni Jamaicára, de a hajóit sorozatosan viharok rongálták meg, és soha nem jutott távolabb Írországnál. 1702 februárjában újra útnak indult. Miközben az Atlanti-óceánon kelt át, Anglia hadba lépett Franciaország és Spanyolország ellen, így Whetstone majdnem két évig egyáltalán nem tért haza. (134)

A háború már érlelődött egy ideje, a királyi belterjesség okozta politikai és genetikai bonyodalmaknak köszönhetően. Európa legerősebb trónját több mint húsz éven keresztül a nyáladzó és eltorzult II. Károly spanyol király foglalta el, aki nemcsak testi és szellemi fogyatékos volt, hanem impotens is.

Spanyol szaktekintélyek mindent megtettek, hogy rehabilitálják királyukat, de nem számított, hányszor vetették alá Károlyt az ördögűző praktikáiknak, ő továbbra is alig volt képes járni és beszélni. Nem volt több nagyra nőtt gyereknél, aki a saját mocskában dagonyázott, állatokra lövöldözött, vagy az ősei bomló tetemeit bámulta, amelyeket külön ebből a célból ásatott ki az udvaroncaival a sírjukból. Amikor 1700 novemberében elhunyt, vele halt a Habsburg-ház spanyol ága is. Vidéki rokonai azonnal civódni kezdtek a birtok miatt, mely Spanyol-ország mellett magában foglalta Olaszországot, a Fülöp-szigeteket és a nyugati félteke legnagyobb részét. Az európai népek balszerencséjére ezek a vidéki rokonok a francia XIV. Lajos és a német-római császár, I. Lipót voltak. Kisvártatva hadseregek csaptak össze egymással, és mivel mindegyiküknek megvolt a maga geopolitikai és genealógiai oka, hamarosan Európa legtöbb uralkodója belekeveredett a háborúba. 1702 tavaszán Anglia hadba szállt a hollandok, osztrákok és poroszok oldalán Franciaország és Spanyolország ellen (135), és ezzel utat nyitottak az Atlantióceánon valaha tapasztalt legnagyobb szabású kalóztevékenység kibontakozásához.

A spanyol örökösödési háború még veszélyesebbé tette Rogers kapitány életét, mert a kereskedőhajói könnyű prédát jelentettek a francia fosztogatóknak. Más kereskedőkkel együtt valószínűleg ő is veszített hajókat az Anglia történetében legnagyobbnak számító 1703-as szörnyű viharban, amely tizenhárom hadihajót és 700 kereskedőhajót pusztított el.

(136)   Veszteségei ellenére az üzletnek a háború korai éveiben is nyereségesnek kellett lennie, mert a Queen's Square-i palotán nem álltak le a munkálatok. 1704-ben készült el teljesen

(137)   (ugyanebben az évben fejezte be a fiatal Woodes is a tanonckodását): három emelet, külön tetőtér-beépítés a szolgáknak, és az Avon folyóra néző hátsó ablakok. Valamikor ebben az időszakban történt, hogy Woodes felfigyelt a szomszédukban lakó lányra, a tizennyolc éves Sarah Whetstone-ra, a sorhajókapitány legidősebb lányára és örökösére.

1705 januárjában a Rogers és a Whetstone család elutazott Londonba, hogy szemtanúja legyen három fontos ünnepségnek. Tizennyolcadikán a királynő férje, György herceg, a tengerészeti admiralitás lordja kinevezte William Whetstone-t a kék flotta ellentengernagyának. A frissen kinevezett admirális volt a házigazdája a hat nappal későbbi eseménynek, Sarah és Woodes Rogers menyegzőjének London központjában, a St. Mary Magdalene-templomban. Nem sokkal utána Whetstone admirális még egy kinevezést kapott, és a Nyugat- Indiák főparancsnokaként készülődni kezdett, hogy újra áthajózzon Jamaicára. A friss házasok február folyamán valószínűleg Londonban maradtak, hogy elbúcsúzzanak Whetstone admirálistól, és részt vegyenek a harmadik ünnepélyen: Anna királynő lovaggá ütötte az ellentengernagyot. (138)

Február végén Sir William útnak indult Jamaicára, melynek polgárait bármely pillanatban ellenséges támadás érhette. A Rogers és Whetstone családok visszatértek Bristolba, ahol várt rájuk a kereskedelmi birodalmuk. Rogers kapitány méltán érezhette, hogy az élete jól alakult: a fia feleségül vette egy olyan lovag és admirális lányát, aki ráadásul a kedves barátja is volt. Arról nem tudott, hogy Sir Williamet már soha nem fogja viszontlátni.

Egy évvel később Rogers kapitány elhunyt. (139) 17051706 telén utazás közben meghalt, és testét az óceánnak adták, melyen életének oly nagy részét töltötte. Vagyona, vállalata és otthona özvegyére és huszonöt éves fiára maradt, aki

akkorra nemesi házassága révén szabad bristoli emberré vált.

(140)

Bristol fiatal és finom modorú kereskedője magas volt, és jó testalkattal, sötétbarna hajjal, sasorral és erős állal rendelkezett. (141) Mielőtt véget ért a háború, az intelligens és ambiciózus Woodes Rogers neve ismertté vált Londontól Edin- burgh-ig, Bostontól Barbadosig. Viszont Franciaországban és Spanyolországban csak egyetlen szót idézett a neve: kalóz.

HARMADIK FEJEZET

HÁBORÚ

1702-1712

A spanyol örökösödési háború (1702-1712) kitörése a korábbinál is bizonytalanabbá tette Sam Bellamy életét. Tizenhárom éves volt a konfliktus kezdetekor, valószínűleg hajósinas lehetett egy kereskedelmi vagy egy királyi haditengerészeti hajón. Mire befejeződött a háború, képzett tengerész lett, ezer mérföldekre el tudott irányítani egy hajót, tudta kezelni a vasmacskát, a tűzfegyvereket és az ágyúkat.

A viszálykodás korai éveiben az angol és francia hadiflotta két nagyobb tengeri ütközetben csapott össze. Mindkettőben csak a Királyi Haditengerészet legnagyobb hajói vettek részt, vagyis a sorhajók: hatalmas, lomha, faerődök, oldalukon három sorban meredező nehézágyúkkal. Ezek az első, másod- és harmadosztályú hajók túl lassúak és nehézkesek voltak az olyan finomabb műveletek végrehajtására, mint például kereskedelmi hajókat kísérni, megtámadni az ellenséges szállítmányokat vagy járőrözni a Karib-tenger jelöletlen zátonyai és homokpadjai közt. Építésüknél egyetlen célt tartottak szem előtt: hogy csatasorba állva nagyszabású, gondosan megtervezett és végrehajtott hadműveletekben vegyenek részt. (142)

Ha a tizenéves Bellamy nem volt elég szerencsés, hogy megússza a toborzóbrigádokat, jó eséllyel került fel az egyik ilyen sorozó hajó fedélzetére, amelyek felszívták a rendelkezésre álló munkaerő nagy részét. A haditengerészet hét első osztályú hajójának mindegyikén 800 fős legénység szolgált, a 200 láb hosszú hajótörzsbe zsúfolva, száz nehézágyú, valamint több hónapra való élelmiszer és ellátmány mellé, ide értve az élő marhákat, birkákat, disznókat, kecskéket és szárnyasokat. (143) Bellamy dobok pergésére, minden embert a helyére parancsoló kiáltásokra ébredhetett, miközben a súlyos hajó csatasorba állt kétszáz yarddal az egyik hajó előtt, és kétszázzal egy másik mögött. Az ellenséges hajók hasonló módon sorakoztak fel velük szemben, és órákig vagy akár napokig tartó manőverezések után a két sor elhaladt egymás mellett, teljes oldalas sortüzet zúdítva a másikra. A hajók néha pár láb távolságra mentek el egymástól, úgy lőtték a harminckét fontos ágyúgolyóikkal az ellenséges hajótestet. A lövedékek lefejezhették az embereket, kitépték a belső szerveiket, testrészekkel és faszilánkokkal fröcskölték tele a szűk ágyúfedélzetet. A fedélzetre szerelt ágyúkat általában kartáccsal vagy egymáshoz láncolt golyókkal töltötték meg, mindkettő képes lévén az előtte lévő embertömeget egyre táguló szélességben szétmarcangolt húscafattá tépni. A vitorlázatról mesterlövészek próbálták leszedni az ellenség tisztjeit, meg azokat, akik, kezdetleges gránátokat dobáltak a másik fél fedélzetére, amikor a két hajó egymás mellé ért. Lent és fent minden felületet beborítottak a testrészek és a vér, az csörgött a nyílásokból és csatornákból is, amikor a széltől a hajó az oldalára dőlt. „Pokoli helyen találtam magam - emlékezett vissza az egyik ilyen összecsapás veteránja ahol minden ember ördögnek látszott." (144)

Az első ütközetek több ezer ember életét követelték, de nem igazán voltak döntő jelentőségűek. Például hét angol és négy francia sorhajó vívott hat napig tartó csatát Kolumbiánál 1702 augusztusában, anélkül, hogy bármelyik fél egyetlen hajót is elvesztett volna. Két évvel később ötvenhárom angol és holland sorhajó állt szembe úgy ötven franciával a spanyolországi Malaga közelében, a háború legnagyobb tengeri csatájában, és az egész napig tartó vérontás döntetlenül ért véget.

Egy véletlen folytán a Királyi Haditengerészet a háború korai szakaszában megsemmisítette francia és spanyol riválisait. 1702 októberében egy angol hadiflotta beszorított tizenkét francia sorhajót és a spanyol haditengerészet nagy részét egy fjordszerű öbölbe Spanyolország északi partjainál, és az egészet megsemmisítette és elfogta. Öt évvel később az angol-holland erők elfoglalták Toulont, a francia kikötővárost, és mellé olyan sok hadihajót, hogy a franciák utána képtelenek voltak újabb tengeri akciókba kezdeni. Ettől kezdve a legtöbb angol sorhajón a legénység esélye arra, hogy csatában haljon meg, lényegesen csökkent, de a betegségek, balesetek és a vezetők durva bánásmódja így is elvitte a besorozott emberek majdnem felét. (145)

Ha Bellamy a haditengerészet helyett mégis a kereskedelmi tengerészeinél kötött ki, a kezdeti angol sikerek csak tovább rontottak életben maradási esélyein. A vereségek után a franciák és a spanyolok átirányították a tengeri hadviselésüket az angol hadiflottáról a kereskedelmi hajókra, abban a reményben, hogy elvághatják a szigetkirályságot vagyona és ellátása forrásaitól. A francia haditengerészet e célra néhány raj gyors hadihajót állított fel, de XIV. Lajos rájött, hogy olcsóbb kiadni a munka nagy részét magánembereknek, és nagylelkű támogatásokat ajánlott fel alattvalóinak saját privatérhajóik megépítésére. A malagai ütközet után a franciák nagy számban küldtek vízre jól felszerelt, tíz-negyven ágyús privatérhajókat. Csak Dunkerque-nél, a csatorna partján lévő francia kikötőben több mint száz tevékenykedett belőlük. A francia privatérok Calais-tól Martinique-ig a tucatnyi francia kikötőben állomásozó társaikkal együtt évente 500 angol és holland hajót kaptak el (146), több tucat pedig a Kuba és a Karib-térség spanyol fennhatóságú részén működő spanyol kollégáiknak esett áldozatul. Az angol kereskedőhajók nem tudták elhagyni Dovert meg a többi angol kikötőt, mert féltek, hogy elfogják őket.

Franciaországnak és Spanyolországnak azonban nemsokára lehetősége adódott megízlelni a saját főztjét, és Thatch és Rogers azok között volt, akik segédkeztek ebben.

Valamikor a spanyol örökösödési háború előtt vagy alatt Edward Thatch útra kelt Amerikába szerencsét próbálni, és egy ismeretien hajón átvitorlázott a jamaicai Port Royal tágas kikötőjébe.

Jamaica már fél százada angol gyarmat volt, de jellegében annyira nem volt angol, amennyire csak el lehetett képzelni. Hétágra sütött a nap. Köd és hideg helyett a tenger meleg és nehéz levegőt hozott, megfullasztva gyapjúruházatú angol lakosait. Thatch nem talált itt semmit, ami az Avon völgyének lágyan hajló dombjaira emlékeztette volna. A vulkanikus hegyek gerincei átszakították dzsungellel borított bőrüket, és gőzt és ként pöfékeltek magukból. Az Európából idevezető úton a tenger elvesztette színét, és olyan tiszta lett, hogy akár száz láb mélységben is látni lehetett a homokos, korall- szirtekkel szegecselt fenekét, és sokszínű lakóit. Voltak repülő halak, és olyan madarak, amik tudtak beszélni. Gigantikus teknősök másztak ki a tengerből többezres csapatokban, és halmokat raktak akkora tojásokból, mint egy kifejlett fácán. Ősszel erőteljes viharok söpörtek végig a szigeten, városokat téve a föld színével egyenlővé, és törött hajókat szórva szét a partokon. Néha maga a sziget is földrengésre ébredt, ami poloskaként rázta le magáról a városokat, ültetvényeket, embereket. Mi több, Jamaica és társszigetei láthatatlan betegségekkel is köszöntötték új lakosaikat: maláriával és sárgalázzal, vérhassal és pestissel.

Mielőtt bejutott volna a gyarmat fő kikötőjébe, Thatch hajója megkerülte a horgonyzóhelyét délről védő hosszú, homokos földnyelvet. Port Royal a földnyelv csúcsán állt. Egykor a legnagyobb és leggazdagabb angol telep volt Amerikában, kereskedői szorgos cukor- és rabszolga-kereskedelmük révén eljutottak a „ragyogás tetőfokára". (147) Amikor Thatch megérkezett, Port Royal nagyja víz alá került az 1692- es pusztító földrengésnek köszönhetően, amely elnyelte a város egy részét, a maradékot pedig félig romba döntötte, és 7000 lakosából legalább 2000 főt megölt. (148) 1703-ban egy tűz porig égette a még álló házakat is, csak a kikötő bejáratát őrző kőerődöt kímélte meg, és egy akkor már szigeten fekvő házat, mivel a homokos félsziget egy része beomlott a földrengés során. (149) Az egykor pompájáról és szabadosságáról híres város Thatch idejében alig volt több egy nyomornegyednél, „alacsony, kicsi és szabálytalan alakú" házakkal és utcákkal, amelyeket a látogatók nem túl hízelgőén London legszegényebb kerületeihez hasonlítottak.

És ami még rosszabbá tette a helyzetet, a jamaicai hatóságok kötelezték a helyi rabszolgákat, hogy az éjjeliedényeiket kivigyék a Port Royal melletti központi szemétdombra, így amikor délután feléledt a tengeri szél, szörnyű bűz terítette le a lakosokat. (150)

A kellemetlen szagú széllel érkező hajók megkerülték Port Royalt, átvágtak Jamaica forgalmas kikötőjén, és elhaladtak a part menti kereskedelemmel foglalkozó szlúpok, óceánjáró rabszolgahajók és haditengerészeti fregattok mellett. A legtöbb hajó az északi part közelében horgonyzott, ahol az 1703- as tűzvész túlélői a Blue Mountains lábainál megalapították Kingston új települését. Kelet felé egy földút tekergőzött a rabszolgák viskói és a cukornádültetvények között, az öt mérföldre található St. Jago de la Vega, vagyis Spanish Town városa irányába, amelyet Anna királynő nemrég nevezett ki a gyarmat új fővárosává.

Jamaica kétes hírnévnek örvendett. A londoni író, Edward Ward nem talált itt semmi szépet, amiről beszélhetett volna 1697-es látogatása során. „Csavargók gyülekezőhelye, csődbe jutottak menedéke és a börtöntöltelékek árnyékszék- ülőkéje", állapította meg. Jamaica „olyan émelyítő, mint egy kórház, olyan veszélyes, mint a pestis, olyan forró, mint a pokol, és olyan gonosz, mint az ördög". Ez „a világegyetem trágyadombja", a „szégyentelen szeméthalom ... amire [Isten] nem figyelt oda, amikor megalkotta a világot a maga csodálatos rendjében". „Lakosai - folytatódott a szónoklat - nem tisztelnek mást, csak a pénzt, az sem fontos számukra, miként jutnak hozzá, mert nincs más boldogságuk, egyedül csak a gazdagság." (151)

Kingston és Port Royal dokkjain túl a sziget hatalmas szarvasmarhafarmokra és cukornádültetvényekre volt felosztva, amiknek legnagyobb része olyan földjeiktől távol lévő tulajdonosok birtokában volt, akik a hazaküldött nyereségből viszonylagos biztonságban és kényelemben éltek Angliában.

Az angol hatóságok évtizedekig a nemkívánatos személyek lerakóhelyének használták a sziget ültetvényeit: puritánok és más vallási eltévelyedettek, skót és ír nacionalisták, a korona elleni sikertelen felkelések résztvevői, földtelen parasztok, koldusok és közönséges bűnözők nagy számban kapták azon magukat, hogy az itteni telepesek béresei. Szerződéses szolgák voltak, és egymás után hullottak el valamelyik trópusi betegségben (152) miközben az ültetvényesek földjén dolgoztak az enyhülni nem akaró napsütésben. Sokan elmenekültek, és csatlakoztak a privatérokhoz, akik az 1660-as és 1670-es háborúk alatt Port Royalt használták kiindulópontként a spanyol hajók elleni támadásokhoz.

A korai 1700-as években, Thatch megérkezésekor, az ültetvénytulajdonosok már végleg megváltak a szerződéses szolgáiktól, és a szigetre hozott, rabszolgaságra kényszerített afrikaiak seregeivel helyettesítették őket. Jamaica nem csupán elfogadta a rabszolgaságot, hanem rabszolgatartó társadalmában tökélyre fejlesztette azt. Minden évben több tucat hajó érkezett Nyugat-Afrikából, és sok ezer főt rakott partra. (153) Annak ellenére, hogy halálozási arányuk jóval meghaladta a születések számát (154), a sziget rabszolgái megduplázódtak 1689-hez képest, 55 000 főre nőtt a számuk, és az 1700-as évek elejére nyolcszorosán múlta felül az angol lakosságét. Kingston és Port Royal városán kívül, Jamaica többi részén fehér telepesek, felügyelők és szolgák kis csoportja élt állandó félelemben, hogy a földeken, legelőkön és cukorgyárakban dolgozó afrikaiak tömege egyszer csak felkel ellenük. Az angolok a rend fenntartására drákói törvényeket léptettek életbe, ezek alapján a gazdák nagyjából kedvük szerint fenyíthették fekete foglyaikat, jóllehet ok nélkül megölni közülük valakit 25 fontos bírságot vont maga után. A rabszolgákat kasztrálással, csonkítással vagy élve elégetéssel lehetett büntetni, bírósági tárgyalás nélkül. Bármely három földtulajdonos két békebíróval összeülve szinte minden kívánt ítéletet meghozhatott. Ha egy lakost azon kaptak, hogy szökött és vélhetően bűntényt elkövetett rabszolgát rejteget, 100 font pénzbüntetéssel sújthatták, többel, mint amennyit a legtöbben négy év alatt kerestek. (155) Es még így is tucatjával menekültek a feketék minden évben. Kezdetleges településeket hoztak létre a hegyekben, növényeket termesztettek, családot alapítottak, gyakorolták a vallásukat, fürge és hatékony dzsungelharcosokká képezték magukat, hogy ültetvényeket támadjanak meg, rabszolgákat szabadítsanak ki és leöljék az angolokat. A fővárosukban, Nanny Townban, a szóbeszéd szerint egy idős és nagy hatalmú boszorkány, Nanny anyó vezette és védte mágikus ráolvasásokkal a szökevényeket. (156)

A háború 1702-es kitörésével a jamaicai ültetvény tulajdonosoknak nemcsak a rabszolgafelkelések miatt kellett aggódniuk, hanem egy esetleges ellenséges invázió miatt is. Jamaica magányos sziget volt a spanyol tengerben, a spanyol Kuba közelében, több száz mérföldre helyezkedett el bármely más angol gyarmattól. 1703-ban francia és spanyol erők kifosztották és elpusztították Nassaut, Jamaica legközelebbi angol szomszédját, eltávolították a kormányt és a környező erdőkbe zavarták a telepeseket. Joggal lehetett attól tartani, hogy Jamaica lesz a következő áldozat.

A spanyolok szerint Angliának először is soha nem lett volna szabad megtelepednie az Újvilágban. Kolumbusz Kristóf a spanyoloknak „fedezte fel" Amerikát 1492-ben, bár soha nem tette be a lábát sem Észak-, sem Dél-Amerika szárazföldjére. A Kolumbusz felfedezése utáni évben VI. Sándor pápa, Isten földi helytartójaként az egész nyugati féltekét Spanyolországnak adta, annak ellenére, hogy gyakorlatilag semmit nem ismertek belőle. Új-Fundlandtól Dél-Amerika legdélebbi csücskéig mindent Spanyolországnak adományozott a pápa, kivéve a mai Brazília keleti részét, amit a portugál király kapott meg. Sándor pápa azonban jóval nagyobb területet ajándékozott Spanyolország királyának, mint amekkorát az kezelni tudott: tizenhat millió négyzetmérföldet, Spanyolország területének nyolcvanszorosát, és a két kontinenst már emberek milliói lakták, részben erős birodalmakba szerveződve. Dél- és Közép-Amerika meghódítása és gyarmatosítása a tizenhatodik-tizenhetedik században végsőkig kimerítette a spanyol erőforrásokat, és a spanyol király kénytelen volt a hideg, aranylelőhelyek nélküli északkeletamerikai erdőket

Új-Anglia, Új-Hollandia és Új-Franciaország telepeseinek hagyni. Ugyanakkor Virginiától délre a spanyolok mindent a birodalmuk részének tekintettek, ide értve Spanyol Floridát, a Bahamákat és a terjedelmes Karib-szigeteket.

1600-ra világossá vált, hogy még ez a szelet is túl nagy a spanyoloknak kolonizálni és megvédeni, a többi európai hatalom lassan befurakodott a Karib-térségbe. Teljes lakossága mindössze hétmillió lévén (157), Spanyolország csak a térség legválogatottabb részeit tudta gyarmatosítani - Dél-Amerika szárazföldi partjait (az úgynevezett Spanyol Földet) és Kuba, Puerto Rico,Jamaica és Hispaniola nagy szigeteit. Mindent megtettek, hogy járőrhaj ókkal ellenőrizzék a maradékot - az ezernyi kisebb, kevésbé értékes szigetet a Floridánál levő Ba- hama-zátonyoktól a dél-amerikai partoknál elterülő Trinidadig -, de a riválisaik így is elfoglaltak néhányat, és erődöket építettek fiatal gyarmataik megvédésére. A franciák kezére jutott az apró Martinique, St. Lucia és Guadeloupe, a hollandok megszerezték Curafaot és Bonaire-t a Spanyol Föld közelében. Az angolok a kis szigetekre koncentráltak a Karib-térség legkeletibb részén, 1624-ben telepeseket küldtek St. Christopherre, 1628-ban Nevisre, 1627-ben Barbadosra, az 1630-as évek elején Antiguára és Montserratra, és az 1640-es években néhány szigetecskére a Bahamákon. 1655- ben egy angol expedíciós csapat megtámadta és elfoglalta Jamaicát, amelynek területe nagyobb volt, mint a korábban birtokolt szigetek együttvéve (4400 négyzetmérföld, valamivel kisebb mint Connecticut vagy Észak-Írország). Közrefogva a Windward-átjárót - Európa és a Spanyol Föld közötti elsődleges áruforgalmi útvonalak egyikét - az angol Jamaica fenyegetést jelentett Spanyolország kereskedelmére, és a spanyoloknak mindennél égetőbb volt, hogy visszaszerezzék a területet.

A spanyol örökösödési háború alatt Jamaica telepesei jó okkal aggódhattak a spanyol vagy francia megszállás miatt. Mivel hadihajói nagyját lekötötte a La Manche csatorna védelme és a kereskedőhajók kísérése, Anglia Királyi Haditengerészete csekély erőforrást tudott az elszórt karibi gyarmatok oltalmazására fordítani. A háború legnagyobb részében a Leeward-szigeteki gyarmatokat (St. Christopher, Nevis, An- tigua és Montserrat) egyedül védelmezte egy ötödosztályú fregatt, sokáig pedig nem is volt ott senki a Királyi Haditengerészettől. Barbadoson, a francia Martiniquc és Guadeloupe veszélyes közelségében, a legjobb időkben is csak negyed- és ötödosztályú hajók járőröztek. A Bahamák gyarmatait egyáltalán nem őrizte semmi, és többször égették fel francia és spanyol behatolók. Még Jamaicán, a haditengerészet helyi főhadiszállásán is mindössze fél tucat hadihajó állomásozott, és csak ritkán akadt közöttük negyedosztályúnál nagyobb méretű és felszereltségű. (158)

A különböző területeken lévő fregattok ráadásul egymást sem tudták hatékonyan segíteni, egyik helyről a másikig eljutni szinte a lehetetlenséggel volt határos. Az akkori négyszögvitorlás hadihajók nem tudtak hatvannyolc foknál (159) kisebb szögben a széllel szemben vitorlázni, így figyelembe véve az ellenszelet és az áramlatokat, előfordulhatott, hogy alig vagy egyáltalán nem haladtak előre. Mivel a passzátszél keletről fújt, egyszerű volt például Barbadosról vagy a Leeward-szigetekről hátszéllel Jamaicára hajózni - ahogy minden Európából érkező hajó tette -, Jamaicáról Barbadosra menni viszont rendkívül körülményesnek bizonyult, ezért az Európába igyekvő hajók is inkább északra tartottak a Golfáramlattal az Atlanti-óceán partvidéke mentén, hogy ott elkapják az északon uralkodó nyugati szelet. Ha Barbadosi megtámadták volna, nem sok reménylett volna, hogy valaki Jamaicáról segítségükre siessen. A kisebb és fürgébb szlúpok és szkúnerek kisebb szögben tudtak ugyan vitorlázni a széllel szemben és üzeneteket közvetíteni oda-vissza a szigetek közt, de még ez is hetekbe telt, és így a gyarmatok haditengerészeti különítményei rendszerint magukra voltak utalva. (160)

A hadihajók, egyébként, épphogy menetképes állapotban voltak, és az szóba sem jöhetett, hogy ők támadják meg az ellenséget. A trópusi időjárás elrohasztotta a vitorlákat és a kötélzetet, rozsdássá tette a vereteket és horgonyokat, és ezek egyikét sem lehetett egykönnyen beszerezni a Karib- szigetvilágban. Ha a főárboc megsérült egy viharban vagy a harc során, a hajónak el kellett mennie egészen New Englan- dig, mert a szigeteken nem volt megfelelő fa új árboc készítéséhez. (161) Ami még rosszabb, a tenger maga is otthont adott egy mohó, farágó parazitának, a hajóféregnek, amely a tölgyfa hajótörzset átfúrva szivárgást okozott a hadihajókon. Az egyetlen hatékony eszköz a kártevő ellen az volt, ha háromhavonta oldalára döntötték a hajót: kiürítették, és sekély vízben először az egyik, majd a másik oldalára fordítva lekaparták és letisztították az odagyűlt és rátapadt élősködőket. A munkát a kisebb hajókon egy lassan mélyülő part mellett is el tudták végezni, de a nagyobbaknak, mint például a haditengerészeti fregattoknak, szükségük volt valamilyen támasztékra, aminek neki lehetett dönteni őket - speciálisan kialakított rakparthoz, vagy egy régi hajótesthez és a szigeteken ilyesmi általában nem állt rendelkezésre. (162) Mindezeknek köszönhetően, amikor a jamaicai hajóraj 1704-ben megkísérelt kihajózni Port Royalból, hogy visszaverje a hírek szerint készülődő francia támadást, a húszágyús, hatod osztályú HMS Seahorse annyira szivárgott, hogy azonnal vissza kellett térnie a kikötőbe, az ötödosztályú Experiment hajózásra alkalmatlannak bizonyult, és két jamaicai támogató hajó pedig szerkezetileg volt gyenge az ütközethez. (163) 1711- ben a Leeward-szigetek kormányzója jelentette, hogy az egyetlen ott állomásozó hajó „annyira koszos, a vitorlája és kötélzete pedig annyira elnyűtt volt, hogy semmi nem működött rajta, minden cserére szorult, ha szélirányban akart elmenni Leewardra" megvédeni egy induló kereskedelmi konvojt. „Nem lenne képes a széllel szemben visszafordulni, így kénytelen lenne Jamaica vagy Új-Anglia felé venni az irányt." (164)

A legénység gyakran rosszabb állapotban volt, mint a hajó maga. A szegényes étrend, szigorú fegyelem, kemény időjárási körülmények és betegségek miatt amúgy is szenvedő embereknek nem volt könnyű alkalmazkodni a karibi hőséghez és a nagy páratartalomhoz.

Az sem sokat segített, hogy ruházatuk gyapjúból készült, és sózott húson, nehéz kétszersültön, valamint nagy adag sörön és rumon tartották fenn magukat. Ha utolérte őket valamelyik trópusi betegség - malária, sárgaláz, himlő vagy lepra -, a matrózok úgy hullottak, mint a legyek. William Kerr sorhajókapitány, Jamaica parancsnoka 1706-ban, a fertőzések miatt olyan sok embert vesztett, hogy nem tudta elhagyni Port Royal kikötőjét, és megindítani a tervezett támadást a spanyol kincses flotta ellen. (165) A következő hónapokban az angol hajóhad kifogyott az élelmiszerből, a jamaicaiaktól viszont képtelenség volt beszerezni a szükséges ellátmányt, mert ők a többi angol gyarmatosítóhoz hasonlóan, visszautasították a trópusi termények termesztését és fogyasztását, inkább az Angliából vagy Észak-Amerikából behozott lisztre és sózott húsra hagyatkoztak. (167) így, mire megérkezett Kerr hivatalos utánpótlása 1707 júliusában, az emberei nagy része meghalt, és a puszta hazatéréshez is sokakat kellett átvennie a frissen érkezett hajók legénységéből. (166)

Még ha működőképesek is voltak, a hadihajók akkor sem tudtak versenybe szállni a Karib-szigeteken Guadalupe-tól Martinique-ig mindenfelé hemzsegő mozgékony francia privatérhajókkal. A privatérok sebes szlúpokat és kétárbocos brigantinokat használtak, amelyek egy négyzetvitorlásnál jóval könnyedebben alkalmazkodtak a szélirányhoz.

Az 1711-ben Barbadoson állomásozó Charles Constable kapitány arra figyelmeztette a kormányzót, hogy a francia privatérok „olyan ügyesen" vitorláznak, hogy egy hadihajónak rendszerint lehetetlenség elkapni őket. „Amint meglátnak egy hadihajót... csak jobban szélnek dőlnek, és folytatják útjukat a kereskedőhajóink után kutatva, és gyakran el is kapják azokat." Ügy vélte, a kormányzónak szüksége lenne „egy rendkívül jól vitorlázó szlúpra", amely harcba tudna szállni a privatérokkal. (168)

Az angoloknak tüzet használva kellett szembeszállniuk a tűzzel, és Jamaica kereskedői lelkesen várták, hogy ezt meg is tehessék.

A privatérkodásnak hosszú történelme van Port Royalban. Az 1660-as és 1670-es években Henry Morgan és más buccaneerek Jamaica kormányzójának felhatalmazásával támadtak rá a spanyol hajókra. (169) Több százat fogtak el belőlük és vittek Port Royalba, hogy aztán az Admiralitás Gyarmati Bírósága (Vice-Admiralty Court) jogos hadizsákmánnyá nyilvánítsa őket. A buccaneerek a préda értékének 10 százalékát az Admiralitásnak adták (170), a maradékból pedig hihetetlen vagyonokat halmoztak fel. Egyes magán- buccaneerekről az a hír járta, hogy 2000-3000 pezót (500-750 font) költöttek egyetlen lakoma alkalmával. A következő évtizedekben a buccaneerek lassan eltűntek, a jamaicai kereskedők emlékezetében azonban elevenen élt, hogy a privatér tevékenység milyen jövedelmező lehet.

Nem csoda, hogy amint értesültek róla, hogy a nemzetük háborúba lépett, azonnal privatérhajók építésébe fogtak. 1702 nyarán kilenc ilyen hajó Jamaicáról a Spanyol Földre vitorlázott, több mint 500 emberrel a fedélzetén. Következő tavasz- szal tértek vissza Jamaicára, rabszolgákkal, ezüsttel, aranyporral és más értékes javakkal megrakodva, miután felégettek és kifosztottak néhány spanyol gyarmattelepülést Panamában és Trinidadon. (171) 1704-ben egy jamaicai privatérhajó legyőzött egy huszonnégy ágyús francia hajót, és a Királyi Haditengerészet fregattjaihoz csatlakozva elkezdték megtisztítani a hajózási útvonalakat az ellenséges kollégáktól. (172)

A háború előrehaladtával a jamaicai privatérflotta harminchajósra bővült, mindegyiken 70 és 150 fő közötti legénységgel, lefoglalva a szigeten élő fehér férfilakosság háromnegyedét. (173) „A sziget népessége nem törekedett semmi másra olyan elszántan, mint hogy bátorítsa a privatérokat, és bár néha elég nagy veszteségeket szenvedtek ... a naponta behordott gazdag zsákmány feledtette ezt" (174), emlékezett vissza az egyik helybéli negyedszázaddal később.

Edward Thatch is egy ilyen privatérhajón szolgált, amely a Kuba és Hispaniola[2] körüli vizeket járta, és a gyengén védett spanyol kereskedelmi hajókat támadta meg. Alkalmanként elmentek a Leeward-szigetekhez, a Floridai-szoroshoz vagy Vera Cruz és a Spanyol Föld más területeinek partjaihoz. A privatérhajón töltött évek alatt Thatch nem jutott el a parancsnoki fokozatig, valószínűleg tapasztalt elsőtiszt (a parancsnok főhadnagya), kormányos (aki a hajó manőverezéséért felel), fedélzetmester (a partra szálló csapatok irányítója) vagy tüzér lehetett. Egész a fejében voltak az utak a Karib- szigetek közt, tudta, hogyan vitorlázzon a szigetek közötti alattomos és feltérképezetlen átjárók között, hol találhat élelmet és vizet biztosító rejtett horgonyzóhelyét, megfelelő tengerpartot a szlúp törzsének megtisztításához, és ami a legfontosabb, hol találhat és kaphat el gazdagon megrakott zsákmányokat.

Mindeközben az Atlanti-óceán túloldalán Woodes Rogers is privatérkodásba kezdett. A bristoli kereskedők jelentős számú hajót vesztettek a franciák miatt, sokan akartak visszavágni, és esélyt kapni arra, hogy visszaszerezzék veszteségeik egy részét. Többtucatnyian kérvényeztek megbízást privatérhajók felszerelésére, vagy arra, hogy megtarthassák, amit felfegyverzett kereskedőhajóikkal sikerült összeszedniük. A kérelmek Londonban megfelelő hallgatóságra találtak, Anna királynőt annyira nyugtalanították a hajózási károk, hogy 1708-ban rendeletet adott ki, melyben eltörölte az Ad- miralitás részesedését az elkobzott pénzből, így a továbbiakban a privatérhajók tulajdonosai és személyzete a préda teljes egészét szétoszthatták maguk között. A privatér megbízásokat - vagy márkaleveleket - 127 bristoli hajó kapta meg a háború alatt (175), és ezek közül legalább négyet részben Ro- gers birtokolt.

Rogers egész életében tevékeny rabszolgakereskedő volt, ez alól a legkorábbi privatér vállalkozása sem volt kivétel. Első megbízólevelét az ő és három másik bristoli kereskedő tulajdonában lévő, 130 tonnás Whetstone Galley-ra. szerezte. A tizenhat ágyúval felszerelt hajót, amit Rogers az apósa után nevezett el, inkább lehetett felfegyverzett rabszolgaszállítónak nevezni, mint magánkézben lévő hadihajónak. Bristoli vámjegyzékek szerint a Whetstone Galley 1708. február 3-án hagyta el a várost, és az afrikai Rabszolgapart felé vette az irányt 1000 font értékű csereáruval a fedélzetén. Azt tervezték, hogy amikor megérkeznek Guineába, Thomas Robbins kapitány az árut elcseréli 270 rabszolgára, akiket aztán átvisz és elad Jamaicán. Sohasem jutottak el Afrikáig. Amikor eltávolodtak Anglia partjaitól, a Whetstone Galley-t francia privatérok elfogták. (176)

1707 márciusában Rogers márkalevelet kapott egy igazi privatérhajó, az Eugene Prige számára, melynek tulajdonjogán egy másik kereskedővel osztozott. A 100 tonnás hajó nyolc ágyút és húsz jól felfegyverzett embert szállított, és úgy tűnik, csak hazai vizeken utazott, mivel Rogers az Eugene Prige ágyúit mindössze egy-egy lövedékkel látta el. (177) A többi általa felszerelt privatérhajó viszont már távolabbra is elvitorlázott.

Rogers a háború első éveit Bristolban töltötte, családot alapított, és saját növekvő üzleteit igazgatta. 1707 végén látogató érkezett hozzá, apja egyik régi barátja, a hajós William Dampier. Dampier négy és fél évvel azelőtt távozott Bristolból, a háború kezdetén, hogy részt vegyen a Csendes-óceán egyik legvakmerőbb és legszokatlanabb privatérküldetésében. Abban a reményben jött Bristolba, hogy sikerül meggyőznie a kereskedőket egy hasonló misszió finanszírozásához. Az ötvenegy éves tengerészkapitányt felzaklathatta az idősebb Woods Rogers halálának híre, de helyette sikerült egy még alkalmasabb támogatóra lelnie a fia személyében.

A Csendes-óceán a legtöbb angol kereskedő számára még mindig terra incognita volt. Spanyol monopólium volt az óriási terület teljes európai kereskedelme, gyarmatosítva a Fülöp-szigeteket,

Guamot és Amerika teljes csendes-óceáni partvidékét, délen Chile jeges fjordjaitól a Nuestro Senora de Loreto kis misszionárius településeiig a Kaliforniai-félszigeten. A spanyolok megtámadhatatlannak tartották csendes-óceáni birtokaikat, különösen keleti irányból, mert arra csak úgy lehetett eljutni, ha valaki Dél-Amerika legdélebbi csúcsánál megküz- dött a borzongató időjárási feltételekkel, a Drake-átjáró gyakran ismétlődő és legvadabb viharaival a világon. Az angolok elfogadták ezt a tényt, és a Csendes-óceánt el is nevezték „Spanyol-Tónak".

Dampier azonban tudta, ez nincs teljesen így. Háromszor vitorlázta körbe a Földet, kétszer a Drake-átjárón keresztül, városokat fosztott ki Panamában és Peruban, és a HMS Roebuck parancsnokaként felderítette Ausztráliát és Új- Guineát. Sejtette, hogy nagy gazdagság vár arra, aki utat talál a Spanyol-Tóhoz. (178)

A Spanyol Birodalmat a Mexikóból és Peruból beáramló arany és ezüst tartotta fenn, az itteni bányákban indiánok seregeit kényszerítették rabszolgaságra és dolgoztatták halálra. A Potosi ezüsthegy egyedül kétmillió pezó (500 000 font) értékben termelt az értékes fémből évente, és Mexikó és Peru többi arany- és ezüstbányája ehhez még hozzáadott további 8,7 miniót (2 175 000). (179) Az Újvilágban nem sok mindent lehetett vásárolni, ezért az egész vagyont át kellett szállítani Spanyolországba: ehhez volt szükség a nagy kincses flottákra.

A spanyol örökösödési háború idejére Spanyolországnak összesen három kincses flottát sikerült felszerelni. Az első kettő a spanyolországi Cadizból nagyjából évente hajózott ki az Atlanti-óceánra, az amerikai gyarmatokon szükséges katonákkal, fegyverekkel, borral, bányászfelszereléssel és kézműves termékekkel megrakottan. A Terra Firma (avagy szárazföldi) flotta a mai Kolumbia területén lévő Cartagenába tartott, itt a rakományát kicserélte több millió pezó értékű potosn ezüstre. A másik, az Új-Spanyolország flotta a mexikói Veracruz felé indult, ahol megtöltötték Mexikó bányáiból származó arannyal és ezüsttel, és a harmadik flotta által szállított termékekkel. Ez utóbbi a Csendes-óceánt szelte át, a Mexikó csendes-óceáni partjainál fekvő Acapulcóból a 9000 mérföldre lévő Fülöp-szigeteki Maniláig, ugyancsak ezüstöt és aranyat szállítva. Ott aztán a „Manila-gályák" parancsnokai - rendszerint csak egy vagy kettő - nagy mennyiségű selymet, porcelánt és más finoman megmunkált árut vettek az ázsiai kereskedőktől. A gályák ekkor megfordultak, és a luxuscikkeket átszállították az óceánon, vissza Acapulcóba. Innen öszvér vontatta szekerekkel keresztülvitték a rakományt Mexikón, és Veracruzban felpakolták az Új- Spanyolország flotta gályáira, amelyek aztán Havannában csatlakoztak a Terra Firma flottához, majd áthajóztak a Floridai-szoroson, vissza Cadizba. (180) Mexikó, Peru és a Kelet kincseivel megrakott kincses flották mindig is csábító célpontot jelentettek az angol buccaneerek, privatérok és a Királyi Haditengerészet hadihajói számára. A Manila-gályákkal más volt a helyzet. Úgy építették őket, hogy legyőzhetetle- nek legyenek: 500 és 2000 tonna közötti úszó erődök voltak, fedélzetükön több száz emberrel, és több sor nehézágyúval. Csak egyetlen angolnak sikerült valaha is elfoglalnia egyet - a buccaneer Thomas Cavendishnek 1587-ben -, és az is egy viszonylag kisméretű, 700 tonnás hajó volt. Dampier maga is megtámadott egy Manila-gályát a legutolsó tengeri útja során, de egyik emberének a szavai szerint, „túl erősek voltak azok nekünk". (181) Hajójának ötfontos ágyúgolyói jóformán alig ütöttek rést a kincses gálya trópusi keményfából készült testén, míg a spanyolok huszonnégy fontosai darabokra törték az ő férgek rágta hajótörzsét. Ugyanakkor, egyik kortársa szavaival élve, Dampier „soha nem tett le a tervéről" (182), és buzgón igyekezett a fiatal Rogers támogatását megszerezni az elképzeléséhez.

Dampier elszántabban akarta Angliát elhagyni, mint azt Rogers gondolhatta. Hatalmas hírneve ellenére, a karrierje megfeneklett. A HMS Roebuck feletti parancsnoklása katasztrofálisra sikerült: a 290 tonnás fregatt elsüllyedt útban visszajövet Angliába. Embereivel egy lakatlan helyen vetődött partra, és miután megmentették őket, három katonai ügyésszel kellett szembenéznie. A bíróság a hároméves utazás alatt keresett teljes fizetésének megfelelő összegre büntette, és kimondta, hogy „Dampier nem megfelelő személy arra, hogy parancsnokként alkalmazzák Őfelsége bármely hajóján". (183) A csendes-óceáni felfedezőútja során veszekedett a tisztjeivel, és a legénysége tiszteletét is elvesztette, mikor egy csatában elbújt a hátsó fedélzeten egy ágyakból és takarókból épített barikád mögött. Nem tudta megfelelően letisztítani a hajói törzsét - a 200 tonnás St. George-ét és a kilencven tonnás Cinque Parts gályáét -, így mindkettőt a férgek pusztítására hagyta. Az egyik embere inkább megkockáztatta, hogy szerencsét próbál egy lakatlan csendes-óceáni szigeten, mint hogy folytassa útját a széteső hajón. Végül a férgek győztek, és mindkét hajó elsüllyedt, de még előtte a legénység nagy része elhagyta a parancsnokot a jó néhány zendülés utóhatásaként. (184) Dampier valahogy mégis hazajutott, és szembetalálta magát egy sor, a gyenge parancsnoki teljesítményéből következő polgári perrel.

Woodes Rogers ügyet sem vetett ezekre, és belelovalta magát Dampier elképzelésébe, miszerint vezessenek privatérexpedíciót a Csendes-óceánra, és fogjanak el egy Ma- nila-gályát. A legnagyobb kihívást a szükséges pénz összegyűjtése jelentette. Dampier tapasztalatból tudta, hogy egy Manila-gálya elfoglalásához legalább két jól fel fegyverzett fregattra és kellő számú legénységre van szükség. Annyi emberre, hogy elegen legyenek egy tekintélyesebb méretű fedélzet megtámadásához. Ilyen hajókat a Csendes-óceánra küldeni költséges dolog volt, jóval többe került, mint amit Rogers finanszírozni tudott. Óriási mennyiségű élelmiszerre és ellátmányra volt szükség az otthontól távoli hajózáshoz, és tapasztalt tisztekre, akik fegyelmet tudtak tartani a három vagy négy évig elhúzódó utazás alatt. Rogers szerencséjére a jó kapcsolatokkal rendelkező apósa, Sir William Whetstone nemrég érkezett vissza Bristolba, és kész volt előterjeszteni a merész tervet a város vezető kereskedőinek.

A kereskedők kaptak a terven, annak minden részletével együtt. Polgármesterek, volt polgármesterek, leendő polgármesterek, főispánok, városi főjegyzők és a Bostonban mindenható Kereskedelmi Vállalkozások Társulásának a feje részesedést vásárolt, csakúgy, mint Rogers barátja és vélhető rokona, Francis Rogers. (185) A helyi nagyságok együttesen megegyeztek két új, Bristol hajóműhelyeiben már készülő fregatt megvásárlásáról és felszereléséről.

A Duke volt a nagyobb a kettő közül, 350 tonnás, harminchat ágyúval, a Dutchess valamivel kisebb, a maga 260 tonnájával és huszonhat ágyújával. (186) Rogers is beszállt a hajók költségeibe, és őt nevezték ki az expedíció parancsnokának és a Duke kapitányának. Egy másik befektető, a nemesi származású kereskedő, Stephen Courtney irányította a Dutchesst. Dampiert a küldetés nélkülözhetetlen csendesóceáni kalauzának a posztjára vették fel. A tisztek közt volt Rogers öccse, John, és a Dutchess főtisztje, Edward Cooke, bristoli kereskedőkapitány, akit az előző évben kétszer támadtak meg francia hajók. Az egyik legnagyobb befektető, dr. Thomas Dover szintén csatlakozott az utazáshoz, mint az expedíció elnöke (187), egy olyan pozícióban, mely meglehetősen nagy beleszólást engedett neki stratégiai döntésekbe, többek közt, hogy merre hajózzanak, és hogy mit támadjanak meg. Dover, az Oxfordon végzett orvos hamar elnyerte a Dr. Higany becenevet, mivel előszeretettel alkalmazta a higanyt páciensei mindenféle betegségére. (188) A tulajdonosok kinevezték vezető katonaorvosnak, valamint a szárazföldi hadműveletek felett legmagasabb fennhatósággal rendelkező katonai parancsnoknak, ami különös döntés volt, lévén semmilyen katonai tapasztalattal nem rendelkezett, sőt, a későbbi események megmutatták, hogy vezetői érzéke sem volt.

Rogerst híressé tette az expedíciója kortársai körében, de ezenfelül neki köszönhetik a történészek az egyetlen részletes beszámolót arról, hogyan zajlott az élet egy XVIII. századi privatérhajó fedélzetén. Rogers is, Cooke is pontos naplót vezetett a hároméves utazás minden egyes napjának a kalandjairól, amiket aztán - egymással versengve - könyvvé szerkesztve meg is jelentettek nem sokkal visszatérésük után. Más levelekkel és dokumentumokkal együtt, nemcsak átfogó képet adnak a Rogerst érintő személyiségformáló parancsnoki kihívásokról, hanem azt is érzékeltetik, mivel kellett szembenéznie Thatchnek, Vane-nek és a többi privatérnak a spanyol örökösödési háború alatt.

Az expedíció 1708. augusztus 1-jén indult útnak. A hajókra az 1707-ben Anglia és Skócia egyesítésével létrejött nemzet, Nagy-Britannia zászlóját vonták fel, az új Union Jacket. Rogers kénytelen volt egy hónapot Írországban tölteni, átalakítani a hajókat, feltölteni a készleteket és legénységet toborozni. Amikor elhagyták Írországot, a teljes létszám 333 fő volt (189), ennek harmada ír, dán, holland és más országbeli külföldi. Az expedíció tanácsának nem sokkal az indulás után jelentős problémát kellett megvitatnia: a fagyos Drake-átjárón való átkeléshez nem volt elegendő alkohol és meleg ruha. Rogers azzal érvelt, hogy a kettő közül az alkohol a fontosabb, mert „a jó pálinkát a tengerészek előnyben részesítik az öltözékkel szemben" (190), és így a tanács döntése alapján megálltak Madeirán, beraktározni a sziget nevét viselő borból.

Az út során a Duke legénységéből sokan fellázadtak, miután Rogers nem egyezett bele egy semleges svéd hajó megtámadásába, ami szerintük jogos zsákmánytól fosztotta meg őket. A Duke tisztjei elővették a muskétákat és kardokat, az éjszaka során ellenőrzésük alá vonták a hátsó fedélzetet, és reggel sikerült is elfogni a főkolomposokat. Sok parancsnok kivégeztette volna a zendülőket, de Rogers tudta, a terror nem mindig a legjobb módszer arra, hogy elnyerje a legénység tiszteletét és lojalitását. A főbb felkelőket vasra verte, a vezető felbujtókat „alaposan megvesszőztette", és egy szembejövő hajón visszaküldte Angliába. A többieket viszont könnyebb büntetésekkel elengedte - pénzbírsággal vagy csökkentett fejadaggal -, és hagyta visszatérni a feladataikhoz. Arra is vette a fáradságot, hogy az egész személyzet előtt elmondja, miért nem lett volna bölcs dolog elkapni egy semleges hajót, aminek valószínűleg jogi következményei lettek volna velük szemben. Viselkedése letörte a felkelők elszántságát, jóllehet pár napig még feszült maradt a légkör. „Ha nem lett volna a hajón a tisztek száma duplája a szokásosnak - jegyezte meg Rogers a naplójában -, a lázadás könnyen sikerrel j árhatott volna." (191)

1708 decembere azzal telt, hogy lehajóztak Dél-Amerika atlanti partvidékén. Ahogy dél felé haladtak, az idő egyre hidegebbre fordult. Rogers hat szabót fogott munkára, hogy meleg ruhát készítsenek a legénységnek takarókból, kereskedelemre szánt szövetből és a tisztek levetett ruháiból. A szél egyre erősödött, miután beléptek az Üvöltő Negyvenesek néven ismert szélességi fokok közé, és a kisebb Dutchess fedélzetét el is öntötték a nagy hullámok. A hajókat időnként ugrándozó bálnák vették körül, vagy szertelen delfinek csapatai, amelyek, ahogy Rogers írta, „gyakran magasra kiszökkentek a vízből, fehér hasukat felfelé fordítva". Nagy számban láttak fókákat, egyszer-egyszer pingvineket és szárnyaló albatroszokat. 1709. január 5-re a hajók beléptek a Déli-óceánra. A tenger harminclábnyi magasságra nőtt, olyan sebesen emelve fel a hajót, hogy a legénység tagjai érezték a vért a lábukba tódulni, aztán olyan gyorsan leejtve őket a hullámvölgybe, hogy akkor meg szinte súlytalannak érezték magukat. Ahogy a szél sebessége fokozódott, a parancsnokok embereket küldtek a kötélzetre leengedni a felső vitorlákat és behúzni az alsókat, hogy megóvják őket a darabokra szakadástól. Szörnyű baleset is történt a Dutchess fedélzetén. Ahogy engedték lefelé a fővitorlarudat - a fővitorlát tartó keresztgerendát -, az egyik oldala kicsúszott, és a nagy vitorla egy része beleesett a vízbe. Akkora sebességnél, amekkorával a Dutchess mozgott, a vitorla gigantikus horgonyként működött, és annyira lehúzta a hajó bal oldalát, hogy a jeges, szürke víz beömlött a fedélzetre. Courtney kapitány parancsot adott a többi vitorla meglazítására. A Dutchess nekilódult a szélnek, a vitorlái zászlókként lobogtak, orral szembement az előtte tornyosuló tengernek. „Vártuk, hogy a hajó bármelyik pillanatban elsüllyedhet - emlékezett vissza Edward Cooke ahogy bukdácsolt a benne lévő víz súlyától." A legénység végül biztosította a fővitorlát, Courtney pedig megfordította a hajót, farrésszel a süvítő szélnek. Elkezdtek gyorsan dél felé sodródni, a még felfedezetlen Antarktisz irányába. Rogers, a Duke-ról látva az eseményeket, egyre idegesebbé vált, miközben követte a Dutchesst mind beljebb és beljebb a jéghegyek és az összetorlódott jégtáblák közé, melyeknek jelenlétére ezeken a déli vizeken Dampier fel is hívta a figyelmét.

Este kilenc órakor - a tavaszi nap még magasan a látóhatár felett volt - a Dutchess kifáradt tisztjei lementek a nagy kabinba vacsorázni. Épp mielőtt felszolgálták volna nekik az ételt, hatalmas hullám csapódott a tatnak, keresztülzúdult az ablakokon, és vitt magával mindent, ami az útjába került, embert és berendezést, előre a hajón keresztül. Edward Cooke biztos volt benne, hogy mind egy szálig az elárasztott kabinban fulladtak volna meg, ha a belső falat a hullám ereje nem tépte volna le. Az egyik tiszt kardját úgy találták meg, hogy az egyenesen átszúrta Cooke szolgálójának a függőágyát, aki szerencsére pont akkor nem feküdt benne. Meglepő módon csak két ember sérült meg, de a hajó teljes középső része megtelt vízzel, és jéghideg tengervíz áztatott el minden ruhadarabot, ágyneműt és a rakományt.

A Dutchessnek valahogy sikerült az éjszaka ideje alatt a felszínen maradnia, s közben a vihar is alábbhagyott. Reggel Rogers és Dampier átevezett a Duke-ról. A személyzetet „szabályosan sós lében ázva" találta, éppen azzal foglalatoskodtak, hogy kipumpálják a vizet a hajófenékből, és leeresz- szenek néhány ágyút a raktérbe, hogy a hajót kevésbé fejnehézzé tegyék. Az árbocokat és a kötélzetet nedves ruhák, takarók és függőágyak borították, melyeket kiteregettek száradni a jeges szélbe. A parancsnokok egyetértettek, hogy a két hajó a déli hatvankettedik fok közelébe sodródott (szinte az Antarktiszhoz), némileg hátrább a legdélebbi ponttól, ahova ismert ember addig eljutott. A nap végére északnyugati irányba fordultak, és útnak indultak a Csendes-óceán felé, egy újabb viharon keresztül a Drake-átjáróban. (192)

Ahogy távolabb kerültek az Antarktisztól, és megérkeztek a déli félteke tavaszába, a legénység sorra lebetegedett. Né- hányan meg-fázási tünetekre panaszkodtak, miután több napot töltöttek a vizes vagy fagyott ruhákban; másokat a skor- but döntött le, az a betegség, amitől a tengerészek jobban féltek, mint bármi egyébtől. A C-vitamin-hiányról úgy tartják, hogy a hajózások alatt több matróz életét követelte, mint az összes többi betegség együttesen. C-vitamin nélkül a test nem tudja ellátni a kötőszöveteket, a fogíny feketévé és szivacsossá válik, a fogak kihullanak, és a hámló bőrön véraláfutások keletkeznek. A betegség vége felé, mikor a tengerészek már elsorvadva zihálnak a függőágyukban, előjönnek a korábban eltört csontjaik fájdalmai, a régi forradásaik pedig újra sebként nyílnak ki. (193) Legtöbben azt hitték, a hideg és a nyirkos ruházat okozza a bajt, de Rogers és Dover jól tudta, hogy a hosszú óceánjárások alatt többet ér, ha jobban odafigyelnek a friss zöldségekre és gyümölcsökre. Miközben a Királyi Haditengerészet nem talált megoldást a betegségre, Rogers C- vitaminban gazdag limemal töltötte fel a raktárakat. Az ellátmány most kimerült, így a hajó versenyt futott az idővel, hogy minél hamarabb friss termékekhez jussanak. Az első emberük, John Veal a Duke-ról január 7-én halt meg, testét a Drake-átjárónál temették a tengerbe.

Az előző útjairól Dampier ismert egy védett területet, ahol anélkül találhattak bőséges élelmiszer-utánpótlást, hogy a j e- lenlétükkel felkelthették volna a chilei spanyolok figyelmét: ez volt a lakatlan Jüan Fernández-sziget[3], a parttól 400 mérföldre. Mire január 31-én megpillantották Jüan Fernandez csipkézett csúcsait, több mint harminc ember volt beteg, és heten már meg is haltak. (194) Meglepetésükre tűz égett a parton, ami azt sejttette, hogy a távoli szigeten egy spanyol hajó kötött ki.

A következő reggel a Duke és a Dutchess behajózott a kikötő bejáratába, készenlétbe helyezett ágyúkkal. Minden kihalt volt. Rogers a hajókat egy mérföldre a parttól horgonyozta le, mialatt dr. Dover, türelmetlenül várva, hogy meglelje az utánpótlást, a hajó egyik csónakjában partra szálló csapatot vezetett a szárazföldre. Ahogy közeledtek kifelé, megrökönyödve vettek észre egy kecskebőrbe öltözött magányos férfit. Fehér ruhát lobogtatott, és hosszasan kiáltozott feléjük angolul. Alexander Selkirk, a hajótörött, akiknek a története inspirálta később Dániel Defoe-t a Robinson Crusoe megírásában, akkor menekült meg.

Selkirk négy évet és négy hónapot élt hajótöröttként a Jüan Fernandez-szigeten, alkalmasint azóta, mióta William Dampier rosszul elsült privatérküldetése 1704 vége felé áthaladt ezeken a területeken. A skót Selkirk elsőtiszt volt Dampier kísérőhajóján, a Cinque Ports-on, amelynek parancsnoka és tisztjei bizalmukat vesztették a kapitányuk vezetésében, és másfelé hajóztak. Balszerencséjükre a Cinque Ports törzsét már megtámadták a hajóférgek, olyannyira, hogy amikor a gálya megállt vízért és friss élelmiszerért Jüan Fernandeznél, a fiatal Selkirk úgy döntött, ő inkább ott marad és próbál szerencsét a szigeten, mint hogy átkeljen a Csendes-óceánon egy széteső hajón. A Rogersnek adott terjedelmes beszámolója alapján Selkirk az év nagyobb részét mély kétségbeesésben töltötte, és a horizontot fürkészte baráti hajók után, melyek soha nem érkeztek meg. Lassan hozzászokott a magányos világhoz. A sziget több száz kecskének adott otthont, ezek még a spanyolok egy bátortalan gyarmato- sítási kísérletének voltak a leszármazottai. Selkirk végül megtanulta levadászni és puszta kézzel elkapni a kecskéket. Két kunyhót épített magának, kecskebőr falakkal és fűtetővel. Az egyik konyhaként szolgált, a másik pedig lakóhelyiségként, ahol a Bibliát olvasta, zsoltárokat énekelt, és küzdött a patkányok hadával, amelyek alvás közben rágdosták a lábujjait. Úgy sikerült legyőznie a rágcsálókat, hogy a kunyhója körül százával hemzsegő vadmacskák közül jó néhánynak enni adott és megszelídítette. Hogy baleset vagy betegség esetén se éhezzen, Selkirk háziasított néhány kecskét, kézből etette őket, sőt, néha táncolt velük az elhagyatott kalyibájában. Amikor a ruhái elhasználódtak, egy kés és egy régi szeg segítségével kecskebőrből újakat varrt magának, a lábán p e- dig, cipő híján, megkeményedett a bőr. Ritkán volt beteg, fehérrépából, kecskehúsból, rákból és vadkáposztából álló egészséges étrenden élt. Egyszer épphogy sikerült elrejtőznie egy spanyol partra szálló csapat előtt, felmászott egy fa tetejébe, amely alatt az egyik spanyol anélkül végezte el dolgát, hogy őt észrevette volna. (195)

Bár Selkirk lelkesen üdvözölte Rogers embereit, vonakodott csatlakozni hozzájuk, amikor megtudta, hogy egykori sorhajókapitánya, William Dampier a hajón szolgál. Cooke azt írja, Selkirk olyannyira bizalmatlan volt Dampierrel szemben, hogy „inkább választotta volna a további magányt, mint hogy eljöjjön Dampierrel, míg nem mondták neki, hogy nem ő vezeti az expedíciót". (196) Dr. Dover és a partra szálló csoport csak azzal tudta megmenteni a hajótöröttet, hogy megígérték, visszaszállítják a szigetre, ha nem lesz elégedett a helyzetével. Cserébe Selkirk segített nekik rákokkal megtölteni a csónakot, mielőtt visszaeveztek a Duke-ra. Ahogy Selkirköt meglátta, Rogers benyomása az volt, hogy a férfi vadabbnak néz ki, mint kecskebőr öltözékének eredeti tulajdonosai. „Amikor először feljött hozzánk a fedélzetre, használat híján olyan sokat felejtett az anyanyelvéből, hogy alig tudtunk értekezni. Úgy tűnt, mintha fél szavakban b eszélne - írta Rogers a beszámolójában. - Megkínáltuk egy korty pálinkával, de ő hozzá sem nyúlt, lévén a szigeten tartózkodása óta vízen kívül nem ivott mást, és az is időbe telt, míg meg tudta szeretni ételeinket." Selkirk rendkívül egészségesnek és elevennek tűnt, de Rogers szerint „amikor visszatért a mi rendes étrendünkhöz és életvitelünkhöz, bár mértékletes maradt, sokat veszített erejéből és élénkségéből".

(197)

Az expedíció tagjai tizenkét napig maradtak a szigeten. A parton felállítottak egy sátortábort, itt gondozták a betegeket a fehérrépa zöldjével és Selkirk különleges kecskehúslevesével. A tizenöt páciensből mindössze kettő vesztette életét. Rogers egy sátorban lakott a parton, innen felügyelte a kötélzet, a hordók és vitorlák javítási munkálatait. Selkirk naponta elfogott három-négy kecskét, míg a tisztek a parton ezrével heverésző fókákra és oroszlánfókákra vadásztak. „Akik a szárazföldön dolgoztak a vitorlázattál, a hajó élelmiszertartalékainál jobban szerették a fiatal fókahúst, melyről azt mondták, olyan finom, akár az angol bárány - írta Rogers - , jóllehet a magam részéről én bármikor belementem volna egy ilyen cserébe."

Selkirk végül is élvezte az emberek társaságát, és csatlakozott az expedícióhoz, mint elsőtiszt. Február tizenharmadikán segített berakodni az utolsó tűzifa nyalábokat, vizeshordókat és frissen sózott halat, majd búcsút intett az addig otthonául szolgáló szigetnek.

A következő hónap kiábrándítónak bizonyult. Peru partjainál anélkül kóboroltak heteken át a tűző nap alatt, hogy egyetlen hajót is megpillantottak volna. Rogers aggódni kezdett a legénység egyre sötétebb kedélyállapota miatt. Az sem sokat segített a helyzeten, hogy néhány embernél kiújult a skorbut, és hogy a Dutchess egyik hajósinasa folyamatosan nyöszörgőit a függőágyában, mivel a hátsó árbocról leesve a lábát törte. A figyelők nem láttak vitorlát egészen március 16. délutánjáig. A préda meglehetősen szerény volt: egy tizenhat tonnás part menti kereskedőbárka, ötven font értékű szállítmánnyal, hétfős legénységgel és nyolc fekete és inka rabszolgával.

(198) Rogers legénysége átvette az irányítást a hajó felett, amelynek a bizakodó Beginning (Kezdet) nevet adták.

Ezután lassan érkezni kezdtek az áldozatok. Az elhagyatott, guanó borította Lobos-szigeteknél állomásozva, harminc mérföldre a perui partoktól, elfogtak négy spanyol hajót, köztük egy 500 tonnásat, fedélzetén a Rogersék számára megszokott rakománnyal: rabszolgákkal. Hetvenhárom volt belőlük, többségében nők és gyerekek, akiknek a neve később nemek és kategóriák szerint gondosan rendezve felkerült az expedíció főkönyvébe: a két „használható férfitól" (Jacob és Quasshee matrózok) a két lánycsecsemőig, Teresiáig és Mollyig. (199) A lobosi bűzben Rogers már egy méretes flotilla és növekvő számú fogoly és rabszolga vezetője volt, mindezt úgy, hogy egyetlen puskát sem kellett elsütnie.

A körülbelül 200 főnyi ellátásra szoruló rabnak köszönhetően, az expedíció víztartalékai gyorsan apadtak, és Rogers ráébredt, hogy kitérőt kell tenniük a szárazföld felé. A privatérok hivatalos megbeszélést tartottak, és megegyeztek, ha már hírt kell adniuk a jelenlétükről, meglepetésszerűen megtámadhatnának egy gazdag várost is. Guayaquil hajóépítő kikötőjét választották, a mai Ecuador területén, amelyet 1684-ben Dampier még, mint buccaneer egyszer már kifosztott.

Útközben üldözőbe vettek egy nagy francia hajót. (200) A kibontakozó csatában Woodes testvére, John muskétagolyót kapott a fejébe, és meghalt, amit Rogers „kimondhatatlan fájdalommal" (201) fogadott. Az nyújtott számára egyedüli vigaszt, hogy a zsákmány, a francia gyártmányú Havre de Grace „jelentős mennyiségű gyöngyöt", hetvennégy rabszolgát és néhány gazdag spanyol utast szállított, amitől javult a legénység hangulata.

Guayaquil ostroma hibák komédiájába fulladt. A sötétség leple alatt a támadók csónakokban eveztek fel a Guaya- folyón, a hajók pedig a folyó torkolata előtt maradtak. Rogers, Dover és Courtney egyenként hatvanöt-hatvanöt fős különítményt vezetett, de mint a szárazföldi csapatok irányítója, Dover volt az általános parancsnok.

Két éjszakába telt elérni a várost, és a közbeeső napot egy szúnyogoktól hemzsegő mangrovemocsárban rejtőzve töltötték. Mikor közelebb értek, egy egyszerű, vidám hangulatú ünnepséget a védelmi erők köszöntésének gondoltak, és Ro- gers azonnali támadást javasolt, ám Dover inkább maradt még egy napot a mangrovemocsárban. A következő estén Dover ragaszkodott hozzá, hogy tárgyaljanak a spanyolokkal, még ha ezzel el is veszítik a meglepetésszerű támadás előnyeit. Guayaquil kormányzója, Don Jeronimo Bosa y Solis y Pacheco napokig habozott a váltságdíj megfizetésén, és közben emberei 100 000 font értékben menekítettek ki értékeket a területről. Végül Rogers megelégelte mind a doktor, mind a kormányzó viselkedését, és átvette az irányítást: támadást indított a város ellen. El is foglalta, mindössze két embert veszítve.

Mivel Guayaquilban az értékeket már eltüntették, a privatérok csak nehezen kezelhető árucikkeket és alkoholos hordókat találtak. A legénység nagy része lerészegedett, majd zsákmány után kutatva elkezdték kiásni a temetőben a holttesteket, figyelmen kívül hagyva, hogy Guayaquilban nemrég bubópestis pusztított. Míg a matrózok a tetemeket fosztogatták, kitéve magukat a fekete halálnak, Rogers és tisztjei Donjerommónál vacsoráztak, aki végül megváltotta a városát 26 810 pezóért (6703 font), a töredékéért annak a pénznek, amit egy jól ütemezett ostromban zsákmányolhattak volna. (202)

A támadás feletti ünneplés nem volt hosszú életű. 1709. május 10-én, két nap tengeren töltött idő után, Rogers emberei tucatjával betegedtek le. Egy hét leforgása alatt 140 fő esett ágynak a pestis miatt, és ketten meg is haltak. Nehezen találtak vizet egy útba eső sziklás szigeten, és az egyik zsákmányolt hajó legénysége alig tudta elejét venni egy rabszolgafelkelésnek. Június 14-re, mikor elérték Gorgona szigetének menedékhelyét, a mai Kolumbia területén, Rogers és Courtney is beteg lett, és fél tucat ember életét vesztette.

Hat hetet töltöttek a felépüléssel Gorgonán, ezalatt a legénység letisztította és megjavította a hajókat, és új árboccal, kötélzettel és fegyverekkel látták el az Havre de Grace-t, míg a tisztek fizetség ellenében néhány megszerzett hajót visszaadtak a parancsnokaiknak. Pár rabszolgát eladtak kenukkal arra járó helyi kereskedőknek, két fekete fiút pedig megkapott Cooke és egy másik tiszt, az Ham de Grace elleni támadásban tanúsított bátorságuk jutalmául. Egy szerencsétlen fekete lányt átadtak egy züllött spanyol papnak, cserébe az áruk eladásában nyújtott segítségéért. Rogers azt írta, biztos benne, hogy a szerzetes „pár parancsolatot megszeg majd vele, és utána eltörli a vétket az egyház bűnbocsánatával". (203)

A pestises betegek többsége sátrakban lábadozott a szárazföldön, a legénység hangulata azonban így sem javult. Úgy vélték, Rogers és a tisztek rá akarják őket szedni; hatvanan aláírtak egy okiratot, amelyben megfogadták, hogy abbahagyják a munkát, amennyiben a zsákmányt nem osztják szét köztük egyenlőbben. Talán Henry Avery példájától felbuzdulva igazságtalannak tartották, hogy Rogerst tizennégy rész illeti meg, szemben a közönséges matróznak juttatott eggyel. Ro- gers és Courtney korábban már lemondott arról a jogról, hogy övéké legyen az elfoglalt hajók parancsnoki kabinjában talált összes holmi, ami Rogers számításai szerint 90 százaléknyit hasított le a személyes bevételükből. Es most arra kényszerültek, hogy tovább növeljék a személyzet részesedését. Rontott a helyzeten, hogy a tisztek még mindig azon vitatkoztak, kinek mit kellett volna tennie Guayaquilban. A feszültség egyre nőtt, és Rogers úgy érezte, kénytelen megesketni őket a Bibliára, hogy harc esetén egymás segítségére siessenek. (204)

Ilyen kellemetlen fegyverszüneti körülmények közt, 1709. augusztus elején a privatérok elhagyták Gorgonát. November elejére jutottak el a Kaliforniai-félsziget partjaihoz, ahol a manilai evezősgályák érkezését várták. Múltak a hetek. A vízkészlet és az ellátmány kezdett megcsappanni, és a tisztek aggódtak, hogy nem fog kitartani a 7000 mérföldes útra Guamig. A hajóférgektől lyuggatott Duke és Ham de Grace szivárgott, és minden egyes nappal egyre valószínűtlenebb lett, hogy túlélhetik a hosszú csendes-óceáni átkelést. (205) December 20-án a tisztek úgy döntöttek, a várakozást feladva elindulnak hazafelé, amíg még lehet. „Mindannyian búskomorak és csüggedtek voltunk", írta Rogers a beszámolójában.

Ahogy a hajók felkészültek a távozásra, vitorla jelent meg a nyugati horizonton: nagy, sokárbocos, és a távoli Manila irányából érkezett.

Az emberek egész éjjel dolgoztak, felkészítették a Duke-ot és a Dutchesst az akcióra, miközben a sötétben a gálya felé vitorláztak. A spanyol hajót mindössze három mérfölddel a Duke orra előtt érte a hajnal. A Dutchess a sötétben túlfutott a célon, és egy mérföldnyit vissza kellett hajóznia. A spanyol hajót nézve Rogers úgy vélte, a Duke talán egyedül is el tudja foglalni. A Nuestra Senora de la Incarnatión Disenganio nem volt tipikus evezősgálya, inkább 450 tonnás, húszágyús, imbolygó vitorlás jármű. Rogers kiosztott egy dézsányi forró csokoládét a legénység közt, és a vigasztaló itallal a kezükben imádkoztak, amikor az Incarnatión első ágyúgolyója a vízbe csapódott.

Rogers a Duke-ot a spanyol hajó oldala mellé vezényelte, és parancsot adott a tüzelésre. A hajó belerengett, amikor az ágyúkat elsütötték, egyiket a másik után. Viszonzásképpen az Incarnatión ágyúinak csőtorkolatai is fel-felvillantak. Egy puskagolyó eltalálta Rogers arcának a bal felét, a fedélzetre fröcskölve felső állkapcsának nagy részét és számos fogát. Ahogy az egyre növekvő vértócsában feküdt, látta az ellenség megemelt előfedélzeti felépítményét elhaladni a hajója korlátja mellett. Próbált parancsokat osztogatni, de a túl erős fájdalom miatt nem tudott beszélni, így az utasításokat lefirkálta egy darabka papírra. A parancsait követve a Duke élesen megfordult, elúszott az Incarnatión orrárboca előtt, és az ágyúival végzetes lövéseket zúdított rá. Az Incarnatión francia születésű parancsnoka, Jean Pichberty leengedte a hajó zászlóját, és az angolok a legnagyobb zsákmányolt hajójuk fedélzetére szálltak. (206)

Pichberty kapitány elbűvölő információkkal szolgált elfogóinak: abban az évben két kincses hajó hagyta el Manilát, és e kettő közül messze az Incarnatión volt a kisebb. A másik, a Nuestra Senora de Begona rendes kincses gálya volt, hatalmas 900 tonnás hajó, dupla ágyúfedélzettel, és keleti luxuscikkekkel tömött óriási raktérrel. Rogers további írásbeli utasításokat adott a flottának: bekísérni az Incarnatiónt az alaptábornak használt félreeső kaliformai-félszigeti kikötőbe, és a tiszteknek, hogy készüljenek fel a Begona feltartóztatására. Aztán visszavonult a kabinjába, miközben annyira feldagadt az arca és a torka, hogy inni is alig volt képes. Még nem tudott róla, de egy spanyol puskagolyó mélyen befúródott a szájpadlásába. A kollégái igyekeztek meggyőzni, hogy maradjon az Incarnatión fedélzetén, míg ők megkeresik a Begonat, de Rogers nem akarta elhagyni a Duke- ot.

A Duke legénysége még mindig az Incarnatiónnú folytatott csatából származó sérüléseket javítgatta a hajón, amikor karácsony napján a Begona megjelent a látóhatáron. Mire Rogers azon az estén kihozta a hajót a kikötőből, a Dutchess és az Ham de Grace már mérföldekre kint volt a tengeren, és az óriási gálya felé közeledett. Rogers egész éjszaka azt figyelte, hogy a hajók ágyúsorai felváltva villannak fel. Reggel látta, hogy a Dutchesst súlyos találat érte, az árbocai megrongálódtak, a kötélzet összevissza állt. Ugyanazon a délutánon Rogers azt is végignézte, amint a Dutchess és az Ham de Grace órákon keresztül a gályát támadja, hogy aztán megint visszavonuljanak. A Duke nem is szólt bele az ütközetbe egészen huszonhetedike késő délutánjáig, amikor mindhárom privatérhajó körbevette a Begonát, és ágyútüzet zúdított rá. Harc közben egy faszilánk átütötte Rogers bal lábát, és a fél bokáját letépte, kiálló sarokcsontja ott maradt fedetlenül.

Az Ham de Grace-t irányító Cook becslése szerint a flotta háromszáz ágyúgolyót és ötven árbocromboló rúdlövedéket lőtt ki a Begonát, de a hatfontos ágyúk nem sok kárt okoztak a vastag, kőkemény hajótörzsön. „Olyan volt azzal a hajóval harcolni, mintha egy ötvenágyús várat ostromoltunk volna", panaszkodott Cooke.

A Begona nehézágyúgolyói mindent tarolva csapódtak be az angol hajókba, lyukat ütöttek a hajótesten, és megöltek vagy megsebesítettek harminchárom embert. Fogytán lévén a muníció, a priva-éroknak be kellett ismerniük, hogy alulmaradtak, és hagyniuk kellett a Begonát folytatni az útját tovább Acapulcóba. (207) A beszédre és járásra képtelen Rogers felkészítette a flottát a hosszú utazásra hazafelé.

Újabb huszonnégy hónapba telt eljutni Angliába, miközben a tisztek közötti viszony tovább romlott. Azon vitatkoztak, ki irányítsa az Incarnatiónt, melynek a raktere tömve volt selyemmel, fűszerekkel, ékszerekkel, ezüsttel és más becses dolgokkal, mint ahogy később kiderült, mintegy 100 000 font értékben. Meglepő módon Courtney és Cooke hajlott volna a hajó parancsnokságát átadni dr. Dovernek. Még mindig elviselhetetlen fájdalmak közepette Rogers felsorakoztatta a többi tisztet, és kijelentette, hogy Dover „teljesen alkalmatlan erre a hivatalra". Az elkövetkező „papírháború" során a tisztek megegyeztek egy kompromisszumos megoldásban, miszerint ténylegesen Selkirk és mások vezetik az Incarnatiónt, de Doveré lesz a főkapitányi cím. A csetepaté során Rogers szerzett magának néhány kellemetlen ellenséget.

1710. június végén megérkeztek Holland Kelet-India fővárosába, Bataviába (majakarta, Indonézia), az első baráti kikötőbe másfél év után. Itt megtisztították a Duke, a Dutchess és az Incarnatión gyengülő hajótörzsét, az addigra féregrágta Havre de Grace-t pedig eladták roncsnak. Courtney és még néhány tiszt Dover támogatói közül később azt állította, a Duke már akkor is veszélyesen szivárgott, szükség lett volna egy új hajógerincre, és hogy Rogers nem volt hajlandó tudomást venni a problémáról. Feltételezésük szerint Rogers „alattomosan azt tervezte", hogy Új-Fundlandra vagy Brazíliába vitorlázik, és csempészkereskedelmet űzve elcseréli a kelet-indiai árukat. Elég komoly volt ez a vád, ugyanis a brit Kelet-indiai Társaságnak törvényes monopóliuma volt Délke- let-Azsiában a brit áruforgalomra. Szembeszállni az erős Kelet-indiai Társasággal jegyezték meg, „kárt okozhatott volna" az expedíciónak. Sokan a legénységből úgy gondolták, Ro- gers ellopott egy nagy részt a kincsből, és elrejtette Bataviában. (208) Ám ez valószínűtlen volt, és nem is illett Rogers jelleméhez.

Annyit tudunk, hogy a hat hónapos batáviai tartózkodása alatt műtéten esett át, rendbe tetette a sarkát, és eltávolíttatta a muskétagolyót a szájpadlásából. Hogy elkerüljék a Keletindiai Társasággal való összeütközést, a hazaúthoz szükséges termékek beszerzését is szigorúan felügyelte, jóllehet még ezek az óvintézkedések sem mentették meg a bristoliakat a társaság igazgatóinak csillapíthatatlan kapzsiságától.

Amikor 1711. október 14-én a három hajó végül horgonyt vetett a Temzén, a Kelet-indiai Társaság ügynökei már vártak rájuk. Azzal érveltek, hogy a privatérok ellátmányvásárlása Batáviában kimeríti a társaság monopóliumának a megsértését. Lefoglalták a nagyszerű „Acapulco hajót", amelyet a londoni újságok már híressé tettek, és a privatérhajók tulajdonosait hosszas jogi vitákba keverték. Végül a 147 975 fontnyi bevételből több mint 6000 fontot a társaság igazgatói tettek zsebre. A kiadásokat levonva, a tulajdonosok megduplázták a befektetett pénzüket. Rogers megcsonkított arccal, szétroncsolt lábbal és a halott bátyjával, körülbelül 1600 fontot kapott, amelynek nagyját valószínűleg felemésztették a család tartozásai Bristolban. (209) A legénység nagy része egyáltalán nem kapott semmit, mivel erőszakosan besorozták őket a Királyi Haditengerészet hajóira, amint a Duke és a Dutchess beért Londonba. (210)

Rogers visszatért Bristolba a feleségéhez és gyerekeihez, ápolgat-ta a sérüléseit és előkészítette a kiadásra a beszámolóját. A föld körülhajózása és egy Manila-hajó sikeres elfogása nemzeti hőssé tette, de rokkanttá és sértődötté is, és csak kicsit gazdagabbá, mint ahogy elindult otthonról három évvel korábban.

Nem Rogers volt az egyetlen, aki traumából épült fel 1712 nyarának végén. Az Atlanti-óceán másik oldalán, Jamaicában, Edward Thatch és Charles Vane egy sokkal rosszabb eseménynek volt szemtanúja. 1712. augusztus 28-án Jamaicára lesújtott történelmének legerősebb hurrikánja.

Charles Vane-ről három dolgot tudunk: a spanyol örökösödési háború alatt Port Royal lakosa lett (211), hivatásos tengerész volt és ismerte a nemsokára hírhedtté váló Henryjennings kapitányt. Amikor a végzetes augusztusi éjjelen a szél északiról hirtelen délire váltott, Vane jó eséllyel Jennings kapitány négyágyús szlúpja, a Diamond fedélzetén tartózkodott, amely Port Royal kikötőjében horgonyzott több száz másik hajóval együtt.

A kikötő azon az estén különösen zsúfolt volt egy hajózási embargó miatt: közelgő francia támadástól tartottak. Ebből kifolyólag Edward Thatch is ott lehetett Port Royalban, és feltehetőleg pihent. Szintén a helyszínen volt a londoni rab- szolgahajó-parancsnok, Lawrence Prince, és a massachusettsi kereskedő, William Wyer, ők mindketten szembeszállnak majd egy napon a kalózokkal. Jennings, a „jó pozícióval és birtokokkal" (212) rendelkező megkapaszkodott kereskedőkapitány egy üres rakterű hajót irányított, mivel minden te r- het, amit szállított, kipakoltak már a sziget több hete tartó embargója alatt. (213)

A vihar körülbelül este nyolckor csapott le, „tomboló orkán, villámlással, széllel és esővel, mennydörgés nélkül". Fákat csavart ki, lakásokat és raktárakat döntött össze, cukorfinomítókat rombolt le, teljes cukornádföldeket tett tönkre. A parton néhányan életüket vesztették, amikor a házuk, a kórház, valamint Kingston fő templomának a fele összedőlt, de a legnagyobb pusztítás mégis a kikötőben történt. Legalább ötvennégy hajó elsüllyedt vagy partra sodródott, beleértve a HMS Jamaica hadi szlúpot, és a rabszolgaszállító Joseph Galky-t, mely elvesztette teljes legénységét és a hajófenékben leláncolt 107 rabszolgát. Wyer kapitány a szárazföldön volt, amikor rabszolgaszállítóját, az Ann Galley-t elnyelte a viharban a víz, 100 rabszolgának és a huszonnyolc fős személyzet felének a halálát okozva. Lawrence Prince a parancsnoksága alá tartozó hajótól kellett megváljon, az Adventure nevű brigantintól, ahogy Henry Jenningsnek is, bár egyikük sem veszített embereket. Amikor a következő reggelen felkelt a nap, a partokon és sós mocsarakban láthatóvá váltak az elszórtan heverő, összezúzott vagy letört árbo- cú hajók, és holttestek tucatjai. Becslések szerint a rabszolgákon kívül 400 matróz vesztette életét. (214)

Amikor Jennings, Vane, Thatch és a többi tengerész az elkövetkező hetek során számba vette a pusztításokat, egy hajó érkezett Európából drámai hírekkel. Anna királynő kinyilvánította mindenfajta ellenségeskedés megszüntetését Franciaországgal és Spanyolországgal szemben. (215) A háború véget ért, és ezzel együtt megállt a privatértevékenység miatt Jamaicára érkező vagyon és zsákmányáru áramlása is. Tekintve, hogy a jamaicai kereskedelmi flotta nagy része roncsokban feküdt a parton, több száz tengerész munka nélkül maradt, és magának kellett gondoskodnia magáról Kingston és Port Royal romjai között. Ironikus módon egy másik hurrikán hozott nekik gazdagságot, olyan mértékűt, amelyről a háború alatti privatérok álmodni sem mertek.

NEGYEDIK FEJEZET

BEKE

1113-1115

A spanyol örökösödési háború 1713-as befejeztével több tízezer tengerész találta hirtelen állás nélkül magát. A tizenkét éves háború alatt csődbe jutott Királyi Haditengerészetet gyors ütemben építették lefelé, a hajókat leszerelték és jobb időkre várva raktárba helyezték, és több mint 36 000 embert, a munkaerő majdnem háromnegyedét kirúgták a utrechti béke aláírását követő első huszonnégy hónapban. A privatérengedélyek értéküket vesztették, tulajdonosaik kénytelenek voltak a hadihajóikat kikötni, a legénységüket pedig partra tenni Anglia vagy Amerika mólóinál. Látva a kikötőkben a több ezer munkáért könyörgő matrózt, a kereskedelmi hajók parancsnokai 50 százalékkal csökkentették a fizetéseket

(216)   , azoknak a szerencséseknek, akik munkát találtak, hu- szonkét-huszonnyolc shillingből (1,1-1,4 font) kellett túlélni egy hónapot.

A béke nem hozott biztonságot a Karib-szigetvilágban elhelyezkedett tengerészeknek sem. A spanyol parti őrség, a guardas costas folytatta a Jamaicára oda-vissza közlekedő angol hajók elfogását, azonnal csempészeknek nyilvánítva őket, ha csak egyetlen spanyol érmét találtak a fedélzetén.

(217)   „Tiltott" pénzekre pedig bármikor rábukkanhattak, hiszen gyakorlatilag Anglia karibi gyarmatainak mindegyikén ezek voltak a tényleges fizetőeszközök. A béke első két évében harmincnyolc jamaicai hajót kaptak el ilyen módon (218), a tulajdonosoknak 76 000 fontnyi kárt okozva. Amennyiben a személyzet ellenállt, a guardas costas néhány embert megtorlásképpen megölt közülük, a többiek meg hónapokat vagy éveket töltöttek kubai börtönökben. „A tengerek - emlékezett vissza később Jamaica kormányzója - veszélyesebbek lettek, mint amilyenek háború idején voltak." (219) Ahogy múltak a hónapok, Port Royal utcái, kocsmái és fogadói megteltek dühös, nélkülöző matrózokkal. A veszteségeiket fájdalmasan megérző kereskedők kevesebb hajót küldtek vízre, tovább csökkentve a tengerészek számára a munkahelyeket. Az elfogott matrózokat - volt, akit egynél többször elkaptak - testileg a spanyolok gyötörték, anyagilag pedig a munkaadóik szorongatták meg, akik azzal kompenzálták a kárukat, hogy nem fizettek alkalmazottaiknak a börtönökben leszolgált időért. „A harag és a munkahiány - emlékezett vissza később az egyik helybeli - kárhoztatta őket arra az életvitelre, melyre, véleményem szerint, legtöbben nem vetemedtek volna, ha a panaszaikat megfelelően kezelik, vagy ha kínálkozott volna számukra más törvényes tevékenység, amivel eltarthatják magukat." (220)

Benjámin Hornigold fordult elsőként ehhez a más „életvitelhez" (221), és magával vitte Edward Thatchet is. A háború alatt egy jamaicai privatérhajón szolgáltak, és most azon kapták magukat, hogy ott ragadtak Port Royal kikötőjében. 1715 nyarára elegük lett a szegénységből és a spanyol parti őrségből, és Hornigold azt javasolta néhány korábbi bajtársának és ivócimborájának, hogy egyesítsék a tudásukat, és oldják meg mindkét problémát. Vissza kellene menniük és megtámadni a spanyol hajókat, miáltal bosszút állnának és egyúttal meg is gazdagodnának. Egy kis hajóra volt mindösszesen szükségük, meg néhány megbízható emberre, és egy biztonságos fészekre, ahonnan a portyáikat indíthatják. Homigold csak a megfelelő helyet ismerte.

A Bahamák, jól tudta azt minden jamaicai, kiváló terület volt a buccaneerek számára. A 700 részből álló szigetvilág nyugati széle a Floridai-szoros mentén helyezkedett el, ami minden Európába tartó hajó elsődleges hajózási csatornája volt, ha Dél-Amerikából, Mexikóból és a Nagy-Antillákról indult, beleértve a spanyol Kubát, az angol Jamaicát és az új francia kolóniát Hispaniola szigetén. A vitorlásoknak nem nagyon volt más választásuk, át kellett haladniuk ezen az útvonalon, ha el akarták érni keleti tengerparti gyarmataikat, vagy el szerették volna kapni a passzátszelet vissza Európába. A kalózok elrejtőzhettek a szigetek útvesztőjében, és kihasználhatták azt az előnyüket, hogy a több száz kevésbé ismert horgonyzóhelyen vizet vagy friss gyümölcsöt szerezhettek, megtisztíthatták és megjavíthatták a hajót, és szétoszthatták a zsákmányt nyugodt körülmények között.

Senki nem merte volna követni őket a szigetek közötti szűk szorosokba, ha nincs tapasztalt bahamai navigátor a fedélzeten. Az alacsony, homokos földdarabkák miatt bárki könnyen eltévedhetett, vagy a hajóját tette ki éles szirtek és a térképen jelöletlen homokpadok veszélyéinek. Am mivel a spanyolokat törvényellenes volt megtámadni, ennél is többet számított, hogy a Bahamáknak nem volt kormánya az 1703. júliusi francia-spanyol invázió óta. 1713-ban, a békeidőszak első nyarának végén Homigold kis bandájával elhagyta Port Ro- yalt, és 450 mérföldnyire északra vitorlázva áthaladt Kuba és Hispaniola között, egyenesen a Bahamák korallzátonyokkal teleszórt labirintusába.

A háború alatt a spanyolok és a franciák négyszer fosztották ki New Providence Islandet, Nassaut porig égették, az erőd ágyúinak gyújtónyílását eltömítették, a kormányzót, csakúgy mint a sziget legtöbb afrikai rabszolgáját elhurcolták, a lakosság maradék részét pedig az erdőkbe kergették. (222) Ezek után a legtöbb túlélő távozott a szigetről, csupán egy maroknyi telepes maradt hátra, akik, a helybeli John Graves szavai szerint, „elszórtan éltek kis viskóikban, készen arra, hogy bármely támadás esetén az erdők biztonságába fussanak". (223) Amikor a portyázásokról szóló első hírek megérkeztek Londonba, a Bahamákat birtokló arisztokraták kineveztek egy új kormányzót,

Edward Birchöt, és átküldték az Atlanti-óceánon, hogy állítsa vissza a rendet a holtágba jutott gyarmaton. Amikor 1704januárjában Birch megérkezett, New Providence-t majdnem teljesen elnéptelenedve találta, ezért ahogy a korabeli történész, John Oldmixon megjegyezte, „nem vette magának a fáradságot, hogy elkezdje megbízatását". Birch három vagy négy hónapig tartózkodott a szigeten, a vadonban lakva, aztán sorsára hagyta „területét".

Kilenc évvel később kicsit változott a helyzet. Amikor Hornigold és társai Nassaunál partra léptek, nem várost találtak, hanem bozóttal és trópusi növényzettel benőtt, félig romba dőlt épületek együttesét a kiégett templom és erőd maradványai körül, amelyeket Nicholas Trott építtetett negyedszázaddal korábban. Valószínűleg harmincnál kevesebb család élt az egész szigeten, viskókban és kezdetleges házakban, akik halászattal és favágással egészítették ki megélhetésüket, vagy a sziget alattomos partjainál pórul járt hajók értékesebb holmijait szedegették össze. Hornigold körbepillantott, és rájött, hogy jó döntést hozott.

A dolgok meglehetősen szerényen indultak. Hornigold és emberei készítettek, illetve „szereztek" három periaguát, nagyméretű, harminc ember és bőséges ellátmány szállítására alkalmas facsónakot vagy kenut. A periaguák evezősorukkal és hosszanti vitorláikkal kiválóan megfeleltek a kisüzemi kalózkodáshoz: fürgék voltak, lehetett velük a széllel szemben evezni, képesek voltak elkapni egy négyszögvitorlás hajót vagy elmenekülni előle, és olyan kevés vizet szorítottak ki, hogy az üldözőiket lerázva át tudtak evezni homokpadok, korallzátonyok és más veszélyes területek felett. Hornigold rövid kardokkal, muskétákkal, lándzsákkal és buzogányokkal fel-fegyverzett emberei méltán számíthattak arra, hogy legyőzhetnek egy kisebb legénységű kereskedelmi szlúpot, esetleg a távoli spanyol vagy francia ültetvények felügyelőit. Kuba csak 175 mérföldre feküdt délre, a spanyol Florida 160 mérföldre nyugatra, a francia Hispaniola 400 mérföldre délkeletre. A kis kalózcsapat tökéletes állásból tudott lecsapni háborús ellenségeire.

Három csoportba szerveződtek, mindegyik csoportban huszonöt fővel és egy kenuval. Hornigold vezette az egyiket, John West, akiről nem sokat lehet tudni, és John Cockram, a kereskedőnek készülő ambiciózus fiatal tengerész a másik kettőt. Az elkövetkező hat hónap alatt kis spanyol kereskedelmi hajókat és elszigetelt cukornádültetvényeket támadtak meg, a Floridai-szorostól Kuba partjaiig. Hornigold csapata drága sziléziai és poroszországi vászonbálákkal megrakottan tért vissza Nassauba; Cockram ázsiai selymet, rezet, rumot, cukrot és ezüstpénzt hozott, melyeket Floridánál vagy máshol loptak el spanyol hajókról; West tizennégy, kubai ültetvényekről szerzett afrikai rabszolgával tért haza. Együtt összesen 13 175 font értékű rakományt szállítottak be Nassau romjai közé, értékben tízszeresét a teljes bermudai gyarmat éves importjának. (224)

A zöldfülű kalózbandának szüksége volt valakire, akinek eladhatják a rabolt javakat, lehetőleg úgy, hogy ne kelljen megkockáztatni a hosszú utazást Jamaicáig, ahol a hatóságok jogi bonyodalmakkal fenyegetve esetleg részt kérhettek volna a haszonból. Szerencséjükre találtak készséges vásárlókat a Nassautól ötven mérföldre északra lévő, 200 körüli lakosú Harbor Island viszonylag állandó telepesei közt. Richárd Thompsonnak, a sziget legnagyobb és leggazdagabb földtulajdonosának és kereskedőjének nem voltak aggályai, hogy a nassaui kalózok termékeivel üzleteljen, és nem mutatott sok szimpátiát a spanyolokkal szemben sem, akik a bahamaiaknak addig annyi kárt okoztak. O és John Cockram, úgy tűnik, különösen jól kijött egymással. 1714 márciusában Cockram elvette Thompson egyik lányát, és vele tengette életét Harbor Island nagyobb területű, de kevésbé fejlett szomszédján, Eleutherán. Thompson még az egyik kereskedelmi szlúp vezetőjének is megtette új vejét, és elküldte az ezer mérföldre levő Curagao holland fűszerszigeteire börzsönyfát csempészni, amiből az értékes vörös festék alapanyaga készült. Thompson vélhetően megvásárolta a kalózok rakományának nagy részét. Nem telt sok időbe, hogy ő és Cockram kiemelkedjenek, mint a kalózkodás aranykorának vezető feketepiaci kereskedői.

1714 telén az a szóbeszéd járta New Providence-en, hogy Havannában a spanyol hatóságok megtorló támadásra készülődnek a sziget ellen. A kalózok megbeszélték egymás közt a dolgot, és arra jutottak, hogy szétosztják a zsákmányt - mely mostanra értékében elérte a 60 000 fontot és elválnak. West és sokan az egyszerű kalózok közül úgy döntöttek, azelőtt távoznak, mielőtt bármi történik, és szét is széledtek Jamaica felé. Maroknyian továbbra is a Bahamákon maradtak, köztük Hornigold, aki csatlakozott John Cockramhezés másokhoz. Harbor Island viszonylagos biztonságot nyújtott nekik, a jól védhető kikötőjével és ágyúállásaival. Szinte biztosan köztük volt Edward Thatch is, aki meglapult, és arra várt, hogy a spanyolok dühe csillapodjon.

Az utrechti béke Sam Bellamyt is kitette a munkahelyéről. 300 év szóbeli hagyományai alapján 1714-ben vagy 1715 elején a massachusettsi Easthambe vezetett útja, Cape Cod legtávolabbi részére. Nincs dokumentált bizonyíték, amely megerősítené a történeteket, bár Outer Cape lakói többé-kevésbé ugyanúgy mesélik el ezeket az eseményeket a nagy kalózok korszaka óta; viszont nincs nyom az ellenkezőjére sem. A rendelkezésre álló bizonyítékok ugyanakkor kínosan jól illeszkednek a helyi legendához.

Az Easthemben és környékén élő családok szoros kapcsolatban állnak az angliai West Countryval, ahonnan a feltevések szerint Bellamy is származott. Néhányuk családneve, illetve családfája arra enged következtetni, hogy talán az anyjának voltak ott rokonai. Ami még fontosabb, a legenda elsődleges szereplője, aki körül a történet forog, ténylegesen is élő személy volt, és az életeseményei egybevágnak a környék néphagyományával

Valamikor 1713 és 1715 eleje között Sam Bellamy nagy valószínűséggel Bostonba érkezett. A legtöbb beérkező hajó itt vámkezeltette a szállítmányát, mielőtt továbbindult volna New England valamely más kikötőjébe. 10 000 lakosával Boston volt a brit Észak-Amerika legnagyobb városa, valamint az a kikötő, amelyen keresztül áthaladt a keleti part transzatlanti kereskedelmének legnagyobb része. A város a központi kikötő körül emelkedett ki a földből, tégla- és deszkaházaival a Beacon Hill lábánál, melyet a név alapjául szolgáló világítótorony koronázott meg. Bellamy hajója ott dokkolhatott a nemrég épített és ezerhatszáz méterre a kikötőbe benyúló móló, a Long Wharfvégén, amelynél harminc óceánjáró hajó köthetett ki egy időben, olyan vízmélység mellett, hogy a legnagyobb apály esetén is közvetlenül a dokkra rakodhattak. (225) Ez volt a nagyobbnak nevezhető a Bostonba bevezető utak közül. A város egy két mérföld hosz- szú és fél mérföld széles, dombos félszigeten terült el, amit olyan alacsony és karcsú nyak kapcsolt a száraz földhöz, hogy viharok és a tavaszi áradás alkalmával elárasztotta a víz. Bostonból Roxburybe menni a félsziget útjain mindig is kockázatos volt, és sokan fulladtak vízbe, amikor ködben vagy sötétben próbáltak végigmenni rajta. (226) Akkoriban még nem voltak hidak, és eltekintve a Charles-folyó torkolatát átszelő három komptól, a Long Wharf volt a város főbejárata. Bellamy kiszállt a hajóból, és végighaladt a dokk mentén épített raktárépületek előtt, a King Street aljáig. (227) A frissen burkolt úton felkapaszkodó látogató azonnal tudhatta, hogy egy különösen kulturált városba érkezett. A vadonatúj, téglaépítésű, és megkapó harangtoronnyal rendelkező Városházig tartó fél mérföldes séta során Bellamy nem kevesebb, mint öt nyomda és tizenkilenc könyvüzlet előtt haladhatott el, köztük Nicholas Boone boltja előtt, aki a brit Amerika egyetlen újságja, a Boston News-Letter hetilap példányait árulta. Ha megpihent elolvasni a Navs-Lettert - már ha tudott egyáltalán olvasni -, hozzájutott Európa és a többi gyarmat híreihez, az újonnan érkezett hajóparancsnokok és utasok első kézből származó beszámolói alapján. Köztük lehettek a Hornigold embereinek fosztogatásairól szóló történetek is. A Nem-Letter létezése tette Bostont a XVIII. századi Amerika információs infrastruktúrájának a középpontjává. A lapot a város postamestere jelentette meg, John Campbell, ő köszöntötte elsőként a heti postafutárt New Yorkból. A veszélyes, egy hétig tartó utazás volt a leghosszabb forduló a kontinens kialakulóban lévő, Philadelphiától Portsmouthig terjedő postarendszerében. Ha volt valami releváns hír Boston lakói számára - egy kalóztámadás például -, legtöbben a News- Letterbol értesülhettek róla elsőként. (228) De ha az újság nem vonzotta magára Bellamy figyelmét, végignézhette az árukat Andrew Faneuil velencei selymet, francia sótartókat és más európai csecsebecséket árusító King Street-i üzletében. (229) Vagy megállhatott a Royal Exchange-nél, az ételeiről és italairól híres kocsmánál a domb tetején. (230) Itt körbeérdeklődhetett, hogyan lehet legolcsóbban átutazni Cape Codra, a Massachusetts-öböl másik oldalára.

n

A Városháza (1713) felhőkarcolókkal körülvéve még ma is áll, Old State House néven ismeretes. A King Street most State Street. Az apályterületet, amelybe a Long Wharf benyúlik, feltöltötték, és itt van most a bostoni part.

o

Az az Andrew Faneuil, akiről Boston híres Faneuil Hallját elnevezték.

Tengerészként Bellamy otthon érezhette magát Outer Cape-en. Központi településén, Easthamben mindenhol érezhető volt a tenger jelenléte: a város felett fújó szelekben, keleten a hullámok morajlásában (231), a városiak háztartási tárgyain, melyeket az atlanti parton elpusztult több száz hajó roncsaiból gyűjtögettek össze. Nem minden hajótörés volt teljesen a véletlen műve. Sötét estéken a hajókat Cape kietlen, kikötésre alkalmatlan keleti partjára lehetett csalni, ha valaki kiállt a vízhez, és óvatosan egy lámpát lóbált. A tapasztalatlan hajókapitány, aki feszült lehetett a veszélyes Outer Cape-i átkelés miatt, egy másik hajó tatfényének gondolván követhette a lámpát, és csak akkor észlelte a tévedését, amikor már túl késő volt megmenteni a hajót. Szinte természetes, hogy az effajta csalásoknak sohasem volt szemtanúja, és hogy később a tengerpartokon szokatlanul nagy számban találtak hajókat túlélők és rakomány nélkül. (232)

Abban az időben Eastham gyakorlatilag sziget volt. A várostól délre, Nauset Harbor területén egy lápos völgy vágta el Outer Cape-et Massachusetts többi részétől. Az ingoványos rét bőséges és egészséges legelőt biztosított a szarvasmarháknak, és a környék hamar híressé vált a kiváló minőségű tejtermékei révén. Keleten, a falu és a nyílt óceán között, terültek el a másvilági hangulatú fennsíkok - sivár, bozótos, széljárta dűnék, amelyek félelmetes hirtelenséggel értek véget a meredek homokszirteknél, hogy kilencvenlábnyit zuhanva az atlanti partokban folytatódjanak tovább.

A cape-i legenda szerint Bellamyt egyre gyakrabban látták egy easthami kocsma söntésében. (233) 1715 tavaszának egyik estéjén találkozott egy tizenhat éves lánnyal, Mary vagy Maria Hallett-tel, akit elbűvöltek a tengeri kalandjai. Sam és Mary még azon az estén széna közé bújtak, és a történet legtöbb verziója szerint, annyira egymásba bonyolódtak, hogy már a házasságot tervezgették. Mary szülei vagyonos földművesek voltak (234), és nem adták a lányukat feleségül egy nincstelen matrózhoz, aki a társadalom legaljának is a legalja volt. A tomboló Sam megfogadta, hogy megcsinálja szerencséjét, és visszatér a menyasszonyáért. Miután Bellamy 1715 szeptemberében útnak indult, a megrettent lány észrevette, hogy terhes, az utána következő télen pedig már az a hír járta, hogy egy csűrben találtak rá halott csecsemőjével a karjában. Az easthami jó emberek, az egykori zarándokok leszármazottai, nyilvános vesszőzésre ítélték Maryt, majd börtönbe csukták, hogy ott várjon a bírósági tárgyalásra újszülöttjének meggyilkolásáért. Egyes beszámolók szerint a börtönben töltött idő alatt elvesztette az eszét, és (a gonosz feltételezhető segítségével) megszökött, hogy remeteként éljen a sivár fennsíkokon az Atlanti-óceán partja felett. Ott rikoltozott, ijesztgette a gyerekeket, kereste Bellamyt, és komisz viharokat hozott az áthaladó tengerészekre, amely tevékenységeivel kiérdemelte a Billingsgate Tengeri Boszorkánya elnevezést, mivel így hívták a város északi, most Wellfleet néven ismert felét.

Bár nyilván kiszínezték, a legenda alapulhatott történelmi eseményeken. Az utóbbi években történészek kiderítették, hogy 1715-ben volt Easthamben egy Mary Elallett nevű lány, és amit tudunk az életéről, az meglepően egybevág az elbeszélésekkel. A történelmi Mary Hallett körülbelül huszonkét éves volt 1715-ben, és a környék egyik leggazdagabb telepesének, a yarmouthi John Hallettnek volt a lánya, aki csakúgy, mint legendás változata, az egykor polgárőrként és az indiánokkal folytatott harcok veteránjaként el-híresült Hallett, láthatólag sokat törődött a vagyonnal, mert keserű és elhúzódó vitába keveredett fivérével elhunyt apjuk legelőinek elosztása felett.

1715 márciusában Mary bátyja, ifj. John Hallett feleségül vett egy easthami lányt, Mehitable Brownt, akinek bizonyos feltételezések szerint a családja üzemeltette a Great Island Tavemt (235), egy billingsgate-i vendéglátó egységet matrózok számára. Mary, a hatodik a tíz Hallett gyerek közül, 1715-ben jó eséllyel élhetett együtt bátyjával és annak feleségével, segíthetett a konyhában, kiszolgálhatta a vendégeket az ivóban, és takaríthatta a matrózoknak kiadott emeleti szobákat. Mi több, a források szerint Mary Hallett nem házasodott meg, és a hatvanas éveiben gyermektelenül halt meg 1751 áprilisában. Végrendeletében, melyet a provincetowni Whydah Expedíció Múzeumának munkatársa, Kenneth Kinkor talált meg, minden vagyonát a még élő testvéreire és azok gyerekeikre hagyományozta; és bátyját, az ifjabb Johnt jelölte ki végakaratának a teljesítésére (236), ami igazán szoros kapcsolatot mutat közöttük még az 1715-ös események után is, már ha azok egyáltalán megtörténtek.

Bármi legyen is az igazság Mary Hallett körül, Sam Bellamyról tudjuk, egy másik, sokkal tartósabb ismeretséget is kötött New England-i tartózkodása alatt. A találkozásukkor tizenkilenc éves Paulsgrave Williams befolyásos Rhode Is- land-i családból származó ezüstműves volt, feleséggel és két fiúgyermekkel. Első pillantásra Williams tűnhetett a legvalószínűtlenebb kalóznak. Apja, John Williams volt Rhode Island kormányzatának jogi szakértője, emellett kivételesen gazdag kereskedő, aki felváltva töltötte idejét a bostoni kúriájában és a newporti vagy Block Island-i birtokain. Anyja, Anna Alcock az angliai Plantagenet királyi ház leszármazottja volt, és egy Harvardon végzett orvos lánya. (237) Ezek ellenére Paulsgrave a törvényen kívüli életet választotta, csatlakozott az elszegényedett tengerészek társaságához, akik azért a vagyonért és szabadságért harcoltak, amely neki születésétől fogva megadatott. Tettének nem lenne semmi értelme, ha nem vennénk figyelembe mostohaapját és gyerekkori barátait.

1687-ben, amikor a fia tizenegy éves volt, John Williams meghalt, és a végrendelete végrehajtását, illetve gyerekei felügyeletét barátja, a skót menekült, Róbert Guthrie kezébe helyezte. Guthrie másfél évvel később feleségül vette Paulsgrave anyját, és véglegesen letelepítette a családot a Rhode Island-i Narragansett Bayben lévő Block Island-i birtokon (238), mely lépés alapjaiban megváltoztatta a fiatal Williams életének az irányát. Guthrie apja neves skót nacionalista és hitszónok volt, és az angolok a családja szeme láttára végezték ki még Guthrie kisgyermekkorában. Guthrie anyját és testvéreit száműzték az országból, úgyhogy csatlakozniuk kellet a skót hadifoglyok New Englandbe szállított kontingenséhez, hogy aztán a massachusettsi Lynn és Braintree vasbányáiban robotoljanak. Számos skót végül áttelepült Block Islandre, és beépültek a szervezett bűnözéséről elhíre- sült közösségbe. (239) Guthrie révén a fiatal Williams bizonyára betekintést nyert a skóciai angol hódítás pár kellemetlen igazságába, és néhány szélsőséges elképzelésbe arról, hogy igazából kinek is kellene ülnie a brit trónon. Block Is- landen Paulsgrave családja kapcsolatba került New England több fontos csempészével, pénzmosójával és feketepiaci kereskedőjével. A nővére, Mary, feleségül ment Edward Sandshez, Kidd kapitány barátjához, és a házaspár később elrejtette a házukban Kidd néhány csempészáruját, miközben ő a törvény elől menekült. A húga, Elizabeth, szintén belekeveredett a Kiddnek nyújtott támogatásba, a nő férje, Thomas Paine valószínűleg az unokaöccse és névrokona volt a visz- szavonult kalóznak, idősebb Thomas Paine-nek, aki szintén a környéken lakott, és jelentős előélettel rendelkezett zsákmányolt holmik vételében és eladásában. Ebben a társaságban Williams hajlamossá válhatott rá, hogy törvénytelen ügylet eket folytasson. Nem volt szüksége másra, csak egy készséges partnerre, aki többet tudott nála a hajók irányításáról és a tengerről.

Bellamy és Williams jó barátok lettek, társultak egymással. A vagyonával és a kapcsolataival Williams volt a vezető üzlettárs, ő biztosította a tengeri vállalkozáshoz szükséges ellátmányt és tengerjárásra alkalmas hajót. Bellamy hozta a tengerészeti tudást és a Karib-szigetvilág ismeretét. Ameny- nyiben Williams felfogadta Bellamyt, hogy legyen a hajója kapitánya, az részesedésre jogosította őt az ösz-szes elkövetni szándékozott kereskedelmi és csempészeti mesterkedés nyereségéből. Ám minden terv kiröppent az ablakon, amikor megérkeztek a hírek egy nagyobb lehetőségről.

A Bahamákon meghiúsult a mindenki által várt spanyol támadás, és a kalózok elkezdtek újra összeállni. Eleutherán Elomigold vállalkozó kedvű telepesek soraiból új banda toborzásába fogott. Ebben segítségére volt az egyik vén tengeri róka a szigetről, Jonathan Darvell, aki még fiatal matrózként részt vett egy zendülésben, egy rabszolgahajó elfoglalásában és az élőáruja eladásában holland kereskedőknek Cura'Aón. (240) Darvell már túl öreg volt ahhoz, hogy csatlakozzon egy kalózvállalkozáshoz, de örült, hogy befektethet egybe. Hozzájárulásként odaadta a szlúpját, a Happy Retumt (Boldog Visszatérés), valamint tizenhét éves fiát, Zacheust, és ve- jét, Dániel Stillwellt. Érkezett egy maroknyi idegen is, legtöbben Jamaicáról, köztük Ralph Blackenshire, és valószínűleg Edward Thatch.

1714 nyarán Hornigold a Happy Returnna kihajózott Harbour Islandről, Florida és Kuba spanyol gyarmatai felé. A kis szlúp nem lehetett nagyobb tizenöt tonnásnál, de a vitorlás kenukhoz képest még így is jelentős előrelépés volt: biztonságosabb, gyorsabb és több ember meg zsákmány szállítására alkalmas. Darvell jól jött ki az üzletből. Azáltal, hogy egy kis körútra kölcsönadta a hajóját, részt kapott a prédából - többhordónyi szárított árut, faggyút és 2000 font értékű rabszolgát -, melyeknek összértékén négyszer megvásárolhatta volna a Happy Returnt. Néhány héten belül még egyszer útjára indította a hajót. Hornigold ezt inkább kihagyta, talán mert csalódott volt a részesedése nagysága miatt. Minden bizonnyal nem irigykedett különösebben, mikor a Happy Return visszajött Kuba északi partjairól mindösszesen egy adag csípős szagú bőrrel és más árukkal 350 font értékben.

Ősz végén Hornigold és két másik férfi megvásárolt egy nyitott csónakot egy elutherai telepestől. Kuba partjaihoz hajóztak, és december elején feltartóztatták a kubai nemes, Senor Barrihone tulajdonát képező vitorlás kenut és kis bárkát. A kubai hajók majdnem olyan kicsik voltak, mint az övéik, de 46 000 pezónyi (11 500 font) érmével és más értéktárgy- gyal voltak megtömve. A fogás Homigoldot és kollégáit a Bahamák legtiszteltebb kalózaivá tette, valamint rájuk irányította három birodalom hatóságainak a figyelmét. (241)

Thomas Walker volt az egyetlen hivatali képviselő a szigeteken. Egészen Vilmos király uralkodása óta fontos személyiségnek számított a Bahamákon, mivel az Admiralitás Gyarmati Bíróságán őfelsége bírójaként szolgált. Vélhetően New Povidence-en lakott, mikor a kalóz Henry Avery kincseivel megvesztegette Trott kormányzót.

Ahogy a gyarmat összeomlott a spanyol örökösödési háború során, Walker magára vállalta a megbízott ügyvezető kormányzó szerepét, bár az nem teljesen világos, hogy a területi felügyelők (lords proprietor) valaha is elfogadták-e ezt a kinevezést. (242) Valahogyan sikerült New Providence-en átvészelnie a háborút, és folytatta az életét a tanyáján, Nassautói három mérföldre, feleségével, a felszabadított fekete Sarah-val, és félvér gyerekeikkel, az ifjabb Thomas-szal, Neallel, Charlesszal és a tizenöt éves Sarah-val.[4]

Thomas Walkernek egy kicsit sem tetszett a kalózok érkezése. A legkevésbé sem volt szüksége neki és szomszédainak arra, hogy még egyszer magára vonja a spanyolok haragját. Hormgoldot és társait meg kellett állítani, és Walker felismerte, hogy ő az egyetlen ember, aki ezt megteheti.

Először erősítést hívott, levelet küldött mindenkinek, aki csak eszébe jutott - az admiralitás lordjainak, a kereskedelmi lordoknak, Beaufort hercegének, a többi területi felügyelőnek a Bahamákon, még a Boston New-Letternek. is -, és tájékoztatta őket az egyre veszélyesebbé váló helyzetről. Biztosította a területi felügyelőket, hogy ő „törvényi ellenfele és hátráltatója minden kalóznak, rablónak és csirkefogónak, aki menedéket vagy szálláshelyet remélt itt, Olordságuk ezen Szigetein". Amíg nem neveznek ki új kormányzót, magára vállalta, hogy „megfékezi néhány szigeti lakos túlságosan heves vérmérsékletét, és törtvényt tart a kalózok felett". (243)

Hamarosan minden tengerészkapitány tudomást szerzett Hornigold és Cockram tetteiről Bostontól Port Royalig. Bermuda helyettes kormányzója, Henry Pulleine figyelmeztető leveleket küldött Londonba, hogy a két férfi „kalózfészekké" változtatja a Bahamákat. Pulleine azt is felajánlotta, hogy a területet csatolják az ő kormányzóságához, a „minket barátaink előtt lejárató, és ezáltal mérhetetlen kereskedelmi bajokat okozó aljas gazemberek" megsemmisítését ígérve. (244)

Az 1713-as fosztogatások után Walke rügy döntött, nem elég leveleket írogatni. Rögtön karácsony után összegyűjtött néhány embert, hajóra szállt és felvitorlázott Harbour Island- re, hogy maga szolgáltasson igazságot.

Hadjárata kedvezően indult. Harbour Islanden meglepte a kalózokat, elfogta Dániel Stillwellt, a tizenéves Zacheus Darvellt, és egyik bűntársukat, Matthew Low-t. (245) A többi tengeri rabló elmenekült az erdőbe és „fegyverek erejével" védte magát, de Walker megszerezte a Happy Returnt, ezzel véget vetve kalózhajó pályafutásának. Low-t és a Darvell fiút kényszerítette, hogy Dániel Stillwell ellen forduljanak, a kézjegyükkel ellátott tanúvallomást íratott velük, melyben részessé tették a legutóbbi, spanyolok ellen elkövetett támadásokban.

Walkernek nem volt felhatalmazása kihallgatni Stillwellt, mivel a kinevezése, mint admiralitási bíró már évtizedekkel korábban lejárt, ezért Stillwellt el kellett küldenie a legközelebbi törvényszékre Jamaicára. Igazából a fogoly maga is ezt kérte tőle. Walkernek megvoltak a maga félelmei az üggyel kapcsolatban - a hosszú tengeri út könnyű lehetőséget nyújtott a rabnak a szökésre -, de nem sok választása volt. Stillwellt és a terhelő vallomások másolatait a Portsniouth szlúp kapitányának, Jonathan Chase-nek a kezeibe helyezte, aki beleegyezett, hogy leszállítsa egyenesen lord Ar-chibald Hamiltonhoz, Jamaica kormányzójához. 1715. január 2- án kelt útra.

Walker visszahajózott a Happj Retumnú Nassaura, és embereket fogadott fel, hogy segítsenek elkapni Hornigoldot és a többi szökevényt, akik Eleuthera guajakfa és börzsönyfa erdeiben rejtőzködtek. Nem sokkal ezután hírek érkeztek, hogy a kubai spanyolok erőteljes támadásra készülnek a Bahamák ellen, megtorlásként a Hornigold és törvénysértő barátai által elkövetett kalóztámadások miatt. Egy spanyol fogságban raboskodott helybéli elmondta Walkernek, hogy egy flottányi hadihajó indult el Havannából, azzal a paranccsal, hogy „kaszaboljanak le" minden férfit, nőt és gyereket New Providence-en. (246) Walker azonnal felszállt a HcppyRetum fedélzetére, és vitorlát bontott Havanna felé, hátha sikerül lebeszélnie az eltökélt spanyolokat gyarmata megszállásáról. (247)

Szerencséjére Kuba spanyol kormányzója, Laureano de Torres y Ayala, a Torres-ház márkija, megbocsátó hangulatában volt. Jóindulattal fogadta az ideges bahamait, és végighallgatta a történetét, miszerint az elkövető kalózok közül nyolcat elfogott, és átadott a jamaicai igazságszolgáltatásnak. „Viszonzásképp hálás köszönetét mondok Önnek, és Providence minden lakójának, hogy vették a fáradságot felkutatni ezeket a gazembereket, akik gonosz tevékenységükkel kirabolták a becsületes eszközökkel megélni igyekvőket", tudatta a márki. Walker és csapata február nagy részére Havannában maradt, és a kapcsolatokat finomította erős szomszédjával, a Bahamák „minden lakosának jövőbeli biztonsága és békéje érdekében".

Walker arra érkezett vissza Nassauba, hogy a kalózok okozta problémák messze nem rendeződtek. A fogoly Dániel Stillwell nem jutott el Jamaicára, Benjámin Hornigold és emberei valahogy megmentették (248), és most arra készültek, hogy magával Walkerrel foglalkozzanak. A gyarmat minden lakója tudta, ha Walkert kiiktatnák, a Bahamák a kalózoké lenne, egyedül csak a kalózoké.

Archibald Hamilton kormányzónak Jamaicán nem sok ideje maradt azon tűnődni, Dániel Stillwellt miért nem sikerült leszállítani neki, sem a bahamai kalózok vagy a jelentéktelen bahamai gyarmat miatt aggódni. Egy sokkal súlyosabb és veszélyesebb feladatba kapcsolódott be: segített megvalósítani egy titkos tervet Britannia királyának megdöntésére és leváltására. Erőfeszítései, különös módon, drámaian megduzzasz- tották a Bahamákon tevékenykedő kalózok sorait.

1714 augusztusában Anna királynő meghalt, gyermektelenül. Rendes körülmények között a korona féltestvérére, Stuart Jakabra szállt volna, a dinasztikus utódlás következő láncszemére, ahogy azt sokak elképzelése szerint maga az Isten rendelte. Ám Jakab katolikus volt, és egy 1701-ben elfogadott törvény szerint katolikus nem foglalhatta el az angol trónt. Sajnos azonban a Stuart-házban mindenki katolikus volt. A legalkalmasabb protestáns Anna egyik másodunokatestvére, Hannover német állam választófejedelme, György Lajos volt. Bár nem beszélt angolul, és nem is szándékozott megtanulni, György Lajost áthozták Angliába, és I. György néven megkoronázták. Ő lett az alapítója az új uralkodói családnak, a Hannover-háznak, amely máig a trónon ül. Sok brit boldogtalan volt az események ilyen irányú fordulata miatt, főleg Skóciában. A skótoknak amúgy is kedvét szegte függetlenségük elvesztése az 1707-es Egyesülési Szerződést (Treaty of Union) követően, de a Stuartok legalább Skócia legitim uralkodócsaládja voltak. Most, alig hét évvel az angol és a skót monarchia összeolvadása után, az angolok egy német herceget raktak a trónra, aki különösképp ellenséges volt a skót presbiterianizmussal szemben. Más briteket is nyugtalanított a hannoveriek érkezése, mint például a katolikusokat, az angliai egyház híveit, vagy az istentől származó uralkodási jog szószólóit, de leginkább mégis Skócia nemesi családjai ügyködtek Stuart Jakab trónra segítésén.

Lord Hamilton is egy ilyen család sarja volt. Legidősebb bátyja, James, Hamilton negyedik hercege vezette az ellenállást Skócia Angliával való egyesülésével szemben, és számtalanszor letartóztatták Stuart-párti tevékenységei miatt. Másik bátyja, George, Orkney grófja, fontos szerepet játszott egy Stuart Jakabot támogató katonai felkelés megtervezésében, melyben még legalább két unokaöccse szintén részt vett. (249) Hamilton kormányzó is igyekezett megtenni a magáét. Mióta 1711-ben elfoglalta pozícióját, megtisztította Jamaica kormányzótanácsát, nemzetőrségét és közigazgatását a Stu- art-elenésektől, és helyüket feltöltötte katolikusokkal, skótokkal és más jakobitákkal, ahogyan Stuart Jakab követőit hívták akkoriban. Egy skót bajtársát helyezte a sziget fő védelmének, vagyis Port Royal erődítményeinek az élére, és visszautasította, hogy elszámoljon az ott felhalmozott lőporral meg az állítólag csempészet miatt elfogott kereskedelmi hajók tartalmával. A jamaicai nemzetgyűlésen ülő ültetvényesek és kereskedők megrémültek a Hamilton- kormányzatban alkalmazásba került „pápisták és jakobiták nagy számától". Amikor az előkészületek egy nagy jakobita felkeléssé kezdtek kibomlani otthon Britanniában, Hamilton Port Royalban felszerelte magánhadihajókból álló flottáját, melyet valószínűleg egyfajta gyarmati jakobita haditengerészetként szándékozott használni. (250)

Hamilton tagadta, hogy más lenne, mint I. György odaadó szolgája. Az 1715 nyarán és ősz elején összegyűjtött kis hajóraj, bizonygatta később, kizárólag azzal a céllal lett létrehozva, hogy a sziget hajóit megvédje a spanyol privatérok ellen, és ezt támasztották alá a flottájának kiadott megbízások is. Hamilton érvként használhatta, hogy a jamaicai kereskedők könyörögtek a kormányzatánál a spanyolokkal szembeni védelemért. „Csak egy hadihajónk és egy hadijszlúpunk maradt a jamaicai állomáson, mindkettő rossz állapotú és alkalmatlan arra, hogy a rajtunk élősködő fürge hajók után eredjünk", írta Hamilton.

A két, Britanniába készülő hadihajót tekintve, tette hozzá, nem nagyon volt más választása, mint sajátjaival helyettesíteni őket. (251) Ezért aztán Hamilton kapcsolatba lépett számos szövetségesével a szigeten, és arra biztatta őket, fektessenek be a tíz privatérhajóból álló flotilla felállításába. Néhány megbízható és tapasztalt tengerész kellett a működtetésükhöz, és ezeknek a tengerészeknek lett az egyike Charles Vane.

Helytálló azt feltételezni, hogy Vane éppen állás nélkül volt, és Port Royal vagy Kingston dokkjait járta munkát k eresve. Végül talált egyet, későbbi mentora, Henry Jennings alkalmazta egy privatérhajó legénységébe.

Jenningsnek felajánlotta Hamilton az egyik szlúpjának (252), a negyventonnás Barshebának az irányítását, mely nyolc ágyú és nyolcvan ember szállítására volt alkalmas.

(253) A befektető tulajdonosok is Jenningset választották, jó hírneve alapján: veterán kereskedelmi kapitány volt háborús tapasztalattal, és rendelkezett jamaicai birtokokkal, melyek stabilan 400 fontot jövedelmeztek neki a tengeren keresett pénzen felül. (254) A megbízható, sokat megélt és rettenthetetlen Jennings pont az a fajta ember volt, akit a hadihajójuk parancsnokának képzeltek.

Július végére, mire mindent elrendeztek a kihajózáshoz, Jamaica körül besötétült az ég, és erős délkeleti szél fújt. Nagy vihar volt készülőben, olyan, amely megváltoztatta Jennings és Hornigold, Thatch és Vane, Williams és Bellamy sorsát. Es igazából miután véget ért, a Karib-szigetvilág és Amerika már nem az volt, mint azelőtt.

1715. július 13-án[5] egy spanyol kincses flotta hagyta el Havannát, Cádiz felé véve az útját. A háborúnak köszönhetően jó néhány év telt el, míg a spanyolok újraindították kincses flottáikat az Újvilágba, így az evezősgályák most a megszokottnál is értékesebb rakományt szállítottak: érméket, selymet, porcelánt, megmunkálatlan nemesfémet és ékszereket, hétmillió pezó becsült értékben (1 750 000 font). (255) Ráadásul szokatlanul későn indultak el a szezonban.

Az összevont flotta parancsnoka, a tábornok Don Jüan Esteban de Ubilla kapitány (256) ingerült volt a több hónapos késés miatt. Először a Don Antonio de Echeverz tábornok vezette Tierra Firma flotta késett Cartagenában, megvárva, hogy az ezüsttel rakott lámakaravánok megérkezzenek az Andok másik oldaláról, Potosiból. Aztán Ubilla Új- Spanyolország flottája ragadt le hónapokra Vera Cruzban, míg a Manila-gályák be nem futottak Acapulcóba. Mire a két flotta egyesült Havannában, Ubilla azon aggódhatott, hogy nem sikerül kijutniuk a trópusokról a hurrikánszezon kezdete előtt. Kubában további csúszások voltak, mivel havannai kereskedők is rakodtak fel árukat, és mert Torres y Ayala kormányzó ragaszkodott hozzá, hogy a tisztek részt vegyenek fényűző lakomáin. Az utolsó pillanatban egy külön hajó, a francia tulajdonú El Grifon fregatt csatlakozott a flottához, mert a parancsnoka félt, hogy kincsesei megrakott hajója könnyű préda lenne a Bahamákon közismerten tevékenykedő kalózbandák számára. Ubilla nyugtalankodott a kései indulás miatt, de nem volt más választása. Az utrechti béke-szerződéssel a spanyol trónon megtámogatott XIV. Lajos unokájának, V. Fülöpnek égető szüksége volt a beáramló pénzre, és Ubillára udvartartása már több mint egy éve folyamatos nyomást gyakorolt. A spanyol sorhajókapitány vonakodva adta ki a parancsot a vitorlák kibontására, és kapaszkodott a reménybe, hogy nem tör ki hurrikán a szezon ilyen korai szakaszában.

A tizenegy hajós armada kivitorlázott Havannából a Floridai-szoros felé, dagadó vitorlákkal és lobogó zászlókkal. Ubilla és Echeverz nagy hadigályái vezették a sort, megemelt hátsó fedélzetük fából készült felhőkarcolóként tornyosult mind a főfedélzet, mind az óceán hullámai fölé. Hat kincses gálya képezte a flotta derekát, rakománnyal megpakolt hajótestük alacsonyan ringott a vízen. Az El Grifon, a francia fregatt, előre-hátra mozgott a flotta mellett, lévén fürgébb volt erődszerű kísérőinél. Két másik hadigálya zárta a flotta hátulját, több tucat nehéz bronzágyúval a rejtett lőréseik mögött.

Július 19-én, pénteken, a Florida partjai felől fújó szelek kezdtek gyengülni. A levegő szokatlanul forróvá és nedvessé vált, és néhány öreg matróz fájdalmat érzett az ízületeiben. Aztán a szél lassan megélénkült, de ezúttal a keleti horizont felől, ahol vékony, leheletszerű felhők lebegtek már reggel óta. Kora délután az ég elsötétedett, és esős széllökések futottak át a gályák felett, megerősödött a kelet-északkeleti szél. Először húsz mérföldes lett óránként, aztán harminc, negyven. A hánykolódó tengeren a matrózok az árbocokba kapaszkodtak, miközben küszködve próbálták behúzni a vitorlákat. Az ágyúkat lekötötték, a fedélzeti nyílásokat be- deszkázták, minden egyes hajón leellenőrizték még egyszer a rakományt, és felkészültek a közelgő vihar fogadására.

Éjfélre a spanyol hajóknak orkánerejű szelekkel kellett megküzdeniük. A félelem rettegésbe csapott át, amikor az esetien gályák kezdték megmászni a negyven-ötven láb magas, hegynyi hullámokat. Ahogy a szél elérte az óránkénti száz mérföldes sebességet, a feltekert vitorlák kibomlottak, és csíkokra szakadtak, a nehéz kötélzetből pedig darabok váltak le és estek a fedélzetre. Mindeközben Ubilla és tiszttársai egyre a hátuk mögé tekingettek, tudván, hogy a szél és a hullámok a flottát Florida kiszámíthatatlan partjai felé sodorják. Azzal is tisztában voltak, hogy Key West és St. Augustine spanyol előőrse között nincs egyetlen menedékhely sem, és hogy kevés esélyük van eljutni ekkora távolságra.

Kora hajnalban morajló hullámtörést pillantottak meg a hajó bal hátsó felénél. Küzdöttek, ahogy tudtak, de a legénység nem tudta megakadályozni, hogy a hegyként tornyosuló tenger ne sodorja a hajókat a sziklákra vagy a homokpadokra. Zátonyra futottak, egyik a másik után. Ubilla 471 tonnás zászlóshajójának, a Nuestra Senora de la Regianak a fenekét felhasította egy szirt, és elsüllyedt a harminc láb mély vízben. A hátsó gályák közül az egyik eltűnt egy hullám alatt, míg egy másik, a 450 tonnás Santo Cristo de San Roman az oldalára borult a hullámtörésnél néhány mérföldre délre a Reglato 1, is darabokra hullott. Az egyik kincses gálya, az Urca de Lima parancsnoka sikeresen partra futtatta a hajóját egy folyótorkolat nyújtotta védett helyen, de a vihar az ő hajóját is széttörte. Végül mind a tíz hajó megsemmisült, a partokat pedig holttestek százai borították. Csak a flotta élén haladó El Grifon menekült meg a hurrikánból.[6] [7]

A halálra ítélt hajók fedélzetén lévő 2000 embernek kevesebb mint fele ért élve partot, rémülten botorkáltak a fájdalmasan csapkodó esőben és a sötétben, miközben fedezéket kerestek a homokdombok között. Tucatnyian haltak meg az elkövetkező napok során a sérüléseik vagy a kiszáradás miatt, míg összezavarodva kémlelték a partot ellenséges indiánok támadásától tartva. Ubilla és Echeverz is vízbe fulladt, de Don Francisco Salmon admirálisnak sikerült partra vergődnie, és a túlélőket munkára fogva kutat ásatott és alkalmi menedékeket építtetett a hajók törmelékeiből. Néhányan elindultak St. Augustine-ba, az egyik megmaradt hajócsónakon. Egy hét múlva beértek a kikötőbe, elevezve az óriási erőd, a Castillo de San Marcos alatt, hogy hírt adjanak Amerika történelmének egyik legnagyobb tengeri szerencsédenségérők (257) A tíz hajóval és az ezer tetemmel együtt hétmillió pezó értékű kincs (258) hevert szétszórva Kelet-Florida partjainál, olyan sekély vízben, hogy egy jó búvár a legnagyobb részét könnyedén elérhette.

A hírek a pestisnél is gyorsabban terjedtek Amerika-szerte, St. Augustine-tól és Havannától Jamaicáig és a Bahamákig. Hajóparancsnokok vitték Charlestonba, Williamsburgbe, Newportba és Bostonba. A többit megtette a Boston News- Letter, késő nyári kiadásait messze és minden irányba szállították a hajók, szlúpok és postafutárok (259), Cape Codtól Londonig értesítve az olvasókat a szerencsétlenségről. Nemsokára Brit-Amerika minden szegletében szálltak vízre emberek, és elindultak „halászni a roncsokon". (260) Williams és Bellamy számára egy álom vált valóra. Valamikor ősz elején keltek útra a floridai roncsok területére. Minden bizonnyal könnyes búcsút vett egymástól Sam és Mary Hallett, valamint Paulsgrave és a felesége, Anna. Amikor a két férfi visz- szatért New Englandre, a megérkezésük már teljesen más körülmények között történt.

Ahogy a kincses flotta hajótörésének híre elért Jamaicára, elszabadult a pokol. A város minden tengerészén látni lehetett, hogy indulni készülődik, ki akarja venni a maga részét a spanyol kincsekből. (261) Kisvártatva a Port Royalban állomásozó haditengerészeti fregatt, a HMS Diamond legénységéből is egyre többen dezertáltak, mintegy öt fő mindennap, annak ellenére, hogy épp hazatérni szándékozott Angliába. „Ha egy héttel tovább maradok, meggyőződésem, hogy nem lett volna elég ember, aki hazavigyen", jelentette a Diamond hadtestparancsnoka, John Balchen. A tengerészek „őrülten rohantak roncsolni, ahogy ők nevezték, ugyanis a szigeten lakók túlnyomó többsége úgy gondolta, joga van a roncsok közt keresgélni, bár a spanyolok még nem is távoztak onnan". (262)

Ahelyett, hogy visszaszorította volna a roncsrablókat, Ha- milton kormányzó maga is beszállt a tevékenységbe. Szólt Davis kapitánynak a HMS Jamaicától, és azt tanácsolta neki, hogy a hadi szlúpjával hajózzon fel Floridába, kutassa át a roncsokat és a bevételt ossza meg vele. (263) Davis sértőnek érezte a kérést, csakúgy, mint Balchen sorhajókapitány, aki félreérthetetlen formában közölte a kormányzóval, hogy nem engedi a hajóit ilyen alantas célokra használni. A haditengerészettől visszautasított Hamilton sietve részesedést vásárolt az általa kibocsátott privatérengedélyekben. (264)

A privatéroknak kiadott hivatalos rendelkezése szerint a kalózokkal szemben „meg kell tenni minden ellenintézkedést". (265) Nem hivatalos formában aztán egyenesen a spanyol roncsokhoz irányította őket, hogy hozzanak el minden kincset, amit csak tudnak. (266) Henryjennings szívügyének tekintette a küldetését. Felfogadott tizennégy képzett búvárt (267) - egy részük fehér, másikuk fekete volt és a Barshebát megtöltötte „hadi felszereléssel". Decemberben kihajózott a jamaicai Bluefieldsből, egy másik privatérhajó, a John Wills vezette harmincöt tonnás Eagle szlúp társaságában. Jennings Barshebája nyolcvan emberrel és nyolc ágyúval rendelkezett, az Eagle még ennél is erősebb volt, tizenkét ágyúval és 100 emberrel. (268) Együtt meg tudták állni a helyüket a spanyol gitardas costas előtt, és könnyedén félresöpörhették a spanyolok gyengén felfegyverzett kereskedelmi hajóit. Kuba hegyes partjai mentén hajóztak, meg-megálltak Honda és Mariéi vad kikötőiben, míg nem sokkal karácsony után a Floridaiszoros felé nem vették az irányt, az elpusztult kincses flotta nyomait keresve. (269)

1715 karácsonyának reggelén a privatérok épp Key Biscayne partjainál álltak, a mindenki által ismert víznyerő helynél a Floridai-szoros bejáratánál. Nyolc óra körül egy kis vitorlás csónak közeledett feléjük északi irányból, a Golfáramlat meleg sodrának feszülve. Mint kiderült, hivatalos spanyol postacsónak volt, a San Nicolas de Variy San Joseph, útban St. Augustine-ról Havannába. Kapitánya, Pedro de la Vega, negyvenhat éves tengerész nem tanúsított ellenállást. (270) És igen, tudta merre vannak a roncsok: a hajója megállt a spanyol túlélők fő táboránál, miközben St. Augustine-ból jött le. És nem, nem Jennings volt az első, aki ezt kérdezte tőle: a San Nicolastaz előző napon fosztotta ki egypár angol szlúp, amelyekből az egyik zátonyra futott a kincses gálya közelében. Azok az angolok is szerették volna tudni a spanyol tábor haderejét, védelmi felszereltségét és az ott felhalmozott kincsek mennyiségét. Pedro de la Vega ugyanazt mondta Jenningsnek, Willsnek és Vane-nek, amit a többieknek is: csak néhány órára horgonyoztak le a tábor mellett, és nem sokat tudnak az ott zajló eseményekről. Ha de la Vega tudott is még mást, nem igyekezett megosztani azt. Elmulasztotta megemlíteni a San Nicolas fedélzetén elrejtett 1200 pezót is. [8]

De la Vegát és legénységét bebörtönözték a Barshebán, megszabadították őket két aranytól (8 font értékben) és a ruházatuk egy részétől, de nem bántották őket. Ebben az is közrejátszott, hogy de la Vega mutatta az utat a spanyol túlélőtáborig. Egyszerű, mondta: hagyják, hogy a Golf-áramlat végigvigye őket vagy száz mérföldön keresztül a lapos és jellegtelen floridai partok mentén, és utána már nem lehet eltéveszteni. Tényleg nincs odáig más semmi egyéb látnivaló.

Ügy volt, ahogy a spanyol mondta. Egész nap és éjszaka a lakatlan floridai partoknál haladtak felfelé a hajók, spanyol zászló alatt. Következő reggel találkozhattak az elpusztult kincses flotta első nyomaival. A Nuestra Senora de las Nieves járőrhajó darabjai és maradványai szanaszét hevertek a part előtti homokpadon, pár mérföldre északra a keskeny St. Lucie-öböltől. Néhány száz yardnyira a hajótestet is látni lehetett a sekély vízben. Egyértelmű volt, hogy a spanyolok már mindent összeszedtek róla, amit lehetett. A parton láthatóak voltak még a nyomaik: tábortüzek maradványai és egyszerű keresztek, melyekkel azok sírját jelölték, akik nem élték túl a katasztrófát. A flotilla tovább folytatta útját észak felé, elhaladtak a Fort Pierce-öbölben partra fútott Urca de láma roncsa mellett (271), de erről a gályáról is elhordott minden értéket a legénység életben maradt része, majd a hajót elégették, hogy letörjék az önkéntes megmentők lelkesedését.

A spanyol túlélők táborának tábortüze vörösen reszketett a koromfekete parton. Úgy volt minden, ismét, ahogy de la Vega mondta: két tábor, egymástól hat mérföldre a pálmaliget mellett, melyet Florida őslakói, az ayz indiánok ültettek. (272) Palmar de Ayz, ahogy de la Vega hívta a területet, volt a végső nyughelye a néhai Ubilla generális zászlóshajójának, csakúgy, mint a kincsekkel megrakott harci gályák egyikének, a San Cristo de San Románnak. A spanyolok által kihordott minden kincs a főtáborban kellett legyen, a legészakibb tűzrakásnál a parton. Jennings parancsot adott, hogy a személyzet oltsa el az összes lámpát, mindenki hagyja el függőágyát és készítsék fel a hajót a kikötésre.

Francisco Salmon admirális, a tábor vezetője, szerencsés volt, hogy életben maradt. Az orkán leszakította a hajója árbocát, és a hajótestet három darabra törte a zátonyokon; a középső rész elsüllyedt, magával húzva száz embert a halálba, de az orrot és a hajófart partra dobta a vihar, megmentve Salmon és a legénység felének életét. Mire segítség érkezett St. Augustine-ról és Havannából, a túlélők már megették az utolsó, a partra sodort kutyákat, macskákat és lovakat, és a part menti legyezőpálmák keserű termésére fanyalodtak. Salmon lebetegedett, de nem akarta elhagyni a roncsok helyszínét. „Ezen a szigeten [.ne] fogok maradni... meggyengült egészséggel és alulöltözötten - írta királyának -, még ha emiatt fel is kell áldoznom az életemet."

A legerősebb embereit felállította őrnek a Regia hajóteste mellé, így próbálva megakadályozni a többieket, hogy kifosz- szák a benne lévő kincses ládákat. Aztán hozzálátott visszaszerezni annyit a flotta rakományából, amennyit még lehetett. Egyértelmű volt, hogy nem kevés veszélyes búvármunkára lesz szükség, Salmon emberei közül azonban néhányan már alig várták, hogy lemerülhessenek a cápáktól hemzsegő vízbe. Akik megcsinálták, néhány hét múlva lebetegedtek a nagy igénybevétel miatt. Tekintve, hogy több száz tonnányi kincset kellett kimenekíteni az óceán fenekéről, világossá vált, hogy más megoldás után kell nézni. Salmon elküldött valakit Havannába, azzal a paranccsal, hogy szedjen össze afrikai és indián búvárokat. (273)

A kora XVIII. századi búvárkodási technikák kezdetlegesek és rendkívül kockázatosak voltak. A könnyűbúvárokat - majdnem mindegyikük rabszolga volt - egyszerű tutajokon küldték ki a roncsterületekre. Fogtak egy követ és vettek egy jó nagy lélegzetet, majd kiugrottak és lesüllyedtek az óceán aljára, húsz-ötven láb mélységbe. Néhány percig bukdácsoltak lent, érméket és kisebb tárgyakat lapátoltak össze, és megjelölték a ládák, dobozok, ágyúk és más hasznos tárgyak helyét. A felszínen megkeresték a jeleket, majd kötelekkel és láncokkal ellátva visszaküldték a búvárokat a fenékre, hogy a nagyobb tárgyakat összekötözve felhúzzák a hajóra erősített csődökkel. Mélyebb vízben a búvárok nem tudtak eleget lent lenni ahhoz, hogy kellően hasznos munkát végezzenek, ebben az esetben egy nagy harangot is leeresztettek velük együtt. Amikor a búvárnak elfogyott a levegője, bedughatta az arcát a harang alá és friss levegőt vehetett. Ha nem figyeltek rá, hogy teljesen kilélegezzenek felszínre jövetel előtt, a tüdejük megrepedhetett, gyötrelmes halált hozva rájuk. Másokat olyan sokáig kényszerítettek a lent maradásra, hogy a vérükben veszélyessé vált a nitrogén szintje, és amikor feljöttek, az oldott gáz felszabadult és buborékokat képezett az erekben - embóliát ami maradandó bénuláshoz, idegkárosodáshoz vagy halálhoz vezetett. (274) A rabszolgasorú búvárok közt a halálozási arány rendkívül magas volt, Palmar de Ayznál a 300 búvár egyharmada nem élte meg a szolgálati feladat végét.

Az embereiben keletkezett károktól függetlenül Salmon admirális elégedett volt az eredményekkel. Több mint négymillió pezó (1 millió font) (275) értékű pénzt és árut sikerült már megmenteni, legnagyobb részüket a tábor melletti, viszonylag alacsony vizekben heverő Megáról és Románról Hogy siettesse a munkálatokat, felállított egy kiegészítő táborhelyet a Román mellett, a főtábortól egy mérföldre lentebb a parton. A Salmon által visszaszerzett kincs túlnyomó része már Havannában volt, erős őrség alatt, de azért még úgy 350 000 pezó (87 500 font) el volt ásva a homokban az erődített főtáboron belül. (276) Ezek az ezüsttel megrakott ládák juthattak először eszébe, mikor december 27-e korai óráiban az emberei felrázták álmából, s közölték, hogy a táborokat megtámadták.

Míg hajói a sötétben hánykolódtak, Jennings kiválasztott 150 embert, állig felfegyverezte őket, majd szétosztotta három egyenlő csoportra. Mindegyik csoport beszállt egy nagy csónakba, és hajnali kettőkor kieveztek a szárazföldre. A két spanyol tábor között értek partot. Pirkadatkor a víz mellett felvonultak a főtáborig, mindegyik csapat élén egy-egy dobossal és zászlóvivővel. A táborban pánik tört ki. Salmon admirális épített ugyan homoktöltéseket az ayzok támadására, de tudták, kevés esélyük lenne a muskétát cipelő angolokkal szemben. Létszámukat tekintve is alulmaradtak; Salmonnak csak hatvan katona és néhány ágyú volt az irányítása alatt. Egy tucat embere elmenekült a helyszínről, amikor Jennings dobosainak dübörgése közelebb ért. Salmon átlátta a helyzetet, és fehér zászlót lobogtatva kiment, hogy egyedül fogadja az angolokat. (277)

Jennings és Salmon egymásra nézett: „Ez háború?" - kérdezte Salmon. Nem, jöttünk átkutatni a roncsokat, és elvenni a jussunkat a „hegynyi kincsből", válaszolták az angolok. „ Számotokra itt nincs semmi", erősködött Salmon. Minden roncs „katolikus Őfelsége", V. Fülöp tulajdona, és Salmon emberei meg is fogják védeni. Az érvelés nem vitte sehova Salmont, így felajánlott nekik 25 000 pezót, ha békében elhagyják a területet. Jennings visszautasította. Salmon tudta, hiábavaló lenne az ellenállás, így megadta magát, sőt, az elásott kincs helyét is megmutatta. Vane (278) és Jennings emberei bepakolták az ezüstöt egy kisebb bárkába, mellérakva négy forgótalpas löveget és a Salmon személyzetétől lopott egyéb holmikat. Működésképtelenné tettek három ágyút, amelyeket túl nehéz lett volna elvinni, és 87 000 fontnyi spanyol arannyal és ezüsttel visszatértek a szlúpokra.

Miután elengedték a spanyol postacsónakot, az angolok délkelet felé vitorláztak. Szükségük volt egy biztonságos helyre a zsákmány szétosztásához. Jennings úgy vélte, a Bahamák kiválóan megfelel a célnak.

A Bahamákon mindenki jóval elfoglaltabb lett a kincses flotta pusztulása után. A roncsok vonzották a szélhámosokat, kalandorokat és munkanélküli matrózokat, mindenhonnan az angolul beszélő világból. Legtöbben tevékenykedésük bázisaként használták a Bahamákat, lévén ez volt a legközelebbi brit terület Palmar de Ayzhoz. A bahamai kormányzat hiánya újabb vonzó tulajdonság volt a fosztogatóknak, kincsvadászoknak és kalózoknak.

1715 nyár végén és ősszel Homigold és Thatch tovább folytatta a spanyol kereskedelmi hajók elleni támadásokat Kuba és Florida partjainál. Nyilvánvalóvá tették, hogy nem tartják tiszteletben az utrechti békeszerződést (279), és hogy a spanyolokat és a franciákat még mindig ellenségnek tekintik. Az angoloknak és a hollandoknak, állításuk szerint, nem volt félnivalójuk, ők ugyanis csak azok miatt a pusztítások miatt vettek elégtételt, melyek honfitársaikat érték a spanyol parti őrség részéről. Ezeket az irányelveket fenntartották 1715 tavaszán és nyarán, ám őszre kezdett elbizonytalanodni a hozzáállásuk. November elején Hornigold és Thatch Kuba partjainál elfoglalt egy angol szlúpot, a jamaicai Maryt. A Marj jelentős javulást hozott a kalózoknak, a szlúp elég nagy volt 140 embernek és hat ágyúnak, ami azt jelentette, hogy körülbelül harmincöt-negyven tonnás lehetett, ugyanakkora, mint Jennings Barshebays, és Lord Hamilton privatérhajói. Hornigold és Thatch jól bánt a matrózokkal, és a magasabb fizetség és nagyobb szabadság vonzásának engedve valószínűleg néhányan önként csatlakoztak hozzájuk.

Novemberben Homigold a Maryvel visszahajózott a Bahamákra, egy elfogott spanyol naszád társaságában, amelynek a raktere tele volt cukros hordókkal és szárított áruval. Viszont ezúttal nem a biztonságos Harbour Islandre tért vissza, hanem egyenesen Nassau kikötőjében horgonyzott le. Összegyűjtötte a romos fővárosban élő kalózokat, roncsvadászokat és más semmirekellőket, hogy közölje velük, mindannyian az ő személyes védelme alatt állnak. A kalózok, akik számban lassan túltettek New Providence törvény-tisztelő polgárain, úgy járkáltak fel-alá az utcákon, mintha övék lenne a város. Még nevet is választottak maguknak: a Suhanó Banda (Flying Gang.) (280)

Akkoriban tért vissza Nassauba kubai kereskedőútjáról Thomas Walker, húszéves fiával, az ifjabb Thomasszal. Egy nap, miközben Walker a ház körüli teendőkkel volt elfoglalva, elküldte a fiát a városba elintézni néhány megbízást. A fiatalember azonnal észrevette, hogy valami megváltozott a levegőben. Barátai azt mesélték, a Suhanó Banda gazfickói megfenyegették őket, és pénzt kértek tőlük. Mások szerint többé már nem volt biztonságos kísérő nélkül elengedni feleségeiket és lányaikat sétálni a városba.

A kalózok, mondták, „bővében vannak a pénznek" a sp a- nyol roncsokról, és arra használják, hogy felfegyverezzék magukat, és megvegyék a hűségét mindazoknak, akikre szükségük van. Később, valahol a városban, Walker szemtől szemben találkozott Benjámin Hornigolddal.

-    Hol van az az öreg zsivány, az apád? - kérdezte ingerülten a fiatalabb Thomast.

-    Apám otthon van - válaszolt a fiatalember egy tanúvallomás szerint, amit a hatóságoknak adott később Charleston- ban.

-    Csak a baj van azzal a vén szivarral - kiáltott fel Homigold és ha legközelebb meglátom, lelövöm.

-   Apám otthon van, és ha van valami mondanivalója neki, legjobb, ha megy és megmondja a szemébe - válaszolt a fiú.

Homigold figyelmeztette, ha Walkerék nem foglalkoznak inkább a saját dolgaikkal, felgyújtja a házukat, az öreget megöli, a többieket pedig az ájulásig korbácsoltatja. A keze alá tartozó 100 emberrel és a jól felfegyverzett szlúppal Hornigold nem talált ellenállóra, ezek akkora hatalmat adtak neki. (281)

Walkerék helyzete a hét végére még ijesztőbb lett. Decemberben Hornigold és még legalább két másik kalózhajó kapitánya Florida partjainál cirkált, hogy feltartóztassa a spanyol hajózást Kuba és a roncsok között. Walkerék legnagyobb rémületére Homigold egy még nagyobb spanyol naszáddal tért vissza a hónap végén. Benjámint nevezte át, maga után, és a Menyről is átszállíttatta a fegyvereket és a felszerelést. Szemtanúk később „nagy naszádnak" vagy hadinaszádnak írják le a Benjámint, amely 200 ember és mindenféle fegyver szállítására volt alkalmas. Egy ilyen hadihajóval Hornigoldnak nem volt többé szüksége a Matyit. Az angol szlúpot visz- szaküldte Jamaicára, a legénység azon tagjaival együtt, akik nem kívántak csatlakozni a Suhanó Bandához.

Január elsején, vagy valamivel később, Walkerék tátott szájjal nézték végig, ahogy Jennings privatérhajói befutottak a kikötőbe (282), fosztogatásból származó spanyol ezüsttel megtömött raktérrel. Az idősebb Thomas Walker csak bámulta az egyre növekvő számú hadihajót Nassau kikötőjében, és most értette meg, hogy új korszak kezdődött.

&

ÖTÖDIK FEJEZET

KALÓZOK HA ÖSSZEGYŰLNEK

1716.  j anuár-június

MIUTÁN VISSZATÉRT VILÁG KÖRÜLI ÚTJÁRÓL, egyik csalódás a másik után érte Woodes Rogerst.

Bristolban megtudta, hogy apósa, William Whetstone meghalt. Felesége és gyerekei Whetstone-éknál laktak Ro- gers hosszú távolléte alatt. Kénytelenek voltak Queen Square- i házuk tulajdonjogát átadni Lady Whetstone-nak (283), hogy kifizessék a kapott támogatások költségeit. Mivel nem sok mindent tudott felmutatni a háromévi veszélyes munka eredményeként, Rogers is odaköltözött a felesége családjához, ápolgatta sebesült arcát és lábát, és bánkódott testvére elvesztése miatt.

A lábadozását hetek múlva bírósági idézés szakította félbe. Egy Stephen Creagh nevezetű férfi beperelte Rogerst, a Duke és a Dutchess 209 egykori dolgozója nevében. Creagh ügyfelei meg voltak győződve, hogy az Incamatión rakománya nem 140 000, hanem 3 millió fontot ért (284), és hogy a „hiányzó" kincs nagy részét Rogers elrejtette, Batáviában. A matrózok minden bizonnyal megalázva és megkárosítva érezték magukat. Sokukat erőszakosan besorozták a Királyi Haditengerészethez, még mielőtt a szárazföldre tehették volna a lábukat, és Creagh volt az, aki a szabadon bocsátásukhoz kifizette a jogi illetményeket és egyéb költségeket. (285) 1712 januárjában

Rogers Londonba utazott megvédeni magát, és felügyelni az expedíció zsákmányából tartott aukciót.

Míg Londonban volt, tudta meg, hogy felesége várandós a negyedik gyerekükkel. A hír valószínűleg fellelkesítette, és belevetette magát a beszámolója kiadásába. Ebben is vereséget szenvedett, Edward Cooke útleírása néhány hónappal az övé előtt jelent meg London könyves üzleteiben. Végül mégis győzedelmeskedett, amikor a Keretül-kasul a világ körül kijött, és az eladásokat tekintve hamarosan felülmúlta sebtében megírt versenytársát. Az olvasókat különösen az Alexander Selkirkről, a hajótöröttről szóló beszámoló bűvölte el, amely Cooke könyvében csak kevés figyelmet kapott. Köztük volt az író és újságíró Dániel Defoe, ő fel is kereste Selkirköt Bristolban, és modellként használta leghíresebb regényének, a Rabinson Crusoe hősének a megformáláshoz. A Világ körül két kiadást és számos újranyomást élt meg, nagyon várt jövedelemforrást biztosítva Woodesnak.

Augusztusban újabb ok volt a boldogságra, amikor Sarah egy fiúnak adott életet. A gyereket Woodes névre keresztelték, apja, nagyapja és dédapja után. A háború is lassan véget ért, jobb időket helyezve kilátásba az anyagilag nehéz helyzetbe került család számára.

Es akkor a sorsuk megint fordult egyet. Decemberben Simon Harcourt főkancellár kihirdette ítéletét a Creagh-Rogers- ügyben. Rogers veszített, és az ítélet olyan feltételeket tartalmazott, amelyek csődbe döntötték. (286) Néhány hónap múlva, miközben Rogers még a szerencsétlenség miatt őrlődött, meghalt a nyolc hónapos fia (287), és eltemették a St. Micha- el-templom temetőjében. A veszteségek miatti feszültség úgy tűnik, tönkretette Rogers házasságát. Sarah és Woodes különköltöztek, a férfi Londonba, az asszony Bristolba, és nemsokára egyáltalán nem is érintkeztek egymással. Néhány év múlva mindketten úgy viselkedtek, mintha a másik meghalt volna.

Jelleméhez híven, Rogers újabb merész projektbe fogott. A háború végével elkerülhetetlenné vált, hogy a kalózkodás újra felüti rút fejét, és sehol jobban, mint a kalózok leghíresebb tanyáján, Madagaszkáron. Madagaszkár, Henry Avery mesebeli királysága, Thomas Tew és a néhai Kidd kapitány törzshelye, az anarchia és zűrzavar fészke volt, ideális helyen az Európát Indiával és a Holland-Indiákkal összekötő elsődleges hajózási útvonalakon. Rogers hallott meséket Dampiertől és másoktól, sőt, nyilván a holland kereskedőktől, tisztektől és hivatalnokoktól is Bataviában és Fokvárosban. Bizonyára megizzadt, még 1710 decemberében, amikor féregrágta, kincsekkel megrakott hajói útban hazafelé hosszú vándorlásukról elhaladtak Madagaszkár déli végénél, és minden pillanatban azt várták, mikor jelenik meg egy csapat kalózhajó a horizonton. Elvégre Rogers kereskedő volt, és semmi sem ártott jobban a kereskedelemnek, mint a kalózkodás. 1713 nyarán felvázolt egy tervet a kalózok visszaszorítására, végső célja pedig egyenesen az volt, hogy a garázda államukat megfelelő fennhatóság alá vonják.

Az első ütem tartalmazott egy titkos küldetést a szigetre, ahol kapcsolatba lép a kalózokkal, felméri erejüket és létszámukat és a békés megadásról tárgyal velük. Ha sikerrel jár, Rogersnek szándékában állt megkeresni a királyt, felajánlva neki, hogy első kormányzóként felügyeli a sziget nyugodt életét. A gyarmat számtalan előnnyel szolgálna Britanniának. Nemcsak elhárítaná a fő fenyegetést a birodalom ázsiai kereskedelméről, hanem létfontosságú menedékhelyként és haditengerészeti és ellátó bázisként szolgálhatna félúton Anglia és a Kelet-Indiák között. Rogers tudta, hogy ezen a ponton meg kell húznia magát. A brit Kelet-indiai Társaság már megmutatta, bármeddig elmegy, hogy megtartsa királyi monopóliumát a jól jövedelmező ázsiai kereskedelem felett. Nem kockáztathatta, hogy szétzúzzák terveit, még mielőtt azok szárba szökkentek volna.

A Madagaszkárra tett első látogatása ezért a kereskedelem álcája alatt zajlott le. Megkereste Bristolban régi üzlettársait - és talán néhány újat is Londonban -, és egy alkalmas hajó megvásárlásáról tárgyalt velük. Az eredmény a Delida lett, a 460 tonnás kereskedelmi hajó, harminchat ágyúval felszerelve. (288) Egy árnyalatnyival volt nagyobb a Dutchessnél, durván akkora, mint a haditengerészet bármelyik ötödosztályú fregattja. Nagy és hengeres hajótestében lehetett nagyméretű rakományt is szállítani, ami tökéletessé tette hosszú távú kereskedelemhez és szállítmányozáshoz. Az elkövetkező nyolc év során a hajó Rogers állandó kísérőtársa lett. A pénztelen, de jó kapcsolatokkal rendelkező fiatal parancsnoknak egy jóval nehezebb problémával is szembe kellett néznie: biztosítania kellett magának a kereskedelmi kapcsolatot régi ellenségénél, a Kelet-indiai Társaságnál.

1713. október 2-án Rogers lement a Leadenhall Streeten, elhaladt a szélesen elnyúló központi városi piac mellett, és befutott az East India House bejáratához, a társaság központjába. Orrát minden bizonnyal csípte a szomszédos piac bűze, ahol naponta több száz állatot mészároltak le, melyeknek belső részei halmokban hevertek onnan néhány yardnyira. Megállt a kövezett jártán, az impozáns, négyemeletes épület előtt. A társaság hatvanöt éves palotáját fából építették, gazdagon volt díszítve, és tele volt ablakokkal. Egy erkély nyúlt ki az utca fölé, a vállalat hivatalnokai innen figyelhették a sürgés - forgást a lenti piacon. A kisméretű, gyémánt formájú ólomüveg ablakokon a második és harmadik emeletről lehetett kinézni az utcára, kivéve a harmadik emelet közepén, ahol a cég tíz láb nagyságú vésett címere díszelgett. Az épületet egy huszonöt láb hosszú és tizenöt láb magas hatalmas falfestmény koronázta meg, rajta a vállalat vitorlát bontott három óriási hajója, két dühös tengeri szörny és egy kardra támaszkodó angol férfi szobrától körülölelve. (289) Az utcaszinten portás állt a pult mögött, aki talán megkérdezte Ro- gerstől, megbeszélt találkozóra érkezett-e, mielőtt bevezette a nagy területen elnyúló főhadiszállásra.

Rogers ajánlata egyszerű volt. Megkérte a vállalat tisztviselőit, hogy engedélyezzék neki rabszolgák szállítását Mad a- gaszkárról a társaság szumátrai bázisára, Benkoelenbe.[9] A Deliáa, mint „különálló áruszállító hajó" vett volna részt az utazásban, ami azt jelentette,

hogy a tulajdonosok maguk finanszírozzák az utat. A vállalat vagy megvehette a Rogers által felhajtott rabszolgákat, vagy fejenként fizethetett a szolgálataiért szállítmányozási díjat. Akármelyik lehetőséget választják, a társaság jó bevételhez juthatott, bármiféle befektetés nélkül. A cég emberei, talán mert szórakoztatónak találták, hogy a híres író és háborús hős munkáért könyörög náluk, megadták a szerződést. Néhány héttel később Rogers útban volt délre, terpeszben állva az irányítása alá került hajó hátsó fedélzetén.

A Delicia 1714 márciusában érkezett meg Madagaszkár keleti partjaihoz. (290) Akkortájt úgy egy tucat angol kalóz élt az ottani kikötőben, a vezetőjük láthatólag Thomas Collins volt, Henry Avery egyik embere. „Kalózkirályságuk" jóval szerényebb dolog volt, mint amekkorának a regény- és drámaírók állították be a távoli Londonban. Legtöbben egy évtizede vagy régebb óta voltak a szigeten, és a kalózok, egykori rabok és dezertőrök kis csoportja élvezte a könnyebb és egyszerűbb létet a trópusi senkiföldjén. A helyi madagaszkáriak poligám életet éltek, ami praktikus elképzelésnek tűnt az angol törvényen kívüliek számára. Legtöbbjüknek több felesége és nagyszámú félvér gyereke volt, a kisebb hadseregnyi rabszolga mellett, akiket kereskedelem útján szereztek, vagy a szigetet megfertőző törzsi háborúk valamelyikébe beállva.

Kiterjedt családjuknak erődített, magas rönkfalakkal és vizes árkokkal körülvett házakban nyújtottak menedéket, elrejtőzve a part menti erdőségekben. A házakhoz vezető ösvényeket szándékosan zavarosan és tekervényesen vezették, elég időt biztosítva a tulajdonosaiknak, hogy felfedezésük esetén kereket tudjanak oldani az erdőbe. (291) Pontosan ez történt, amikor Woodes Rogers megérkezett. Kétségkívül féltek a hajójától, amely hosszú ágyúsorával úgy nézett ki, mint Őfelsége valamelyik fregattja.

Amikor Rogers és az emberei először a partra léptek, csak madagaszkári bennszülöttek jöttek az üdvözlésükre, nyoma sem volt a kalózoknak. Rogers ajánlatot tett rabszolgák vételére, tudva, hogy egy rabszolgát itt tíz shilling (0,5 font) értékű áruért (292) meg lehet szerezni, hetedéért vagy nyolcadáért a Nyugat-Afrikában érvényes árnak. Miután látták, hogy a látogatók embereket venni jöttek, a kalózok előbújtak az erdőből. „Nem mondhatom, hogy rongyos lett volna a ruházatuk, mivel egyáltalán nem volt rajtuk ruha - írta A kalózok általános történetének szerzője, aki később riportot készített Rogersszel a hőstetteiről. - Nem volt semmi, ami betakarta testüket, csak a vadállatok cserzetlen bőre... sem cipő vagy zokni, így úgy néztek ki, mint Herkules az oroszlán bőrében... a legbarbárabb kinézettel, amit az ember elképzelni tud." Kezdetét vette a nyerészkedő kereskedés, ahol Rogers „nagy számban" vásárolt a kalózok madagaszkári rabszolgái közül, cserébe ruháért, puskaporért és fém szerszámokért.

Rogers majdnem két hónapig maradt a szigeten, közben szórakoztatta a kalózokat és információkat gyűjtött a közösségükről. Megtudta, hogy az őslakosok állandóan háborúskodnak egymással, így nem sok ellenállást mutatnának a leendő gyarmatosítókkal szemben. A kalózok pillanatnyilag gyengék és szervezetlenek, és nincs óceáni utazásra alkalmas hajójuk, amivel nagyobb pusztítást tudnának végezni. A hangulatuk a mélyben volt, és Rogers úgy érezte, könnyen rá lehetne beszélni őket a megadásra, cserébe a közkegyelemért. Ugyanakkor gyors cselekvésre volt szükség, mert a holland Schoonouwenröl ötven matróz zátonyra futott a sziget nyugati partjainál, és azon gondolkodtak, hogy csatlakoznak a kalózokhoz. (293)

A kalózok a maguk részéről éles figyelemmel kísérték a Deliciat és legénységét, reménykedve, hogy lehetőség adódik megkaparintani az erős hajót. Az volt a tervük, hogy várnak, míg beesteledik, majd kis csónakjaikból felrajzanak a fedélzetre, és lerohanják az őröket. Még baráti kapcsolatokat is kialakítottak Rogers embereivel, és talán sikerült néhány árulót is találniuk közöttük. Rogersnek azonban megvolt a kellő tapasztalata, hogy időben kiszimatolja a készülő bajt. Megszüntette a kalózok és a legénysége közötti kapcsolatokat, és erős őrséget szervezett a Deliciatán, éjjel-nappal.

A kalózok „értelmetlennek találták bármivel is próbálkozni", és mire Rogers távozott, még azt is elmondták neki, min törték a fejüket. (294)

Rogersnek sikerült meggyőznie néhány kalózt, hogy akkor lennének a legjobbak a kilátásaik, ha visszatérnének Angliába. Segített nekik megfogalmazni egy levelet Anna királynőnek, amiben a megbocsátását és kegyelmét kérik, és kinyilvánítják szándékukat, hogy haza akarnak térni, és békében becsületes emberként élni. (295) A petícióval a kezében és egy hajórakomány rabszolgával a raktérben Rogers parancsot adott a horgonyok felhúzására és az útra, vissza Fokvárosba. 1714 májusában érkezett meg, a kalózok kérvényét átadta egy London felé tartó hajónak, és elindult Szumátrára, ahol a rabszolgaszállítmányt kellett eladnia.

A kor rabszolgahajóit nem célirányosan erre a feladatra készítették, ellentétben XIX. századi utódaikkal, ahol a hajófeneket alacsony mennyezetű rekeszekre osztották. A parancsnokok a rabszolgákat csak egy újabb adag hajótérbe pakolandó rakománynak tekintették, jóllehet olyannak, amit etetni is kell. Az afrikai kereskedelem veteránjaként Rogers is valószínűleg ezt a gyakorlatot követte a Delician. A rabszolgákat legtöbbször párosával összeláncolták, és olyan szorosan zsúfolták össze a raktérben, hogy alig volt hely lefeküdni mindenkinek. A nőket és a lányokat a férfiaktól és a fiúktól külön zárták el, általában vízhatlan ponyvával vagy más alkalmi fallal leválasztva. Minden feljárónál felfegyverzett őr állt, készen arra, hogy lelőjön bárkit, aki megpróbál kirohanni a fedélzetre, ahol egy ládányi töltött puska és néhány gránát is hevert készenlétben. Ha a rabszolgák a fő fedélzet irányába támadnak, a tisztek sokukat megölhették volna a megemelt tatfedélzetről, ahol a palánkokra forgatható ágyúk voltak felszerelve.

Amikor kihozták őket etetésre, a tüzérek feléjük irányították a kartáccsal megtöltött ágyúkat, készen arra, hogy bármelyik pillanatban tüzeljenek. Rossz időjárási körülmények között bezárva maradtak a meleg, alig szellőző hajófenékben, fulladozva az izzadságban, székletben és vizeletben. Néhány embert elkerülhetetlenül ledöntött a vérhas, minek következtében a fedélzetet „úgy beborította a [rabszolgák betegségéből származó] vér és egyéb váladék, hogy az egész egy mészárszékre hasonlított". A betegség ilyen körülmények kö-

zött gyorsan terjedt, a halálozási arány nagy volt a rabszolgák és a legénység tagjai közt egyaránt, mindkét csoportban durván 40 százaléknyi veszteséget okozva egy szokványos utazás alatt. Es ha a himlő, malária, trópusi náthaláz, kanyaró és vérhas nem vitte el őket, ott volt az öngyilkosság veszélye: a bebörtönzöttek gyakran annyira rémültek és elkeseredettek voltak, hogy fokozottan kellett figyelni rájuk míg a fedélzeten voltak, különben láncostól és mindenestől az óceánba vetették magukat. (296)

Akkoriban keveseket aggasztott a rabszolgaság - európaiakat, afrikaiakat vagy madagaszkáriakat ugyanis közülük mindenki részt vett a rabszolga-kereskedelemben, vevőként vagy eladóként. Rogers sem volt kivétel. Családja vagyonának nagy hányada az afrikai rabszolga-kereskedelemre épült, és a rabszolgák jól jövedelmező részét képezték a világ körüli privatérexpedíciók zsákmányának. A szerencsétlen mada- gaszkáriak a hajó rakterében csak egy újabb változatát jelentették a számlák kifizetésének, egy újabb lehetőséget a tőke megszerzésére, amit majd nagyobb elképzelésekbe lehet fektetni. Nem tudjuk a Delicia hány rabszolgát vitt Szumátrá- ra (297), csak azt, hogy Rogers 1714 nyarán szállította le őket, pakolta meg a hajóját a társaság árujával, és fordult vissza Angliába. Alig várta, hogy hazaérjen, és továbbléphessen terveivel, megtisztítani a kalózok fészkét és megszerezni őket a birodalom számára.

Soha nem látta viszont Madagaszkárt.

Közben a Bahamákon Benjámin Hornigold és Henry Jennings kapcsolata nem indult zökkenőmentesen. Lehetett köztük valami nézeteltérés még a privatéridőkből Jamaicáról, de az is lehet, hogy a tanult és szép vagyonnal rendelkező Jennings lenézte Hornigoldot, aki minden bizonnyal nincstelen matróz volt. Jennings nyilvánvalóan azt gondolta, hogy csak azoknak szabadna megtámadni a spanyolokat, akiknek van privatér megbízás a Lord Hamiltontól. Különben olyasmit tesz az ember, ami alig jobb a kalózkodásnál.

Nem sokkal Nassauba érkezésük után Jennings megszabadította Hornigoldot egyik zsákmányától, egy kis spanyol kereskedőnaszádtól. Közel 200 jól felfegyverzett emberrel és a Jennings parancsnoksága alá tartozó legalább két szlúppal szemben Hornigold nem sok mindent tehetett a megállítására. Jennings néhány embere átment a zsákmányhajó fedélzetére, csökkentve a zsúfoltságot a többi hajón. Néhány nap mulatozást követően szabályosan elosztották a legénység részét a zsákmánypénzből (298), és a flotilla elindult Jamaica felé. (299) Végül is privatérok voltak, és a zsákmányt be kellett szolgáltatniuk az Admiralitás Gyarmati Bíróságának, mely hivatalnak nem más, mint maga Hamilton kormányzó volt az elnöke.

Hamarabb visszatértek, mint gondolták.

Útban Jamaicára Jennings flotilláját kubai tengerészek fedezték fel. A spanyolok követték Jenningset végig le Kuba partjai mentén, keresztül a Windward-átjárón, egészen Port Royal Harbor bejáratáig. (300) Amikor Torres y Ayala kormányzó tudomást szerez ottlétükről, nagyon dühös lesz. (301)

A Barsheba 1716. január 26-án vetette ki a horgonyt Jamaicán. Thatch, Jennings és Wills csak nagyjából két hónapot volt távol, ez idő alatt azonban Lord Hamilton helyzete drasztikusan megváltozott. Az új év kezdetén hírek érkeztek a gyarmatokra (302), hogy egy György király ellen irányuló „szörnyű, pokoli cselszövést és összeesküvést" fojtottak el

Britanniában. „A Towert, az államkincstárt és a Bank of Eng- landet mind meg akarták kaparintani" tudósította felháborodva a Boston New-Letter, „London városát pedig több helyen felgyújtani [és] felkeléseket kirobbantani Anglia számos részén". Ügy tervezték, Stuartjakab Franciaországból támad majd egy hadsereggel, „mindezeket szeptember 25-ig". A fő jakobita sereget Skóciában állították fel, a 2000 lázadót Lord Hamilton bátyja, George Hamilton altábornagy vezette, aki elvesztette a kezdeményezés lehetőségét a király csapataival szemben. Tervben voltak egyidejű felkelések Walesben és Devonshire-ben is, de a hatóságok megneszelték a készülődést, és letartóztatták a szervezkedőket. Január végére a bri- tanniai hírek már elég kedvezőtlenek voltak Hamiltonnak. A felkelés egyértelműen a bukás felé tartott, és a király vérdíjat tűzött ki Hamilton bátyja, George fejére. A kormányzó tudta, elérkezett az idő, hogy eltüntesse a nyomokat maga körül.

Jennings és Wills átadták a kincseiket Hamiltonnak, a megbízáshoz híven. (303) Talán nem szóltak róla, hogy a kincseket a menekültek táborából szerezték és nem magukból a roncsokból, de igazából ez nem is számított. Bár túl nagy mennyiségű pénzt hoztak ahhoz, hogy saját kezűleg szedhették volna össze, ilyen kevés idő alatt, senkinek nem állt érdekében kérdezősködni. Hamilton később azt állította, nem vette el a kincsből az őt illető részt, „mert hallottam, hogy a partról szerezték". (304) Ugyanakkor Jenningset és kollégáit sem tartóztatta le. Elmentek a dolgukra, szabadon, nem akadályoztatva senki által, élvezni a hely kínálta gyönyöröket, és költeni a rossz úton szerzett pénzt. így tett a legénység számos más privatérhajóról is, akiknek Hamilton megbízást adott. Február végén, amikor Jennings engedélyért folyamodott a kormányzóhoz egy újabb útra, Hamilton személyesen írta alá a kiutazási papírjait. (305) Mialatt további híreket várt a lázadással kapcsolatban, Hamilton karnyújtásnyi közelségben tartotta privatérjait, se meg nem állítva, se le nem tartóztatva őket.

Március elején Jennings üzent az embereinek és a parancsnoktársainak, hogy újabb útra indul a spanyol roncsokhoz. Sokan válaszoltak a hívására, örültek a lehetőségnek, hogy valamennyi kincset szerezhetnek maguknak. Egyikük Leigh Ashworth volt, aki elvállalta Hamilton másik privatér hajójának, az ötventonnás hadi szlúp Matyitek a parancsnokságát.

(306)    Még ketten csatlakoztak megbízás nélkül - Sámuel Liddell a Cocoa Nutxrol és James Carnegie a Discoveryről

(307)    -, és szlúpjukat Jennings általános parancsnoksága alá helyezték. A goromba és kemény Charles Vane boldogan iratkozott fel újra Jennings csapatához.

A szlúpok március 9-én reggel hagyták el Bluefildset, kifutottak a kikötőből, és útnak indultak Jamaica felé. Éjjel a négy hajó a szél miatt elvált egymástól, de egy vagy két nappal később megint találkoztak Isla de los Pinosnál,[10] egy lakatlan, Kuba legnyugatibb csücske mögött meghúzódó kis szigetnél. Az volt a tervük, hogy körbevitorláznak Kuba távolabbi végénél, követik a Golf-áramlatot egyenesen a roncsokig, és összeszednek mindent, amit találnak. Április 2-án megkerülték a Corrientes-fokot, és harmadikán épp Kuba északnyugati partjainál haladtak útjukon, amikor a Barsheba figyelője felkiáltott.

Néhány mérföldre nyugatra Sam Bellamy látta, hogy egy azonosítatlan vitorlás a szélnek feszülve fenyegetve közeledik feléjük, négy kísérőhajó társaságában. Neki és Paulsgrave Williamsnek kicsit sem tetszett a látvány.

A cserzett arcú, és a trópusi nap alatt töltött hónapoktól fakó hajú Bellamy és Williams valószínűleg januárban érkezett meg a roncsokhoz, kevéssel azután, hogy Jennings emberei megrohamozták Palmar de Ayzt. (308) A munka kemény volt, veszélyes, és éles volt a verseny. A hónap végére hét vagy nyolc másik angol hajó horgonyzott ott, ahol a Ilég/a és a San Román lemerült, de bármeddig is próbálkoztak, egyikőjük sem tudta lokalizálni a nagy hajók fő részeit. Helyette be kellett érniük szétszóródott teheráruval és pénzérmékkel. Több hét munka után a roncstolvajoknak mindössze 5000 vagy 6000 pezót (1250-1500 font) sikerült összeharácsolniuk (309), amit még szét kellett osztani a több száz ember között. Amikor január 22-én Ayala Escobar kapitány megérkezett Havannából az erősítéssel, és szétkergette az angolokat, Bellamy és Williams minden bizonnyal megörültek, hogy elűzték végre őket. (310)

Dél felé vették az irányt, elhaladtak Florida sarkánál és Kuba nyugati végénél, le Közép-Amerika partjaihoz a Hon- durasi-öbölhöz. Valószínűleg azért jöttek, hogy embereket toborozzanak. A hely akkoriban zord senki földje volt, és mosquito indiánok és baymennek nevezett, goromba és vad angol favágók lakták. Az utóbbiak kis kunyhókban éltek a gőzölgő mocsarakban, a mostani Belize, Yucatán és Campeche területén Mexikóban. (311) Állapotuk kétségbeejtő volt, az élelmiszer-tartalékaik kifogytak az előző ősz során, minek következtében néhány favágó éhen halt a fő táborukban Campeche-ben. Legalább 200 másik döntött úgy, hogy kalóznak áll, és nagy vitorlás kenukat építve nekivágott a veszélyes átkelőnek New Providence felé, vagy a spanyol roncsokhoz Palmar de Ayzba. 1716 februárjában a spanyolok megtámadták Campeche-t, sokakat foglyul ejtettek vagy megöltek, a többieket pedig szétkergették. Mire Bellamy és Williams elérte a Hondurasi-öblöt pár héttel később, a favágótáborban szinte mindenki a kifelé vezető utat kereste, így nem sok gondot okozott olyanokat találni, akik ne váltak volna örömest kalózzá.

Március végére Bellamy és Williams egy kalózcsapat irányítói lettek. (312) Tevékenységüket néhány olyan periagua, vagyis vitorlás kenu fedélzetén folytatták, amilyenhez hasonlóval kezdett Hornigold és Thatch is két évvel korábban. Valahol a Hondurasi-öbölben szerezték az első ismert zsákmányukat, a John Cornelison vezette holland hajót. A csapat kifosztotta a vitorlást, a matrózokat pedig halálbüntetéssel fenyegetve kényszerítették, hogy csatlakozzanak hozzájuk. (313) Nem sokkal később átvették az irányítást egy bizonyos Young kapitány angol szlúpja felett is. (314) Míg a roncs fosztogatók és baymenek csoportja átkutatta értékek után a hajót, Bellamy és Williams a tathoz kötözték a periaguákat, és kényszerítették Youngot, hogy vezesse őket vissza Kubába. Hornigoldtól és Jenningstől eltérően nekik nem voltak illúzióik a privatérrá válásról. Kalózok voltak, tisztán és egyszerűen, és Bellamy nem igazán érzett együtt a hajótulajdonosokkal és parancsnokokkal, akik annyira nyomorúságossá tették korábban az életét. Azzal érvelt, hogy a csapatnak úgy kell működnie, mint Robin Hood embereinek, kifosztani a vagyonos kereskedőket, és gazdagítani a szegény tengerészeket. Williamst, lévén maga is vagyonos kereskedő, talán a skótok és az eltávolított Stuart királyuk iránti szimpátia motiválta, vagy pusztán a pénz.

Amikor Kuba partjainál Jennings négy szlúpja közeledni kezdett feléjük, Bellamy és Williams látta a brit zászlókat, és mivel féltek, hogy elfogják őket, a megfutamodás mellett döntöttek. Parancsot adtak az embereiknek - akik nagyjából negyven körül lehettek -, hogy pakoljanak át minden értéket a periaguákba, és készüljenek fel a hajó elhagyására. Amint Jennings Barshebája az oldala mellé ért, Bellamy bandája a vitorláskenukba ugrott, eloldotta a köteleket és teljes erőből evezni kezdett, szemben a széllel. (315)

A Barsheba fedélzetéről Jennings látta, ahogy az eloldott periaguák távolodnak. Világos volt, hogy nem sok értelme lenne üldözni őket: széllel szembe a szlúpok nem tudnák elfogni őket, mielőtt elérnének a Kuba partjait védő zátonyok közé. így inkább a hajó mellé vitorlázott, és köszöntötte a parancsnokot, Young kapitányt. A megmentésében reménykedő Young elmagyarázta, hogy a két periagua legénysége „egy rakás gazfickó", és épp az előbb léptek le minden pénzével. Young azt hitte, Hamilton kormányzó privatérjai azért vannak ott, hogy harcoljanak a kalózok ellen, és megvédjék a hozzá hasonló kereskedőket. Gyorsan ki kellett ábrándulnia.

Jennings sem sietett útjára engedni Young kapitányt. Néhány emberét a fedélzetre küldte, és jelt adott a kísérőhajóinak. A flotta a közeli Bahía Honda felé vette az irányt, a védett horgonyzóhelyre a kubai partok gyéren lakott nyúlványánál. Ott tervezték eldönteni, mit is csináljanak Young kapitánnyal és a szlúpjával.

Mikor horgonyt vetettek néhány órával később a kikötőhely keskeny bejáratánál, Jenningset és embereit csodálatos meglepetés fogadta. A kulcslyuk formájú kikötő vizén egy nagy, felfegyverzett kereskedőhajó lebegett, francia zászló alatt, és a legénység nagy része a parton volt vizet és tűzifát gyűjteni. (316) Mivel Jennings flottája az öböl bejáratánál tartózkodott, szó sem lehetett menekülésről. Ugyanakkor a szél a szárazföld felől fújt, és Jennings flottájának még a jól navigálható szlúpokkal is lehetetlenség lett volna bemanőverezni a szűk bejáraton. Parancsot adott hát az öt szlúpnak a horgonyok leeresztésére, míg ki nem talál valamit.

A messzelátójával Jennings jól láthatta, hogy öngyilkosság lenne közvetlen támadást indítani a hajó ellen. Viszont az jó megoldásnak tűnt, ha titokban megközelítik. Egy ladikon elküldte három emberét felderíteni a helyzetet. Beeveztek a kikötőbe, fel egészen a francia hajóig, és kedélyesen köszöntötték a parancsnokot. Azt mondták neki, hogy vízért jöttek az öbölbe. A francia kapitány a hajó fedélzetére invitálta őket, és miközben beszédbe elegyedtek apró-cseprő dolgokról, az angolok körbenéztek.

Egy fregatton voltak, a rochelle-i származású St. Marie-n, melyet a vagyonos d'Escoubet kapitány irányított, aki negyedrészt birtokolta a hajót és a rakományt. (317) A kalózok úgy becsülték, negyvenöt ember és tizennégy vagy tizenhat ágyú van a fedélzeten, jóllehet a hajó ennek a dupláját is képes lett volna elszállítani. A St. Marié kiváló zsákmány lehetne.

Amikor a ladik visszatért a hírekkel, Jennings tanácskozásra hívta a parancsnokokat. Egyértelművé tette előttük, hogy csapdába akarja csalni a St. Marie-t, kalózhajónak nyilvánítani, és zsákmányként visszavinni Jamaicára. Sámuel Liddell, a Cocoa Nut parancsnoka szerint ez szörnyű hiba lenne. Elmondta a másik három kapitánynak, hogy látta a St. Marie-t a mexikói Vera Cruzban néhány hónappal azelőtt, egy egyértelműen „törvényes kereskedési helyzetben".

A többieket nem győzték meg Liddell érvei. „Te most kit védesz? - hurrogta le az egyikük. - Azt akarod, hogy bámuljuk egymást, és térjünk haza az ujjúnkat szopva?" Jennings közbeszólt, hogy ő még azon a szent estén a francia hajó fedélzetén lesz, de a Barsheba „nem mehet oda, mert elkapnák". Ha a nagyobb St. Marie oldala mellé kerülne, „minden bizonnyal elsüllyednénk", szögezte le. Meg kell lepniük a francia hajót, és csónakokból felmenni a fedélzetére. Ashworth és Carnegie kapitányok egyetértettek.

Liddell még tett egy utolsó kétségbeesett kísérletet, hogy mentse a helyzetet. A Cocoa Nut tulajdonosai búvárkodni küldték őt a spanyol roncsok közé, és nem azért, hogy nyílt kalózkodásra adja a fejét. Hacsak a St. Marie-ról nem derül ki, hogy kalóz vagy illegálisan szállít angol árukat, a privatéroknak nincs okuk elfogni. Esedezett a kollégáinak, halasszák el a támadást reggelig, és felajánlotta, személyesen megy el a St. Marie-ra. megnézni, nem lehetne-e „törvényesen zsákmánnyá tenni a hajót". Liddellt leszavazták, és mindenki előtt világossá vált, hogy ebben a kalóztettben nem fog részt venni.

Liddell emberei irigykedve nézték, ahogy a Barsheba és a Mary legénysége felszerelkezett a fegyverekkel, és felkészítette a csónakokat a támadásra. Végül a kormányosa bejelentette, hogy csatlakozik hozzájuk, és otthagyta Liddellt valamivel több mint egy tucat emberével. Kockázatos vállalkozásnak ígérkezett beevezni két mérföldön keresztül az öblön, és aztán kis csónakokból szembeszállni egy jól felfegyverzett hajóval. Napnyugtakor azonban történt valami, ami teljes mértékben megváltoztatta az esélyeket.

Miután Bellamy és Williams elég messze menekültek a széllel szemben, végignézték, ahogy az angol privatérok felmennek Young kapitány szlúpjának a fedélzetére, megtartani a parancsnokok közötti elmaradhatatlan megbeszélést. Ami ezután történt, zavarba ejtette őket. Young vitán kívül törvényes kereskedő volt, mégis ahelyett, hogy elengedték volna, a privatérok zsákmánylegénységet raktak a hajóra, és magukkal vitték. Aztán a zátonyok és a mangroveligetek közt rejtőzködve azt is látták, hogy a kis flotilla horgonyt vet a Bahía Honda bejáratánál. (318) Lassan rájöttek, hogy a szlúpokon tevékenykedők egyáltalán nem úgy viselkednek, mintha a rendre ügyelnének.

Délután hét óra körül, amikor a trópusi nap lement a horizont alá, eleveztek Carnegie és Young szlúpja mellett, be a Barsheba, a Mary és a Cocoa Nut közé. Bellamy és Williams, akik ugyanazon a vitorláskenun voltak, üdvözölték a Barsheba parancsnokát. Jennings, Vane, Bellamy és Williams most pillantottak életükben először egymás szemébe. Szükségük volt egymásra, hogy a nagy francia zsákmányt elkapják, ezt felismerték.

Kevéssel tíz óra előtt a Barsheba és a Mary felvonta a horgonyokat, miközben a tisztek felkiáltottak: „Mindenki egyért, egy mindenkiért." Az emberek éljenzésben törtek ki, és valaki buta módon elsütött egy muskétát. Bárki tette is, le kell vágni az illetőt, mondták egyesek, mert elképzelni sem lehetett volna rosszabbat, mint ha riadóztatják St. Marie-t.

Aztán az szlúpok lámpáinak villódzó fényénél a privatérok szemtanúi lettek egy meglehetősen szokatlan dolognak. Bellamy és Williams nagy kenui a hajók között eveztek, a legénységük, mint egy csapatnyi barbár meztelenre vetkőzve (319), pisztollyal és rövid karddal kezükben. A Barsheba személyzete vitorlakötelet dobott a periaguára, a Maryről is hajítottak egyet a másikra. Bellamy és Williams kenui végighaladtak az öblön, az embereik nekifeszültek az evezőknek, és mindkét kenu egy-egy felfegyverzett emberekkel megrakott hadi szlúpot vontatott maga után.

Megjelenésük minden bizonnyal félelmetes látvánnyal szolgált d'Escoubet kapitánynak és elképedt embereinek a St. Marié fedélzetén: két indiánjellegű harci kenu, tömve meztelen, vad kinézetű férfiakkal, amint hadi szlúpokat vontatva szeli a vizet. D'Escoubet kezdettől fogva gyanakodva figyelte az angol szlúpokat, egy láda kincset el is rejtett a parton attól való félelmében, hogy esetleg megtámadják. Mindezek ellenére felkészületlenül érte a támadás. Ahogy a periaguák közelebb értek, Bellamy emberei útjukra engedték a szlúpokat, és közvetlen rohamot indítottak a francia hajó ellen. „Hova mentek?" - kiáltotta Escoubet egyik embere a kenuban evezőkhöz. „Fel a fedélzetre, mit gondolsz?!" - érkezett a válasz, muskétasortűz kíséretében. Ezután ágyúropogás hangzott a Bars behatol, és egy ágyúgolyó átsüvített Escoubet feje felett. Az ellenség legalább hatszoros túlerőben volt. Escoubet néhány emberét a ladikjára vezényelte, és megpróbált kijutni a partra. Egy periagua utolérte, és elkapta őket, míg a másikról a kalózok a hajó fedélzetére özönlöttek. Bellamy a második periaguáról figyelmeztette a franciákat, hogy amennyiben ellenállnak, mindannyiukat lemészárolják. Escoubet megadta magát, az emberei még egy puskát sem sütöttek el. (320)

Sam Bellamy számára jó lecke volt ez a megfélemlítés erejéről. Elfoglaltak egy jól felfegyverzett, de kevés emberrel ellátott fregattot, anélkül, hogy a legénységnek, a hajónak és a rakománynak bármi baja esett volna. Harcba menet úgy néztek ki, mintha képesek lennének mindenre, emiatt nem is kellett csináljanak semmit. Bellamynak megfelelő tanulság volt a kalózkodáshoz: a félelem lehet a fegyverek közt a legerősebb.

Amikor a Barsheba és a Mmy a préda mellé ért lehorgonyozni, Jennings emberei csatlakoztak a St. Marié rakterének átkutatásához, valamint a legénység kihallgatásához. A forrófejű és erőszakra hajlamos Charles Vane valószínűleg kezet rázott és rummal koccintott Bellamyval és Williamsszel. Nem az a fajta bajtárs volt, akire Bellamynak és Williamsnek szüksége volt a legénységében. Ok okosan akartak harcolni, kevés sérülést okozni és nagyot kaszálni.

A következő reggelen, 1716. április 4-én elkezdték kikérdezni a francia legénységet. Escoubet későbbi beszámolója szerint az angolok „szinte embertelenül megkínozták a legénységet" és „a legaljasabb módon" kényszerítették ki belőlük a 30 000 ezüstpezó (7500 font) rejtekhelyét a parton. Jennings megtartotta a St. Marie-t is,

Carnegie-t nevezte ki parancsnoknak. Escoubet-nek és legénységének odaadta helyette Carnegie nehezen kezelhető Discoveryjét. A kalózok 700 000 francia frank, vagyis 30 300 font értékű hajót, kincseket és árut szereztek. (321) Jennings arra is kényszerítette a francia kapitányt, hogy írjon egy levelet Lord Hamiltonnak Jamaicára, amelyben felmenti a privatérokat minden méltánytalanság alól. „Értesítenem kell Őméltóságodat, hogy azok az urak nagyon finoman bántak velem, és készséggel megadták a havi bérek és a hajóm rakományának árát", írta Escoubet. A privatérok csak „azért vették el a hajót, mert az megfelelt aktuális expedíciójukhoz". (322)

Míg a kalózok és a privatérok a zsákmány szétosztásával, és az ám és személyzet egyik hajóról a másikra mozgatásával voltak elfoglalva, egy nagy vitorlás kenu érkezett Bahía Hondára. A legénység mit sem sejtve lépett a Sí. Marié-m, és d'Escoubet kapitány felől kérdezősködött. A fedélzeten egy francia kereskedő volt tizennyolc emberrel. A parton felfelé húsz mérföldnyire fekvő Mariéiból küldték őket, ahol hajójuk, a szlúp Marianne horgonyzott. Kereskedni jöttek Escoubet-hoz, ám ehelyett az angolok fogságában találták magukat. Jennings „büntetéseket rótt ki" új foglyaira, akik „különféle tortúrák" után elvezették őket vissza a hajójukhoz. Jennings megbeszélést tartott Bellamyval és Williamsszel, akik hozzájárultak, hogy egyik kenujukat a Discoveryvel el- küldjék Marielbe, megszerezni a második francia hajót.

A következő reggelen Bellamy két periaguájának legénysége különvált. Egyik felük Mariéi felé vette az irányt, Carnegievel. Bellamy és Williams hátramaradt a másik felével, biztosítani, hogy újdonsült kollégáik nehogy kitúrják őket a St. Marie-n levő zsákmányrészükből. Néhány órával később, a Cocoa Nut felvonta a horgonyt, és elindult az ellenkező irányba, Liddell nem akart semmiféle kapcsolatot az ilyesfajta kalózkodással, így útra kelt vissza Jamaicára, huszonhárom emberrel kevesebb legénységgel.

Jennings az embereivel Bahía Hondán várta, hogy a társai visszatérjenek az újabb zsákmánnyal. Eltelt egy nap és egy éjjel, és a reggeli fényben egy pár szlúpot látott, amint áthaladt a kikötő bejáratán. Az egyik, ahogy azt a rabok Mariéiból megerősítették, az ő hajójuk volt, a Marianne. A másik, a tíz ágyúval fel fegyverzett vitorlás, fekete zászló alatt hajózott. Jennings és Vane azonnal felismerte. Benjámin Hornigold kapitány nagy szlúpja volt.

Homigold két hónapig maradt New Providence-en Jennings távozása után, és kétségkívül forrongott belül a privatéroktól elszenvedett hitvány bánásmód miatt, alig várhatta, hogy kiegyenlíthesse a számlát.

Eközben Nassau törvényen kívüli lakossága napról napra növekedett. Úgy ötven ember otthagyta a közeli spanyol roncsoknál dolgozó szlúpokat, legtöbben akkor, amikor februárban és március elején megérkezett a spanyol erősítés újabb hulláma. (323) Ezek a férfiak, nyilatkozta később a helybeli John Vickers, „nagy rendbontást végeztek. .. kifosztották a lakosokat, felégették a házaikat és elragadták a feleségeiket". A roncs fosztogatókat Thomas Barrow vezette, egykori elsőtiszt, aki kereket oldott egy jamaicai brigantinról, melyen állítólag „egy spanyol márki" nagy adag értéktárgyát szállították. Barrow nem rendelkezett saját hajóval, de fesztelenül járt-kelt az egész szigeten, magát „Providence kormányzójának" nevezve, és azt ígérve, hogy a szigetet „második Madagaszkárrá változtatja".

Tucatjával érkeztek a börzsönyfavágók minden héten Campeche-ből, vonzotta őket a spanyol kincsek felnagyított meséje. Érkezésük után szinte azonnal a kalózkodás felé fordultak. Mások New Englandről, Dél-Karolinából és Jamaicáról jöttek: munka nélküli tengerészek, leszerződött béresek, menekülő bűnözők, néhány szökött rabszolga Kubából, His- panioláról vagy azon túlról. A közönséges telepesekben egyre nőtt a félelem, sokan csendben terveket szőttek a költözésről. Mások - prostituáltak, csempészek és fegyverkereskedők - pedig betelepedtek a szigetre. New Providence kezdett egyre inkább törvényen kívüli állammá átváltozni. (324)

Hornigoldnak köszönhetően alakult ki a Bahamák rügyező kalózköztársasága, de Barrow roncs fosztogatói és Hamilton privatérjai között azt kellett éreznie, hogy a Suhanó Banda vezetése kezd kicsúszni a kezei közül. Végtére, a privatéroktól eltérően, az ő 200 fős legénysége nem törvényesen szentesített szerződések alapján működött, amely a préda legnagyobb részét a tulajdonosoknak és a parancsnokoknak adta. A néhány erőszakkal visszatartott embertől eltekintve, a kalózhajók fedélzetén a szolgálat lényegében önkéntes volt. A sziget kalózainak legnagyobb része matróz volt, akik sokat szenvedtek a haditengerészet vagy a kereskedelmi hajózás túlkapásai és kizsákmányoló szemlélete miatt. Nem állt szándékukban lemásolni azt a rendszert, inkább a feje tetejére állították. Választották a parancsnokaikat, és ha elégedetlenek voltak a választással, szavazhattak felelősségre vonásukról is.

A Suhanó Banda kalózai teljhatalmat adtak kapitányaiknak a harcok alatt, de a többi döntés többségét demokratikusan hozták a legénység tanácskozása során, ide értve, hogy hova menjenek, mit támadjanak meg, mely foglyokat tartsák meg vagy eresszék el, és hogyan büntessék a csoporton belüli kihágásokat. Hornigold és a többi kalózkapitány ugyanazt az ételt ették, mint az embereik, és meg kellett osszák másokkal a kabinjukat. A legénység azzal is ellenőrzése alatt tartotta a hatalmat, hogy egy másik tisztet, a kormányost is ők választották, aki az élelem, a zsákmány és a juttatások egyenlő kiosztását biztosította. A parancsnokok rendszerint mindössze 50 százalékkal kaptak többet a prédából az egyszerű matrózhoz képest, szemben a privatérok néha 1400 százalékával, vagy még többel. Ha az emberek bíztak a vezetőikben és elégedettek voltak a teljesítményükkel, a végsőkig is követték őket. Ha nem, elmozdították a pozíciójából egyetlen szempillantás alatt. (325) Hornigoldnak eredményeket kellett mutatnia, különben a kinevezése, mint kalózvezér nemsokára véget érhetett.

Thatchcsel a fedélzetén kijelölte az útirányt Kuba gyéren lakott északnyugati partjára, amely beékelődött a Havannát és a Spanyol

Földet, valamint a New Orleanst és Franciaországot összekötő hajózási útvonalak közé. Az ilyen, járőrhajók által alig ellenőrzött partok mentén vártak rájuk a nagy fogások.

Hornigold áthajózott a Floridai-szoroson, valószínűleg nagy ívben elkerülve Havannát, és április 8. körül ért partot Kubában, nem messze Mariéi elzárt kikötőjétől. Lehorgonyozva állt ott egy nagy kereskedő szlúp, az árbocon francia lobogóval. Ez a hajó volt a Marianne Santo Domingóból. Hispanioláról tartott a kis mocsaras francia falucskába, New Orleansba, a francia haditengerésztiszt, Ensign Le Gardew irányítása alatt. (326) Mikor megállt, hogy egy csomag levelet küldjön Havannára, ott-tartózkodása alatt Le Gardew meghallotta, hogy kollégája, d'Escoubet kapitány a St. Marie-pú a közelben tartózkodik lentebb a parton.

Arra számítva, hogy esetleg ellátmányt és információkat cserélhetnek, Le Gardew a legénysége felét leküldte Bahía Hondára a hajó csónakjában. Kevés ott maradt emberével és fegyverével nem volt komoly ellenfele a Benjáminnak, amin tíz ágyú és 200 fős személyzet tartózkodott. Le Gardew azonnal megadta magát, és Hornigold elvette a szlúpot és a 12 500 fontnyi rakományt. Zsákmánylegénységet hagyott a hajón, és folytatták útjukat lefelé a part mentén, talán abban a reményben, hogy a St. Marie-t is sikerül elkapni.

Bahía Honda bejáratához érve vették észre, hogy az angol privatér-flotilla megelőzte őket. Hornigold láthatta, hogy az egyik parancsnok Henry Jennings volt, minden problémájának az okozója.

Amikor Jennings parancsot adott a hajóinak, hogy vonják fel a horgonyokat és eredjenek Homigold nyomába, Bellamy és Williams a St. Marié fedélzetén volt, a periaguájukat pedig a hajó farához kötötték. Segítettek a zsákmánylegénységnek felhúzni a francia hajó horgonyait, és végignézték, ahogy a Barsheba és a Mary elsietnek.

Mire a St. Marié útra késszé vált, a flotta többi része már eltűnt a látómezőből. A két férfi meglátta a nagy lehetőséget, mely bekopogtatott hozzájuk. (327)

Amint a St. Marié kihúzott a kikötőből, Bellamy és Williams megadta a jelet. Az embereik egyszerre talpra ugrottak, meglepve Jennings zsákmánylegénységét és a francia rabokat, és átvették az irányítást a hajó felett. Míg Bellamy néhány társa fegyverrel sakkban tartotta a foglyokat, a többiek gyorsan a hajó oldala mellé vontatták a periaguát, és pénzeszsákokat és ládákat dobáltak rá. Szemmel tartva a hat vagy nyolc mérföldre lévő Barshebát és a Matyi, Bellamy és Williams a maradék embereiket is a kenura hívták, és eleveztek a széllel szemben. Szerzeményük: 28 000 ezüstpezó (7125 font) volt. A zsákmány értékét nagyjából érzékelteti, hogy egy XVIII. század eleji kereskedelmi hajóskapitány éves jövedelme körülbelül 65 font volt.

Mindeközben Jennings, Vane és a többiek a Barsheba fedélzetén sejtették, hogy soha nem tudják utolérni Hornigoldot és a Marianne-\. Azt is láthatták, hogy a St. Marié veszélyesen hátramaradt. Jennings szerint jobb lett volna visszatérni Bahía Hondára, mint elveszteni a saját zsákmányukat. Jelt adott, mire a Barsheba és a May megfordult, és egy vagy két óra elteltével a St. Marié közelébe értek. A legénység köszöntötte őket, egyértelmű zavar közepette, és közölték, Bellamy emberei ellenük támadtak, majd megléptek a szerzeményükkel. A Barshebán elégedetlen mormogás futott végig. Jennings elvesztette a zsákmányuk nagy részét. A felbőszült privatér parancsot adott a másik periagua elfogására, sőt, a May ácsa, Joseph Eels szerint arra is, hogy „vágják darabokra" a csónakot, Bellamy éppen akkor a fedélzeten tartózkodó legénységével egyetemben. (328) Jennings dühében a szerencsétlen Young kapitány hajójának az elégetésére is parancsot adott.

Kicsit később, miután enyhült a haragja, Jennings emberei újabb utasításokat kaptak. A flotta Nassauba megy, szétosztani, ami megmaradt a prédából.

A rablótámadás után Bellamy és Williams utolérte Homigoldot. A kalózok szemtől szemben találkoztak Kuba partjainál. Hornigoldot minden bizonnyal elégedettség töltötte el, mikor megtudta, hogy a férfiaknak a kenuban sikerült ellopniuk Jennings kincseit, egyenesen az orra elől. Az ilyen emberek bármikor hasznára lehettek. Bellamy és Williams, miután felolvasták nekik a kalózok alapszabályait, csatlakoztak a Benjámin legénységéhez. (329)

A tengerészek értékelik a szakértelmet, Bellamynak jó nagy adaggal kellett legyen belőle, hiszen fiatal kora ellenére Hornigold őt nevezte ki az újonnan szerzett Marianne parancsnokának, a saját idősebb emberei, mint például Edward Thatch vagy a kormányos William Howard helyett. Bellamy feltehetően periaguájának húsz vagy harmincfőnyi legénységével, valamint Hornigold harmincnegyven emberével szerelte fel a Marianne-t. Neki és Williamsnek most egy jól megépített óceánjáró szlúp állt a rendelkezésére, egy láda kincs a hajó gyomrában, és mint kísérőtárs, a kor leghírhedtebb angol kalóza. Még néhány ágyúra volt szükségük az új kalózhajójukra.

Egy-két hétig folytatták a kószálást Kuba nyugati végénél, és várták, hogy feltartóztathassák a Yucatán-csatornán érkező spanyol vagy francia forgalmat. De gazdag zsákmány helyett egy újabb kalózba botlottak.

Olivier La Buse, a felfegyverzett naszád, a Postillion parancsnoka, csatlakozott a kalózok hajórajához. La Buse és Hornigold furcsa szövetségesek lettek. La Buse és a legtöbb embere francia volt, míg Hornigold még mindig hazafinak tartotta magát, és becsületharcot folytatott Anglia ellenségeivel szemben. La Buse és az emberei valódi kalózok voltak, készek kifosztani bárkit a haszon reményében. A francia kalóz és az angol parancsnokok valahogy mégis megegyeztek a közös munkát illetően, és egy évekig tartó nemzetközi kapcsolat alapjait rakták le.

Valószínűleg Bellamynak valami terve volt a megállapodással. A fiatalember nem Britanniáért harcolt, hanem a rendszer ellen: a parancsnokok, hajótulajdonosok, királyok és ezek társasága ellen, és Hornigold csapatából sem kevesen éreztek hasonló módon. Ha Hornigold kifogásolta is az együttműködést a francia kalózzal, az emberei leszavazták. A nyolc ágyúval felszerelt Postillion velük fog hajózni.

Nem sokkal ezek után a három kalóz - Hornigold, Bellamy és La Buse - megpillantott egy Campeche irányából a Yuca- tán-csatornán keresztül érkező kereskedőhajót. Mint kiderült, Hollandiába tartó angol hajó volt, börzsönyfával megrakodva: vagyis barát, nem préda. Hornigoldtól eltérően, La Buse- nak és Bellamynak nem volt lelkiismeret-furdalása, hogy egy angol hajót kell kifosztani. Szavazásra került sor, és Homigold emberei megint leszavazták a parancsnokukat. Míg Bellamy és a fegyver nélküli Mariamé hátramaradt, La Buse és Hornigold megszerezte a zsákmányt. (330) Néhány fős legénységet küldtek át, hogy kutassák át, majd irányítsák a hajót. Magukkal vittek kisebb-nagyobb, hasznosnak tűnő dolgot - italt, pénzérmét, ellátmányt, tartalék alkatrészeket, egy vagy két gyakorlott kisegítőt -, majd nyolc-tíz nap után engedték, hogy folytassa az útját, valószínűleg Hornigold nyomására.

Néhány nap múlva Kuba nyugati csücskénél olyan fogást csináltak, amivel mindenki boldog lehetett: két kakaóval megrakott spanyol brigantint kaptak el, mindkettőt egyetlen puskalövés nélkül. Miután kifosztották a hajókat, Isla de los Pinosra vitorláztak (331), ahol három vagy négy ivóvízből és tűzifából kifogyott angol szlúpra bukkantak. A kalózhajók törzsét tisztítani kellett, így a kalózok közölték a kis szlúpok kapitányaival, hogy a hajóikat igénybe veszik a javítási munkálatokhoz. Hornigold kellemetlen meglepetéssel találkozhatott a Benjámin alá eső részén. A hajóférgek szemmel is látható súlyos sérüléseket okoztak, olyanokat, melyek helyreállításához rendes hajójavító műhelyre volt szükség. Hornigold eltűnődhetett, hogy megszabadul nagyszerű szlúpjától, amely egykor olyan nagy riadalmat okozott New Providence törvénytisztelő polgárai körében.

A tisztítás befejezése után a kalózok továbbmentek Kuba déli partja mentén, a Windward-átkelő felé véve az irányt. La Buse ismert néhány jó búvóhelyet a gyéren lakott Francia- Hispaniola partjainál, és ideirányította a flottát is. Hispaniola ideálisan helyezkedett el a Karib-térségből ki- és beáramló kereskedelem lerohanásához. Találtak egy pihenőhelyet, amelyik mindegyiküknek megfelelt, és elhatározták, hogy együtt dolgoznak és kifosztanak annyi hajót, amennyit csak lehet.

Homigold először is meg szeretett volna szabadulni a Benjámintól, és 1716. május végén valamikor úgy döntött, e célból elhajózik Nassauba. (332) A Benjámin ömlesztett áruval volt megpakolva, hogy eladják a Bahamák egyre nagyobb számú és gátlásokat nem ismerő csempészeinek. Talán Bellamy és Williams is velük tartott, ágyúkat szerezni a Marianne-ra. Homigold, Thatch és még legalább másik 150 ember elvált La Buse-től, abban maradva, hogy néhány hét múlva visszatérnek.

1716. április 22-én Henry Jennings privatérflottája megérkezett Nassau hatalmas kikötőjébe. Figyelemre méltó látványosság volt: a St. Marié, most már harminckét löveggel felszerelve, amit Jennings saját tízágyús Barshebája és Ashworth tízágyús Maryje kísér. Ez volt a legnagyobb haditengerészeti erő, melyet New Providence látott azóta, hogy Henry Avery felbukkant a Fancyvel húsz évvel korábban.

Jennings, Ashworth és Carnegie mind partra szálltak Nassau laza erkölcsű városában, és a hajóikat megbízható alárendeltjeik kezében hagyták. Két vagy három nap után a St. Marié kormányosa, a beteges Allén Bemard beevezett a városba, és félbeszakította Jennings mulatozását. Három-négy embertől eltekintve, a Barsheba teljes állománya a St. Marié fedélzetén volt, és az ott maradt rakományt fosztogatta. „Ez nem lehet", kiáltott fel állítólag Jennings. Bernardot utasította, hogy, „menjen a hajóra, és beszélje le őket", és azt hangoztatta, hogy senki sem késleltetheti az elindulást a roncsokhoz. „Kettőnk között maradjon - közölte a kormányossal bizalmasan ha ki tudom vinni a hajót még egyszer a tengerre, gyomrában a holmival, felmegyek vele Jamaicára, és biztonságba helyezem, mert ezek húztak bele ebbe a bajba, és kétségtelen, hogy miután elosztottuk a cuccot, itt hagynak, hogy én feleljek mindenért."

A hasfájással küszködő Bemard kérlelte a kapitányt, hogy menjen maga, és vesse be tekintélye minden súlyát. Mivel a hatalma és a nagymennyiségű zsákmány is kockán forgott, ez ésszerű lépésnek tűnt, de Jennings nemet mondott. Közölte a kormányossal, hogy„ő nem fog bajlódni ilyen gazemberekkel". A kapitánynak nyilván fontosabb dolga akadt a kocsmák és a bordélyházak között.

Bemard belefutott Camegie-be és Ashworthba, amikor visszaért a partra, és tájékoztatta őket a körülményekről. A két kapitány komolyabban vette a helyzetet, mint a parancsnokuk, és mindketten segítettek Bernardnak visszaállítani a rendet a St. Marie-n. Ashworth azonnal kievezett a Menyre, megbizonyosodni, hogy az ő emberei nem csatlakoztak a forrongáshoz, míg Carnegie és Bernard elindult a St. Marie-ra.

A francia hajón káosz uralkodott. Vagy száz ember rohanta meg, európai árukat és ellátmányt hurcoltak fel a raktérből, csónakokra halmozták, és áteveztek velük az elhagyatott partra Hog Islanden, nem messze Henry Avery Fancy Jénót korhadó csontvázától. Egyikük sem mutatta a legkisebb érdeklődést sem az iránt, amit Carnegie és Bemard mondott. A megdöbbent Bemard visszatért a partra, hogy cselekvésre bírja Jenningset. A parancsnok ismét közömbös maradt, annyit mondott Bernardnak, hogy figyeljen rájuk, és a rakományt ne vegye vissza tőlük erővel.

Bemard a nap maradék részét azzal töltötte, hogy az emberek ügyködését figyelte Hog Island partján. A zsákmányt három halomba rakták szét, és a privatérok gyakorlatával ellentétben, két halmot maguknak és egyet a tulajdonosoknak juttattak, a fordított részesedéssel szemben. Minden zsákmányolt dolgot vissza kellett volna vinniük Jamaicára, hogy az Admiralitás Gyarmati Bírósága ossza szét és megadóztassa, ehelyett ők azonnal szétosztották a részüket maguk között. Csak a tulajdonosok adagját tervezték Jamaicára küldeni. Mivel a tulajdonosokat megillető hányadot nem szerették volna Jenningsre bízni, a legénység szerződést kötött egy helyi szlüppal, a Dolphinnal. (333) A tíztonnás hajó, különös módon, Thomas Walker egyik fiáé, Nealé volt. (334)

A Dolphin indulása előtt Jennings, Ashworth és Carnegie úgy határozott, legjobb, amit tehetnek, ha informálják a hajóik tulajdonosait a legénység fegyelemsértéséről, és hogy megtámadták a francia hajót. Felvázoltak egy rakományjegyzéket a Dolphin tartalmáról, részletes levelet írtak a tulajdonosoknak és az üzleti partnereiknek, és odaadták Allén Ber- nardnak és a Mary kormányosának, Joseph Eelsnek. Bemard és Eels felszálltak a Dolphin fedélzetére, kezükben a levéllel, és útnak indultak haza.

A Dolphin útra kelése után Jenningsnek sikerült visszaszereznie az irányítást a St. Marié felett, legénységet toborzott rá, a Barshebara. és a Maryre, hogy elhajózzanak a spanyol roncsokhoz. Néhány nappal később meg is érkeztek, és a tekintélyes tűzerejűk feltehetően elriasztotta a spanyol őrhajókat. (335) Egy arra járó angol kereskedőhajó később jelentette, hogy a Sí. Marié a roncsoknál összesen mintegy huszonnégy, fele részt jamaicai, fele részt bermudai angol hajó felett rendelkezett, amelyek „nem engedték sem a franciákat, sem a spanyolokat a közeibe menni". A Barsheba fiatal doktora, John Cockrane szerint a búvároknak sikerült kiszedni „valamennyi pénzt a vízből", mielőtt visszavitorláztak Nassauba. Nem sokkal később Jennings, még mindig becsületes privatémak tartva magát, visszavitte a Barshebat és a St. Ma- rié-t Jamaicára.

Nagyon valószínű, hogy Charles Vane nem tért vissza a Barsheban Jamaicára. Nem várta ott semmi, csak a lehetőség, hogy indult ellene néhány bírósági eljárás. Másrészről New Providence-en megvolt a saját része a kincsből, rendelkezésre állt egy jó kikötő, és a városban is hemzsegtek a cimborák. Személyiségéből adódóan Vane valószínűleg főszervező lehetett a St. Marié kifosztásában, és ebben az esetben a tulajdonosok nem igazán lehettek elégedettek vele. Jobb ötlet volt Nassauban maradni és élvezni a boldog életet, amíg el nem fogy a pénz.

Hornigold és Thatch június elején hajózott Nassauba. Két hónapig voltak távol, és közben a kalózközösség New Providence-en tovább növekedett. Több tucat periagua, bárka és szlúp húzódott meg Hog Island védelmében, a kifeszített kötelek is jól mutatták a sokféle nemzetiség jelenlétét: spanyolokat, franciákat, angolokat és hollandokat. A part mentén a kalózok a szárazföldre húztak egypár nem használatos, zsákmányból származó szlúpot, melyeknek széthordott hajótestét ott égette a nap.

A pálmafák és a trópusi bozót közül füst szállt fel a több száz házikó, sátor és kaliba tűzhelyéről. A viskók legtöbbje abból készült, ami épp kéznél volt: uszadék fából, régi árbocból, padozatból, féregrágta hajódeszkából, amiket legyezőpálma-levelekkel vagy használt vitorlavászonnal fedtek. A kezdetlegesebbek Campeche-ből elűzött börzsönyfavágók csoportjainak nyújtottak otthont, vagy fekete és indián rabszolgáknak (336), akik a gazdáiktól menekültek el Kubából, Hispanioláról vagy Jamaicáról. Alig valamivel voltak jobbak a roncs fosztogatók és az egykori tengerészek kunyhói. Nas- sau úgy nézett ki, mint a száműzöttek táborhelye, nótázó, táncoló, ivó és bujálkodó matrózokkal. Egyre nagyobb számban telepedtek le a szigeten feleségek és prostituáltak, ők kiméréseket működtettek, ruhát foltoztak, ebédet főztek és szórakoztatták éjszakánként a férfiakat. Egy fiatal tengerész, James Bonny nemrég érkezett Dél-Karolinából tizenhat éves feleségével, Anne-nel. Utóbbi hamar hírnevet szerzett magának szabados viselkedése miatt. (337) A legtöbb matróz számára a hely maga volt a valóra vált álom: bőséges étel, innivaló, asszony és szabadidő. Es mikor a pénzük vége felé jártak, mindig volt újabb hajó, amit el lehetett foglalni, ültetvény, amit ki lehetett fosztani, vagy elsüllyedt kincs, amiért le lehetett merülni.

A jobb házakban - egyszerű fakeretes épületekben - a kalózok holmijait olcsó rumra, dohányra és lőszerre cserélő kereskedő-csempészek laktak, meg a telepesek vezető személyiségei. Valamikor ezek a lakások New Providence törvénytisztelő gyarmatosítóinak adtak otthont, de ők mostanra már menekülni kényszerültek a városból, a „gyilkosságtól való félelmükben". Thomas Barrow, a roncsfosztogatók vezére kíméletlenül zaklatta őket, pénzt kért italra, és ha valaki nem adott neki, azt megbotozta.

Még a kalózokkal csereberélni érkező kereskedők sem voltak feltétlenül biztonságban. A kikötőben Barrow kirabolt egy New England-i brigantint, és összeverte egy bermudai szlúp kapitányát. (338) Néhány hajó azonban tiltott terület volt, köztük a tizennégy tonnás Richárd & John szlúp, melynek tulajdonosa Hormgold és Thatch régi kalózpajtása, John Cockram volt, meg Cockram befolyásos apósa, Richárd

Thompson. Cockram és fivérei, Joseph és Philip, sikeres kereskedelmi konzorciumot üzemeltettek Harbour Islanden, kalózárut szállítva Charlestonba, cukrot és ellátmányt visz- sza Nassauba. Vetélytársuk volt Benjamin Sims, a negyvenéves veterán New Providence-ről, és Neal Walker, akinek a Dolphin nevű vitorlása elvileg éppen akkor volt Jamaicán, Henry Jennings zsákmányának egy részével megpakolva. (339) Ezek a kereskedő-csempészek együtt létfontosságú logisztikai támogatást nyújtottak a Bahamák kalózainak. „A kalózok maguk is gyakran mondták nekem, hogyha a kereskedők nem támogatnák őket lőszerrel és ellátmánnyal, az ő igényeiknek megfelelően - jelentette egy gyarmati hivatalnok 1718-ban -, soha nem lehettek volna olyan félelmetesek, és nem tettek volna szert ekkora hatalomra." (340)

Míg Hornigold megpróbálta eladni a Benjámint, a többiek termékeket és személyes tárgyakat adtak-vettek, és híreket és történeteket cseréltek a roncs fosztogatókkal és favágókkal. Útközben tudták meg, hogy a saját emberei Jennings ellen fordultak (341), hogy kirabolják a St. Marie-t. Friss halat és ananászt fogyasztottak, és a hordók belsejét hírből sem ismerő disznót és csirkét, valamint madeirái bort és barbadosi rumot. Bellamy joggal érezhette, hogy megtalálta a mennyországot: a tengerészek köztársaságát messze azoktól, akik kihasználnák őket, ahol szabadon lehet élni, vidám az élet, egészen addig, amíg sikerül a birodalom ügynökeit távol tartani.

Hornigold talált egy vevőt a Benjáminra, egy Perrin nevű virginiai kereskedőt (342), aki boldogan felvásárolta a zsákmánya nagyját is. A kalózparancsnok egyúttal vett egy másik szlúpot, átvitette rá az ágyúkat, és átkeresztelte Adventure-ra. Az Adventure jelentősen kisebb volt és kevésbé félelmetes, mint a Benjámin, talán csak húsztonnás, vagy akörüli. A vétel, jelentette Thomas Walker, meggyengítette Hornigoldot, és „bizonyos mértékig lehetetlenné tette, hogy olyan pusztításokat vigyen végbe a nyílt tengeren, amilyenekre képes lett volna, ha folytatódik a parancsnoksága" a Benjáminon. (343) Miután az üzlet megköttetett, Hornigold végignézte, ahogy leszerelik harmadik kalóz hadi szlúpját.

A kalózköztársaság jövője is foglalkoztatta. Tudta jól, az a végüket jelentené, ha az angolok, franciák vagy a spanyolok három vagy négy hadihajót küldenének Nassauba. Viszont ha a várost jobban megerősítenék, talán távol tudnák tartani a hatóságokat. Nézte a kikötő szlúpjaiból kikandikáló válogatott lövegeket, majd a nassaui erőd romjait. Igen, ismerte fel, elérkezett az idő, hogy ne csak a hajókat, hanem a szigetet is felfegyverezzék. Szólt Thatchnek és másoknak, hogy szerezzenek ágyúkat, emelőcsigákat, meg lövedéket és puskaport, és elkezdte újra felszerelni a erődítményt.

Thomas Walker számára ez volt az utolsó csepp. Majdnem egy évig fenyegették és zaklatták őt, feleségét és gyermekeit ezek a gazfickók. Könyörgött a kinti világnak, hogy semmisítsék meg a kalózokat, mielőtt azok túlságosan erőre kapnának, de hiába. Tudta, megölnék, ha megpróbálná megakadályozni a kikötő megerősítését. Márpedig ha az sikerül nekik, jóval nehezebb lesz kiirtani őket. Fogta a családját, és Charlestonba menekült, Nassaut a kalózoknak hagyva. (344)

Jamaicán Lord Archibald Hamilton élete a rosszról még rosszabbra fordult. Minden egyes héttel egyre komorabbak lettek a Britanniából érkező hírek. (345) Március közepére értesült, hogy a fő jakobita sereg pusztító vereséget szenvedett az angol város, Preston mellett, és legalább 4000 főt börtönbe hurcoltak. Stuart Jakab és kísérete állítólag partot ért Skóciában, de mivel „nem találták a dolgokat várakozásuk szerint valónak", visszamenekültek Franciaországba négy nappal később.[11] Lord Hamilton április végén az unokaöccse, Basil nevét láthatta egy Prestonban elfogott és Londonban bebörtönzött nemeseket tartalmazó listán. A felkelés elbukott, még mielőtt a gyarmatoknak lett volna esélyük becsatlakozni.

Lord Hamiltonra kezdett visszaütni jakobita aktivitása. Márciusban Sámuel Page, Jamaica kormányzótanácsának titkára áthajózott Angliába, és magával vitt egy köteg terhelő dokumentumot, levelet és vallomást, amiket György királynak szándékozott benyújtani. Jamaica közgyűlése és a helyi haditengerészeti különítmény korábbi parancsnoka is bizonyítékokat terjesztett elő ellene. Peter Heywood, a kormányzótanács egyik tagja Hamilton lecserélésén ügyködött, ő esküvel biztosította támogatásáról „György király szent személyét és családját". (346)

Hamilton privatérjai további problémákat okoztak. Jennings, Willis, Fernando, Ashworth és a többiek tevékenysége ellenséges levelek áradatát generálta Kuba és Francia- Hispaniola kormányzóitól. A havannai Torres y Ayala kormányzó azt írta, hogy „néhány jamaicai úriember" elmondása alapján Hamilton „résztulajdonosa volt mindegyik hajónak, amelyet a táborunkba küldtek" Palmar de Ayznál, és hogy minden kincset vissza kell szolgáltatni, az elkövetőket elfogni és megbüntetni. (347) A kubai kormányzó jamaicai nagykövete az ellopott pénz egy részének útját Hamilton saját házáig nyomon tudta követni. És ott volt a legutóbbi eset a Dolphinnal, a kis bahamai szlúppal, amely a Jennings és bandája által nemrég kifosztott francia hajó áruival megrakva jelent meg. Aztán jött Henry Jennings személyesen, vontatókötélen a St. Marie-val, jóllehet hiányzott a hajóról a pénz és az értékek, amiket egykor szállított. Betetőzésként egy hivatalos francia delegáció érkezett, Hispaniola kormányzójának a levelét hozva, amelyben követelik a hajónak, és még kettő, feltehetőleg Jennings által elfogott francia szlúpnak a visszaadását. „Ügy gondolom, Uram, mindezek a tettek borzongásra késztetnek - írta a kormányzó Hamiltonnak. - Tudom, hogy [a privatérok közül] néhánynak birtoka van Jamaicán. Nem kell mást tenni, mint eladni azokat, és a pénzt felhasználni a rossztétemények orvoslására. Ezt kérem Őexcellenciájától, az igazság nevében." A kíséretben jelen volt Escoubet kapitány is, aki különösen mérges lett, mikor meglátta hajóját, a St. Marie-t Port Royalban, amint Hamilton ítéletére várt. (348)

Micsoda fájdalom! Ha a jakobita felkelés sikerült volna, Hamilton a privatérokat államaparátusának a pénzügyi támogatására, és a környező gyarmatok biztosítására használhatta volna, Anglia és Skócia törvényes királyainak nevében. Ehelyett létezésük most már kezdett teherré válni. Össze kellett volna terelni őket, és feláldozni mindenkit az ügyért. Hamil- ton tehát rendelkezéseket bocsátott ki, hogy Jennings és a többi kapitány ne hagyhassa el a szigetet.

Nem sokra rá, július végén, kopogtattak Hamilton ajtaján.

A HMS Adventure érkezett meg Britanniából, és parancsot hozott György királytól: Hamiltont le kell tartóztatni, és láncra verve Angliába kell szállítani. (349) Peter Heywood, Ha- milton ellenzékének a vezetője a kormányzótanácsban, kormányzói kinevezést kapott, és azonnal teljes körű vizsgálatot indított Hamilton privatérjaival szemben. Jennings megbízatását visszavonták, úgyhogy ő rejtekhelyét keresett magának. (350)

Ezt követte egy másik jó dolog: augusztus végén még egy hajó érkezett Londonból, György király hivatalos hirdetményével a fedélzetén. (351) Ezt augusztus 30-án kinyomtatták és kitűzték szerte a szigeten és Brit-Amerikában is mindenfelé az azt követő hetekben. A király Jenningset, Carnegie-t, Ashworthot, Willst és a többieket kalózoknak minősítette.

Akkorra Jennings embereivel már félúton volt új menedékük felé, túl azon a határon, ameddig a törvény elér: a Bahamákra.

HATODIK FEJEZET

TENGERI TESTVÉRISÉG

1716.   június -1717. március

1716 JÚNIUS VÉGÉN VAGY JÚLIUS ELEJÉN a kalózok újra csoportosulni kezdtek hispaniolai búvóhelyükön: Bellamy és Williams a Marianne-on, Hornigold és Thatch a frissen szerzett Adventure szlúpon, La Buse a Postillion fedélzetén. Mindennek rendben kellett lennie. A három szlúpot nemrég tisztították meg, a fedélzet alatt gondosan elrejtettek bőséges mennyiségű friss vizet, bort, lőszert és puskaport. Közel 200 emberrel rendelkeztek, és volt egy biztos kikötőjük, ahonnan kirohanhattak és megtámadhatták a Windward-átjárón áthaladó kereskedőhajókat.

A kalózcsoportok között azonban feszültségek voltak. Hornigold parancsnoki hatalma a kis hajóraj felett meggyengült, mivel vonakodott megtámadni angol és holland hajókat. Önkéntes polgárőrnek tartotta magát, akinek feladata kiegyenlíti a régi sérelmeket a spanyolokon és a franciákon, és aki baráti hajók fedélzetére csak azért léphet, hogy létfontosságú ellátmányt vagy képzett szakembereket szerezzen. Bellamy és Williams másként gondolkozott, és La Buse és nagyrészt francia legénysége sem sok okot látott megkímélni az angol hajókat.

Mialatt Hornigold Nassauban volt, Bellamy és La Buse megtámadott pár angol vitorlást Kuba délkeleti partjainál, személyzetet, élelmet és szeszt szerezve. (352) Mikor visszatérésekor értesült erről, Homigold, feldühödött, és az augusztusi hőségben a helyzet tovább éleződött. Bellamy és La Buse ki akart fosztani egy angol hajót, Homigold viszont megint nemet mondott. Az Adventure fedélzetén Hornigold több embere felelősségre vonást sürgetett. A sorhajókapitány értékes zsákmányokat hagyott futni, és nem kért jó árat a Benjáminért sem. Felmerült, hogy fiatalabb, radikálisabb vezetésre lenne szükség. A kormányos feltehetőleg szavazásra hívta az állományt, melynek során Hornigold elvesztette a legénység kétharmadának a bizalmát. (353) A többség készen állt a nyílt és korlátok nélküli kalózkodásra, és úgy határozott, csatlakozik Bellamyhoz és La Buse-höz. Döntésük értelmében, Hornigold megtarthatta az Adventure-1, de azonnal el kellett hagynia a találka helyszínét, és soha többé nem mutatkozhatott ott még egyszer. Az eltávolított sorhajókapitány megszégyenülten vette az irányt a Bahamák felé, huszonhat lojális emberrel, köztük pártfogoltjával, Edward Thatch-csel.

Még a kalózok közt is meglepő volt Sámuel Bellamy hatalomra kerülésének gyorsasága. Mindössze egy évvel azután, hogy nincstelen tengerészként elhagyta New Englandet, 170 kalózból álló banda sorhajókapitánya lett. O és Williams már korábban is szereztek zsákmányt sok ezer font értékben, több pénzt, mint amennyit ő és matróztársai egy teljes életig tartó törvényes szolgálat során láthattak volna. Huszonhét éves volt, és a karrierje még csak most kezdődött.

Saját szlúpján embereinek nagy része angol és ír volt, né- hány-skóttal, walesivel, spanyollal és hollanddal, valamint egy svéddel, és legalább két afrikaival. Legtöbbjük húszas évei közepén vagy harmincas évei elején járt, és egykori matróz vagy privátét volt, aki önszántából lépett a kalózkodás útjára. Keveseket kényszerítettek a szolgálatra, legalábbis eleinte. John Fletcher, akit Hornigold a Blackettről rabolt el 1715 októberében, végül megszerette a kalózéletet. A legénység kedvelte, és annyira megbízott benne, hogy megválasztotta a Marianne kormányosának. Mások kelletlenül viselték a fogságot, mint például Richárd Caverley, akit egy angol sztúpról szereztek navigációs képességei miatt, és a harmincnégy éves Peter Hoif, a Karib-térség déli részét behatóan ismerő svéd. Bellamynak szüksége volt a szaktudásukra az előttük álló hónapokban. (354)

Hornigold távozása után Bellamy és La Buse számos vitorlás kenut, kétevezős csónakot és bárkát tartóztatott fel, így tudták friss termékekkel ellátni a hajókonyhát. (355) Úgy tűnik, nyár vége felé kicsit lazítottak, ettek, ittak és mulatoztak. Szeptemberre Bellamy úgy vélte, itt az ideje kitágítani a horizontjukat. Azt ajánlotta az embereinek, hogy hajózzanak keletre, az Antillák gerince alá a Spanyol Földig, és vegyék üldözőbe az összes útjukat keresztező vitorlát. Ők egyetértettek, La Buse legénysége szintén. A hurrikánszezon kellős közepén kezdték meg útjukat Hispanioláról.

Az uralkodó széliránnyal szemben vitorláztak, változtat- gatva a haladási irányt Hispaniola és Puerto Rico hegyes partjai mentén. Nyugodt útjuk volt, az egyhangúságot csak a tengeri élőlények szakították meg néha: egy csapat kíváncsi delfin, vagy repülőhalak zuhataga, amikor ijedten szétrebbentek a hajó törzse előtt. De amikor elhaladtak Puerto Rico távolabbi csücskénél, és elkezdték az átkelést St. Thomas felé, a figyelő a látóhatáron egy háromárbocos hajó körvonalát pillantotta meg. Ahogy csökkent köztük a távolság, Bellamy láthatta, hogy a hajó meglehetősen nagy - valójában egy fregatt -, és francia zászló alatt vitorlázik. Agyúnyílások hosz- szú sora vonult végig az oldalán, egy második, rövidebb sorral a hátsó és első felépítményen. Negyven ágyút számoltak össze rajta, így a kis fregatt hasonló lehetett a francia St. Ma- rié-hoz, melyet Jennings orra előtt fosztottak ki. Ugyanakkor a St. Marié-tói eltérően teljesen fel volt fegyverezve, és nem egy kikötőben ácsorgott a tengerfenékre horgonyozva. A vitorlák fel voltak vonva, az ágyúkat tettre

készen kigördítették. Nagyszerű zsákmánynak ígérkezett, amivel meg lehetett volna támadni szinte mindent a Karib- térségben, de megszerezni ugyanakkor nem tűnt könnyűnek. Bellamy egyeztetett La Buse-zel és embereivel, és az a döntés született, hogy megkockáztatják a merész csapást.

Bellamy és La Buse kettő az egyhez maradt alul ellenfelükkel szemben a fegyvereket tekintve, így csak a túlmanőve- rezésben bízhattak. Ezt viszont nem tudták megtenni, szerencsétlenségükre. A francia hajó egész oldalas ágyútüzet zúdított a Marianné-ra, a lövedékek szilánkokat szórva minden irányba átszakították a fedélzetet. Egyórás csata után Bellamy lefújta a támadást. Egy embere meghalt, három súlyosan megsérült. A francia hajó továbbindult útjára. (356)

Az októbert és novembert portyázással töltötték az akkor még ritkán lakott Virgin-szigeteknél, amelyért négy nemzet versengett. Ötszáz dán telepes lakott St. Thomason, és felügyelte a több mint 3000 afrikai rabszolga munkáját; Tortugán néhány száz angol élt, ez volt a legnyugatibb része a Leeward-szigetekig terjeszkedő brit gyarmatnak, amely 300 mérföldön terült el az Antillák alatt Antiguáig.és Nevisig. A dánok és az angolok mindketten lakatlannak nyilvánították St. Johnt, a franciák és a dánok St. Croix felett vitatkoztak, míg a spanyolok néhány másik szigethez ragaszkodtak. Egy ilyen kis területért civakodó sok rivális nemzettel a Virgin- szigetek ideális körülményeket biztosított a kereskedelmi vonalak gyors támadóinak, mint amilyen Bellamy és La Buse is volt. Ha elloptak egy kereskedőhajót, átugorhattak „a határon", amennyiben egy hadihajó vagy a parti őrség üldözte volna őket. A zsákmányok nem voltak nagyok, de az elfogott nyomorúságos halászbárkák és liszttel és sózott tőkehallal megrakott francia áruszállítók ellátták őket étellel és itallal. (357) Legalább egy alkalommal kényszerítettek nőtlen férfiakat is csatlakozni hozzájuk, de a házasokat szabadon engedték, mert az ilyeneknél a családi kötelékeik sokkal jobban megnehezítik a beolvadásukat az elkötelezett banditák közé. (358)

November 9. reggelén, mikor a kalózok a St. Thomas és St. Croix közötti széles átjárón cirkáltak, a felkelő nap fénye megvilágított egy nyugat felől közeledő szlúpot. Nyugodt reggel volt, a hátuk mögül fújó szél alig töltötte ki a vitorlákat. Bellamy és La Buse utolérte a brit zászlós kereskedőhajót. Bellamy parancsot adott a tüzérnek, hogy lőjön át egy ágyúgolyót a szlúp előrésze felett, míg La Buse felvonatott egy nagy fekete zászlót, „halálfejjel és csontokkal keresztben" a Postillion árbocának tetejére.

A szlúp parancsnoka, Abijah Savage látta, nincs értelme az ellenállásnak. Mindkét szlúpon nyolc-nyolc ágyú volt, és nyolcvan-kilencven ember. Savage hajója, a Bonetta fegyvertelen volt, és utasokat szállítottjamaicáról az otthonát jelentő Antigua szigetére, a Brit Leeward-szigetek fővárosába. Volt a fedélzeten egy kilenc- vagy tízéves antiguai ültetvényes gyerek az anyjával, hazafelé tartottak egy indián rabszolgafiú, egy vagy két fekete és néhány szolgáló társaságában. Nem vehették fel a versenyt a fegyverrel és vad kinézetű emberekkel megpakolt szlúpok ellen. Savage azt tette, amit gyakorlatilag minden hajóparancsnok csinált, hajói szervezett kalózokkal találkozott. Eloldotta a vitorlákat, és szélirányba állította a hajóját, így a vásznak hiábavalóan libegtek, mint a száradni kiteregetett ruha - ez volt a megadás általános tengeri jelzése. A Bonetta lassan sodródva megállt, majd szelíden tovább imbolygott a hullámokon. Savage és az emberei leengedtek egy csónakot az oldalánál, bemásztak és áteveztek megnézni, hogy az elfogóik mit akarnak tőlük.

A tanácskozáson a kalózok úgy határoztak, hogy egyelőre visszatartják a Bonettát és minden utasát. A szlúpokat nemsokára újra takarítani kellett, és szükség volt egy tartalékhajóra. Savage-et és embereit a Marianne-on tartották fogságban, birtokukba vették a szlúpot, és útnak indultak a majdnem kihalt St. Croix sziget felé. Savage és legénysége tizenöt napig maradt rabságban, és az idő majdnem teljes egészét lehorgonyozva töltötték St. Croix kikötőjében. Eközben, ahogy azt Savage később elbeszélte, Bellamy és La Buse elsősorban hajóik harcképesebbé tételével voltak elfoglalva, amelyek, kis szerencsével, „alkalmassá válhattak a hódításra és az utazásra". (359) Mialatt a hajótörzseket tisztogatták, a soraikba kényszerített emberek közül hárman a kikötőt körülvevő sűrű erdőkbe szöktek. Az egyik szökevényt, a svéd Peter Hoffot sikerült megint elfogni, őt „keményen megvesszőzték" a függelemsértés miatt. (360)

Miután a szlúpokat letisztították, Bellamy közölte Savage- dzsel, hogy ő, a legénység és a szállítmány szabadon távozhatnak. A kalózok, akik egy szemtanú beszámolója szerint úgy viselkedtek, mint „Robin Hood emberei", (361) szerették az elegáns ruhákat, és a gazdag utazókat megfosztották az öltözékeiktől. Megtartottak egy antiguai telepes (362) tulajdonában lévő fekete rabszolgát és egy indián fiút, de a többi utast és a személyzetet készek voltak elengedni. Savage egyik utasa, a kilenc- vagy tízéves John King könyörgött a kalózoknak, hogy vigyék magukkal. Mikor az anyja próbálta megállítani, King megfenyegette, és Savage szerint „kijelentette, hogy megöli magát, ha nem engedik" csatlakozni Bellamy embereihez. (363) A kalózok elámulhattak a selyemharisnyába és finom bőrcipőbe öltözött kis legényen, ugyanis magukhoz vették a Mariamé fedélzetére. A hadi- és kereskedőhajókon bőséggel akadtak tizenéves hajósinasok, és most nekik is volt két sajátjuk. King asszony legnagyobb rémületére a fia hűséget fogadott a kalózoknak, megígérte, hogy egyetlen ezüstöt sem fog ellopni a csapattól, majd új társaival elhajózott.

Bellamy jól tudta, amint Savage kapitány eléri Antiguát, riadóztatja végig a Leeward-szigeteket. Meg kellett hát előzniük volt foglyaikat, és gyorsan lejjebb vitorláztak a Spanyol Föld irányába. St. Croix-ból a hegyes és zegzugos holland szigetre, a hetvenöt mérföldre keletre levő Sabába mentek, kiguvadó szemmel kutatva egy harcra alkalmas hajó után.

Nem kellett sokáig várniuk. Rögtön a következő napon, Saba derengő látképével a háttérben, északkeletre megpillantottak, majd utolértek egy felfegyverzett kereskedőhajót. A Sultana, egy brit vitorlázató gálya, a maga huszonhat ágyújával félelmetes látványt nyújtott ugyan, de jóval kisebb volt annál a negyvenágyús francia hajónál, melyet néhány héttel korábban próbáltak elejteni. Bellamy és La Buse felhúzatta a halálfejes-lábszárcsontos zászlót, és biztosak voltak benne, hogy ezúttal megfelelő ellenfelet sikerült találni. Nem is gondolták, milyen könnyű lesz az ütközet. A Sultana parancsnoka, John Richards a kabinjában volt korábban szerzett sebesüléseitől sújtva, és nem tudta megszervezni a hajó védelmét, a Mariamé és a Postillion hamar lemanőverezte. A Sultana soha nem érkezett meg a campeche-i öbölbe, hogy a terv szerint felvegye börzsönyfa rakományát. Kalózhajó lett belőle. (364)

A legénység egyetértésével Bellamy átvette a parancsnokságot a Sultana felett, mely jól láthatóan erősebb volt elődjénél. Gályaként gyorsaságra és jó manőverező képességre építették, egyenes fedélzettel, karcsú és keskeny hajótörzzsel. A Sultana nem volt olyan nagy, amekkorát Bellamy szeretett volna, de kiváló ugródeszkának bizonyult, és a segítségével rendes fregattot szerezhetett magának. Bellamy akkora tekintélynek örvendett a legényég soraiban, hogy barátját és bizalmasát, Paulsgrave Williamst a Marianne irányító parancsnokának választották. Az ezüstműves és a földműves fiú olyan helyzetbe került, hogy komoly károkat okozhatott az Atlanti-óceán kereskedőinek.

Órákon belül második fogásuk is akadt, egy esetlen kereskedő-hajót kaptak el, amelyet Tosor kapitány vezetett Campeche-be a Sultana ágyúinak védelme alatt. Tosor hajóját kifosztották, és mivel kezdtek egyre jobban kifogyni a munkaerőből, néhány emberét a szolgálatukba kényszerítették. Tosornak engedték folytatni az útját Campeche-be, a saját hajóján. Az egyik férfi Bellamy legénységéből, a huszonnégy éves holland Simon Van Vorst, aki az egykor holland városban, New Yorkban született, később visszaemlékezett, hogy az általuk elhurcoltak „sírtak és keseregtek" sorsuk felett. (365) Nem kévésüknek változott meg a véleménye, amint a következő hónapokban halomban dőlt hozzájuk a kincs.

A háromhajós raj továbbment a Leeward-szigetek mentén, és elhagyta St. Christopher, Nevis és Montserrat brit előőrseit. Mivel nem akartak csatába keveredni a Királyi Haditengerészettel, nagy ívben elkerülték Antiguát. Nem kellett aggódniuk, abban az időben egyetlen brit hadihajó sem volt Jamaica és Barbados között. Antiguán a Brit Leeward-szigetek kormányzója, Walter Hamilton Savage kapitány érkezésekor értesült a kalózok felbukkanásáról, de nem voltak eszközei reagálni. Pillanatnyi megoldásként egy kereskedőhajó száguldott sürgős üzenettel Barbadosra ottani kollégájához, melyben Hamilton kérte, hogy küldjék el az űrhajójukat, a HMS Scarborough-l, megvédeni az angol hajózást az „élősködő kalózoktól". (366) De Barbados 250 mérföldre volt, és Hamilton tudta, ha teljesítik is kérését, legalább három hétbe telik, míg segítség érkezik terebélyes, de gyengén védett gyarmatára.

December második hetében a kalózok a francia Guadelou- pe sziget látókörén belül elfogtak pár kereskedelmi hajót, melyekről élelmet és egyéb létszükségleti termékeket zsákmányoltak. (367) Aztán dél-délnyugatnak fordultak, a Kis- Antillák és mérges kormányzóik lassan elsüllyedtek a horizont mögött. Bellamy tisztában volt vele, elérkezett az ideje búvóhelyet keresni a zászlóshajó alaposabb átvizsgálásához, és felkészülni nagyobb dolgokra. Spanyol vizekre vitorláztak, a távoli La Blanquilla szigetére, ahol várakozásaik szerint zavaró tényezők nélkül végezhették az effajta tevékenységeket.

December 19-én, La Blanquilla huszonhét mérföldes közelségében még egy fogást csináltak. Körbekerítették a brit kereskedelmi óceánjárót, a St. Michael, útján Bristolból Jamaicára. James Williams kapitány egy rakomány, három hónappal azelőtt Corkban felvett ellátmányt szállított: több hordó lisztet, gabonát, sózott disznóhúst és savanyított marha- [12] húst, melyeket Kingston és Port Royal lakossága oly nagyra értékelt. A St. Michael alig volt felfegyverezve, az ellenállás értelmetlen volt. Néhány férfi a Marianné-ról és a Pos- tilRomól irányítása alá vonta a hajót, és elindultak La Blanquillára. (368)

La Blanquilla 100 mérföldre feküdt a mai Venezuela partjaitól, alacsony mészkőszigetét széles, lassan emelkedő fehér homokos tengerpart szegélyezte. Az elhagyatott, pangó vizű La Blanquilla régóta volt a tengerészek kedvenc pihenőhelye. A partok tökéletesen megfeleltek a hajók tisztogatásához, és egyedüli lakói a papagájok és a gödények voltak. A kalózok legalább két hétig maradtak, karácsony és az újév ideje alatt, miközben a Sultanát átváltoztatták hadihajóvá, és a St. Michael négy ágyúját átvitték a Marianne-ra.(369)

Williams kapitányt és a St. Michaelt el szándékoztak engedni, de tizennégy emberét erőszakkal besorozták, hogy feltöltsék a Sultana személyzetét. Bellamy valószínűleg szívén viselte új zászlóshajója sorsát, mert a visszatartottak közül négyen ácsok voltak. Legtöbbjük halálra rémülve esdekelt, hogy engedjék elmenni a St. Michaelön.

Egyikük, Tóm South hallotta a hajó legénységét „esküdöz- ni, hogy inkább lelövik, mint hogy hagyják elmenni". Mikor South tovább erősködött, Bellamy megfenyegette, hogy kirakja egy lakatlan szigetre étlen-szomjan meghalni. Egy másik ácsnak, Owen Williams-nek megígérték, ha ellenkezés nélkül velük jön és segít a folyó javításokban, elengedik a következő kifosztott zsákmányukon. Ellenkezés nélkül vagy sem, az erőszakosan toborzott férfiak sajnálkozva nézték, ahogy a St. Michael felhúzta a horgonyt, és továbbindult Jamaicába. Nem sokkal ezután a Postillion is felvonta a horgonyt, Olivier La Buse emberei úgy határoztak, elveszik a részüket a zsákmányból, és a maguk útját járják. Jó viszonyban váltak el angol testvéreiktől, de nem lehetett számukra mellékes Bellamy fő terve: egy még nagyobb hajót szerezni, és olyan hadihajóvá alakítani, amely képes elpusztítani a HMS Scarborough-l és bármely más brit hadihajót a Karib- tengeren. (370)

Bellamy és Williams számításai szerint a dolgok kellően lecsendesedtek, hogy visszatérjenek a Leeward-szigetekhez. Visszafelé áthaladnak a Windward-átjárón, készen állva, hogy mindenkit feltartóztassanak, aki az útjukat keresztezi. Aztán terveztek visszamenni a Bahamákra. Feleskették a St. Michaeről szerzett embereket, felolvasták előttük a hajó alapszabályait, és megígértették velük, hogy nem lopnak a közös zsákmányból. A zsákmányt egy tágas rejtekhelyen tartották a Sultana fedélzetén. Bellamy frissen választott kormányosa, Richárd Noland végezte a leltározást a szerzemények felett. A foglyok későbbi beszámolói szerint Noland kijelentette: „Ha valaki pénzt akar, kaphat." A kivéteket egy számlakönyvben vezette, és levonta a kliens zsákmányrészéből, mintha csak egy kalóz hitelszövetkezetet működtetett volna. (371) Miután az új tagok esküt tettek, a két kalózhajó megkezdte visszaútját a Virgin-szigetekre.

Az időjárás ez idáig kiegyensúlyozott volt: a passzátszelek egyenletesen fújtak északkeletről és kelet-északkeletről, néha egy-egy darabka esőfelhőt hoztak, és örömmel fogadott friss zuhannyal hűtötték le az emberek testét és mosták el a napok során felgyülemlett sót és piszkot. Január végén viszont kezdtek megélénkülni a szelek, dühös, habos tajtékot formáltak a magas hullámokat növesztő tenger felszínén. A hurrikánszezon ugyan véget ért, de azért a viharos szél kezdett veszélyessé válni. (372) A kalózok úgy döntöttek, nem kockáztatnak, és menedéket keresnek a legközelebbi kikötőben. Véletlenül pont egy ismerős hely volt: a Virgin-szigeteki lakatlan St. Croix, ahol a november nagy részét is töltötték. (373) A kikötőben meglepetés várt rájuk.

Az elhagyatott horgonyzóhelyét csata törmelékei borították. A bejáratot őrző sziklaszirten hullámok csapdosták egy elszenesedett hajó maradványait, melyet felgyújtottak. Egy másik nagy szlúp félig elsüllyedve feküdt a kikötőn belül, a hajótestet négy-és hatfontos ágyúgolyók lyuggatták szitává. Mikor a Sultana mellé ért, Bellamy láthatta, hogy valaki leszedte a fő- és orrárbocot, a horgonyokat, a rakományt és a kötélzetet. Egy kis ágyúállás volt kiépítve a parton földgátak mögött, de a tenger irányából ezt is szétágyúzták.

Bellamynak nem kellett sokáig várnia, hogy kiderüljön, mi történt. Szakadt emberek másztak elő az erdőből, és a partról integettek és kiabáltak. Egyesek fehérek voltak, mások feketék, a többiek a kettő között, de mindannyian fáradtnak és éhesnek látszottak. Mint megtudták, a 100 fő körüli túlélő kalóz volt, egy másik privatérrá lett kalóz, a jamaicai John Martel vezette hathajós flotillából. Ahogy Bellamy és Williams, Martel bandája is hónapok óta fosztogatta az Antillákat, elfogott mindenféle hajókat és szlúpokat, és január elején érkezett St. Croixra elvégezni a tisztogatást. Szerencsétlenségükre, január 16-án a HMS Scarborough lehorgonyzóit a kikötő szájánál, és ágyúzni kezdte a hajóikat. A kalózok visz- szalőttek a parton felállított négy löveggel, de a Scarborough ágyúi nemsokára hatástalanították azokat. Rövid ideig a kalózok azt gondolták, sikerül megmenekülniük: az ötödosztályú fregatt túl nagy volt ahhoz, hogy bemenjen a kikötőbe, és visszavonult. [13]

A kalózok Martel zászlóshajójára, a huszonkét ágyús John & Marsban zsúfolódtak, azon próbáltak meglógni, de a szírinél zátonyra futottak. Látva a feléjük közeledő Scarborought, Martel kiadta a parancsot: elhagyni és felgyújtani a gályát, mely negyven, néhány héttel korábban szerzett fekete rabszolgát szállított. Húszán közülük bent égtek, mert feltehetően még akkor is a raktérben voltak leláncolva. Martel és tizenkilenc kalóz egy kis zsákmányszlúpon menekült el a Scarborough megérkezése előtt, de a többi, nagyjából 100 kalóznak és rabszolgának nem maradt más, mint elrejtőzni az erdőben. A Scarborough matrózai és tengerészei elfogtak a rabszolgák közül nyolcat, átvizsgálták a szlúpokat rakomány és értékek után kutatva, majd elvitorláztak a zsákmány többi részével. (374)

Martel kalózai rendkívül megörültek Bellamy embereinek, mivel tudták, csak idő kérdése, hogy a hatóságok visszatérj e- nek levadászni őket. A Martel csapatában tartózkodó húsz fekete bőrű érzéseit azonban már nem olyan könnyű megállapítani. Túlélésük ténye azt sugallja, hogy ők nem voltak leláncolva a John & Mars hall rak terében, talán nem tekintették őket rakománynak. Mikor Martel elfogta a Greyhound Gally rabszolgahajót, a legénységéből körülbelül húszán valószínűleg afrikai származásúak voltak. A rabszolgaszállítókon nem számított szokatlannak, hogy fekete matrózokat alkalmazzanak a személyzetben. Többségük rendszerint a Ka- rib-tér-ségben született, néhányuk a gazdáik által felszabadított afrikaiak gyermekeként. Jobban ellenálltak Nyugat- Afrika és a Karib-tenger halálos betegségeinek, mint a brit tengerészek, és mivel nekik (vagy gazdáiknak) kevesebbet kellett fizetni, vonzó bérmunkát jelentettek. A kor kalózairól köztudott volt, hogy gyakran felszabadítják a rabszolgaszállítókon talált afrikaiakat, vad és odaadó harcosoknak tartva őket. Mások áruként kezelték a feketéket, és így is adtak túl rajtuk. (375) A Martel banda talán mindkettőt csinálta: az angolul beszélő karibi legénységet és szolgákat hívták, hogy csatlakozzanak a kalóztársasághoz, míg a megrémült akan és igbo nyelvű emberek a raktárban maradtak. Akármi volt is a húsz fekete túlélő státusa, Bellamy és Williams láthatólag társaságuk egyenlő tagjaiként üdvözölte őket a fedélzeten, a 80 vagy 90 fehér kalózzal egyetemben, akik St. Croix partjain köszöntötték őket.

Bellamy emberhiánya egy csapásra megoldódott, de az úgy 130 fő hirtelen alkalmazása a legénység veterán tagjait kicsit kellemetlenül érintette. Bellamy és Williams 80 korábbi kalóza, akik között kiépült a bizalom az elmúlt hat hónap kalandjai alatt, most 2:1 arányban alulmaradtak az idegenekkel szemben, ide értve az erőszakkal toborzottakat is. Lehet számítani ezekre az emberekre a harc hevében, vagy az első adandó alkalommal elszöknek a társaság pénzével, ahogy Bellamy maga is tette Henry Jenningsszel egy évvel korábban? Ezt csak az idő mondhatta meg.

Mivel tartottak a Scarborough visszatérésétől, a kalózok amilyen hamar csak lehet, el akarták hagyni St. Croixt. Új rejtekhelyre volt szükségük, hogy átvészeljék a viharos időt. Bellamy megoldása elég szemtelen volt, és jól mutatta csapata növekvő erejét és önbizalmát. Ahelyett, hogy elkullogtak volna valamelyik elhagyatott szigetre, a kalózok egyenesen a Virgin-szigetek fő brit előőrse felé indultak, a Virgin Gorda sziklás partjain fekvő Spanish Townba, St. Croixtól hatvan mérföldre északkeletre.

A 326 fős Spanish Town volt a székhelye a Brit Leeward- szigetek megbízott kormányzójának, Thomas Hornbynak, aki információkat adott a Scarbomugh-nak Martel kalózainak hollétéről. Hornbyt valószínűleg riasztották, amikor a két, jól felfegyverzett kalózhajó bevitorlázott a kikötőbe, az ő kis városkája felé fordított ágyúkkal. Nem sokat tehetett, hogy megvédje a települést. A lakosok egyharmada fekete rabszolga volt, akik inkább csatlakoztak volna a kalózokhoz, mint hogy elűzzék azokat. A fehér népesség túlnyomó többsége gyerek volt, mindössze negyvenkét fehér férfi tartózkodott a szigeten. (376) A sziget teljes védelme egy nem rögzített, erődítetlen ágyúból állt. Hornbynak nem volt választása, azt tette, amit a kalózok parancsoltak neki, és reménykedett, hogy Virgin Gordát nem hagyják hátra rosszabb állapotban, mint ahogy találták.

Bellamy bandája néhány napra átvette az irányítást, és feltehetőleg egy vagy két hétig úgy kezelték az előőrsöt, mintha az egyik zsákmányuk lenne. Nem sok mindent lehetett kifosztani. Virgin Gorda legnagyobb része sivár és hegyes volt, a telepesek kukoricát, jamgyökeret, krumplit és néhány tábla cukornádat tudtak csak termelni, amelyből olcsó rumot készíthettek. Egy, a Virgin-szigeteket néhány hónappal később meglátogató haditengerész parancsnok megállapította, egyik sem „érdemes a kormány figyelmére, sem betelepítésre, sem egyéb kiadásokra". Ennek ellenére, a kalózokat szórakoztathatták a megváltozott körülmények, hogy úgy uraskodhatnak őfelsége egyik birtokán, mintha az a sajátjuk lenne. Néhány kevésbé tiszteletreméltó gyarmatosító örült a kalózoknak, egyes beszámolók szerint „kényeztették őket és pénzt adtak nekik". Páran talán még csatlakoztak is Bellamy bandájához, kilátásaik szárazföldi bérmunkásnak szerződve kevésbé tűntek vonzónak. De míg néhány gyarmatosító megkedveltette magát a kalózokkal, Bellamy számos kényszerrel velük maradt embere kiugrott, és Hornby kormányzó helyettesnél könyörgött menedékért. Hornby igent mondott, de visszavonta ígéretét, amint Bellamy üzent, hogy „felégeti és lerombolja a várost", ha a dezertőröket nem adják át. Homby teljesítette a kérését, és a kalózok több emberrel hagyták el Spanish Townt, mint amennyivel megérkeztek. (377)

Jóllakva, kipihenve és feltöltött létszámmal, a kalózok készek voltak harcba szállni a Scarborough-val vagy bármely más eléjük kerülő hajóval. Megtárgyalták, hogy valószínűleg a Windward-átjáró lesz a legjobb hely lesből megtámadni egy nagy, harcképes hajót. Bellamy és Williams visszatérőben voltak oda, ahol mindent elkezdtek, csak ezúttal majdnem háromszor annyi legénységgel és tűzerővel. Minden egyes hónappal egyre több és több ember akart csatlakozni a bandához: matrózok, rabszolgák és szolgák. Bellamy és Williams tolvajként indult, de azon kapták magukat, hogy egy születőfélben levő forradalom vezetői. Egy rendes zászlóshajó hiányzott.

Port Royalban pont ezzel egy időben, a Whydah felfegyverzett kereskedőhajó útnak indult London felé. A Whydah-n megvolt minden, amit egy kalóz csak kívánhatott. Erős volt, tizennyolc hatfontos ágyúval szerelték fel, és volt rajta hely még tíz számára háború esetén. Gyors is volt: a gályaépítésű háromárbocos tizenhárom csomós sebességre volt képes, ami tökéletesen megfelelt rabszolgaszállításra az Atlanti-óceánon keresztül. A 300 tonnás hajótestben 500-700 rabszolgát lehetett elhelyezni, vagy nagy készlet zsákmányolt kincset. Korának egyik legfejlettebb fegyverrendszerét birtokolta, olyan technológiát, ami különösen veszélyes lehetett, ha nem megfelelő kezekbe került.

A Whydah parancsnoka, Lawrence Prince alig várta, hogy hazaérjen. Az év nagy részét a tengeren töltötte, először Londonból a Guineai-öböl Rabszolgapartjára vitorlázott, ahol jó áron vásárolt több száz rabszolgát, egy felnőtt nőért például „harminc vasrudat" fizetett. Utána áthajózott az Atlantióceánon Jamaicába, és eladta a rabszolgákat a kingstoni dokkoknál. (378) A legénység a bevételt berakodta a Whydahbx. jamaicai cukrot, indigót és arannyal-ezüsttel telt ládákat. Kis szerencsével Prince kapitány és ötven embere június elejére visszaérkezhetett Londonba, és befejezhette a vas- és üveggyöngy rakományt nagy halom aranyra váltó, jól jövedelmező „háromszög kereskedelmet".

A Whydah február utolsó hetében húzta fel a horgonyt, és belefogott Prince kapitány szerint utazásának legveszélyesebb szakaszába. Mielőtt elérte a nyílt óceánt, a hajónak végig kellett mennie a kalóztanyák között: Kelet-Kubánál, His- paniolánál, és a leghírhedtebb helyen, a Bahamáknál. Prince azonban bízott benne, hogy a gyors és erős hajó távol tudja tartani a kalózok szlúpjait. Korábban, 1724-ben is vitorlázott a Whjdah-val ezeken a vizeken, és sem a grnrda costas, sem a francia privatérok, sem a bahamai periaguás útonállók nem mertek szembeszállni vele.

A baj első jelei azonban néhány nap után jelentkeztek, amikor a Whydah Kuba és Hispaniola között manőverezett. A figyelő észrevette, hogy pár hajó követi őket a Windward- átjárón keresztül, és úgy tűnt, egyre közelebb kerülnek. Amikor Prince szemügyre vette a hajókat - egy közepes méretű hadihajót és egy hadi szlúpot -, azt gondolhatta, a Királyi Haditengerészet közeledik. Brit zászló volt rajtuk, és méretre megfelelek az Adventure-nek és a Swiftnek, őfelsége Jamaicán állomásozó hajóinak. A hadihajó, mindenesetre, túl nagy volt ahhoz, hogy kalózhajó legyen. Ahogy telt az idő, Prince egyre nyugtalanabb lett. Formáját tekintve a nagyobbik hajó gálya volt, nem fregatt, így nem lehetett a HMS Adventure. Mindkettőről úgy tűnt, túl sok ember van a fedélzetén egy ártatlan kereskedőhajóhoz képest, és a szlúp vitorláját foltok borították, mintha egy vagy több éve nem járt volna rendes hajójavító műhelyben. Am ami még aggasztóbb volt, az útvonaluk alapján látszott, hogy eléjük akarnak vágni, és kezdték bekeríteni őket. Prince kibontatta a többi vitorlát is, és riadóztatta a legénységet. A hajsza elkezdődött.

Három napig tartott. Amikor a Whjdah végül a Sultana és a Marianne ágyúinak a hatótávolságába ért, a három hajó félúton volt a Bahamákra Long Island partjainál, mintegy 300 mérföldre attól a helytől, ahonnan indultak. A Whjdah, hogy leellenőrizze a lőtávolságot, leadott néhány lövést a Marian ne-ra a tatra szerelt kis üldözőágyúból. (379) A lövedékek a meleg tengerbe csapódtak. Véres harcnak néztek elébe.

Bellamy felmérte a helyzetet. Bízott benne, hogy ő és Wil- liams képesek elfoglalni a nagyobb hajót, de az elhúzódó harc súlyos károkat okozhatott mindhármukba, olyanokat, amiket a kalózok nem egykönnyen tudnának kijavítani. Először inkább pszichológiai hadviseléssel próbálkoztak. Az embereik muskétákkal, kardokkal és hosszú nyelű csáklyákkal felszerelkezve igyekeztek marcona megjelenést magukra ölteni. Néhányan gránátot fogtak kezükben: lőporral töltött és kanóccal lezárt üreges vasgolyókat. (380) Sokukon elegáns ruha volt, melyeket a kifosztott gazdag parancsnokoktól és utasoktól loptak - úri mellényt, mandzsettagombot és gallért, díszes selyem- és filckalapot, pár parókát. A durva, vad kinézetű férfiakon mindez haditrófeának tűnhetett. Prince kapitány és a rabszolgaszállító legénysége számára különösen ijesztő lehetett a kalózok közé vegyült huszonöt fekete, és hogy láncoktól megszabadított kezeikben kardokat és fejszéket szorongattak.

Prince megadta magát, mindössze két ágyúlövés után. A kalózok felözönlöttek a Whydah-ra, kurjongattak és kiabáltak a győzelmüknek örülve. Fekete Sam Bellamy olyan értékes hajót szerzett, mint amilyen Henry Averyé volt. A szegény fiú West Countryból maga is kalózkirály lett.

Míg Bellamy a kalózflottáját építgette, Hornigold és Thatch végignézte a kalózok bahamai bázisának fejlődését. Folytatták a támadásokat a Floridai-szorosban, a zsákmányhajók vázai halomban álltak Nassau kikötőjének partjainál. A köztes portyázásokon Hornigold továbbra is a Suhanó Banda vezetőjeként viselkedett, hadnagyával megszervezték az ágyúk átszállítását a nassaui erőd porladó bástyáihoz, hogy vissza tudjanak verni egy spanyol vagy angol rohamot. 1716 őszén az egyik kalózbanda elfogott egy nagy spanyol hajót Cadizból, és Nassauba vitték kifosztani. A spanyol hajót, lévén túl nagy és nehézkes a kalózkodásra, rendes körülmények között partra vonták és elégették volna Hoglslanden, de Hornigold felismerte, hogy a hajóval pótolni lehet a rést a kikötő védelmében. Felszereltek rá harminckét, különböző zsákmányokból összeszedett ágyút, és a tél végére őrségbe állították a kikötő bejáratánál, hogy úszó ágyúállásként távol tartsa a nemkívánatos látogatókat. (381) Az óvintézkedések működtek. Amikor aggódó kereskedők egy csoportja küldött két hajót Londonból, megnézni „hogyan lehetne a legkönnyebben elűzni a kalózokat", a kalózok elkapták az egyiket, a másikat pedig visszazavarták Angliába. (382)

A kalózköztársaság híre végigfutott az egész nyugati féltekén. Elégedetlen emberek áramlottak Nassauba más gyarmatokról, és nem mindannyian voltak tengerészek. A Jamaicához, Barbadoshoz, Dél-Karolinához és Virginiához hasonló ültetvénygazdaságokban kevés hely volt a kis földművesek számára, és semmi lehetőség a nincstelenek százainak a megélhetésre, ha lejárt a szerződéses szolgaságuk ideje. A Bahamákon viszont nem voltak ültetvények, így bőségesen állt rendelkezésre olcsó termőföld. Már azelőtt is, hogy a kalózok átvették volna a hatalmat, a Bahamákon viszonylagos szabadságnak örülhettek a feketék és félvérek, és gyakoriak voltak a keresztházasságok még az olyan magas rangú hivatalnokok körében is, mint Thomas Walker. A kalózok alatt New Providence a szökött rabszolgák és szabad félvéreknek menedéke lett, sokan csatlakoztak a kalózok legénységéhez, vagy az őket ellátó kereskedőkhöz, iparosokhoz és földművesekhez. (383) A zsiványállam léte destabilizálólag hatott a körülötte elhelyezkedő rabszolgatartó társadalmakra. A „négerek legutóbb olyannyira elszemtelenedtek és felbátorodtak, hogy jó okunk van feltételezni egy felkelést [ellenünk] - jelentette Bermuda kormányzója. - Nem bízhatunk a segítségükben, hanem épp ellenkezőleg, ha valami történne, attól kéne félnünk, hogy csatlakoznak a kalózokhoz." (384) Az új lakosok közt volt Henry Jennings (385), a Barsheba parancsnoka. Egykor talán büszke lehetett arra, hogy több közönséges kalóznál, mostanra viszont ő is körözött személy lett. Jennings és Hornigold között a viszony továbbra is feszült maradt, de volt elég hely mindkettőjük számára ezen a kusza kalózterületen. Jennings kivívta az egyszerű közkalózok tiszteletét, mert kivételesen jó volt abban, amit csinált, ugyanúgy értett a francia hajók elfogásához, mint partra szálló rohamot irányítani a spanyol ültetvények ellen. A tél végére Nassau egyik vezető kalózának tekintették, 100 emberrel a keze alatt. Egy szempontból azonban Jennings távol tartotta magát a többi kalóztól. Még mindig visszautasította, hogy angol hajókat támadjon meg. Egy kubai út során feltartóztatott ugyan egy angol hajót, a jamaicai Hamilton Gaüey-t, de csak mert a szükség rákényszerítette: a kikötőtől napokra voltak, és az emberei kifogytak az italból. A legénység felment a fedélzetre, szerzett húsz gallon rumot, de a rakomány maradékát érintetlenül hagyta. Jennings viselkedése a parancsnokkal szemben „tisztességtudó volt, elmondta neki, hogy angolokat nem bántanak", és távozáskor különböző értéktárgyakat adott neki, jóval a rum árán felül. (386)

Ahogy a törvényen kívüliek beözönlöttek, úgy menekültek Nassau régi lakói, „megvédeni magukat a kalózoktól". Néhá- nyan Abacóra mentek, hatvan mérföldre északkeletre, ahova Thomas Walker és családja is letelepedett pár másik New Providence-i családdal együtt, menedéket keresve „a kalózok durvaságaitól". Mások Harbour

Islandre és Eleutherára költöztek, részben mert oda könnyű volt eljutni. (387) A Thompsonok, a Cockramek és más kereskedők rendelkeztek Nassau és Harbour Island között oda- vissza közlekedő csónakokkal, ellátmányt és élelmiszert szállítottak a kalózoknak. Egy darabig Charlestonból és Jamaicáról hordták a saját vitorlásaikkal az ellátmányt és a különleges megrendeléseket, de 1717 telének végére egyre több terméket vásároltak más kereskedőktől, akik egészen Bostonból érkeztek feltölteni a Harbour Island-iek raktárait, kellő meny- nyiségű áruval megpakolva, hogy a növekvő kalóz flottát működésben tudják tartani. A kereskedelem olyannyira létfontosságú volt a kalózok számára, hogy ötvenfős csapatot szerveztek, amely a Harbour Island kikötőjének bejáratát felvigyázó ágyúállást látta el.

Valamikor 1716 őszén Hornigold bandája elfogott egy húsz-harminc tonnás szlúpot. A zsákmányt általában visszavitték Nassauba, ahol átkutatták a rakományt, elégették a hajót, és annyi embert toboroztak a legénységéből, amennyit csak bírtak. De az a szlúp gyors volt, jól irányítható és fél tucat ágyú szállítására alkalmas: vagyis kiváló kalózhajó. Hornigold tanácskozást hívott össze, és indítványozta, hogy tartsák meg, és adják az irányítását az egyik legjobban tisztelt és legmegbízhatóbb tagjuk, Edward Thatch kezébe. (388) A közösség beleegyezett, így Thatch, a kalózköztársaság alapítójának hűséges hadnagya végre saját hajót birtokolt.

Ekkoriban kezdte Thatch Feketeszakállnak hívatni magát. A kalózkodással töltött évei alatt hagyta a szakállát torzon- borzan megnőni, ami félelmetes megjelenést kölcsönzött neki. „A szakáll fekete volt, és nagyon hosszú" - írta egy kora XVIII. századi történész. „Szélességében feljött egész a szeméig, és ijesztő meteorként beborította a teljes arcát, jobban megrémisztve Amerikát, mint bármely régóta megjelenő üstökös." Több kis tincsbe pödörte, mindegyik tincset lekötözte egy kis szalaggal (389), és néhányat a fülei mögé igazított. A különös elrendezés megdöbbentette a korabeli szemlélőket, mivel a brit gyalogosoknak a poros Ramillies parókájából kialakult copfokra emlékeztetett. Néhány késő huszadik századi történész szerint ez annak volt a jele, hogy Fekete- szakáll maga is világos bőrű félvér lévén, göndör haját afrikai felmenőitől örökölte. (390) (A thatch, érvelt a néhai Hugó Prosper Leaming történész, a bozontos hajra használt szlengkifejezés volt.) Bármi is az igazság, Thatchnek a „tüzes és vad" szeme ébresztett tekintélyt az embereiben és keltett félelmet az ellenségei szívében, nem pedig szakálla.

1717 márciusára Feketeszakáll hetvenfős csapattal rendelkezett a hatágyús szlúp fedélzetén, és ez a tény a negyedik legerősebb kalózzá tette Nassauban, Hornigold, Jennings és Josiah Burgess szlúp-parancsnok után. Rövid idő alatt aztán ő lett a leghatalmasabb kalóz az Atlanti-óceánon.

Télen és tavasszal folytatta a közös tevékenykedést Hornigolddal. Mentora megszégyenült Bellamy szökése és a Benjámin kényszerű eladása miatt. Néhány hónapig ki tudta engesztelni az embereit kisebb lopásokkal: kiraboltak egy kereskedőszlúpot, szereztek néhány hordó rumot, de Hornigoldnak aranyra és ezüstre volt szüksége, hogy megtartsa az emberei, a termékeket szállító kereskedők, valamint Nassau bárdolatlan és zavaros tömegeinek a hűségét. Bőséggel akadtak Nassau körül működő nagyra hivatott kalózok. A nemrég a szigetre érkezett Burgess már egy nyolcágyús szlúpot és nyolcvanfős társaságot irányított. Aztán ott volt Jennings csodagyereke, a lobbanékony Charles Vane, aki szerette terrorizálni a régi telepeseket és a sörsátrakat egyaránt. (391) Ha Hornigold meg akarta tartani pozícióját, nagy dobást kellett csinálnia. A mindig lojális Feketesza- káll nem vonakodott vele hajózni. Március elején a két szlúp felhúzta a horgonyt, és elvitorlázott a hajózási útvonalakhoz délre.

Röviddel Nassau elhagyása után Hornigold egyik embere, „egy szabad félvér" súlyosan lebetegedett. Orvosi kezelésre volt szüksége, de egyetlen doktor vagy felcser sem akadt a 180 kalóz között. Ahogy haladtak a Floridai-szorosban, Hornigold és Feketeszakáll orvost keresve minden hajót megállított. Március közepén végül megtalálták az emberüket, egy Florida déli része körül közlekedő jamaicai hajó fedélzetén. John Howell, a gyógyítás mesterségének finom lelkű tálentuma könyörgött Hornigold fedélzetre szálló csapatának, hogy engedjék elmenni. A kalózok nemet mondtak: jó sebészhez nehéz volt hozzájutni, és az állományból túl sokan szenvedtek szükségtelenül fogfájástól, fertőzésektől és nemi betegségektől. Mielőtt a kalózok a csónakjukba vonszolták, Howell esedezett parancsnokának, Benjámin Blake-nek, „hogy szolgáltasson neki igazságot, és tisztázza barátai [és] a világ előtt elhurcoltatásának körülményeit". Howell lehangol- tan mászott az Adventure fedélzetére, de a félvér matrózt minden vonakodás nélkül ellátta. Bár a férfi nagyon beteg volt, Howell kezelése bámulatosan működött, néhány napon belül újra talpra állt. Hornigold el volt ragadtatva, és ragaszkodott hozzá, hogy jutalmul adjon néhány törött ezüstgombot a boldogtalan sebésznek. Howell, mivel nem kívánt belekeveredni a bűncselekményekbe, később továbbadta a gombokat másnak. Ez egy napon majd megmenti az életét. (392)

A kalózok továbbmentek dél felé, elhagyták Havannát, megkerülték Kuba keleti csücskét és elindultak le a középamerikai Moszkitó-partra. A hónap végére megérkeztek Portobellóhoz, a mai Panamába, ahova mindenféle nemzetiségű kereskedők jöttek a rabszolgákat eladni spanyol aranyért és ezüstért. Április 1-jén végre sikerült aranyzsákmányra bukkanniuk: egy nagy, felfegyverzett szlúp, a jamaicai Bon- net hazafelé tartott a portobellói kereskedésből. Mivel a kalózok ágyúkat tekintve túlerőben voltak, Hickinsbottern kapitány átadta a parancsnokságot. A kabinjában találtak egy aranypénzekkel telt ládát. A Bonnet újabb lépcsőfokot jelentett: nagyobb és gyorsabb volt, és az állapota is jobb volt, mint az Adventure-é. Mivel Hickinsbottern elég okosan, harc nélkül megadta magát, a hajójáért cserébe odaadták neki az Adventitre-1. Míg a kalózok az ágyúkat és az egyéb ingóságokat átszállították az új zászlóshajójukra, Howell Hornigoldot kérlelte, hogy engedje elmenni az Adventure-tel, a legénység azonban nem egyezett bele a távozásába. Mint később egyikük megjegyezte: „túl nagy értéket képviselt, lévén az egyetlen jó felcser, akiben Hornigoldnak és társainak bizalma volt".

A kalózok szerencséje kitartott a hazaúton is. Április 7- én,Jamaicától délre, Feketeszakáll és Hornigold elkapott még egy kincsekkel megrakott szlúpot, a Revenge-tt, amit kifosztottak és elengedtek. A két szlúppal 400 000 pezót (100 000 font) szereztek. (393) Ez több volt, mint amennyihez Jennings jutott a spanyol tábor lerohanásakor Palmar de Ayznál. A legénység fekete és félvér tagjai számára csak még édesebb lehetett, hogy a pénz nagy része a brit Karib-szigetek legnagyobb rabszolgakartelljéé volt. Hornigoldnak és Feke- teszakállnak többé nem kellett zendüléstől tartania, innentől kezdve komoly kihívóik csak a Bahamákon kívülről érkezhettek.

Woodes Rogersnek rögeszméjévé váltak a kalózok. Mióta 1715 nyarán visszatért Madagaszkárról, kevés egyéb dolog forgott az agyában. Biztos volt benne, hogy korbács és kenyér gondos kombinációjával a kalózok fészkét fel lehet számolni, és a helyén produktív, törvénytisztelő gyarmat emelkedhetne. Feltéve, hogy minden kalóz olyan lehetett, amilyen saját privatérlegénysége volt, alkalmanként csinálhattak meggondolatlanságot, például ellenszegülhettek az utasításnak, vagy átvehették a hajót a parancsnoktól, és a legtöbbjüket biztosan vissza tudták volna terelni az akolba, kegyelmi ajánlatokkal és megértő hozzáállással. Madagaszkár kalózai magányos és elhagyatott benyomást keltettek benne, akik elkeseredetten próbáltak visszatérni a civilizáció anyai ölelésébe, meghajolni újra országuk, a Korona és Isten parancsszavának. Persze, mindig lesznek olyan megátalkodottak, akik visszautasítják a második lehetőséget. Az ilyenekkel kíméletlenül kell bánni, hogy elrettentő példaként szolgáljanak a többieknek.

Rogers Londonban élt, és a könyve jövedelméből meg a Kelet-Indiákra tett rabszolga-kereskedelmi utakból tartotta fenn magát.

Elborzadt a György király elleni 1715-ös jakobita felkeléstől, és barátságba került a vitatott király néhány vezető támogatójával. Köztük volt Richárd Steele és Joseph Addison,[14] [15] [16] gyerekkori jó barátok, a befolyásos Kit-Kat Club alapítói, melynek tagjai az arisztokrata érdekeket támogató, konzervatív whig pártból kerültek ki. Steele-t, az ír születésű írót és újságírót nemrég ütötte lovaggá György király, míg Addison királyi államtitkárként szolgált a Karib-térséggel is foglalkozó Déli Területek Minisztériumánál. Mindketten meglehetős befolyással rendelkeztek a birodalom vezető döntéshozóinál, és hozzáfértek a legfrissebb információkhoz és értesülésekhez. Kulcsszerepet játszottak Rogers kalózellenes terveinek az előmozdításában.

Rogers másik ismerőse volt dr. Hans Sloane, a király orvosa, neki tulajdonították, hogy Anna királynőt sikerült kellően hosszú ideig életben tartani, míg a whigek megszervezték a hannoveri utódlást. Sloane ráadásul megszállott természetbúvár is volt, növények és állatok példányait, geológiai képződményeket gyűjtött a világ minden tájáról, melyek megtöltöttek „minden fülkét és kéménypárkányt" terjedelmes chelsea-i otthonában, ezzel Britannia legnagyobb természetrajzi gyűjteményét alkotva. (394) 1716 nyarán Rogers levelet küldött Sloane-nak, melyben elmagyarázza, hogy „gyarmattelepet kíván alapítani Madagaszkáron", és kéri Sloane-t, küldje el neki „a rendelkezésére álló feljegyzéseket a szigetről". (395)

Rogers a vallási pamfletek, könyvek és szórólapok széles körű előállításával foglalkozó anglikán misszionárius szervezettel, a Keresztény Tanokat Terjesztők Egyesületével is felvette a kapcsolatot. (396) A kalózok erkölcsi viselkedésének megreformálása reményében Rogers kért és kapott egy nagy rakományt az egyesület kiadványaiból, hogy szétossza „Madagaszkár angol lakosai" között.

Egyesek elcsodálkozhatnak, hogy Henry Avery 1696-os hadjáratának veteránjai ugyan mihez kezdtek a keresztény pamfletekkel, azokat azonban végül mégsem szállították le nekik. 1716 második felében Addison és Steele informálta Rogerst, nem sok remény van rá, hogy a madagaszkári terve hivatalos támogatást kap. Az Indiai óceán brit kereskedelme felett monopóliummal rendelkező Kelet Indiai Társaság nyilvánvalóan úgy érezte, egy virágzó királyi gyarmat nagyobb fenyegetést jelentene üzleti érdekeire, mint néhány, a dzsungelben a házikóiban tengődő kalóz. (397) De Addison jó hírekkel is szolgált: volt egy Rogers szolgálataira rászoruló másik kalózfészek, több ezer mérföld távolságban a Keletindiai Társaság működési területétől.

Addisont és a többi kormányzati tisztviselőt letaglózták a riasztó jelentések a karibi kalózokról, akik szemmel láthatólag jelentős mértékben megerősödtek. A Bahamák, figyelmeztetett Virginia kormányzója, Alexander Spotswood 1716 nyarán, „kalózok törzshelye lett", és „veszélyes lesz a brit kereskedelemre, amennyiben nem nyomják el időben". Decemberben Jamaica kormányzója jelentette, hogy a kalózok a Jamaicára vagy Hispaniolára tartó „hajóknak és más szállítóeszközöknek több mint felét elfogják", és megbénítják a gyarmat áruforgalmát. Tél közepére őfelsége hadihajóinak parancsnokai is aggódni kezdtek a biztonságuk miatt. A hatágyús hadi szlúp, a Swift kapitánya félt kimerészkedni Port Royalból (398), és a Leeward-szigetek kormányzója, Walter Hamilton kénytelen volt törölni egy utazást a Virgin- szigetekre a HMS Seaford hatodosztályú fregatt fedélzetén, mert attól tartott, elfogja őket „a Bellamy irányította kalózhajó és szlúp". (399) Tavasszal London legfelsőbb diplomatái tájékoztatták Addisont, hogy a kalózok „száma úgy megugrott, hogy a tengereket már nemcsak Jamaica közelében fertőzték meg, hanem az északi kontinensen is. Ha nem küldenek hathatós és azonnali védelmet", figyelmeztetett, „nem egyszerűen elakad a teljes kereskedelem Nagy- Britanniából ezekre a területekre, hanem azonnal megsemmisül". (401) A birodalom transzatlanti kereskedelméről lévén szó, valamit tenni kellett a kalózokkal, és Addison ismerte azt, aki erre megfelelt.

Rogers rögtön neki is fogott a tervnek. Madagaszkárral kapcsolatos elképzeléseit könnyen át lehet ültetni a Bahamákra, mondta Addisonnak, és megfelelő támogatással bizonyosan meg lehetne szabadítani Amerikát a kalózoktól. Rogers szemei előtt olyan közösségi és magántársulás lebegett, melynek segítségével a kormány magán-befektetők egy csoportjának adja ki a Bahamák igazgatását. A társaság gondoskodik a szükséges katonákról, gyarmatosítókról és ellátmányról, valamint néhány magánhadihajóról és egy kormányzóról, aki maga Rogers lenne. A korona egy fregattrajjal járulna [17] hozzá a tevékenységhez a kezdeti partra szállást segítve, és közkegyelmet hirdetne mindazon kalózok számára, akik békésen megadják magukat az új kormányzónak. Miután megsemmisítették a kalózokat, Rogerst és befektetőtársait a gyarmat bevételei kárpótolnák a költségeikért. Mindössze a korona jóváhagyására volt szükség, és a területi felügyelők (Lords Proprietors) beleegyezésére. Ok voltak azok az arisztokraták, akik még mindig tulajdonjoggal rendelkeztek a gyarmat felett.

Rogers az 1717-es év nagy részét azzal töltötte, hogy politikai támogatást próbált kiépíteni a vállalkozásához. Minden szóba jöhető pártfogót megkeresett, kihasználva az üzleti kapcsolatait Bristolban, a személyes ismerőseit Londonban, és néhai apósa összeköttetéseit az Admiralitásnál. Szövetséget kötött a gazdag kereskedővel, Sámuel Buckkal, aki hosz- szú ideje volt a Bahamák területi felügyelőinek az ügynöke, és aki személy szerint több mint 2700 fontot veszített a kalózokon. Ok ketten létrehoztak egy vállalatot a nyaka-tekert Üzlettársak a Kereskedelmi Tevékenységekért és a Bahama- szigetek Gyarmatosításáért (The Copartners fór Carrying on a Trade & Settling the Bahama Islands) néven, és még öt másik befektetőt toboroztak Anglia többi részéből. (402) A két férfi 163 vezető kereskedőt vett rá Londonban és Bristolban, hogy aláírjanak egy petíciót, melyben a király támogatását kérik a próbálkozásukra. (403) „Woodes Rogers - tudatták az aláírók a kormánnyal - tisztességes és tehetséges ember, odaadó Őfelsége kormányával szemben ... olyan személy, aki minden módon megfelel egy ilyenfajta vállalkozáshoz." [18]

Rogersnek és Bucknak sikerült rávennie a területi felügyelőket, hogy a Bahamák feletti kormányzati jogukról lemondjanak a korona javára, mégpedig azzal az érvvel, hogy rámutattak, a kalózok komoly fenyegetést jelentenek a jóval értékesebb karolinai birtokaikra. (405) A felügyelőket talán az is befolyásolta, hogy egy olyan jól ismert rabszolga-kereskedő vesz részt az akcióban, mint Rogers, aki jó eséllyel formál a csökönyös gyarmatból rendes ültetvényes társadalmat, ezáltal is megnehezítve a dél-karolinai rabszolgák számára a szökést. Megegyeztek, hogy a felügyelők továbbra is megtartják tulajdon- és kereskedelmi jogaikat a Bahamák felett, de beleegyeznek, hogy egy jelképes összegért huszonegy évre bérbe adják azt Rogersnek és társainak. Mindeközben Joseph Addison az Üzlettársak indítványát terelgette keresztül a hatalmat gyakorlókon, egészen György király asztaláig.

1717. szeptember 3-án Addison megkapta a király válaszát: Woodes Rogerst kinevezik a Bahamák kormányzójának és helyőrségparancsnokának. Volt azonban egy apró buktató: Rogers javadalmazás nélkül kaphatta meg az állást. Nem kapott fizetséget. (404) Ugyan már felajánlott 3000 fontot - vagyonának nagy részét - az Üzlettársak vállalkozásnak, de mivel olyan nagy volt a lelkesedése a terv iránt, fizetés nélkül is beleegyezett a lehetőségbe. Ez a döntése végül újra csődbe juttatta.

Míg az ügyletek terjedelmes papírmunkái folyamatban voltak, Rogers és Buck körberohant Londonban, és megtette az előkészületeket az expedícióhoz. Rogers 460 tonnás hajója, a Delicia szolgál majd zászlóshajóként, ezt támogatja Buck egyik hajója, a 135 tonnás Sámuel hat ágyúval és huszonhat emberrel, valamint a hetvenöt tonnás hadi szlúp, a Buck, szintén hat ágyúval. Toborzott emberekből létrehoztak egy Független Csoportot, mely 100 katonából és 130 angol, német és hugenotta telepesből állt. Több ezer font értékben rendeltek ellátmányt: fát háznak és ágyútalpnak; szerszámokat az erőd javításához és területtisztításhoz a földművelés számára; fegyvereket, ágyút és ruhát a katonáknak; elég sót, kenyeret, lisztet és tartósított élelmiszert, hogy etetni lehessen az expedíció 530 emberét több mint egy évig. A rakomány nagy részét a negyedik hajó szállította, az öblös 300 tonnás kereskedelmi Willing Mind, húsz ágyúval a fedélzetén. Mielőtt véget ért volna az év, Rogers és öt üzlettársa 11 000 fontot költött. (406)

Október végén Rogers hírt kapott, hogy a területi felügyelők aláírták a kormányzásról lemondó iratokat. (407) Örömmel felajánlotta, hogy személyesen viszi át a dokumentumokat a St. James-palotába, amibe a felügyelők bele is egyeztek. November 6-án a hintója elhaladt a poros Pali Mail széles és egyenes területét szegélyező nagy téglaházak közt, fel a Királyi Palota Tudor-korból megmaradt magas őrtornyához. (408) Az őrök bevezették a jó néhány belső udvar közül az elsőbe. Ott, a Brit Birodalom szívében, minden bizonnyal kézfogással és elégedett mosollyal az arcán üdvözölte őt hosszú, barna fürtű parókájában Addison. A nehéz munka gyümölcsöző szakaszába érkezett.

1718. január 6-án György király kiállította Rogersnek a megbízást és a hivatalos utasításokat. „A Bahama-szigetek Felügyelőinek nagyfokú gondatlansága okán - tudatta a király - a nevezett szigetek kalózok és mások fosztogatásának tárgyává váltak, és félő, hogy el fognak veszni Nagy Britanniánk Koronájából... Mi... ezen okmánnyal kinevezünk és megbízunk téged, Woodes Rogers, hogy legyél a Főparancsnokunk és Megbízott Kormányzónk." (409)

Rogers magkapta, amire vágyott. Nem sok időbe telik, hogy azt kívánja majd, bárcsak elutasította volna a király.

HETEDIK FEJEZET

BELLAMY

1717.   március-május

r

ÓRÁKON BELÜL, miután elfogták a Whydah-t, Sam Bellamy emberei lehorgonyozták a Bahamák legközelebbi szigetén, Long Islanden, Nassautól 160 mérföldre délkeletre. Bellamy szélirányba állította a Sultanát, és csapkodó vitorlákkal ez a hajó is leengedte a horgonyt. A nehéz vashorgonyok belecsobbantak a kristálytiszta vízbe, s amint a szél megtolta a Sultanát, a súlyos karmok a homokos és korallborította tengerfenékbe mélyedtek. A hajó abbahagyta mozgását, a két gálya egymás mellé ért. A Marianné-ról nézve, ami megállt tőlük nem túl nagy távolságra, az egyikük olyan volt, mint a másik miniatűr hasonmása.

A Whydah-t hatalmukba kerítő kalózok vidámak és udvariasak voltak, ahogy azt Lawrence Prince kapitány megköny- nyebbülten tapasztalhatta. Talán jó néhányan ismerték Prince-t, legalábbis hírből. Számos alkalommal volt Jamaicán, hónapokig tartózkodott ott, miután előző hajója elsüly- lyedt az 1712-es nagy hurrikánban. A Marianné kormányosa, John Fletcher, és Paulsgrave Williams fedélzetmestere, Jeremiah Higgins is jamaicai volt, és jó eséllyel össze- fúthatott Prince-szel a katasztrófát követő borzalmas időkben. Tanúsíthatták, hogy Prince, eltérően sok más parancsnoktól, méltányosan bánt legénységével. A kalózok nagylelkű hangulatukban voltak.

Megtartották a Whydah-1, de cserébe Prince-é lehetett a Sultana, és jóindulatú gesztusként 20 fontnyi ezüst és arany.

A kalózok egymást siettetve gyorsan átpakolták a rakományt és az ágyúkat a Sultanától a Whydah-tz, és megpróbáltak annyi értéket áthordani a nagyobb hajó gyomrába, ameny- nyit csak lehetett. A legértékesebb cikkeket, ezüstöt, aranyat és drágaköveket külön halomban tárolták zsákokba rakva a Whydah főkabinjában. (410) A kalózok azzal kérkedtek a foglyaik előtt, hogy egyedül ez a kupac megér 20 000-30 000 fontot. A Whydah elfoglalása idején Bellamynak és Williamsnek több mint 120 ember volt a parancsnoksága alatt, és közülük minden egyes embert, a kilencéves John Kingtől az afroindián John Juliánig, legalább 100 font illetett meg. Ráadásul a Whydah és a Marianne rakterét csurig töltötte az elefántcsont, indigó és más értékes holmi. Nem csoda, hogy amikor eljött az idő a szétválásra, Prince számos embere kérte, hogy a kalózokkal maradhasson, és szíves fogadtatásban is részesült a soraikban.

Teltek a napok, a kalózok egyre több ágyút a helyére szereltek a Whydah fedélzetén, tizennyolcról huszonnyolc ágyúsra emelve fel-fegyverzettségét, a megmaradtakat pedig leengedték a Marianne fenekébe. Ezenkívül a nem kívánt árut áthordták a Sultanara, Prince kapitány kívánsága szerint. (411) Amint készen álltak az indulásra, a kincskészletet ládákba pakolták, kihozták a főkabinból, és lerakták az emberek közé az ágyúfedélzetre. Olyan nagy volt a bizalom a kalózok közt, számolt be később a legénység egyik tagja, Pe- ter Hoff, hogy a kincset otthagyták „őrizetlenül, mert senki nem szándékozott elvenni semmit a kormányos jóváhagyása nélkül". (412) A horgonyok felhúzása előtt kényszerítettek két vagy három nőtlen férfit Prince kapitány legénységéből csatlakozni hozzájuk, mivel kétségkívül híján voltak a szakembereknek.

Március elején Bellamy összegyűjtötte a kalózokat, hogy eldöntsék, mit csináljanak a „harci hajójukkal". Közeledett a tavasz, ezért úgy határoztak, felvitorláznak Eszak-Amerika keleti partja mentén, és elfogják a Chesapeake- és a Delaware-öböl bejáratánál ki és behaladó hajókat, meg a Charleston vagy New York kikötőiben tar-tózkodóakat. Ha rossz idő vagy előre nem látható események miatt elsodródnának, a Whydah és a Mariamé a maine-i Damariscove Is- landen találkoznak újra. Út közben Williams megállt az otthonánál, a Rhode Island-i Block Islanden, hogy meglátogassa ottani családtagjait. Valószínűleg nekik is akart juttatni egy részt a zsákmányából. A kalózok tudták, hogy számíthatnak kiterjedt családjára, ha nagyobb méretű árucikkeket szeretnének eladni vagy feltűnés nélkül elhelyezni. Lehet, hogy Bellamy is hasonló megállót tervezett Outer Cape-en, visszatérni szerelméhez, Mary Halletthez.

Március elején a Whydah és a Mariamé egy ideig Long Is- land déli széle körül körözött, majd orrárbocuk beállt Florida irányába. Olyasmire készültek, ami karrierjük legnagyobb erőpróbát jelentő utazása lesz.

Első zsákmányukat Hispaniola északi partjánál kapták el, egykét nappal a horgonyok felvonása után. A háromárbocos kereskedőhajó, a Tanner, csupán néhány órával korábban indult el Petit Goave francia kikötőjéből. Amikor a kalózok felmentek a Tanner fedélzetére, felfedezték, hogy különleges [19] hajóról van szó: szerződéses brit hajó volt Franciaországba, angol-francia keverék legénységgel, és hatalmas szállítmány haiti cukorral La Rochelle-be, Franciaország legnagyobb kereskedelmi kikötőjébe. Mialatt a Tannert átvizsgálták (413), a kalózok azt mondták a legénységnek, hogy ők „Robin Hood emberei". A Tanner személyzetéből legalább egyvalakire nagy hatással voltak. A huszonnégy éves nantes-i matróz, John Shuan nem beszélt angolul, de franciául hangosan kinyilvánította, hogy ő is kalóz szeretne lenni. Bellamy utasításokat adott neki egy mind a két nyelvet beszélő emberén keresztül. Shuan meghallgatta a kalózként kapott első parancsot: másszon fel a Tanner kötélzetén, és hozza le a csúcsárbocot, így a hajó le fog lassulni miután a kalózok útjára engedik, és nem lehet majd időben riadót fújni. Shuan, égve a bizonyítási vágytól, feliramodott az árbocra, és a felső részről leszedte a köteleket, aztán csigával leengedte a fedélzetre. Segített a kalózoknak megtalálni a John Stover kapitány kabinjában elrejtett 5000 livre-t (208 font) is, majd egy tolmács segítségével üdvözölték a Marianne fedélzetén. A Tannert ezután engedték elmenni.

Williams megtartotta a Tanner csúcsárbocát, ugyanis a Marianne-nak ez a része csúfos állapotban volt. Majdnem egy éve birtokolták az ötventonnás szlúpot, és azalatt viharokat vészeltek át, részt vettek legalább egy komoly ütközetben és elfoglaltak közel ötven hajót. A hajófeneket tisztán tartották, ez volt a legtöbb, amit tehettek a rendszeres parton végzett takarításokkal, meg hogy a víz alatt lévő felületeket lekenték fehér ólomfestékkel. Viszont kalózokként nem volt bejárásuk rendes hajójavító műhelyekbe és más kikötői létesítményekbe. A vízfelszín felett a Mariamé lassan egy roncsra emlékeztetett. A tatfedélzetet díszítő sárga és kék szegély felpattogzott, csakúgy, mint a kék festék a hajófaron.

Egyetlen árboca épp a fedélzet felett tört el, ezt a kritikus sérülést egy régi gerendával erősítették meg, pont mintha egy törött lábat tettek volna sínbe. A vitorlák öregek és foltosak voltak. A régi angol zászló, a Szent György-féle vörös kereszt ott lobogott az orrárbocon, de alatta az árboc felső felének jókora darabja hiányzott. (414) Williams egy ideig még erős ügethette a sérült árbocozatot a Tanner csúcsárbocával, de rövid időn belül újakra volt szükség.

Ahogy északnak vették az irányt a Bahamák déli pereménél, a kalózok látogatást fontolgattak Nassauba, ahol kereshettek volna maguknak egy árbocot valamelyik elhagyott zsákmányon, és biztonságban átvizsgálhatták volna a Marianne-t. Bellamy és Williams minden erejüket latba vetve érveltek a kis kitérő ellen. Ha most megállnak, elszalasztják a gyümölcsöző tavaszi kalózidényt, amikor is a keleti part hemzsegett a hajóktól a hosszú és zord tél után.

Egy kincsekkel telt hajóval bölcsebb dolog lenne elkerülni a feltehetően nem zökkenőmentes találkozást a Bahamák rivális vezetőivel, Benjámin Hormgolddal és Henry Jenningsszel, akik mindketten nehezteltek Bellamyra és Wil- liamsre. Ezek mellett egy olyan hajóval, mint a Whydah, a kalózok létrehozhattak egy saját ideiglenes kalózállomás. Williams szerint a spanyol örökösödési háború miatt, Maine partjai szinte ugyanolyan állapotban voltak, mint a Bahamák. Az indiánok és francia szövetségeseik felégették a legtöbb angol telepet, több száz mérföldnyi partvonalat lakatlanul hagyva, beleértve számtalan horgonyzóhelyét, ahol egy teljes hajóflotta szedhette magát rendbe az európai szemek elől elzártan. És ami a legfontosabb, a part mentén a szárazföldet erdők borították, annyi remek fenyőfával, hogy a Királyi Haditengerészet is erre a régióra támaszkodva látta el hadihajóit gyantával, faanyaggal és árboccal. Williams nagy valószínűséggel azt ajánlotta, hogy söpörjék végig a keleti partot, a nehéz holmikat adják el Block Islanden, és Maine partjainak középső részénél pihenjenek meg és végezzék el a nagyjavítást a Mariamé-on. A kalózok beleegyeztek, és néhány nappal később láthatták a Bahamák utolsó darabjait eltűnni hajójuk tatja mögött.

A Karolináknál kellő távolságban maradtak a parttól, hogy a lehető legrövidebb úton érjenek a Chesapeake-öböl bejáratához. Annak ellenére, hogy több mint 100 mérföldre kint voltak a nyílt tengeren, összefutottak egy kis kereskedelmi szlúppal a Rhode Island-i Newportból. A szlúp parancsnoka, Beer kapitány Charlestonba tartott, és valószínűleg azért döntött a nyílt vízi átkelés mellett, hogy elkerülje a Floridaiszorost és a Windward-átjárót állítólag elárasztó kalózokat. Erre most azon kapta magát, hogy fogoly a legnagyobb kalózhajón, amelyet ő és tengerésztársai valaha is láttak. (415)

Beer csak két órát töltött a Whydah fedélzetén, de utólag mindent leírt, ami megesett velük, beleértve a Sámuel Bellamyval folytatott beszélgetés átiratát, amelyben a kalózkapitány kifejti cselekedetei politikai mozgatórugóit.

Beert átvitték a Whydah-m. A kalózok közben megfosztották szlúpját a rakománytól, és azon tanakodtak, adják-e neki vissza vagy sem. Williams és Bellamy a visszaszolgáltatás mellett szavazott, a szlúp nekik mindenre túl kicsi volt, de ezt a javaslatot az embereik, a legújabb sikerek miatt feltüzelve, visszautasították. Bellamy maga elé rendelte Beert, és közölte vele, mintegy bocsánatkérőleg, a rossz hírt.

„A fenébe is, sajnálom, ők nem adják vissza a hajód, jóllehet én ellenzek bármilyen kártevést, ha az nem szolgál hasznomra", mondta Bellamy Beernek. „Átkozott hajó, el kell süllyesztenünk, pedig már biztos megkedvelted." A kalóz szünetet tartott, és végignézett Rhode Islanden. Ahogy teltek a másodpercek, az együttérzés elpárolgott belőle. (416) „Az ördögbe is, egy sunyi fajankó vagy. Mindenki fajankó, aki eltűri, hogy olyan törvényekkel kormányozzanak felette, amelyeket a gazdagok hozattak a maguk biztonságáért, mert nekik, gyáva semmirekellőknek nem lenne bátorságuk másképp megvédeni azt, amit gazságaikkal szereztek", folytatta, és minden szavával egyre nőtt benne az indulat. „A patvarba veletek mind! A fene essen ebbe a gálád, csirkefogó bagázsba! És ti [parancsnokok és matrózok], akik szolgáljátok őket, nyúlszívű tökfejek vagytok! Ők rágalmaznak minket, holott csak annyi a különbség közöttünk, hogy ők a szegényeket rabolják ki a törvény védelme alatt... mi pedig a gazdagokat fosztjuk ki saját bátorságunknak köszönhetően."

Bellamy még egyszer végigmérte Beert, alaposan megfontolva következő szavait. „Nem lenne jobb csatlakoznod hozzánk - kérdezte a kapitányt -, mint a gazemberek seggét nyalni munkáért könyörögve?"

Beer nem sokat várt a válasszal. Azt mondta a heves kalózkapitánynak, hogy a lelkiismerete nem engedné, hogy „megszegje Isten és az ember törvényeit".

Bellamy undorodva nézett rá. „A lelkiismeretességed ördögi, a pokolba is - jelentette ki. - Szabad Herceg vagyok, és legalább annyi hatalmam van háborút vívni az egész világon, mint annak, akinek több száz hajója van a tengeren és 100 000 fős hadserege a szárazföldön. Ezt az én lelkiismeretem mondja: ... nincs értelme vitatkozni ilyen nyavalygó tökfil- kókkal, akik örömmel engedik, hogy elöljáróik végigrugdossák őket a fedélzeten, és akik minden reményüket kerítő papokba és olyan fickókba vetik, akik sem nem gyakorolják, sem nem hiszik, amit a tökfejű idiótáknak hirdetnek."

Ezzel Bellamy parancsot adott Beernek a távozásra. Mondta az embereinek, hogy evezzenek vissza a kapitánnyal a Marianne-ra, így Williams majd kiteheti Block Islanden. Mikor a kalózok átvitték az utolsó almabort és élelmiszert is a Marianne-va, Beer szlúpját felgyújtották. A füstfelhő több mérföldes körzetben látszott, míg a hajó el nem süllyedt a víz alá, és lángjait el nem oltotta a tenger.

Néhány nap múlva arra lettek figyelmesek a kalózok, hogy az ég besötétedik. Április eleje volt, és egy légtömeg, amely a chesapeake-i vidék fülledt patakocskái és mocsarai felett melegítette fel magát, kivándorolt a hidegebb tenger fölé, és olyan sűrű ködréteget hozott létre, mint a borsóleves. Mindez annyira gyorsan történt, hogy Williamsnek és Bellamynak nem volt ideje közel kerülni egymáshoz, és hamarosan el is vesztették egymást szem elől. Bellamy emberei verték ugyan a Whydah bronzharangját, de nem hallottak választ a Marianne felől. Leszállt az éjszaka, és amikor a köd felemelkedett és felfedte a Virginia-fokokat a következő reggelen, a Marianne-1 nem látták sehol. (417) Bellamy biztosította az embereit, hogy a terv szerint Block Islandnél utolérik Willi- [20] amst, vagy ha ez nem sikerül, a Damariscove-szigetnél, néhány mérföldre Maine partjaitól. Közben eljött az idő a vadászatra.

A felemelkedő párából vitorlák váltak láthatóvá: legalább három hajó, mindegyiken túl sok árboccal ahhoz, hogy valamelyik Paulsgrave Williamsé legyen. Kereskedőhajók, feltételezte Bellamy, és parancsot adott a Whydah megfordítására, hogy háttal a szélnek lecsapjanak rájuk. Reggel nyolc körül megközelítették az elsőt, az elnyűtt kinézetű Ágnest Glasgowból. Parancsnoka, Andrew Turbett, bölcsen nem állt ellen. Turbett Virginiába tartott Barbadosról, megrakva a gyarmat jellemző termékeivel: cukorral, melasszal és a kalózok számára legfontosabbal, rummal. Az Ágnes rakterében újabb felfedezést tettek: a fáradt hajó szünet nélkül szivárgott, és csak úgy lehetett a felszínen tartani, hogy az emberek folyamatosan dolgoztak a pumpákon. Tudták, hogy az Agnes nem jó nekik semmire. A Whydah elindult következő célpontjára.

Ez egy 100 tonnás brigg volt, a kicsi, de jól használható Ann Galley, és Bellamy azt javasolta, tartsák meg tartalék tárolóhajónak, és segítségnek a Whydah maine-i letisztogatá- sához. A társaság beleegyezett, és huszonnyolc embert a fedélzetére rendelt, Richárd Noland kormányost nevezve ki az új segédhajó irányítására. Közben a Whydah feltartóztatta a harmadik hajót, az egyszerű Endeavort, mely az angliai Bnghtonból vitorlázott Virginiába. (418) Miután mindhármat elfoglalták, a kalózflotta a partközeiben maradt, befejezni a fosztogatást. Terveik szerint az Ágnest elsüllyesztik, a legénységet pedig útjára bocsátják Virginiába az Endeavor fedélzetén, amely túl kicsi volt az ő céljaiknak. Csak az Ann Galley-t akarták megtartani, amikor a flotta továbbindul északra Block Island, Cape Cod és a maine-i búvóhelyük felé.

Ekkor, vagyis 1717. április 9-én reggel a Marianne csupán néhány mérfölddel volt előrébb, szemben a Virginia- fokokkal, és egyedül kutatott zsákmány után. Williams nem tűnt többé egy gazdag kereskedő középkorú fiának. Fehér parókája élesen elütött bőrétől, mely olyan mélyen napbarnított volt a trópusokon töltött egy év után, hogy a szemtanúk megdöbbentek „sötétbarna arcszínén". (419) Tarkabarka csapata - öt francia, öt afrikai, egy indián és közel harminc brit - épp olyan vadul nézett ki, mint a Marianne maga. Wil- liamsnek rá kellett jönnie, hogy nem kis megdöbbentést fog kelteni a barátaiban és a családjában, amikor megérkezik Block Islandre, de ennek ellenére alig várta a viszontlátást. Bőségesen volt pénz, amit átadhatott anyjának, feleségének és gyerekeinek, vagy amit létfontosságú árucikkekre cserélhetett a csempészbarátaival.

Mióta megszűnt az összeköttetése Bellamyval, Williams nem intézett egyetlen támadást sem. A Whydah tűzereje nélkül körültekintően kellett megválasztania a célpontjait, és el kellett kerülnie minden esetlegesen jól felfegyverzett hajót. Míg a Marianne elrejtőzött a mai Virginia Beach dombos partjainál, Williams őrszeme megpillantott egy lehetséges áldozatot, amint a földfok irányába manőverezett a nyílt tenger felől. Széllel a hátukban a kalózok rohamra indultak, és egy órán belül ott is voltak a szerencsétlen hajó, a szintén brightoni Ttjai oldalánál, mely útban volt Annapolisba, Ma- rylandbe. Átkiáltottak a fegyvertelen hajó kapitányának, John Lucasnak, hogy ha nem evez át csónakon a Marianne-ra, elsüllyesztik a hajóját. A kalózok tudták, Lucasnak nincs más választása, mint kötélnek állni, hiszen mindössze hét ember és két fiú állt szemben Williamsék negyven emberével és tíz ágyújával. A Tryala szélbe fordult, lassan megállt, és Lucas elindult a Marianne-ra. (420)

Még mindig a Whjdah-t figyelve, Williams kényelmesen fosztogatni kezdett. Lucas kapitányt bezárták a Marianne-on, így Williams jó néhány emberét átküldte a Tryalat. Tizenegy órán keresztül turkáltak a hajóbelsőben és a kabinokban, feltörték a ládákat és dobozokat, szétszakították a bálákat, egyes dolgokat megtartva, másokat kihajítva a fedélzetről. A Tryalanak volt még két csónakja, ezeket a kalózok megtöltötték azokkal a dolgokkal, amiket meg akartak tartani, és visz- szaeveztek velük a Mariamé-ra, majd Lucast visszahelyezték hajójára, és halálbüntetéssel fenyegetve kényszerítették, hogy kövesse őket. Még egy hajót megláttak a horizonton. Abban reménykedve, hogy a Whydah lesz az, a Marianné elindult felé. Nem sokkal ezután a szél megélénkült, és a Tryala mozgása gyorsabb lett, mint a kisebb Marianne-é. Lucas, felismerve ennek veszélyét, elfordult a Tryalatől, és biztonságos távolságba manőverezett.

Williams emberei ugyan minden értéket elhordták a Ttyalarol, de nem hiányzott nekik, hogy Lucas riadóztassa az egész Chesapeake régiót a jelenlétükről. Elfogott tengerészektől Williams értesült róla, hogy a 360 tonnás HMS Shoreham, a Királyi Haditengerészet harminckét ágyús fregattja Virginia fővárosa, Williamsburg mellett állomásozik. A továbbiakban óvatosan kellett mozogniuk, és mindenképp elkerülni azt a helyzetet, hogy a Shoreham használni tudja ágyúit ütött-kopott szlúpjuk ellen.[21] Tovább növelte az elkeseredettségüket, mikor a látóhatáron megpillantott vitorlákról kiderült, hogy nem Bellamy hajójának a vitorlái. Williams legénysége minden bizonnyal kezdett nyugtalankodni, hogy ilyen hosszú ideig vannak távol a Whydah gyomrában lévő nagy halom kincstől.

Williams néhány napig még a Chesapeak torkolata közelében tartózkodott, de a Shorehammel való találkozás miatti félelem elbátortalanította. Április 13. körül elkaptak egy whitehaveni angol hajót, csak azért, hogy aztán azon veszekedjenek, elpusztítsák vagy sem. A vita közben, mely úgy tűnik szembefordította Williamst néhány tisztjével, újabb szlúp és hajó érkezett az öböl bejáratához. Félbeszakították a vitatkozást, a zsákmányukat lehorgonyozták és üldözőbe vették új prédáikat. Szerencsétlenségükre, útban felfelé a virginiai partok mentén, a Lynnhaven-öbölben észrevették egy nagy fregattot, és attól tartva, hogy a Shoreham az, sietve visszavonultak, még lehorgonyzóit zsákmányukat is hátrahagyták. (422)

A szlúp fedélzetén nőtt a feszültség, így Williams úgy döntött, elindul hazafelé. (423) Block Islanden vehettek ellátmányt, és az ital meg a friss étel lendíthetett a legénység közhangulatán. Sőt, kis szerencsével a Whydah-1 is ott találhatták.

Block Island, a tizenegy négyzetmérföldnyi szélsöpörte homok, tizenkét mérföldre feküdt Rhode Island partjától. A Rhode Island-i kolónia észrevehetően szegényebb volt Mas- sachusettsnél, és a kormányzat sem tekintett olyan szigorúan az útvonalaira meg a nagy tömegű csempészére. Még fővárosa, Newport is alig volt nagyobb egy túlméretes falunál, 3000 lakosa öt évvel azelőtt kezdett neveket adni az utcáknak. (424) Block Island ennél is visszamaradottabb volt, szinte mint egy különálló szigetkirályság, távol a newporti és bostoni hatóságok szemeitől, füleitől és karjaitól. A szigetlakok elsődleges hűsége egymásra irányult, és Williams is közéjük tartozott, mint az egyik vezető földtulajdonos fia és az egyik legrégebbi telepes mostohafia, akit odakötött a törvény, a vér és a házasság. A legbiztonságosabb kikötő volt, amit Williams kívánhatott. Kevés hasonló állt rendelkezésre a Bahamákhoz vagy Maine-hez hasonló háborútépte gyarmatokon.

A Marianné április 17-én vetett horgonyt Block Island központi falujánál. Beer kapitánytól, Richárd Caverley-től és más foglyoktól tudjuk, hogy Williams partra szállt meglátogatni az anyját, Anna Guthrie-t, és lánytestvéreit Mary Westcottot, Catherine Sandset és Elizabeth Paine-t. Valószínűleg adott nekik valamennyit az újonnan szerzett vagyonából, és talán megkérte őket, hogy küldjenek egy részt a feleségének és gyerekeinek Newportba. Néhány óráig volt a parton, esetleg egy vagy két napot, de rokoni és baráti kapcsolatai összetettsége folytán tevékenysége rejtve maradt a történelemkutatás előtt.

Williams visszatért a parttól kicsit távolabb horgonyzó Marianne-ra. Követte őt néhány helyi férfi, köztük sógorai, John Sands (a helyi felügyelő és békebíró) és Thomas Paine (talán az azonos nevű nagy kalóz unokaöccse), valamint néhai mostohaapja skót zendülő-társa, John Rathbon. A férfiak, [22] az egy hónappal később eskü alatt tett nyilatkozatuk szerint, felmentek a Marianne fedélzetére „körülbelül egy vagy két órára", aztán „bárminemű zaklatás nélkül" csónakba szálltak, és visszaindultak a faluba. Állításuk szerint hirtelen visszarendelték őket a Marianne-re, ahol is hármukat - William Tosht, George Mitchellt és dr. James Sweetet „erővel elszakítottak tőlünk, és felparancsoltak a fedélzetre". Mivel Sands, békebíró létére, több mint egy hónapig nem jelentette az esetet, valószínűnek tűnik, hogy az emberek önként jelentkeztek a kalózoknál, valamint hogy Williams sógorainak ügyködései a Marianne fedélzetén nem kerültek szigorú hivatalos vizsgálat alá.

Mielőtt elhagyták volna Block Islandet, Williams elengedte Beer kapitányt és legénységét, akik Newportba utaztak jelenteni az elfogatásukat. Mire Beer kijutott a szárazföldre, az események irrelevánssá tették a Bellamyról szóló híreit.

Williams a Long Island-szoros bejárata közelében hajózott, és meglátogatta a New York-i Long Island partjainál fekvő, 3500 angol hold nagyságú Gardiner's Islandet (425), mely az azonos nevű család feudális területe volt. Williams tudta, hogy Kidd kapitány 1699-ben meglátogatta a szigetet, és nemcsak élvezte John Gardiner és indián szolgái vendégszeretetét, hanem nála hagyott megőrzésre két láda kincset és számos más csomagot. Talán Williams is hasonlóan cselekedett, és vagyonát „az uradalom 3. lordjának" gondos kezeibe helyezte, hogy később, a nyári időszak végén visszajöhessen érte. [23]

Április 26-án délután elsötétült az ég, és erős szél támadt délkeletről. A Long Island-szorost dühös, fehér tarajú hullámok kavarták fel, a Marianne-m pedig heves szélrohamok csaptak le, azzal fenyegetve, hogy szétszakítják foltozott vitorláját, vagy eltörik sínbe rögzített árbocát. New Englandet félelmetes vihar sújtotta. Williamsnek sikerült menedéket találnia, talán a Gardiner's Island mögött Long Island két keleti nyúlványánál, így amikor a szél végigsüvített a köteleken, már biztonságos kikötőben tudhatta magát. Kint a nyílt óceánon veszélyes lett volna az éjszaka.

Nem egészen 150 mérföldre keletre Bellamy nyugodt vizeken vitorlázott, és kedvező szelekkel közeledett Cape Cod felé. Jól indult a nap. Aznap reggel kilenckor, még mindig a szárazföld láthatárán túl, megállítottak egy kétárbocos hajót a Nantucket-zátony és a Georges-pad között, New England déli felének leggazdagabb halászterületénél. Bellamy a hajót megadásra szólította fel, és mondanivalóját nyomatékosítandó átlőtt egy ágyúgolyót az orrvitorla előtt. Hét embere a dublini Mary Anne Aizz evezett, és utasítást adott, hogy a parancsnok és a legénység nagy része menjen át a Whydah-ra. Bellamy a parancsnokot, Andrew Crumpsley-t kifaggatta, és elégedetten tapasztalta, hogy egy rakomány bort szállítottak Bostonból New Yorkba. Küldött még négy embert a hajóra, hogy szerezzenek pár üveget belőle és szétoszthassa a Whydah-n és az Ann Galley-n.

Szerencsétlenségükre kisebb problémát jelentett bejutni a Mary Anne gyomrába: nehéz horgonyköteleket raktak halomba a bejárat előtt, így egyelőre meg kellett elégedniük a Crumpsley kabinjában talált öt üveg újborral. (426) Mindez azonban most nem volt fontos, mert úgy tervezték, hogy a Mary Anne-t magukkal viszik, és a kifosztására később szánnak időt. A kalózok kedve feltehetően sokat javult, mikor kilátásba került a borral folyó tivornya képe Maine egyik félreeső szigetén.

Először tettek egy kisebb kitérőt Cape Codra (427), mivel a May Anne elfogása után Bellamy azt az utasítást adta mindhárom hajónak, hogy tartsanak észak-északnyugat felé. Ha követték a parancsot, akkor nem Maine Midcoast régiójának a szigeteihez hajóztak, hanem egyenesen Provincetownba, vagy messzebb, Easthambe. A jelenlévők fennmaradt beszámolói alapján Bellamy közölte a legénységgel, hogy megállnak Cape-en friss élelmiszert és más szükséges dolgokat szerezni. Az easthami néphagyomány szerint viszont a valódi célja az volt, hogy újra találkozzon az iijú Hallett kisasszonynyal, és megmutassa neki és családjának, milyen sokra vitte.

Körülbelül délután háromkor köd telepedett a Whydah-ra. és két zsákmányára, olyan sűrű és áthatolhatatlan, hogy a kalózoknak a hajókat együtt tartani is gondot okozott. Mivel nem volt mindegyiken olyan ember, aki jól ismerte a helyi vizeket, Bellamy tisztában volt vele, hogy túl kockázatos lenne megközelíteni Cape Cod veszélyeket rejtő partjait. Ha nagyszerű hajója zátonyra futna a sok jelöletlen homokpad valamelyikén, könnyű célpontjai lennének a Királyi Haditengerészetnek vagy más fegyveres hatóságnak. Bár szeretett volna eljutni a provincetowni horgonyzóhelyhez, Bellamy parancsot adott a megállásra. Vitorláik lazán csapkodtak a szélben, és a kísérteties köd közepette a három hajó ide-oda imbolyogva várta, hogy javuljanak a látási viszonyok.

Fél óra sem telt bele, a kalózokra lecsapott a szerencse. A ködben közéjük sodródott egy kis kereskedőszlúp, a Fisher, útban Virginiából Bostonba. A szlúp parancsnoka kétségkívül elég jól ismerte az ottani vizeket ahhoz, hogy ilyen körülmények között is hajlandó legyen átvezetni őket. Éppen rá volt tehát szükségük a kalózoknak. Bellamy üdvözölte a kapitányt, és megkérdezte, „ismerős-e errefelé" a partokon. A Fisher parancsnoka, Róbert Ingols válaszolt, hogy „nagyon is jól". Bellamy erősködött, hogy a parancsnok evezzen át hozzájuk, és mutassa az utat. (428) Öt órára elsőtisztjével a Whydah tatfedélzetén állt erős őrizet alatt, és tanácsokat adott Bellamynak, hogyan tud a legjobban haladni a hosszú és kikötésre alkalmatlan partokon Cape külső részén.

Bellamy örömmel utasította a három zsákmányt, hogy kövesse a Whydah-t, míg Ingols a láthatatlan partok felé vezette őket a ködön keresztül. Esteledett, a sötétség és a köd miatt mindegyik hajó tatjára raktak egy nagy lámpát, hogy köny- nyebben lássák egymást. Északi irányba haladtak (429): Bellamy a Whydah-n több mint 130 kalózzal és a foglyok nagy részével, Noland és tizenhét kalóz az Ann Galley-n, a borral megrakott Mary Anne Bellamy nyolc emberének az irányítása alatt, a rabokat felügyelő négy kalózból álló zsákmánylegénység pedig a Fisheren.

A May Anne fedélzetén nyolcból hét kalóz azonnal elment a boroshordókhoz a hajó rakterébe. A fegyvertelen Thomas South, a St. Michaetől öt hónappal korábban visszatartott ácsok egyike, kedvetlen és szótlan maradt, és távolságot tartott a kalózoktól. Míg a többiek félrelökdösték a fedélzeti nyílásokra felpakolt horgonyköteleket, South odasúgta a May Anne egyik fogoly matrózának, hogy amint lehet, megszökik. Közben a többi kalóz egymást váltogatta a kormánynál, miközben társaik feltörték az első Madeira borokat, és belekezd- tek egy szándékaik szerint jó hosszúra nyúló éjszakai ivászatba. Nem telt sok időbe, a May Anne lemaradt a többi hajó mögött. Bellamy a Whydah fedélzetén észrevette ezt, és lazított a tempón, hogy a borral megrakott kis hajó utol tudja érni. Oda is kiáltott a May Anne-\ irányító kalózoknak, Simon Van Vorstnak és John Brownnak, hogy „igyekezzenek jobban". A már pityókás Brown megesküdött, hogy „addig hajtja a hajót, míg a szél le nem viszi a vitorlákat és az árbocokat". Megparancsolták a foglyoknak, hogy kezeljék a vitorlákat, és amikor a beszivárgó vizet meglátták, a szivattyúzás hátfájdító munkáját is velük végeztették. Átkozták a hajót, azt kívánták, „bárcsak soha ne került volna a szemük elé". Mire leereszkedett a sötétség, a kormányt átadták az egyik fogolynak, felszabadítva még egy társukat a borivás kényes feladatára. Brown parancsnoknak kiáltotta ki magát, egy másik kalóz pedig, Thomas Baker, hencegni kezdett a raboknak, hogy a társaságuk magától György királytól kapott privatér engedélyt. Az engedély érvényességét „ki fogjuk tolni a világvégéig", tette hozzá Van Vorst.

Körülbelül este tízkor az idő kellemetlenre fordult. Nehéz cseppekkel eleredt az eső, a koromfekete eget villámcsapások törték darabokra. De ami a legrosszabb volt, a szél keletdélkeletire változott, és a hajót Cape Cod láthatatlan partja felé sodorta. A May Anne részeg kalózai hamarosan elvesztették szem elől a többi hajót. Baker, talán kínjában, elkezdte szidni a May Anne szakácsát, Alexander Mackconachyt, aki a kormánynál állva a hajót közelebb vezette a szárazföldhöz. „Alig telne többe lelőni őt, mint egy kutyát", ordítozott Baker puskával a kezében. „Soha nem fogsz partra lépni és elmesélni a történetedet!"

Nem sokkal ezután felbukkant a part, mintegy rendreuta- sítva Bakert. A Mary Anne-t már húsz-harminc láb magas hullámok korbácsolták, habzuhatagokként törtek felé minden irányból. Mindenki tisztában volt vele, hogy bármely pill a- natban zátonyra futhatnak, és a felbőszült tenger darabokra törheti őket. Mackconachy kérlelte a kalózokat, hogy fordítsák a hajót orral a part felé, úgy lesz legnagyobb az esélyük a túlélésre a tengerfenékkel való elkerülhetetlen ütközés után. Épp miután megfordultak, a Mary Anne nekicsapódott valaminek, és a hajótest vadul megrázkódott összevissza dobálva a boroshordókat a fedélzeten. Backer előkapott egy fejszét, és kezdte kidönteni az árbocokat, hogy az eltávolításukkal csökkentse a feszültséget a nyikorgó hajótörzsön. Miután kettőt kivágott a három árbocból, egy kalóz rémülten felkiáltott: „Az Istenért, inkább menjünk le a hajóba, és haljunk meg együtt!" A férfiak, foglyok és kalózok közösen, a fedélzeten és a raktérben összegyűlve azt várták, hogy melyik pillanatban halnak meg. Az írástudatlan kalózok könyörögtek Mackconachynek, hogy olvasson fel nekik a Book of Common Prayerből. Mialatt hallgatták az imákat a szakács kelta akcentusában, az égen villámok hasítottak végig, a kötelek közt zúgott a szél, és a fa hajótest megremegett a zátonyon. (430)

A többi kalózhajó legénysége józanabb volt, és talán ennek eredményeként szerencsésebb is. Ahogy a vihar egyre erősebb lett, Richárd Noland az Ami Galley-n szem elől tévesztette ugyan a Whydah lámpását, de sikerült a kis Fisher közelében maradnia. A hegynyi hullámok egyre tolták őket a hullámtörők felé, melyek morajlását hallani lehetett a fok kihalt partja felől. Noland felismerte, hogy egyetlen esélyük, ha leeresztik a horgonyokat, és reménykednek, hogy a nagyvaskarmok elég biztosan fognak ahhoz, hogy távol tartsák őket a partoktól a vihar elültéig. Megfordította az Antit, az emberek pedig kidobták a fedélzetről a horgonyokat. Átkiabált és mutogatott a Fisherre,, hogy tegyék ők is ugyanezt. A kalózok és a rabok aggódva figyelték, ahogy a horgonykötelek lefutottak, megfeszültek és csodával határos módon, megállították a fa hajót néhány száz yardra a parttól. (431) Ha mondtak imákat azon az éjszakán valamiért, azok kétségtelenül a horgonyoknak szóltak, melyek a homokos tengerfenékbe kapaszkodtak, míg az Atlanti-óceán kitombolta magát.

Néhány mérföldre északra, a Whydah is a part irányába sodródott kérlelhetetlenül. Ahogy a hatalmas tenger közelebb és közelebb dobálta a hajót a robajló szirtekhez, Sam Bellamyban jó eséllyel felötlött a spanyol kincses flotta roncsainak képe, amint a nagy hajótörzseket gyújtóssá zúzta a vad és viharos hullámverés. Bellamy ismerte a helyet. A villámok fényénél láthatta a százlábnyira a tomboló hullámok fölé magasodó nagy sziklákat Easthamnél. Ha itt ütköznének, nem sok túlélő maradna. A hullámok majdnem a sziklák alját nyaldosták, melyek meredeken emelkedtek addig a széljárta és gyéren lakott fennsíkig, ami Eastham és Billingsgate falujának telepeseit választotta el a tengertől. Éjfélre Bellamy tudta, hogy a Whydah féltonnás horgonyai jelentik az egyetlen reményt a menekülésre.

A legénység igyekezett követni a parancsokat, miközben a hullámok a fedélzetre törtek. A kormányos, terpeszbe vetett lábakkal, megforgatta a kereket, és a nagyhajót szembe állította a széllel. A horgonyok belecsobbantak a vízbe, nehéz kötélzetük lassan letekeredett. Mindenki visszafojtotta a lélegzetét, mikor a kötelek megfeszültek. Talán volt egy pillanatnyi szünet, és a Whydah abbahagyta a sodródást a mögöttük lévő tajtékos káosz irányába, de aztán érezni lehetett, amint a horgonyok végiggyalulják a tengerfeneket. A Whydah pusztulásra volt ítélve.

Egyetlen lehetőség maradt megmenteni a legénységet, ha azt csinálták, amit a Mary Anne legénysége. Meg kellett próbálják minél könnyedebben partra tenni a hajót, először az orrát, remélhetőleg elég mélyre bejutva a hevesen csapdosó hullámtörés közé, hogy legyen valamennyi esélyük úszva kijutni a szárazföldre. Bellamy odakiáltott az embereinek, hogy vágják el a horgonyköteleket. Amikor lesújtottak az utolsó fejszecsapások - és elpattantak a vastag kötelek -, Bellamy parancsot adott a kormányosnak a hajó teljes megfordítására, hogy arccal előre fusson ki a partra. A hajó azonban nem fordult. Rémülten nézték mindannyian, ahogy csúszott hátrafelé, tattal előre, a harminc láb magas hullámok hátán bele a fehér, ködös zűrzavarba a sziklák lábánál.

A Whydah megdöbbentő erővel ért partot. A lökés a kötélzetről valószínűleg minden embert a halálos habok közé hajított, ahol felváltva hol a tengerfenéknek ütköztek, hol visszasodródtak a pártól a visszahúzódó hullámokkal. Az ágyúk leszakadtak talapzatukról, összevissza csúszkáltak az alsó fedélzeten, és letaroltak minden útjukba kerülőt. Egyik kalóz akkora erővel esett át a korláton, hogy a vállcsontja teljesen beleágyazódott egy ón teáskanna fogantyújába. A kis John King, a kilencéves kalózönkéntes a fedélzeten zúzta magát halálra, még mindig selyemharisnyáját és drága bőrcipőjét viselve, melyekbe anyja öltöztette a Bonefíán hónapokkal azelőtt. Tizenöt percen belül a hullámok vad mozgása ledöntötte a Whydah főárbocát, keresztüláradva az oldalán. A víz áttört a fedélzeteken, és beömlött az elszabadult ágyúk és hordók alkotta fedélzet alatti tébolydába. Hajnalban a Whydah törzse darabokra esett, élőket és halottakat a hullámokba hajítva. (432)

Ahogy a vihar tovább dühöngött a reggeli órákban, az apály egyre több és több holttestet dobott partra. A felfúvódott, szétroncsolódott hullák között mindössze két ember mo- corgott. Egyikük John Julián volt, a moszkitó indián, aki Bellamyval már az egyik periaguája fedélzetén is szolgált. A másikuk Thomas Davis volt, az elhurcolt ács a St Michaelről. Sámuel Bellamy és a többi 160 ember - kalózok és foglyok, fehérek, feketék és indiánok - életüket vesztették a viharban.

Tíz mérföldre délre a Mary Anne fedélzetén a kalózok hálásak voltak, hogy életben maradtak. Napkeltekor láthatták, hogy egy vízzel félig elborított szigeten feneklettek meg, egy kicsi, védett öböl közepén. A Mary Anne legénysége minden bizonnyal felismerte a helyet: a Pochet-sziget volt az, délre Easthamtől. Miután levonult az ár, a Mary Anne magasan és szárazon feküdt az egyik zátonyon, és az utasai anélkül tudtak földre lépni, hogy vizes lett volna a lábuk. Néhány óráig még ott maradtak, édességet ettek, és ittak még bort.

Reggel tíz körül két helybeli férfi észrevette a zátonyra futott hajókat, és a kenujukkal odaeveztek és kivitték a hajótörötteket a szárazföldre. A helyiek, John Colé és William Smith, úgy tűnik nem gyanakodtak rájuk, még akkor sem, amikor a kalózok heves vitába fogtak angol, francia és holland szavak egyfajta keverékét használva. Végighallgathatták, hogy sok hajótörött kalóz Rhode Islandre szeretne eljutni, olyan gyorsan, ahogy lehet - feltehetően azzal a céllal, hogy menedéket találjanak Williams emberei között. A többiek jóval levertebbnek látszottak, csendben ültek a tűz mellett John Colé otthonában, egészen addig, míg egyikük hirtelen el nem kezdett hangosabban beszélni. Alexander Mackconachy volt az, aki elejtett egy megjegyzést, hogy a többiek nyolcán könyörtelen kalózok Fekete Sam Bellamy hírhedt kompániájából. A kalózok tudták, itt az idő az indulásra. Búcsút vettek John Colé meghökkent családjától, és elsiettek az esőben.

Egészen az easthami kocsmáig jutottak, mielőtt John Doane békebíró és emberei utol nem érték őket. John Colé riadóztatására Doane egyenesen a kocsmához tartott, az egyetlen helyre, ahol az idegenek lovat szerezhettek. Nemsokára Doane összeszedte a May Anne teljes állományát - kalózokat és foglyokat egyaránt -, és fegyveres őrizet alatt lesétált velük a sáros úton a barnstable-i börtönig. (433)

Az Ann Galley és a Fisher fedélzetén lévő kalózok szerencsésebbek voltak a többieknél. A sors kegyéből - vagy esetleg mert a hajóik nem voltak olyan súlyosak - horgonyaik kitartottak az éjszaka során. Reggel tízkor az eső még mindig patakokban ömlött, a szél visszaváltozott nyugatira, és inkább a szárazföld irányából fújt, mintsem felé. Noland megköny- nyebbülten felvonatta a vitorlákat és a horgonyokat. Széllel a hátukban elvitorláztak a hullámtöréstől, és útra keltek Maine partja felé, ahol a Whydah-l és kincskészletét remélték megtalálni.

Tíz mérföld után Noland úgy döntött, itt az ideje megszabadulni a Fishertől. A kalózok átvitték a teljes legénységet és minden értéket az Annera a Fishert pedig hagyták sodródni a nyílt tengeren, emberek nélkül és a viharnak kitárt fedélzeti nyílásokkal.

Két nappal később, április 29-én, az Ann horgonyt vetett a magas, sziklás Monhegan Island szélcsendesebb felén, tíz mérföldre Maine partjaitól. (434) Monhegant 1614-óta hébe- hóba angolok lakták, és ez lett New England egyik első egész évben működő halászállomása. Az 1717-es év azon féktelen napján azonban nem volt senki a szigeten, aki üdvözölhette volna a kalózokat. Maine gyarmattelepeinek legnagyobb részét elpusztították a franciák szövetségesei, a wabanaki indiánok. A part középső és keleti feléért még mindig küzdött egymással Anglia és Franciaország, csakúgy, mint Monheganért, valamint a szárazföldtől távolabb eső Damariscove-ért és Matinicusért. Monhegan rendelkezett ivóvízzel, és innen könnyen ki lehetett jutni Amerika néhány legjobb tőkehalfogó területére. Ugyan hiányzott a kényelmes kikötő, de menekülő törvényen kívülieknek biztonságos volt, eltölteni az időt, és megvárni a Whydah, a Marianné és a Mary Amié érkezését.

Múltak a napok anélkül, hogy bármi jelet kaptak volna felőlük. Noland és a többiek kezdtek attól tartani, hogy ők Amerika legnagyobb kalóz flottájának egyedüli életben maradt tagjai.

Thomas Davis, a Whydah két túlélőjéből az egyik, kivonszolta magát a hullámtörőre, és a sötétben reszketve és kimerültén botorkálva menedék után nézett. Miközben verte az eső, rövid úton kiért a partra, ahol áthatolhatatlan homokszir- tek választották le őt és a tengert. Úgy tűnt, mintha a villámoktól megvilágított homokfal végtelen hosszan húzódna mindkét irányba. Csak egy útja volt a menekülésre, elkezdett mászni.

Szerencsére fiatal férfi volt, huszonkét éves, és feltehetően egészséges, mivel a hideg és a fáradtság ellenére valahogy sikerült elérnie a 100 láb magas homokfal tetejét. A csúcson kicsit megpihent, és a ködben egy baljós füves puszta tárult a szemei elé. Mögötte, lent a habokban, a Whydah összetört darabjait pillanthatta meg egy-egy villámláskor. Mintha valamilyen kísérteties jelenés részei lettek volna. Davis végül megindult előre, remegve az esőtől és a széltől, és egyre távolodva a tengertől.

Reggel ötkor végre megérkezett Sámuel Harding farmjához, két mérföldre a roncsok helyétől. Davis elmesélte a történteket Eastham lakóinak. Harding bizonyára hegyezte a fülét a roncsok hallatán, ugyanis szinte azonnal előhozta a lovát, és a félig még kába Davis annyit vett észre a következő pillanatban, hogy a ló hátára van rögzítve, és a földműves a part irányába vezeti.

Harding megkerülte a szirteket, és Davis útmutatása alapján a roncsok területe felé halad. A Whydah két darabja akkorra már elvált egymástól. Egyre kisebbre és kisebbre aprította őket a vihar, és a rakomány, a legénység és a hajó részei és törmelékei szétszóródtak a szíriek lábánál. A talált értékeket a lóra rakták, és teljesen megpakolva tértek vissza Harding házához. Harding azonnal megfordult, és megismételte az utat, a kora reggeli órák során többször is.

Reggel tízkor csatlakozott hozzá fivére, Abiah, szomszédai, Edward Knowles és Jonathan Colé, és még úgy hét másik ember, hogy olyan gyorsan szedjék össze az értéktárgyakat, amilyen gyorsan csak lehet, tudván, hogy a hatósá- [24] gok bármely pillanatban megérkezhetnek. Talán végigkutatták a vihar sújtotta holttesteket, melyek egyre nagyobb számban feküdtek a parton, délutánra több mint ötvenen, és megszabadították őket ezüstgombjaiktól és övcsatjaiktól, ékszereiktől és pénzüktől. Mint kiderült, rengeteg idejük volt. Eastham békebírója, Joseph Doane egész napra el volt foglalva, hogy elkapja és letartóztassa a Mary Anne legénységét a város másik felén, és bekísérje őket a Bamstable-be. Doane nem ment ki a roncsokhoz egészen másnap, 28-án, vasárnap reggelig, amikorra már „minden érték eltűnt". Doane későbbi állítása szerint, „utasította a lakosságot", hogy „mentsék meg a királynak, amit lehet", míg a helyi halottkém - Jonathan Colé apósa - a hatvankét vízbe fulladt ember temetését felügyelte, közben összeszedve „néhány dolgot a roncsról". A királynak félretett tételek értéke mindössze 200 fontra rúgott, ami azt sugallja, hogy jó néhány ezer fontnyi holmi találta meg a helyét a jó easthami polgárok kezei között. Nehezen lehetett volna másképp. Néhány napon belül kétszáz ember - a város épkézláb lakóinak többsége - ment ki a roncsokat fosztogatni, és tépte ízekre a vitorladarabokat, vagy kaparta ki a „vagyont a homokból". (435)

Különös eseményt jelentettek később a Bostonból érkezett hatóságoknak. Huszonkilencedikén, hétfőn reggel, kevesebb mint három nappal a Whjdah hajótörése után, egy „nagyon nagy szlúp" érkezett a partra. A titokzatos hajó megközelítette a Whydah legnagyobb darabját, aztán leengedett egy csónakot a vízre. Páran a legénységből áteveztek, és megvizsgálták a viharvert roncsokat. Elzavartak maguk mellől néhány helyi halászbárkát, majd elvitorláztak a nyílt tenger felé. A gyarmati hatóságok azt feltételezték, a Whydah egyik kísérőhajója volt az, és ezen tévedésüket tovább is adták a történelemnek.

Április 29-én Paulsgrave Williams 140 mérföldre délkeletre volt onnan, és zsákmány után kutatott a Long Island-szoros bejárata közelében, még mindig nem tudva a Whydah pusztulásáról.

Előző nap kifosztottak egy connecticuti szlúpot, és szereztek három véka sót és két főt a matrózok közül. (436) Az egyik matróz, Edward Sargeant jól ismerte a közvetlen környéket, ezért megparancsolták neki, legyen a navigátoruk míg lesben állnak a Montauk és Martha's Vineyard közötti vizeken. Szerencsétlenségükre egyetlen fogásuk sem akadt aznap, és a következő néhány napon sem, ami nagy elégedetlenséget okozott a legénység soraiban.

Május 3-án, a No Man's Land nevű lakatlan szigeten, Martha's Vineyardtól délre, elkaptak két beérkező kereskedőszlúpot Észak-Karolinából. A Hannah andMaryről olyan dolgokat szereztek, melyek segítségükre lehettek a Marianne nagyjavításában, valamint egy Bostonban élő devonshire-i férfit, aki biztonságosan átvezethette őket Cape Cod körül, tovább Maine felé. A kisebb második szlúpon a New Hampshire-i Portsmouthból nem volt semmi értékes. (437) Egy ilyen jelentéktelen fogás nem tudta kiengesztelni a legénységet; a morgolódás kétségtelenül tovább folytatódott, mivel a Marianne-nek nem sikerült értékes prédát elkapnia. Eltelt még egy hét, aztán kettő, mind zsákmány nélkül. Ekkor vették az irányt Maine felé, ahol Bellamyt és a WhydahA reménykedtek megtalálni arra számítva, hogy egy megbízható parancsnok és egy megállíthatatlan hajó talán jóra fordítja a dolgokat.

Az elfogott navigátor útmutatásai alapján a Marianne jó távolmaradt Cape Cod partjaitól, útban az Elizabeth-fok irányába, Maine déli részén, mely több mérföld távolságból is látszott a tengeren. Nem tudhatták, hogy abban a szent pillanatban a Whydah már szétszórva fekszik a hullámok mélyén, épp valamivel túl a nyugati horizonton.

1717. május 17-én délben, úgy hetvenöt mérföldre a partoktól, feltartóztattak egy halászszlúpot, az Elizabetht, mely a massachusettsi Salemből tartott a Georges Bank kiváló, tőkehalban gazdag halászterülete felé. Az értéktelen hajón nem volt arany, csak sóval, csalival és élelemmel megtöltött hat óriási hordó. A szlúp aprócska volt, de Williams úgy gondolta, pont a megfelelő méret lenne segítségként a Marianne le- tisztogatásához, ha végül megtalálják az utat Damariscove- ba. A kalózok kényszerítették az Elizabeth kapitányát, hogy menjen fel a fedélzetre, néhány társukat pedig áttették a halászbárkára, és tovább folytatták az útjukat Maine-be. (438)

Tizennyolcadikán, vasárnap, napkelte után Williams emberei megpillantották az Elizabeth-fok körvonalait. Mivel a navigátoruk nem ismerte az utat Damariscove felé, a kalózok úgy döntöttek, a Marianne-nal bevitorláznak egyenesen a következő kikötőbe, és elrabolnak egy helyi tengerészt. Egy órán belül sikerült lehorgonyozni az Elizabeth-fok és a Richmond-sziget között, ahol üresen bámult rájuk a rakpart és a dokkokhoz tartozó hetvenéves halászállomás romja. Az állomás halászhajói rég elmentek, de a parton volt egy tanyaház, a kikötőben horgonyzott egy kis szlúp, és egy vagy két nyitott csónak feküdt kihúzva az algákkal borított szárazföldön. Itt egész biztos sikerül majd navigátort találni, vonta le a következtetést Williams.

Fent a tanyaházban Dominicus Jordán bajt szimatolt. A kis kikötő partjainál született, de több harcot és erőszakot látott, mint amennyit a legtöbb kalóz. A spanyol örökösödési háború kezdetekor egy indiáncsapat elfoglalta szülei megerősített otthonát. Dominicus apja, a félelmetes hírnevű emberóriás bárdot vágott az egyik indián fejébe. A többiek megölték az apát, és elhurcolták a tizenkilenc éves Dominicust, az anyját és öt fiatalabb testvérét a kanadai vadonba. A család az indiánokkal töltötte az elkövetkező tizenhárom évet, megtanulták a nyelvüket és az életvitelükből elsajátítottak sok mindent, mielőtt 1715-ben vissza nem nyerték szabadságukat. Dominicus vetett egy pillantást a bőséges legénységű hadi szlúpra, és eleget tudott ahhoz, hogy eliszkoljon. Fogta a feleségét és hároméves fiát, és a szolgákkal bemenekült az erdőbe.

Williams emberei a nappalt és az éjszakát az Elizabeth- foknál töltötték, és végigrabolták Jordanék birtokát. Közben feltartóztattak egy szerencsétlen halászcsónakot is, amikor az belépett a kikötőbe. Az egyik halász beismerte, ismeri az utat Damariscove-ba és Monheganbe, őt szolgálatba is fogták navigátorként. Fiatal segítőjét szabadon engedték a parton. O keresztülrohant az erdőn, hogy riassza a legközelebbi várost, Falmoutht, a kalózok megjelenéséről. (439)

Délután harminc mérföldet vitorláztak keletre a Damariscove-szigetig, a mai Boothbay Harbor közelébe. A hosszú, sziklás sziget, Damariscove déli részén egy kellemes kis öböllel, már több mint egy évszázada a halászok találkozási helye volt. Az indiánháborúk pusztítását követően a sziget lakatlan lett, eltekintve talán a halászok alkalmi látogatásaitól, akiknek alvóhelyre volt szükségük a hosszú nap után, melyet a négy-öt láb hosszú tőkehalak kifogásával töltöttek a Maine-öböl hideg vizeinél. Biztonságban lehorgonyoztak a kis öbölben, a Mariamé árbocait szinte egészen elrejtették szem elől a minden oldalról égbe szökő, tüskés bozóttal borított szirtek. Valóban biztonságos hely volt az elrejtőzéshez, pihenéshez és a szlúp javításához. Arra ugyanakkor semmi jel nem mutatott, hogy a Whydah valaha is megtisztelte volna a szigetet a jelenlétével.

Williams öt napig maradt Damariscove-n, és hiába reménykedett benne, hogy Bellamy valamelyik pillanatban felbukkan érintetlen hajójával és a kincsekkel. Mindent megtett, hogy rendbe hozza a Marianne-\, kipakoltatta a rakományát, kicseréltette a törött árbocot és letisztíttatta a hajótörzs alsó felét. Akik nem dolgoztak az ünnepélyes kinézetű parton az öböl végében, elkeseredetten vették számba szegényes vagyonukat: a tíz ágyút; a néhány bálányi gyapjú- és vászonruhát, a pár darab vashulladékot és az egy-két hordó ételt, sót és vizet. Ahogy telt a nap, és egyre egyértelműbbé vált, hogy a Whydah nem fog megérkezni, a rakterében felhalmozott nagy kupac arany és ékszer képe minden bizonnyal kísérteni kezdett a kifáradt emberek előtt. (440)

Bár csak tizenöt mérföldre voltak Monhegantől, Williams csapata úgy tűnik, soha nem találkozott kalóztársaikkal az Ann Galley-n és a Fisheren. Akárcsak a Marianne legénysége, Noland emberei is várakoztak egy ideig Maine középső részének külső szigeteinél, megjavították hajójukat és kifosztották az útjukba kerülő kis halászbárkákat. Ok közvetlenül is megtapasztalták azt a veszélyt, amit a vihar hozott a Whydah~ra, és talán feladták a reményt, és elindultak délre, a Bahamák nyújtotta biztonság felé.

Május 23-án Williams is kénytelen volt elfogadni, hogy a barátja nem jelent meg a találkán. A legénység előrelátóan arra szavazott, hogy kezdjék meg a hosszú és veszélyes utat vissza Nassauba. Délre vitorláztak az Elizabeth-fokhoz, itt elengedték az Elizabetht és a többi halászhajót, majd útnak indultak Cape Cod felé.

Huszonötödiké késő reggelén, Cape Cod szélének látóközelségében, Williams emberei végre értesültek a Whydah végzetéről. A rossz hírek hozója Sámuel Skinner volt, a Swalhw parancsnoka a massachusettsi Salemből, akit a kalózok épp a Massachusetts-öböl bejáratánál állítottak meg. A Whydah pusztulása akkorra már közszájon forgott Portsmouthtól Newportig, és azon túl is, még a Roston New- Letter hasábjaira is felkerült. A Whydah, a kincs és Williams barátja és cinkostársa mind a múlté volt már, maga a tenger végzett velük. Williams talán megingott a hírektől, eleresztette a Swalow-t és kihajózott az öbölből. (441)

Brit-Amerika legnagyobb városa, Boston a Whydah megsemmisülésének hírétől nem lélegzett fel igazán. Mindennap újabb hajók érkeztek New England kikötőibe, amelyek kalóztámadásokról beszéltek: halászbárkák Maine-ben és a nyílt öbölben, kereskedőszlúpok Connecticutból, Rhode Islandről, Martha's Vineyardból és Cape-ről. A kalózkodás kitörése óta először nem voltak vizek New England-ben, melyek biztonságban lettek volna a fekete zászló emberei elől.

Massachusetts kormányzója, Sámuel Shute a gyarmaton háborús helyzetet rendelt el. Mivel nem bízhatott a tengeri utak biztonságában, parancsot adott, hogy a túlélő kilenc kalózt szárazföldön szállítsák át Barnstable-ből Bostonba, „erős őrizet alatt és kellően megkötözve ... egyik megyéből a másikba, és egyik serifftől a másikig". Az első néhány napban, a hajótörés után, Boston haditengerészeti védelem nélkül maradt. Shute május 2. után is, mikor az ötödosztályú HMS Rosé fregatt végül megérkezett a Karib-térségbő , aggódott a kereskedelem biztonsága miatt. Kilencedikén elküldte a fregattot Cape Codra, ahol az közel három hetet töltött a kalózok után járőrözve, beleértve magán a roncs helyszínén töltött egy napot is. A hír, hogy a Marianne partot ért az Elizabeth- foknál, május 21-én jutott el a kormányzóhoz, és kellően elbátortalanította ahhoz, hogy egy hétre bezárja Boston Elarbort. Felfegyverzett egy szlúpot, a May Free Köve-ot, és privatérként kiküldte Williams és Noland levadászására. (442) Még azt is megengedte a Rose parancsnokának, hogy erőszakkal toborozzon Bostonból húsz embert (443), hogy a kalózok biztosan ne legyenek túlerőben, mialatt ők a part mentén járőröznek. Egész New England pengeélen táncolt.

Ám mindenkinél jobban féltek maguk az elfogott kalózok. Május 4-én érkeztek meg Bostonba, felmeneteltek a hegyre, elhaladva a Városháza előtt, hogy aztán berakják őket Boston rozoga börtönének celláiba. A Mary Amié hét emberén kívül a rabok között volt Thomas Davis és John Julián, akiket Doane bíró fogott el, még mielőtt túl messzire jutottak volna a parttól. Nem sokkal később Juliánt különválasztották a többiektől, azzal a szándékkal, hogy sötét bőre miatt eladják a rabszolgapiacon. A többi hét rab talán életében először kívánta azt, bárcsak ne lenne fehér, ugyanis tudtákjól, hacsak néhány társuk nem jön Bostonba kiszabadítani őket, nagy valószínűséggel mindannyian akasztófán végzik. Valószínűleg abban reménykedtek a celláikban fekve, hogy testvéreik[25] a Bahamákon hallottak balsorsukról, és eljönnek megmenteni őket.

NYOLCADIK FEJEZET

FEKETESZAKÁLL

1717.   május-december

MIKOR FEKETESZAKÁLL és Homigold a Spanyol Földről visszatértek a Bahamákra a nagyszerű hadi szlúppal, a Bonnettel , és 100 000 fontnyi zsákmánnyal, hírnevük az égbe szökött. Hornigold a kalózköztársaság vitathatatlan vezetője lett, elfoglalva helyét riválisa, Henry Jennings mellett. Az ekkor harminchét év körüli Feketeszakállt tartották a szigetvilág egyik legkitűnőbb parancsnokának. Bátor volt és hatékony. Bellamytól eltérően Feketeszakáll nem szándékozott sorhajókapitányát félreállítani az útból, különösen úgy nem, hogy Hornigold egyre kevésbé vonakodott megtámadni angol hajókat.

Az a hír járta, hogy a fiatal Sam Bellamy elfoglalt egy hadihajót, és északra ment vele feltartóztatni az ottani gyarmatoknak az Európából és a Karib-szigetekről érkező tavaszi hajószállítmányait. Néhány másik kalózcsoport arra készült, hogy követik a példáját, és nagy igyekezettel pakolták szlúpjaikba a szükséges ellátmányt. A francia Olivier La Buse újra Nassauban volt, és szerzett magának egy hatalmas hajót, 250 tonnásat, húsz ágyúval, amely majdnem olyan erős volt, mint a Whydah. A francia nagy igyekezettel kiegészítő legénységet toborzott a hajójára. Az volt a terve, hogy amikor eléri a 150 főt, elindul New Englandbe, és Bellamyval közösen felderíti a vidéket, aztán tovább folytatja az útját akár egészen Új-Skóciáig vagy Új-Fundlandig. (444)Jenningset viszont nem érdekelte az északi utazás, a kalózkapitányok közt egyedüliként továbbra is megtagadta, hogy brit hajókat támadjon meg, vagyis pont azokat, amelyekkel arrafelé találkozhattak. Charles Vane Jennings embereihez hasonlóan szintén vonakodott elhajózni hidegebb területekre, megelégedett azzal, hogy a parton élvezi vagyonát és szabadságát.

Rövid szünet után, mialatt Hornigold rendes hadiszlúppá alakította át a Bonnetet, Feketeszakállal elindult portyázni, jóllehet most jóval közelebb az otthonukhoz. Július elején Kuba partjainál lapultak meg tiszteletet parancsoló szlúpjaikkal, és reménykedtek, hogy sikerül megállítani néhány jól megrakott transzatlanti kereskedőhajót. Ehelyett egy lisztet szállító szlúpot fogtak el, mely Bishop kapitány vezetésével Havannából New Yorkba tartott. Nem volt rajta arany, ez igaz, de a Bahamákon mindig nagy volt a kereslet a liszt iránt, ugyanis a kalózok tetemes létszámfölényben voltak a még megmaradt kevés földművelővel szemben. Ráérősen átpakolták a 120 hordót a fedélzetre, majd Bishop kapitányt útjára engedték. Egy-két héttel később, valamivel nyugatabbra, elfoglaltak még egy New Yorkba tartó hajót, mely néhány napja indult el Thurbar kapitány irányítása alatt Jamaicáról (445); a kalózok nem találtak rajta semmi érdemlegeset, eltekintve „néhány gallon rumtól", melyet megtartottak maguknak, mielőtt elengedték volna a hajót. Karcsú fogások, gondolhatta a kalózcsapat. Talán ezek után inkább követniük kellene kollégáikat északra.

Augusztusra Thatch és Hornigold visszaért Nassauba. A megszerzett liszt biztosította, hogy jó pár hónapig senki ne szenvedjen hiányt kenyérben. Néhány napot feltehetőleg azzal töltöttek, hogy kipakolták a rakományt, és felkészültek egy hosszabb expedícióra a keleti tengerpart mentén. Felebarátaik szinte sérthetetlennek látszottak, Jamaicától New Yorkig gyakorlatilag nem volt olyan hatalom, mely harcba szállt volna velük a tengeri utak feletti ellenőrzésért. Mikor megosztották a többi kalózkapitánnyal a Harbour Island-i kereskedőktől és foglyoktól szerzett információikat, arra a következtetésre jutottak, hogy a Királyi Haditengerészet képtelen megállítani őket. A HMS Shoreham nemrég tért vissza Virginiába, és a hírek szerint, olyan rossz állapotban volt, hogy a parancsnoka nem merte elhagyni a Chesapeake-öböl biztonságát. Sam Bellamy emberei akkora rettegésben tartották a Brit Leeward-szigeteket, hogy a gyarmat kormányzója visszatérésük puszta hírére lemondta a HMS Seaford fedélzetén tervezett körútját, az elfogatástól való félelmében. Kint a Bahamákon a Scarborough legénységét, egyes állítások szerint, majdnem mind egy szálig betegség döntötte le. Jamaicán kívül így mindössze két vagy három hadihajó maradt megvédeni a több ezer mérföld hosz- szú partvonalat Barbadostól Maine-ig. Beszéltek róla, hogy az erősítés úton van Angliából, de úgy tűnt, hogy Amerika egyelőre hozzájuk tartozott.

Néhány kalóz, főleg a skótok, és a volt kormányzó, Hamil- ton privatérjai, jelét adták nagyobb léptékű törekvéseiknek. Ki nem állhatták György királyt, és csalódottak voltak az ellene elkövetett 1715-ös jakobita felkelés sikertelensége miatt. Tisztában voltak az erejükkel, és mint Stuart-párti kalózok felajánlották szolgálataikat a Trónkövetelőnek, a leendő III. Stuart Jakabnak, aki újra száműzetésben élt Franciaországban. Ez a frakció, amelybe minden bizonnyal Jennings, Vane, Feketeszakáll és Williams számos embere is beletartozott, kapcsolatba lépett Angliában jakobita szimpatizánsokkal, akiken keresztül reményeik szerint egy nap majd privatérmegbízásokat szerezhetnek a Stuart királytól. A kalózok csőcselék-köztársasága készen állt elfoglalni helyét a világ színpadán, és kivenni részét a kor nagy geopolitikai harcaiból.

Ekkor jöttek a rossz hírek.

A Marianne, tépett vitorlával és összetákolt árbocokkal, bevánszorgott Nassau kikötőjébe, és őt követte a viharvert Anti Gally Richárd Noland irányítása alatt. Paulsgrave Willi- amst ugyan látták a Marianne parancsnoki fedélzetén, de Sam Bellamy, elválaszthatatlan fegyvertársa nem tűnt fel semerre.

Williams és Noland elmesélte a tragikus híreket a Whydah pusztulásáról, és a Bostonban a tárgyalásukra váró állítólagos kilenc túlélőről, akiknek nem sok reménye van a felmentésre, valamint hogy Bellamy nincs a kilenc ember között. Massa- chusetts és Rhode Island kormányzói legalább három privátért bíztak meg Williams levadászására, hogy erővel kiűzzék a kalózokat New England vizeiről. Williams tovább fosztogatta a hajókat, ahogy útja végigvitt New Jersey, Delaware és a Karolinák partjai mentén, és sikerült emberei életben tartására elég bort és ellátmányt beszerezni. Halálesetek és dezertálás miatt csapatának létszáma épphogy elérte a harminc főt. Nolandnek, akivel út közben találkozott, úgy húsz embere volt a fedélzetén. (446) Abból a 125 kalózból, akik Bellamyval hagyták el kora tavasszal a déli Bahamákat, mindössze ötvenen maradtak.

Feketeszakáll különösen dühös lett a hírek hallatán. Barátja, Bellamy halott volt, és a jámbor fajankók Bostonban épp azon voltak, hogy kivégezzék az utolsó túlélőket. Nem szabad hagyni, hogy ez megtörténjen, de ha mégsem sikerül megmenteni őket, Feketeszakáll szörnyű bosszút áll New England polgárain. Míg Williamsszel és Nolanddel tárgyalt, feltehetőleg azon a lehetőségen gondolkodott, hogy megtámadja Bostont, és kiszabadítja a rabokat a város elavult börtönéből. Feketeszakállnak szüksége volt saját hadihajóra egy ilyen merész terv végrehajtásához.

Augusztus végén ismeretlen hajó futott be a kikötőbe, elnyűtt vitorlákkal és kötélzettel, fedélzetét, nyilván egy elhúzódó harcnak köszönhetően, sérülések borították. Egy hadiszlúp volt, fekete zászló alatt, de Nassauban még soha senki nem látta. Mikor megjelent a parancsnoka, a nézelődők megrémültek. Finom köntösbe volt öltözve, a testét kötések borították, és olyan jó húsban lévő úriember volt, hogy nehezen lehetett elképzelni, hogy életében akár csak egyetlen napot is töltött a tengeren. Akik látták az idegent a fedélzeten botorkálni, nem képzelték volna róla, hogy a sors úgy hozza majd, ő lesz Feketeszakáll legfőbb cinkostársa.

Stede Bonnet, a férfi a köntösben, volt a legvalószínűtlenebb kalóz. Huszonkilenc évvel azelőtt született Barbadoson, 1688-ban, gazdag cukornád-ültetvényes családba. Az angolok az 1620-as évek vége felé telepedtek meg Barbadoson, egy generációval korábban, mint Jamaicán vagy a Bahamákon, és Stede dédnagyapja, Thomas, egyike volt az úttörőknek. (447) Az azóta eltelt kilenc évtizedben a Bonnet-k több száz hektárnyi síkvidéki őserdőt pusztítottak ki délkeletre a gyarmat fővárosától, Bridgetowntól, és helyére először dohányt ültettek, majd több sikerrel kecsegtető cukornádat. Más jól menő ültetvényesekhez hasonlóan ők is afrikai rabszolgákat vásároltak, hogy gondozzák a terményt és felügyeljék a nádsziru- pos szárítódézsákat a cukorházakban. Stede születésére a Bonnet-té volt a sziget egyik legvirágzóbb birtoka, 400 hektár cukornádültetvény, két szélmalommal és egy ökörvontatású taposómalommal a szirup kinyerésére. (448) Stede fiatal éveit az egyre terjeszkedő ültetvényen töltötte. Családja kényelmére három szolga és kilencvennégy rabszolga vigyázott. Élete nem volt mentes a tragédiáktól. 1694-ben, amikor mindösz- sze hatéves volt, apja meghalt, majd anyja is elhunyt nem sokkal ezután. A birtokot nagykorúságáig gyámszülei védelme alá helyezték. Árva gyerek lett belőle, szolgák és rabszolgák egy kisebb seregével.

Bonnet-t arra nevelték, hogy egyszer majd elfoglalja helyét a barbadosi arisztokráciában. Szabad szellemű oktatásban részesült, őrnagyként szolgált a sziget nemzetőrségében, és udvarolt egy másik vezető ültetvényes, William Allamby lányának. 1709-ben, huszonegy évesen feleségül vette a fiatal Mary Allambyt a bridgetowni Szent Mihály-templomban, egy kőhajításnyira a Carlisle-öböl csillogó víztükrétől. A városi kikötőtől nem messze délre építettek fel egy házat. Bonnet-t „tisztelték és becsülték". Aztán kezdett minden rossz irányba fordulni.

Első gyerekük, Allamby Bonnet meghalt kora gyerekkorában. Halála hosszan tartó nyomokat hagyott Stede Bonnet- ben. Még három gyerek következett - Edward, ifj. Stede és Mary -, de Bonnet jókedve nem tért vissza. Depressziós lett, néha az őrületig. Barátai úgy érezték, van valami „zavar az elméjében, mely túlságosan is kiütközik rajta egy ideje", és amelyet feltehetőleg „a házaséletben lelt néhány kellemetlenség" okozhatott. (449)

1716 végén fordulópontra ért. Ültetvényes barátai nagy zsibongva elégedetlenkedtek Bellamy és Williams pusztításai miatt, melyek komoly károkat okoztak a közeli Leeward- szigetekkel folytatott kereskedelemben. Bonnet el volt ragadtatva. Bár szárazföldi ember volt minden porcikájában, és teljesen járatlan a tengerészeti ismeretekben és a navigációban, úgy döntött, megépíti saját hadihajóját. Szerződést kötött egy helyi hajóépítő üzemmel, hogy készítsenek el egy hatvantonnás, tíz ágyú és hetven vagy több ember szállítására alkalmas hadinaszádot. A hatóságoknak annyit mondott, hogy privatérhajóként szándékozik használni, és el kíván menni vele Jamaicára vagy Antiguára, ahol talán megadják neki az engedélyt levadászni a kalózokat. Valójában azonban maga is kalóz akart lenni.

Mikor a naszád elkészült, Bonnet elkeresztelte a Revenge (Bosszú) névre, és elkezdett legénységet toborozni. Mivel tudatlan volt mind a privatér-, mind a kalózszokásokat tekintve, embereinek készpénzben fizetett részesedés helyett. Tisztjeit is ki kellett fizetnie, mivel teljesen rájuk támaszkodott a hajója irányításában. A legénységnek talán politikai okai is voltak a csatlakozásra a különc ültetvényeshez, szokatlanul nagy számban voltak közöttük skótok, akik az elkövetkező hónapokban ki is nyilvánították érzelmeiket. Míg a tisztek hozzáfogtak megfelelő fegyvereket, felszerelési cikkeket és ellátmányt rendelni, Bonnet arra a dologra összpontosított, amit a legfontosabbnak tartott a sikeres martalóckodáshoz: terjedelmes könyvtárral szerelte fel a kabinját. (450)

Az egyik éjszakán 1717 tavaszának végén fellépett a Revenge fedélzetére, és parancsot adott alkalmazottainak az indulásra. A sötétség leple alatt a szlúp kivitorlázott a Carlisle-öbölből, hátrahagyva Bonnet feleségét csecsemőkorú lányával és kicsi fiaival. Soha nem látta viszont egyiküket sem.

Attól tartva, hogy a Leeward-szigeteknél felismerik, Bonnet utasította a fedélzetmestert, hogy a Revenge-et vigye egyenesen az északamerikai szárazföldhöz. Bérencei szerint bőséges zsákmányra számíthatott a dél-karolinai Charleston felé vezető úton. Bonnet-t arrafelé feltehetőleg senki nem tudta azonosítani, de azért azt kérte az embereitől, hogy szólítsák Edwards kapitánynak, minden eshetőségre felkészülve.

Bár 1900 mérföldnyi óceán és sziget választotta el őket, Barbados és Charleston feltűnően hasonlított egymásra. Charlestont kevesebb mint ötven évvel korábban egy csoport barbadosi ültetvényes alapította, akik sikeresen ültették át Karib-térségbeli rabszolga-társadalmukat a Karolina déli részén fekvő part menti mocsarakra. (451) A zárt és fallal körülvett 3000 fős Charleston utcáit és alacsony, lápos partvonalát barbadosi stílusú házak szegélyezték, nagy belmagasságú, faszerkezetes épületek, széles ablakokkal, erkélyekkel és cseréptetővel. A falakon kívül rizs- és cukornádültetvények nyúltak el több mérföld hosszan fel és le az Ashley és a Cooper folyók mentén, tikkasztó földjeiket fekete rabszolgák seregei gondozták egy maroknyi felfegyverzett fehér felügyelete alatt. Barbadoshoz hasonlóan, a gyarmat fehér népességét számban felülmúlták a rabszolgák, ebben az esetben 2:1 arányban. Szárazföldön a város teljesen elvolt szigetelve Angol-Amerika többi részétől, minden kommunikációja a tengeren keresztül zajlott. Dél-Karolina lényegében egy karibi rabszolgasziget volt, mely megfeneklett Észak-Amerika ingoványos partjainál.

Charleston, az egyetlen rendes város szerte Dél- Karolinában, különösképp sebezhető volt tengeri támadásokkal szemben. Egy félszigeten helyezkedett el két folyó összefolyásánál, öt mérföldre a tengertől. A tölcsértorkolat bejáratát részben eltorlaszolta egy hosszú homokpad, és három navigátornak jelentett állandó elfoglaltságot keresztülvezetni a hajókat, melyek oda-vissza haladtak át rajta az óceán felől érkezve. A part maga, ahol „több ezer moszkitó és más kellemetlen rovar kínozta az embert és az állatot", gyéren lakott volt. (452) A szomszédos Észak-Karolinán is alig volt egyáltalán valamiféle kormányzat, mivel csak egy maroknyi falva volt, kevesebb mint 10 000 elszegényedett lélekkel több ezer négyzet-mérföldnyi területen szétszórva, valamint mocsaras, lassú folyású patakokkal és holtágakkal Charleston és a Virginia-fokok között. (453)

Egy kalóz számára tökéletes terep volt a kezdetekhez. Felle vitorlázhattak a homokpad bejáratánál, begyűjtögetve a hajókat hálójukba, mint egy pók. Amikor elérkezett az idő búvóhelyet találni a zsákmány átvizsgálására és megszökni a törvény elől, ott voltak több száz mérföld hosszúságban a patakok, öblök és szigetek az észak-karolinai parton, mindmind olyan helyek, amelyeknek a bejárata túl sekély vagy zegzugos, így egy nagyobb hadihajó nem tudja követni őket. Egy erős hajóval rendelkező kezdő kalóznak a Karolinák tökéletes homokozót jelentettek a szakmai fogások elsajátítására.

Bonnet legénysége 1717. augusztus végén a Charleston- zátony külső részéhez irányította a Revenge-tt, és várták a zsákmányt. Augusztus 26-án érkezett az első, egy brigantin formájában, Thomas Porter kapitány parancsnoksága alatt, Bostonból. Az emberekkel és fegyverekkel tömött Kevenge utolérte Porter kapitányt, és megadásra szólította fel. Bonnet legénysége csalódottan tapasztalta, hogy a brigantinon nincs semmi értékelhető dolog, de a hajót azért megtartották, így Porter nem tudta értesíteni jelenlétükről a várost. Néhány órával később megpillantottak egy dél felől közeledő szlúpot. Megközelítették, kigördítették az ágyúkat és azonnali megadásra szólították őket. (454) Bonnet parancsot adott a szlúp átkutatására, míg ő a kapitánnyal tárgyalt. Mindenki előtt Edwards kapitányként mutatkozott be, de a szlúp parancsnokát, Joseph Palmert nem lehetett félrevezetni. Barbadosi származású volt, és minden bizonnyal meglepődött, mikor Stede Bonnet őrnaggyal egy kalózhajó parancsnokaként találkozott. Bonnet egy nap kalózkodás után lebukott.

Palmer szlúpjáról kiderült, hogy kis mennyiségű, de értékes rakományt szállít Barbados elsődleges exportcikkeiből: cukrot, rumot és rabszolgákat. A Revenge, mivel a raktere szinte teljesen meg volt töltve ellátmánnyal, nem tudott többet magával vinni, és Bon-net nem akart rabszolgákat sem felzsúfolni az amúgy is tömött naszádra. Talán a kormányosa tanácsára arra szánta el magát, hogy mindkét hajó felett átveszi az irányítást, és elvitorlázik Észak-Karolinába kiválogatni a holmit. Néhány napra rá a Revenge lehorgonyzód: a gyarmat egyik barnás színű, pangó vizű keskeny öblében, valószínűleg Cape Fearnél, az előző század buccaneerjeinek és kalózainak híres menedékhelyén. Kipakolták Palmer szlúpját, és miután a szlúp segítségével megtisztították a Revenge-et, felgyújtották. Palmert, a legénységével és a rabszolgákkal, átrakták Porter brigantinjára, melyet a kalózok megfosztottak a horgonyaitól, meg a vitorlái és kötélzete nagy részétől. így csökkentve a hajót hajtó erőt, a kalózok arra számítottak, hogy tetemes előnyhöz jutnak, és késleltethetik Porter eljutását Charlestonba, ahol riadót fújhatott. Talán kicsit túl is lőttek a célon: a brigantin olyan lassú lett, hogy Porter kénytelen volt a rabszolgák többségét partra tenni, „különben mindannyiuknak éhezniük kellett volna az élelem hiánya miatt". Dél-Karolina négy hétig, szeptember 22-ig nem szerzett tudomást Bonnet kalózkodásáról, akkorra pedig ő már régen odébbált.

„Az őrnagy nem volt tengerész - írta egy történész Bonnet- ről néhány évvel később és ezért túl sok dologban kénytelen volt engedni. .. mivel hiányzott a tengerészeti szaktudása." Az első ilyen eset akkor adódott, amikor a Revenge kifutott észak-karolinai menedékhelyéről. Bonnet kezdte elveszíteni a hatalmát az emberei felett, akik nyíltan vitába szálltak vele arról, merre kellene menniük. (455) Végül, „viszonylagos zavarodottság" közepette, délnek hajóztak, a Floridaiszoroshoz, talán mert szerettek volna szerencsét próbálni és a híres spanyol roncsokon „halászni". Ehelyett, valahol Kuba és Florida között olyan szituációba keveredtek, amely majdnem Bonnet életét követelte.

Hozzáértő kalózok okosabbak annál, semhogy harcba keveredjenek egy náluk jóval erősebb hajóval, és különbséget tudnak tenni a cammogó kereskedőhajó és a halálos hadihajók között. Stede Bonnet-ből hiányoztak ezek az ismeretek. Gőg, gyengeség és hozzá nem értés miatt engedélyezte a Revenge-nek, hogy csatába bocsátkozzon egy spanyol hadihajóval. Mire az embereinek sikerült visszavonulniuk, a Revenge fedélzetét elborította a vér. Több mint a legénység fele, harminc-negyven ember halt vagy sebesült meg, és maga Bonnét is súlyos, életveszélyes sérülést szenvedett. (456) A Revenge megmenekült, talán mert gyorsabb volt és jobban irányítható, mint a spanyol hadihajó, és ez azt sugallja, Bon- net akár el is kerülhette volna az egész incidenst.

Amíg Bonnet a könyvei közt feküdt a kabinjában, és gyötrődött a fájdalomtól, a legénység útnak indult végső menedékhelyük, New Providence szigete felé, a legendás nassaui kalóztanyához.

Nassau kalózai figyelmesen hallgatták Bonnet és emberei történetét. Az elkövetkező megbeszélés során a kalózok úgy döntöttek, menedéket nyújtanak a hóbortos ültetvényesnek, legalábbis amíg felépül sérüléseiből. Mindezért cserébe azonban fel szerették volna használni a nagyszerű hadiszlúpját. Feketeszakáll, erősködött Hornigold, nagy tetteket vihetne véghez, ha a Revenge a kezei alá tartozna, amely jóval felülmúlta az akkor használt szlúpját. Bonnet, aki az ágyát is alig tudta elhagyni, továbbra is elfoglalhatná a parancsnoki kabint, miközben Feketeszakáll irányítaná a hajót. A lelki és fizikai fájdalomtól még mindig szenvedő Bonnet nem igazán volt olyan helyzetben, hogy nemet mondhatott volna.

Feketeszakáll jó néhány emberét és két ágyút átvitetett a Revenge-re, és javításokba fogott az újonnan épített hadiszlúpon. Egy-két héten belül a Revenge készen állt az indulásra, tizenkét ágyúval és 150 fővel, köztük Hornigold régi fedélzetmesterével, William Howarddal felszerelkezve. Hornigoldnak megvolt a saját dolga, amivel foglalkozzon, de talán megbeszéltek Fekete- szakállal egy találkozót Virginia partjainál néhány héten belülre. Szeptember közepén Feketeszakáll a Golf-áramlattal hajózott felfelé, mint parancsnok, első önálló hajóján. Sok hónap telik még el addig, míg viszontlátja majd Nassaut.

Feketeszakáll elutazása után Hornigold rendbe rakta folyó ügyeit. Néhány intézkedése, mely a küszöbönálló utazásra vonatkozott, dokumentálva maradt, így betekintést nyújt számunkra a kalózélet egy kevéssé ismert szeletébe. Felfogadta Richárd Nolandet, a néhai Sam Bellamy fedélzetmesterét, hogy legyen az ügynöke Nassauban, és rábízta az emberek toborzását, valamint a szigeten lévő érdekeltségeinek a felügyeletét. Aztán fogott egy nagy szállítmány zsákmányolt rakományt - lisztet, cukrot, más, feleslegben lévő cikkeket -, és kalózhajójával, a Bonnettel felvitorlázott Harbour Island- re. (457) Ott eltöltött néhány napot, meglátogatta és üzletelt Richárd Thompsonnal és a sziget többi kereskedőjével, akik azon gazdagodtak meg, hogy a kalózok termékeit eladták Jamaicán és Charleston-ban. Míg a szigeten volt, meglepetésére összefutott Neal Walkerrel, félelmetes ellenségének, Thomas Walkemek a fiával. Walkerék láthatólag úgy döntöttek, hogy ha már nem tudják elnyomni a kalózokat, megpróbálhatnak pénzt keresni rajtuk. Neal nagy igyekezettel pakolta tele a szlúpját zsákmányolt cukroshordókkal, melyeket Hornigold néhány embere később Thomas Walker menekült rezidenciáján pillantott meg, egy kis szigeten Abaco mellett.

Harbor Island barátságos horgonyzóhelyén Hornigold találkozott egy, a Bahamákon még nem járt kalózzal is, a francia Jean Bondavais-val (458), akinek emberei „kemény bánásmódjukkal" szereztek hírnevet maguknak a sziget lakóival szemben. Bondavais, csakúgy, mint Hornigold, új kalóztúrára készülődött, és ők ketten hamarosan azon kapták magukat, hogy ugyanazokért a forrásokért harcolnak. Szlúpja, a Mery Ann, jó eséllyel a Marianne lehetett, amelyet Williams és csapata boldogan adott el ijesztő kalandja után.

Ha valóban így történt, bosszankodhatott Hornigold, hiszen eredetileg ő szerezte meg a hajót tizennyolc hónappal korábban. Mindkét kapitány ellátmányt próbált vásárolni Harbour Island kereskedőitől, és mindkettőjüknek szüksége volt hajócsónakra, és még több emberre, főleg felcserekre. Hornigold megsajnálta elfogott sebészét, John Howellt, és néhány héttel korábban elengedte. A szegény férfi, aki gyűlölte a kalózlétet, képtelen volt megszervezni az elutazását New Providence-ről, és állandó félelemben élt, hogy egyik vagy másik kalózbanda erőszakkal besorozza. Bondavais ezt valahogy megneszelte, talán Hornigold egyik emberétől, és csendben érte küldött Nassauba.

Howell a kereskedő William Pindarnál élt, és mindkét férfi otthon volt, mikor Bondavais emberei kopogtattak az ajtón. Pindar ajtót nyitott, és szembe találta magát egy csapat kardot szorongató franciával. Elmondták a kereskedőnek, hogy

Howellért jöttek, és „egy nagy hordó rumért", és „karddal vágják le", ha nem adja át nekik mindkettőt. Pindarnak csak egy gallon rumja volt otthon, melyet Howell hozott a városból. Amikor ezt elmondta a kalózoknak, azok „nagyon gorombák" lettek, és azzal fenyegették, hogy abban a pillanatban elhurcolják. Howell könnyes szemmel mondta Pindarnak, „inkább menne Homigolddal, mint ezekkel a franciákkal, akik olyan szigorúan bánnak vele". Valahogy sikerült neki és Pindarnak fellökniük a betolakodókat, és Howell el tudott futni a házig, ahol Richárd Noland tartózkodott. Kö- nyörgött Nolandnek, fogadja fel, mert „inkább szolgálja az angolokat, mint a franciákat, ha már mindenképp választania kell valamelyiket". Noland megsajnálta a férfit, és intézkedett a besorozásáról a Bonnet legénységébe. Nem sokkal később Hornigold fedélzetmestere, John Martin betuszkolta egy csónakba, és átvitte Harbour Islandre, ahol Hornigold már meg tudta védeni.

Harbour Islanden Bondavais szomorúan hallotta, hogy a sebész már a Bonnet fedélzetén van. A franciák felkeresték Hornigoldot, és követelték Howell átadását. Hornigold ravaszul azt válaszolta, boldogan eleget tesz a kérésüknek, amennyiben a sebész is beleegyezik. Howell, természetesen, visszautasította őket. Bondavais engedett, és végül elhajózott a hírneves sebész nélkül. Howell továbbra is elszántan próbált elmenekülni a kalózoktól, és ismételten megkísérelt elszökni, bár megerősített őrség alá helyezték. Egyszer beállított Harbour Island vezető polgára, Richárd Thompson egyik lányához, és esdekelve kérte, hogy rejtse el. A szigeten senki nem mert segíteni a férfinak, mondta később Thompson, „különben Hornigold felégette vagy elpusztította volna a házát, vagy valami egyéb hitványságot művelt volna. Az egész környék akkora félelemben élt Hornigold miatt, hogy egyik lakos sem merészelt ellene beszélni vagy ellenszegülni parancsainak." Mikor a Bonnet elindult a Bahamákra, hogy találkozzon Feketeszakállal, ismereteink szerint Howell is a fedélzetén volt, másodszor is kalózkodásra kényszerítve kevesebb mint egy éven belül.

Akkoriban Feketeszakáll és csapata már ezer mérfölddel északabbra volt, ott portyáztak a Delaware-öböl bejáratánál, amelyen áthaladt Philadelphia teljes kereskedelme. A Nassa- uból indult út alatt Feketeszakállban egyre növekedtek a kétségek a Kevenge excentrikus tulajdonosával kapcsolatban. A Bonnet emberei által mesélt történetekből világossá vált, hogy az ültetvényes egészséges állapotában is teljesen alkalmatlan az irányításra, és nem tud egy csigasort megkülönböztetni a felhúzókötéltől. Bonnet az idő legnagyobb részében bezárkózott a kabinjába. Mikor mégis kimerészkedett a fedélzetre, elegáns reggeli köntöst viselt, és általában magával vitte az éppen olvasott könyvét is. (459) Mentális állapota ugyanolyan törékeny maradt, és Feketeszakáll joggal feltételezte, hogy nem lenne nehéz feladat kiragadni a Revenge feletti hatalmat erőtlen kezeinek szorításából. Kedvesen viselkedett Bonnet-vel, biztatta, hogy pihenjen a kabinjában, és biztosította róla, hogy a szlúppal minden rendben van.

Egy fogásuk akadt az út során, a negyventonnás Betty Virginiából, madeirái borral és egyéb árucikkekkel megrakva. Szeptember 29-én, amikor ráközelítettek a hajóra a Virginia- fokok mellett, Feketeszakáll magára vette új, félelmetes harci ruházatát. Selyem vállszíjat viselt, amibe beleszúrt „három pár pisztolyt, melyek úgy lógtak ki a tokjukból, mintha egy töltényövön függenének". A kalapja alá égő gyújtózsinórokat tűzött, és néhányat hagyott lelógni mindkét oldalon egész az arcáig, füst és tűzglóriát vonva maga köré. így felékesítve, számolt be róla egy korabeli életrajzíró, „és szemeinek természetes vadságával és szenvedélyességével együtt olyan kinézete lett, melynél félelmetesebbet a pokol egyetlen fajzatáról sem alkothat maga a képzelet sem". (460)

A kereskedőhajók legénysége, ha egy pillantást vetett erre a kísértetre, melyet muskétát, rövid kardot és kezdetleges kézigránátot szorongató emberek vad hada vett körül, mindig azonnal megadta magát, egyeden puskalövés nélkül. Fekete- szakáll pont ezt akarta. A félelemkeltésen keresztül sikerült elérnie, hogy ne kelljen harcolni az embereinek, és ne fogyjon a muníció, hogy az elfogott hajó sértetlen maradjon, megőrizve így minden értékét a legénység számára. A egyszerű kinézetű Betty, amely rendszeresen járta a borutat Virginia és Madeira között, megadta magát, a kalózok pedig összeszedték a rakománya legjavát. Mivel nem szerették volna, ha riadóztatják egész Virginiát és Marylendet, Fe- keteszakáll minden foglyot átvitetett a Revenge-re. William Howard fedélzetmester lyukakat fúrt a Betty hajótörzsébe, és süllyedése közben csónakba szállva visszatért a saját hajójára. (461)

Már október vége volt. A Revenge ott állt a delaware-i magas, homokos földfok előtt, minden ágyúja mellett öt odakészített lövedékkel, és várta a prédáját. Feketeszakáll embereinek következő támadása egy brit zászló alatt hajózó, megrakott kereskedőhajó ellen irányult, amely mint kiderült, most fejezte volna be tíz-tizenkét hetes útját Dublinből Philadelphiába, gyomrában a rakomány mellé bezsúfolódott 150 emberrel. Közülük majdnem mindenki szerződéses szolga volt, és mint ilyenek, valószínűleg elég nyomorúságos állapotban lehettek. Betegségek tomboltak az emigránsok tömött, rosz- szul szellőző szálláshelyén, és szembe kellett nézniük „az ellátmány hiányával, éhséggel, szomjúsággal, faggyal, meleggel, nedvességgel, félelemmel, nélkülözéssel, csapásokkal és keserűséggel, valamint... a tetvekkel, [melyek] olyan rémisztő mennyiségben hemzsegtek, hogy kaparni lehetett őket a hajó fenekéről". (462) Az utasok nagyon vágyhattak már a szárazföldre, ám ehelyett egy vad kinézetű férfi fogságában találták magukat, akinek füst és tűz ömlött a fejéből.

Hornigold alatt Feketeszakáll visszafogott volt, és csak azt vette el az elfogott hajókról, amire szüksége volt. Most viszont saját célokat tűzhetett ki a legénységnek, jóval becsvágyóbbakat, mint azt mentora tette. Hornigold korlátozta a tevékenységét a tengeri rablásokra, Feketeszakáll viszont Bellamy halála után igyekezett akkora veszteséget okozni a brit kereskedelemnek, amekkorát csak tudott, attól eltekintve, hogy szükségtelenül vegyen el emberi életeket. Úgy tűnik, hadat üzent a Brit Birodalomnak, térdre akarta kényszeríteni, amihez a kalózkodást és a rémtetteit használta fel.

A hajó fedélzetén utazó béreseknek nem kellett félniük a kalózok effajta radikális hozzáállása miatt, a kereskedők viszont többet veszíthettek. Más kalózokhoz hasonlóan Fekete- szakáll emberei is elvették a nekik tetsző árukat és értékeket: például pénzt, ékszereket, rumot, élelmiszert, lőszert és a navigációs eszközöket. Ellentétben Hornigolddal és Bellamyval, ők a rakomány többi részét a tengerbe dobálták. Az egyik kereskedő a hajón végignézhette, ahogy 1000 font értékű személyes áruja átkerül a hajókorláton. Könyörgött, hogy legalább annyi szövetet tarthasson meg, amiből kijönne egy rend ruha, de a kalózok nem engedtek neki, és az utolsó vég vásznat is lehajították a fedélzetről. Mire elengedték a hajót, a rakományából semmi nem maradt.

A következő két hét alatt Feketeszakáll terror- és pusztításhullámot indított el az Atlanti-óceán középső partjainál, olyant, amilyent békeidőben még soha nem láttak. A Kevenge a Delaware-fok és a Bermudára vezető út, valamint Chesapeake és New York Harbor környékén portyázott, és egyik helyen sem maradt huszonnégy óránál hosszabb ideig. Mindenféle hajót elfogtak, függetlenül azok indulási helyétől: Philadelphiába tartókat Londonból, Liverpoolból és Madeiráról; New York és a Karib-szigetek között közlekedő szlúpokat; pennsylvaniai kereskedőhajókat útban Angliába vagy azon túlra. Feketeszakáll összesen legalább ötven hajót foglalt el (463), és közben Amerika legfélelmetesebb kalóza lett, gyakorlatilag egyetlen éjszaka alatt.

Traumatizált parancsnokok özönlöttek New Yorkba és Philadelphiába, és fájdalmas történeteket meséltek. Spofford kapitány elmondta, hogy egészen egy nappal a philadelphiai elindulásuk után Feketeszakáll emberei hogyan kényszerítették végignézni, ahogy vagy ezer hordódongát a tengerbe dobálnak, és aztán a rakteret megtöltik a rémült legénységgel a Sea Njmph briggről, melyet akkor kaptak el, mikor megkezdte útját Portugáliába. A Sea Njmph egyik emberével, a kereskedő Joseph Richardsonnal „nagyon barbár módon bántak" a kalózok, és a tengerbe öntötték a búzarakományát. Peter Peters kapitány beszámolt róla, hogyan foglalták el szlúpját, hogyan raboltak el tőle huszonhét hordó madeirái bort, vágták ki az árbocot és futtatták partra a hajóját. A kalózok Grigg kapitány szlúpját horgonyon hagyták az öböl bejáratánál, az árbocait leszedték, és magukkal vitték a szállított harminc bérmunkást. A kalózok összeszedték az összes bort a Virginiába tartó szlúpról, majd elsüllyesztették. Farmer kapitány Jamaicáról érkező szlúpját útközben már átkutatták más kalózok, de Feketeszakáll emberei ragaszkodtak hozzá, hogy leszereljék a kötélzetet, az árbocot és a horgonyokat, tartaléknak a Revenge-re, majd a harminc fogoly szolgát a fedélzetre vitték, és hagyták a hajót kisodródni a partra a Newjersey-i Sandy Hook közelében. Sipkins kapitányt megfosztották a New Yorkból indult „nagyszerű szlúpja" parancsnokságától, amelyet Feketeszakáll legénysége felszerelt tizenhárom ágyúval, és megtartott kísérőhajónak.

Az öntelt kalózok azzal hencegtek, hogyan várják a kísérőjüket, „a tizenhárom ágyús hajót", és azt tervezték, hogy amikor megérkezik, felhajóznak a Delaware-en, és ostrom alá veszik magát Philadelphiát. Mások azzal kérkedtek, hogyan vitorláznak le a Virginia-fokokhoz, ahol elfognak majd „egy jó hajót, mert nagy szükség van rá". Feketeszakáll külön hangsúlyt helyezett a New Englandből származó foglyok megfélemlítésére, Bellamy bostoni börtönben sorvadó emberei érdekében, és közölte velük, „ha valamelyik kalózbajtársát kellemetlenség érné [Bostonban], azt rajtuk fogják megbosz- szulni". (464) Feketeszakáll jelentős információmennyiséget gyűjtött be az el-fogottaktól. (465) Bellamy hajójának túlélői, tudta meg, bármely pillanatban bíróság elé állhatnak, és nagy valószínűséggel bitófa vár rájuk. Fia Feketeszakállnak szándékában is állt megmenteni őket, ettől eltántoríthatták azok a hírek, miszerint György király „hatalmas haderőt" rendelt ki megszüntetni a kalózkodást Amerikában. (466) Állítólag két fregatt állomásozott Bostonban, a FIMS Rose és a Squirrel. A FIMS Phoenix megérkezett New Yorkba, Virginiában pedig a hatodosztályú Lyme támogatta a rozoga Shorehamyt. Feke- teszakáll egyik foglya, Peter Peters azt mondta, míg bort rakodott Madeirán, Afrika partjainál, a Királyi Haditengerészet két fregattja futott be a kikötőbe, egyikük útban volt New Yorkba, a másikuk Virginiába. (467) Fia még nem is érkeztek meg, közölte Peters, nemsokára meg fognak. Feketesza- kállnak fel kellett ismernie, hogy Észak-Amerika keleti partvidéke kezdett kockázatos hellyé válni egy kalózszlúp számára. Elérkezett az idő lezárni ott a tevékenységeiket, és elindulni délnek a Karib-térség védhetetlen szigetei felé, legalább addig, míg egy erős hajót nem tudnak szerezni.

Október vége környékén megpillantották Feketeszakáll szlúpját és zsákmányait, amint Fong Island mellett hajóznak, Gardiner's Island vagy Block Island irányába. (468) Talán valamelyik szigetre tartottak a kettő közül, felszedni a Willi- ams által hátrahagyott dolgokat, vagy ki akartak rakni valamennyit saját kincseikből. Bármi volt is az utazás célja, a kalózok délnek fordultak nagyon hamar ezután, és elvitorláztak a Karib-térség keleti szigeteihez.

Számos népszerű beszámoló ellenére, Feketeszakáll nem tért vissza a Bahamákra útban a Karib-szigetek felé, és arra sincs egyértelmű bizonyíték, hogy egyesítette volna erejét Benjámin Hornigolddal, aki, úgy tűnik, a saját útján munkálkodott északabbra ugyanebben az időben, „nagyszerű szlúpján", mely elég zavarba ejtő módon a Bonnet nevet viselte. Feketeszakáll akkora rettegést hozott a partokra, hogy jó néhány olyan támadást is az embereinek tulajdonítottak, melyekben valószínűleg nem vettek részt, mivel jó- [26] val részletesebb és hihetőbb források több száz vagy ezer mérfölddel távolabbra helyezik őt az események megtörténtekor. Pár téves beszámoló azt állítja, hogy együtt dolgozott Hornigolddal, és olyasmit sugall, hogy öreg mentora volt a felelős a történtekért, lévén akkor egy, a Revenge-hez nagyon hasonló kísérőhajóval vitorlázott. Ha tényleg így volt, Hornigold északnak tartott, míg Feketeszakáll délnek indult, feltehetően jó távol a partoktól, útban a Karib-szigetek legkeletibb csücske felé, ahol a Windward-szigetek ölelték magukhoz a szigetvilágot a nyílt Atlanti-óceánnal szemben.

(469)   Hogy még nagyobb legyen a keveredés, Feketeszakáll most már maga is két szlúpot használt: a Revenge-et és a zsákmányolt negyven tonnás, bermudai építésű szlúpot, melyet legnagyobb valószínűséggel Sipkins kapitánytól szerzett. A második, megmaradt dokumentumokban meg nem nevezett szlúp, most nyolc ágyút és úgy harminc kalózt szállított. A nagyobb Revenge-en tizenkét ágyú volt, és 120 ember.

(470)   A tengerészek azt szokták meg, hogy Feketeszakáll és Hornigold együtt dolgozott, mindegyikük a saját szlúpján, ezért most, hogy különállóan tevékenykedtek, ráadásul mindketten két hajóval, nem lepődhetünk meg, amiért az áldozatok azt feltételezték, hogy akkoriban is együtt hajóztak. [27]

Csakúgy, mint Bellamy, Feketeszakáll is olyan hadihajót szeretett volna elfoglalni, mely lehetővé tehetné, hogy kalózbandája szembeszálljon akár a Királyi Haditengerészet fregattjaival is. Tisztában voltak vele, hogy két hadiszlúppal meglehetősen jó esélyük volt legyőzni egyet, és Feketeszakáll ismerte is a helyet, ahol érdemes volt ilyen után keresgélni. Kint a tengeren, épp valamivel túl a Karib-térség kapuját jelölő Windward-szigeteken a transzatlanti hajózási útvonalak összefutottak. Lehetett itt Franciaországból Martinique-re és Guadeloupe-ra, Angliából Barbadosra, Spanyolországból a Spanyol Földre tartó hajókat találni, a szigetek közötti mély vízi átjárókon. Itt lesz az a hely, határozták el Feketeszakáll emberei, ahol kivetik hálójukat.

Jól választottak. November 17-én, napokkal vagy akár órákkal megérkezésük után, a megfigyelő felkiáltott. Távol a horizonton közeledő hajó vitorlái bukkantak fel. (471)

Pierre Dosset, a francia rabszolgaszállító La Concorde parancsnoka nem lehetett boldog, mikor meglátta a két nagy szlúpot nyugatról feléje tartani. Tudta, ez csak bajt jelenthet. Az uralkodó széljárás miatt sok hajó vitorlázott ezen a szélességen a Karib-szigetek felé, de senki sem próbálkozott az ellenkező irányban. A La Concorde nagy, gyors és erős hajó volt: 250 tonnás, teljes rúdvitorlázattal ellátott rabszolgaszállító, kemény tölgyfa törzzsel, és negyven ágyú elhelyezésére alkalmas ágyúnyílásokkal. Dosset legénysége azonban nem volt olyan állapotban, hogy harcba bocsátkozzon.

A franciák nyolc hónappal azelőtt indultak otthoni kikötőjükből, Nantes-ból, hetvenöt fővel és mindenféle árucikkekkel tömött hajófenékkel, melyeket Whydah hercegeivel akartak elcserélni az afrikai Guineái-öbölnél. A La Concorde tulajdonosa, a kereskedő René Montaudoin, olyan versenyelőnyhöz juttatta Dosset kapitányt a rivális rabszolgakereskedőkkel szemben, melyért az afrikaiak nagyon sok rabszolgát megadtak volna. Whydah királyságának népe előszeretettel viselt indiai nyomott mintás pamutszövetet. Montaudoin, Nantes leggazdagabb embere, saját textilüzemet épített a Loire torkolatánál, mely kalikó és indiai mintás utánzatokat gyártott. Színes pamutanyaggal telt hajóján Dosset gondtalan és jól jövedelmező út elé nézett.

A dolgok azonban rögtön az indulás után rosszra fordultak. Pár nappal Nantes elhagyása után Dosset több erős viharba keveredett, hajója megrongálódott, és elvesztette egyik értékes horgonyát és egy emberét. Júliusban érkezett meg Whydah-ba, hetvenhét tengeren töltött nap után, és sikerült is eladni az árukat 516 rabszolgáért és kis mennyiségű aranyporért. Összeszedhetett egy adag trópusi mikrobát és baktériumot is, épp eleget, hogy jó pár embert megbetegítsenek a legénységből. Tizenhatan meghaltak három hónapos afrikai tartózkodásuk alatt, vagy a hat hét során az Atlanti-óceánon. Másik harminchat fő „skarláttal és véres hasmenéssel" volt beteg. Életét vesztette hatvanegy rabszolga is. Dosset már attól félt, sehogy sem fog tudni elérni Martinique rabszolgapiacaiig.

Legénységének 70 százaléka halott vagy munkaképtelen lévén, Dosset-nek nem állt rendelkezésre elegendő ember egyszerre kezelni a hajó ágyúit és a vitorlázatot. Ilyen helyzetben persze megpróbálhatott volna blöffölni és elővonni az ágyúkat a támadók elijesztésére, de Dosset még ettől a lehetőségtől is meg volt fosztva. Mivel szokatlanul nagyszámú rabszolgát szállított - majdnem százzal többet a La CONCOR- DE korábbi útjaihoz képest kénytelen volt lecsökkenteni a rakomány mennyiségét, és ezért csak tizenhat ágyút szereltek fel rá. Dosset tudta, ha kiderül, hogy az idegenek kalózok, nagy bajban lesz.

Ahogy a szlúpok lőtávolon belül értek, hadnagyával, Franks Ernaud-val egyre növekvő félelmet érezhették magukban. A messzelátón keresztül két hadi szlúpot lehetett felismerni, nyílásokba vontatott ágyúkkal és a fedélzeten tolongó emberekkel. A további kétségek is eltűntek szándékaikat illetőleg, amikor a szlúpok felhúzták a fekete zászlókat a halálfejjel, tűz és füst kezdett gomolyogni a félelmetes szakállas férfi feje körül a nagyobb szlúp parancsnoki fedélzetén.

Füstpamacsok jelentek meg az egyik hajó oldala mentén, ahogy az ágyúival sortüzet adott le a La Concorde felé. Ágyúgolyók csapódtak a vízbe, vagy húztak el a fedélzet felett, és nemsokára záporszerűen követték őket a puskalövedékek. Dosset nem adta fel, felsorakoztatta a legénységet, de egy második ágyú- és muskétasortűz a harci szellem maradékát is elűzte belőlük. Parancsot adott a zászló leengedésére, majd a kormányos szélbe állította a La Concorde-ot, és az szép lassan megállt. (472) Monsieur Montaudoin bizonyára nagyon mérges lesz.

Ahogy végignézett új zsákmányán, Feketeszakáll tudta, sikerült végre rendes zászlóshajót találnia. A La Concorde éppolyan nagy, gyors és erős hajó volt, mint Bellamy addigra hírhedtté vált Whydah-ja, sőt, talán még kicsit nagyobb is. Egy ilyen hajóval Feketeszakáll pusztítóbb rombolást vihetett véghez, mint a régi Suhanó Banda maradéka együttvéve. A francia rabszolgaszállítónak csak egy kis átszerelésre volt szüksége, meg arra, hogy megváltoztassák a nevét.

A La Concorde-ot a kalózok a dombos és erdős Bequia szigetére vitték, egy nagy, védett horgonyzóhelyre, kilenc mérföldre délkeletre

St. Vincenttől. Feketeszakáll tisztában volt vele, hogy ott nem fogják háborgatni őket, mert eltérően a legtöbb környező szigettől, St. Vincentet és Bequiát nem az európaiak ellenőrizték, hanem karibi indiánok és két, 1635-ben zátonyra futott rabszolgaszállító hajó afrikai túlélőinek kevert nemzetiségű leszármazottai. Ok, vagyis a ganfunák kitartóan védték földjüket az európaiaktól, de tengeri erejük csak néhány karibi fajtájú harci kenura korlátozódott. (473) Ha fel is vonultak teljes létszámukkal, akkor is valószínűleg inkább örültek a kalózoknak, amiért azok megakadályozták, hogy egy rabszolgaszállító elérje úti célját.

A La Concorde rakterében lévő több száz rabszolgának azonban nem sok oka volt ünnepelni. Míg Feketeszakállnak volt néhány afrikai felmenőkkel rendelkező embere, azok feltehetőleg a Karib-térségben születtek, és ismerősek voltak számukra az európai szokások, nyelvek és műszaki ismeretek. A legtöbb afrikait azonban, akivel Feketeszakáll „a csónakon kívül" találkozott, rakományként kezelte, a jelek szerint, mint egy idegen kultúra teremtményeit, akik alkalmatlanok a kalózok soraihoz csatlakozni. A La Concorde fenekében leláncolt 455 rabszolga túlnyomó többségét átadta Dosset kapitánynak, az ő emberei őrizték őket Bequia partján. Feketeszakáll hatvanegyet közülük, talán munkásként, a LM Concorde fedélzetén tartott, bár néhányukat esetleg be is vehette [28] a társaságba. Ezen a ponton, sajnálatunkra, a történelmi feljegyzések nem sokat mondanak.

A kalózok maguk közé kényszerítették Dosset tíz emberét. Választásuk jól illusztrálja a csapat szükségleteit: a fősebészt és helyettesét, egy navigátort, mindkét fegyverkovácsot, az ácsok vezetőjét és a helyettesét, aki szakértője volt a hajótörzsek szigetelésének. Dosset legénységéből négyen kérték, hogy beléphessenek kalóznak, köztük a kormányos és mindkét hajósinas. A fiúk, a tizenöt éves Louis Arot és a valamivel idősebb Julién Joseph Moisant voltak a legrosszabbul fizetettek a rabszolgaszállító személyzetéből, fejenként csekély öt és nyolc livre-t (0,2 és 0,35 fontot) kaptak egy hónapra. A fiatal Arot-nak bizonyára megvolt az oka, miért nem szerette Dosset-t és tisztjeit, ugyanis mindent elkövetett, hogy kárt okozzon nekik. Elmondta a kalózoknak, hogy titokban elrejtettek egy adag aranyport a hajón vagy valahol maguknál. Feketeszakáll emberei kihallgatták Dosset-t és tisztjeit, és megfenyegették őket, elvágják a torkukat, ha nem adják át az aranyat. A franciák engedtek, és ellenszolgáltatásként megkapták a kalózok kis, negyventonnás szlúpját, míg a kalózok a La Concorde-ot megtartották maguknak. Emellett adtak „két vagy három tonna babot", hogy a rabszolgák se haljanak éhen. Dosset a szlúpot Mauvaise Recontre (Rossz Találkozás) névre keresztelte, és segítségével, kétszeri fordulással visszaszállította a legénységét és a rabszolgákat Martini- que-ra. (474)

Feketeszakáll végignézte, ahogy a személyes ingóságait átköltöztetik a Revenge-ről a La Concorde-xa, a negyventonnás szlúp ágyúival és ellátmányával, valamint a kalózkompánia nagy részével együtt. Stede Bonnet felépült harci sérüléseiből, és tapasztalatlansága ellenére megkapta a parancsnokságot a Revenge és legalább ötvenfőnyi legénysége fölött.

Szemtanúk néhány nappal későbbi beszámolói alapján tudjuk, a La Concorde ekkor már huszonkét ágyút és 150 főt szállított, ami azt jelenti, hogy a visszatartott afrikaiak közül néhányat befogadtak a legénység soraiba. (475) A kalózok a La Concorde-nakis új nevet adtak: Queen Anne's Revenge (Anna Királynő Bosszúja). A névválasztás jakobita politikai hajlamra utal, az utolsó Stuart uralkodó nevét idézi, akinek nevében megtorlást ígér György királlyal és a hannoveri ággal szemben.

Mivel most már egy erős hadihajót irányított, Feketesza- káll készen állt megalapozni hírnevét. Addigra tisztában volt a Kis-Antillák európai gyarmatainak viszonylagos gyengeségével, amelyet Sam Bellamy emberi is tanúsítani tudtak előző évi rajtaütéseik alapján. Azt ajánlotta a bandájának, hogy seperjék végig az 1400 mérföld hosszú szigetláncot egyik végétől a másikig, és támadjanak meg minden hajót és kikötőt, míg el nem érik a Windward-átjárót, ahol csapdát állíthatnak az éves bevételt Kubába szállító spanyol evezős gályáknak. A stratégiát elfogadták, a Revenge és a Queen Annes Revenge kihajózott dél felé a kikötőből, és elindult Grenada irányába, a láncolat első szigetéhez. Amikor elérték a francia szigetet, visszahátráltak St. Vincentre, északnak fordultak, és szigetről szigetre ugrálva összeszedték az értékes holmikat, mintha csak egy sor gyümölcsfa mellett sétálnának végig.

Az utazás első szakasza, mely mindössze két napig tartott, vegyes eredménnyel zárult. Francia navigátoruk ellenére, vagy talán éppen miatta, a kalózoknak sikerült egyik hajójukkal Grenadán partra futni. Ugyan le tudták szedni a zátonyról, aminek épp nekiment, de hogy ne szenvedjen komolyabb sérüléseket, hátra kellett hagyniuk jó néhány rabszolgát. (Dosset később vissza tudta őket szerezni, részben mert korábban megbillogoztatta őket a La Concorde pecsétjével.) (476) Viszont elejtették első fogásukat is: egy nagy, tengerbíró, kétárbocos brigantint tíz ágyúval. Nem maradt feljegyzés a hajó elejtéséről, így nem tudható, honnan jött és mi volt a fedélzetén, de a kalózok megtartották a flottájuk harmadik tagjaként. Az embereiből néhányat feltehetőleg a szolgálatukba kényszerítettek, a többieket pedig elengedték a hajó egyik csónakján, vagy kitették a partra St. Lucián. Bárhogy is történt, a kalózok ezt a brigantint aközött szerezték, hogy elhagyták Dosset kapitányt Bequián, és találkoztak következő zsákmányukkal egy vagy két nappal utána, a mély vízi átkelőnél St. Vincenttől északra.

Ez a meglehetősen nagyméretű kereskedőhajó a Great Allén volt Bostonból, útban Barbadosról Jamaicára. Feketesza- káll, aki még mindig dühös volt a massachusettsi hatóságokra, engedte embereinek, hogy erőszakoskodjanak a Great Allén parancsnokával, Christopher Taylorral, hogy kiszedjék belőle értékei hollétét. Az összekötözött kapitány vagy nem volt hajlandó elmondani, vagy tagadta, hogy lettek volna értékek a hajón azon kívül, amit a Great Allén rakterében találtak. A kalózok nem hittek neki, és keményen megkorbácsolták. Vallott, vagy sem, a kalózok végül egy maréknyi olyan kiváló értéktárgyhoz és remekműhöz jutottak hozzá, melyekre jövendő foglyaik emlékezni fognak a Feketeszakáll hajóján látott minden gazdagságon túl is. Taylornak azután végig kellett néznie, ahogy a kalózok porig égetik a hajóját. A következő napon Taylort és legénységét csónakra rakták, és kitették Martinique egy gyéren lakott partszakaszán. (477) Három hónapba telt, míg a támadás híre elérkezett a Great Allén otthonául szolgáló kikötőbe, Bostonba. Addigra Bellamy embereinek a sorsa megpecsételődött.

Feketeszakáll legénysége előtt bizonyítást nyert, hogy nem kell félniük a francia hatóságoktól a Karib-szigetek ezen részén. A cukornádgyarmat Martinique, a maga 9400 fős fehér és 29 000 fős rabszolga lakosságával volt Franciaország karibi birodalmának a központja, azonban nem rendelkezett semmiféle haditengerészeti védelemmel. Feketeszakállt mégis lebeszélhették a kikötő megtámadásáról, mert ugyanakkor ott volt Fort Royal, amely vastag falaival és nehézágyúival túlságosan is erős volt. Guadeloupe, Martinique testvérgyarmata hetvenöt mérföldre északra, már nem volt ilyen szigorúan erődített, ahogy ezt a kalózok megtudták, mikor kihallgatták Dosset-t és személyzetét. Itt volt az alkalom, hogy Feketeszakáll végrehajtsa az elsőt számos pimasz betörései közül, Európa amerikai gyarmatainak a fővárosaiba.

Kevés részletet ismerünk a Guadeloupe elleni támadásról, amely valószínűleg 1717. november 28-án történt. A kalózok egyenesen behajóztak a kikötőbe, és elsütötték az ágyúikat még mielőtt a horgonyzó hajók megmozdulhattak volna. Megszerezték az irányítást egy nagy francia hajó felett, amely épp nemrég pakolta fel cukorból álló rakományát, bontott vitorlát és vágta el horgonykötelét, hogy gyorsan odébbálljon. Aztán, a karibi kalózok az odáig véghezvitt legborzalmasabb cselekedeteként, lángba borították a várost, talán úgy, hogy vörösen izzó ágyúgolyókat lőttek a takaros faházak soraira. Ahogy kivitorláztak a kikötőből, mögöttük egyre növekvő füstfelhő emelkedett. Mire a sziget lakosainak sikerült a tűzvészt az ellenőrzésük alá vonni, Guadeloupe városa félig hamuvá égett.

Huszonkilencedike reggele a kalózokat észak felé hajózva találta, enyhe szélben a nagy francia cukroshajón, ami éppen belopódzott a negyven mérföld széles átjáróba, mely a francia Guadeloupe-ot választotta el a szomszédos angol Montserrat, Antigua és Nevis szigetektől. Megjelent egy nagy kereskedőhajó, angol zászló alatt. Mielőtt a kalózoknak lehetőségük lett volna támadni, látták, hogy a hajó néhány embere bemászik a legnagyobb csónakba. A kalózok meglepetésére ahelyett, hogy menekülni próbáltak volna, hármuk közül egyenesen a legközelebbihez, Stede Bonnet Revenge-hez eveztek. Bonnet szélbe fordította a vitorlákat, és engedte maga mellé érni a csónakot. Átnézett a korláton, és egy férfi üdvözölte. Tho- mas Knightként mutatkozott be, mint a Montserrat Merchant tisztje. Knight parancsnoka, ahogy azt Bonnet később megtudta, összetévesztette a Revenge-Q és a Queen Anne's Revenge-et egy pár Afrikából érkező rab szolgaszállítóval, és átküldte őt megérdeklődni, hogy nem szállítanak-e Montserratra vagy a Brit Leeward-szigetekre címzett leveleket. Bonnet, aki úgy nézhetett ki, mint egy arisztokratikus rabszolga-kereskedő, Edwards kapitánynak nevezte magát, és azt mondta Knightnak, hogy Barbadosról tart Jamaicára. Hozzátette, hogy valóban van valamijük Knight számára, és erősködött, hogy jöjjenek fel a fedélzetre. A beszélgetésnek ezen a pontján Knight végre észrevette a RAvenge tatján lengő halálfejes zászlót. Palástolni próbálva nyugtalanságát, Knight ezt udvariasan visszautasította. Bonnet akkor hangnemet váltott, és felparancsolta Knightot és a csónak személyzetét a fedélzetre, azzal fenyegetve, hogy ott helyben elsüllyeszti őket. A szerencsétlen férfiak a mondottak szerint cselekedtek, és felugrottak a fel fegyverzett emberek közé. Knight később úgy emlékezett vissza, hogy „mikor felmentünk a hajóra, az első szó, amit hallottunk, hogy üdvözölnek minket a kalózok fedélzetén", vagyis a hajójukon.

A következő néhány órában Knightot és társait folyamatos félelemben és zavarban tartották. Először is Bonnet-ék meghívták őket ebédre. Knight nem fogadta el. A kalózok megismételték az invitálást, és ezúttal hozzátették, ha visszautasítja, „baj lesz belőle". A kötelező étkezés alatt Bonnet és emberei kifaggatták a vendégeiket, és információkat gyűjtöttek a Brit Leeward-szigetekről. Mekkora Montserrat erődje Kinsale-ben? Hány ágyú vigyázza a sziget fő kikötőjét, Ply- moutht, és milyen erősek az ott horgonyzó hajók? Knight elmondta, amit tudott: Kinsale hatvanéves erődjében négy ágyú van, de még másik hét őrzi a bejáratot Plymouthban. Egyik hajó sincs nagyon felfegyverezve, csak személyes tűzfegyverekkel. Utána kérte a kalózokat, engedjék el embereivel együtt, vagy legalább tegyék partra Guadeloupe-on vagy Montserraton, mivel hajójuk parancsnoka akkorra már felmérte a helyzetet, és elmenekült a helyszínről. Bonnet nemet mondott a kérésükre azzal, hogy a foglyoknak „el kell menniük és beszélni a Hadihajóval" - a Queen Annes Revenge- ászal -, mielőtt elbocsátanák őket.

Ahogy telt a nap, Bonnet megközelítette a Queen Annes Revenge-et és a francia cukroshajót. Feketeszakáll zászlóshajója mellé állt, elég szorosan, hogy átkiabálhasson egy kérdést a parancsnoknak: Mit csináljon az elfogottakkal? Az a válasz érkezett, hogy a foglyokat küldje át egy csónakon. Knight és társai áteveztek az erős hadihajóra, melyről úgy látták, holland mintára gyorsra és jól manőverezhetőre épült. Ahogy közelebb értek, valaki a nagy kalózhajóról üdvözölte őket egy szócsövön keresztül. Az üzenet ugyanaz volt, mint korábban: „Isten hozott a kalózok fedélzetén."

Amikor felértek a Queen Annes Revenge-te, Knight csapatát újabb ebéd várta. Ez alkalommal nem utasították vissza. A kalózok hencegtek a hódításaikkal, de nem fedték fel parancsnokaik nevét, Bonnet-t „Edwardsnak", Feketeszakállt „Kentishnek" hívták. Feketeszakáll ugyanakkor nem csatlakozott hozzájuk, mint azt a foglyok hamarosan megtudták, ágynak esett, talán valami olyan betegségtől, melyet egy korábbi rabszolgaszállító hajója hozott Afrikából. A parancsnok később fog velük beszélni. Addig is munkára fogták őket a hajón, ideiglenes tennivalókra.

A kalózok éjjel is folytatták a hajózást. Montserratot érintetlenül hagyták Nevis, a Brit Leeward-szigetek gyarmatának második legfontosabb szigete kedvéért, melynek vulkáni csúcsa 3200 lábnyira emelkedik a csillogó óceán fölé. Napkeltekor érték el Nevist. Fekete-szakáll utasítást adott, hogy menjenek a fő horgonyzóhely felé a sziget nyugati partján.

Néhány órával később a kalózok hajóraja elérte Nevis kikötőjét, de Feketeszakáll olyan beteg volt, hogy alig tudta elhagyni a szálláshelyét. Kormányosa, William Floward megvizsgálta a cukornáddal szegélyezett part mentén horgonyzó hajókat. Sokféle hajó állt rendelkezésükre - szlúpok, vitorlás kenuk, néhány nagy brigantin és hajó de észrevett egy terjedelmes fregattot is, melyről Howard azt gondolta, a Leeward-szigetekre rendelt csatahajó, a hatodosztályú HMS Seaford az. A látvány izgatottságot váltott ki belőlük, nem félelmet. Közmegegyezés szerint ott fognak lecsapni a fregattra, ahol van, felrohannak a fedélzetre, elvágják a horgonyköteleket, és még mielőtt a hatóságok a parton bármit reagálhatnának, kihajóznak vele a tengerre. Howard felvetette a merész tervet Feketeszakáll előtt, de a kalóz túl gyengének érezte magát részt venni a kockázatos támadásban, és lebeszélte róla a társaságot. Lesznek más lehetőségek, mondta nekik, miután jobban megismerték a hajójukat és annak képességeit. Most pedig inkább könnyű célpontokra összpontosítsanak. Az ő érvei győztek (478), és Howard parancsot adott a flotülának, hogy vitorlázzanak Antigua felé, a Brit Leeward-szigetek fővárosába, amelynek reményeik szerint nem volt haditengerészeti védelme.

A kalózok angol színek alatt hajóztak, és megtettek minden tőlük telhetőt, hogy közönséges kereskedőhajóknak tűnjenek, melyek el vannak foglalva saját dolgukkal. Útban Antiguára mindhárman pár mit sem sejtő kereskedőhajó között találták magukat. Talán nem akartak általános riadalmat kelteni, így nem támadták meg őket. Ehelyett Bonnet-t valamennyivel a többi hajó elé küldték a Revenge-en, hogy információkat gyűjtsön. A nap során egy kereskedőszlúp ment el mellette. Bonnet vagy egyik tisztje köszöntötte, azt állítva, hogy Bar- badosról indultak. Egy férfi a szlúp fedélzetén válaszolt, hogy ő Richárdjoy, a New Division parancsnoka és tulajdonosa, útban St. Christopherről Antiguára. A kalózok szóltak neki, hogy a hajójukra kell jönnie, és megígérték, hogy nem esik bántódása. „Mikor a fedélzetre léptem, étellel és itallal kínáltak, és afelől érdeklődtek, milyen hajók vannak a part mentén", emlékezett később vissza Joy. „Nem tudtam megmondani."

Míg Joy az ebédjét fogyasztotta, Bonnet néhány embere felmászott a New Divisione, átvette az irányítást a parancsnoki hídon, és a teljes legénységet átvezényelte a Revenge fedélzetére. Folytatták Joy kikérdezését, azt követelték, hogy tudassa velük, milyen hajók vannak St. Christopher kikötőjében. A kereskedő először a tudatlanságára hivatkozott, de amikor a kalózok a szlúpja felgyújtásával fenyegették meg, mindent elmondott nekik. Két hajó van, az egyik nemrég érkezett Liverpoolból, angol élelmiszerrel megrakodva. A kalózok megörültek a hírek hallatán, de azt is közölték, a New Divisiont ennek ellenére is el fogják süllyeszteni. Joy Bonnet-hez fordult, és könyörgött, hogy hagyják megtartani a hajóját. „Mondtam neki, hogy ez mindenen, amivel el tudom tartani a családomat." Bonnet megsajnálta a férfit, és az embereire parancsolt, hogy adják át a szlúpot, de ne engedjék el alkonyat előtt. Mikor a New Division végre elindult a kalózoktól (479), Feketeszakáll kormányosa, William Howard hagyta Thomas Knightot és legénységét is vele menni. Ahogy a foglyaik elvitorláztak, a kalózok közelebb vonták egymáshoz a hajóikat, és tanácskoztak. Az új információik alapján úgy döntöttek, Antigua helyett inkább St. Christophert támadják meg. A három hajó megfordult, és elindult északnyugatra új célpontja felé.

December 1-jén érkezett meg Feketeszakáll flotillája. Az angol telepesek nem lehettek túl boldogok látva a három hajót Sandy Pointba bevitorlázni, fekete zászlóval az árbocukon. A gyarmatosítók még nem épültek fel teljesen a háború során őket ért súlyos francia támadásból, és képtelenek voltak fenntartani a sziget védelmét. Ágyúik alig működtek, és hiány volt puskaporból, lőszerből és képzett tüzérekből, még a sziget kikötőre néző fő erődjében, Brimstone Hillben is. (480) Feltehetően összehívták a polgárőrséget, hogy felszereljék a rendelkezésre álló lövegeket, de így sem tudták megakadályozni Feketeszakállt abban, hogy elfoglaljon és kiraboljon számos kereskedőszlúpot. (A liverpooli hajót nem találták sehol.)

Szimbolikus gesztusként, hogy mennyire megvetik a király erődjét, Feketeszakáll parancsot adott embereinek, hogy a hatalmas francia cukorszállítót irányítsák egyenesen az erődítmény ágyúi alá, és gyújtsák fel közvetlenül a Brimstone Hill lábánál. A cukorral még mindig megrakott hajó égő po-

kollá vált, csípős füstje óriási felhőkben gomolygott az erőd kőből készült bástyái felett. Ahogy a Revenge és a Queen Anne's Revenge kifutott a kikötőből, a kalózok felégettek néhány kereskedőszlúpot is, olyan látvánnyal hagyták maguk mögött Sandy Pointot, mintha ismételten a franciák támadták volna meg. (481)

Feketeszakáll és Bonnet tovább folytatta útját fel a Leeward-szigetekhez, ezüsttel, aranyporral és cukorral tömött hajóikon. Feketeszakáll újabb hat ágyút zsákmányolt, és miközben a Virgin-szigetek felé vitorláztak, a legénység ágyútalpakra szerelte őket, és a helyükre illesztette a Queen Anne's Revenge wresen maradt lőnyílásai mögött. Feketeszakáll zászlóshajóján immár huszonnyolc darab két-és hatfontos ágyú volt, de maradt még hely további tizenkettő számára. (482) Feketeszakáll felépült betegségéből, és talán sajnálta, hogy nem támadta meg Nevisben a HMS Seafordnak. hitt hajót.

Ami azt illeti, a Seaford nem volt Nevisben. Míg Feketeszakáll és Bonnet Nevis és St. Christopher környékén portyá- zott, a Seaford a Virgin-szigeteknél hajózott, Walter Hamil- ton kormányzót szállította körbe gyarmatának szerteágazó területein. A kis fregatt épp megfordult, hogy visszatérjen Antiguára, mikor Feketeszakáll és Bonnet útjába akadt.

Hamilton kormányzó és a Seaford parancsnoka, Jonathan Rose, amúgy is aggódott biztonságuk miatt. A Seaford volt az egyetlen hadihajó a nagy területű Leeward-szigeteken, és ez volt a haditengerészet egyik legkisebb fregattja is. A húszéves hajó mindössze kilencvenhárom láb hosszú és 248 tonna súlyú volt, huszonnégy ágyúval és nyolcvanöt fős személyzettel; és ahogy lenni szokott, az emberek nagy részét munkaképtelenné tette egyik vagy másik trópusi betegség. Hami lton kormányzó és Rose kapitány mindketten tisztában voltak vele, hogy nem lennének komoly vetélytársai egy jól felfegyverzett kalózszlúpnak vagy fregattnak, különösen, ha a hajójuk fedélzetén kellene velük megküzdeniük.

Ami azt illeti, mikor az előző évben Sam Bellamy keresztülhaladt a gyarmaton, törölték is Hamilton kormányzó körútját a Virgin-szigetekre. Végül mégis elindultak, de a veszélyek alól így sem mentesültek. Mindössze pár nappal korábban, St. Thomasnál belebotlottak egy „nagyjából 26 ágyús és 250 fős legénységű" kalózhajóba. A hajón „fehér zászló lobogott, rajta egy halott ember alakja", és Rose kapitány szerint nem más vezette, mint Olivier La Buse. Annak ellenére, hogy a Seaford mind ágyúit, mind létszámát tekintve alulmaradt, üldözőbe vette La Buse-t, de elfogni képtelen volt, mivel a másik hajó gyorsabb volt nála. (483)

Feketeszakáll emberei december 2. körül pillantották meg a Seafordot St. Thomas mellett, meglehetősen nagy távolságból. A hajót nagy biztonsággal felismerték, talán mert észrevették a haditengerészet megkülönböztető zászlóját a kötélzeten. Gyors megbeszélés következett. Tudták, létszámban valószínűleg felülmúlják a fregattot, de hogy ezt az előnyüket használni is tudják, át kellett menniük a hajó fedélzetére. Viszonylag egyszerű dolog volt feljutni egy hajóra, ha azt állva sikerült meglepni, mint ahogy Nevisben tehették volna, viszont ugyanez jóval kockázatosabb volt egy tengeri csata során.

A Királyi Haditengerészet tüzérei képzettek voltak, és kétszer olyan gyorsan tudtak tüzelni, mint spanyol és francia ve- télytársaik. Ha kilőnek egy adag jól időzített teljes oldalas kartácstüzet, emberek százait mészárolhatják le néhány másodperc alatt. A Revenge veteránjai még emlékeztek a szörnyű vérontásra, amikor Bonnet megtámadta a spanyol hadihajót. Bonnet csak nemrég épült fel akkori sebeiből. Végül a támadás ellen szavaztak, lévén szükségtelenül kockázatosnak tűnt előttük. Ahogy a kalózok később elmesélték egy fogolynak: „Találkoztak ezzel a hajóval, de elmondásuk szerint nem volt semmi dolguk vele, és ha üldözőbe vette volna őket, folytatták volna tovább útjukat." Tartották a menetirányukat, és látták, ahogy a Seafordel-tűnik mögöttük. (484)

A Seaford fedélzetén Rose kapitány és Hamilton kormányzó azt gondolta, épp egy rabszolgaszállító és egy kereskedőszlúp mellett mentek el, és egészen a nap végéig nem jöttek rá, mekkora veszély leselkedett rájuk. Mikor megközelítették St. Eustacius szigetét, egy szlúp üdvözölte őket, melyet a tíz mérföldre délkeletre fekvő „St. Christopherről küldtek, mint futárt". A szlúp legénysége értesítette őket a kalózokról, és hogy két nappal korábban támadást intéztek Sandy Point ellen. A támadás, emlékezett vissza később Hamilton kormányzó, „St. Christopher lakóinak... aggodalomra adott okot a biztonságommal kapcsolatban", és arra sarkallta őket, hogy jószántukból felszereljenek egy hatágyús szlúpot, ami visszakísérte a Seafordot Antiguára. Vagy száz fő polgárőr jelentkezett a legénységébe, és tíz másik ember érkezett a Seafordra erősítésként, arra az esetre, ha a kalózok megpróbálnának felmenni a fedélzetére. (485) Mikor az izgatott kormányzó visszavitorlázott Antiguára, levelet írt Barbadosra Francis Hume kapitánynak, és kérte, azonnal küldje a HMS Scarborough-1 a Leeward-szigetekre, és segítsen a Seafordnak levadászni a kalózokat.

Történészek generációi számolnak be Feketeszakáll és a Scarborough döntetlenre végződő küzdelméről, Feketeszakáll egyik legfantasztikusabb hőstetteként a sok közül. Az ütközet azonban soha nem

esett meg, ahogy azt a Scarborough és a Seaford naplóinak, és Hume és Rose kapitányok leveleinek részletes tanulmányozása bizonyítja. A Scarborough és a Seaford üldözte a kalózokat, majdnem egy hónapon keresztül követve Feketeszakán és Bonnet mozgását keresztül az Antillákon; de mindig több mint egy hét hátrányban voltak mögöttük, és soha nem sikerült utolérniük őket. A haditengerészeti parancsnokok hamis értesítést kaptak, hogy Feketeszakállt Dominikánál látták, St. Vincent közelében, és el is indultak egy 300 mérföldön keresztül tartó vadkacsavadászatra a rossz irányban. (486) A Seaford és Feketeszakáll közeli találkozásáról szóló feljegyzések összekeveredtek a Scarborough John Martellel és más kalózokkal folytatott csatározásaival, és egy soha le nem zajlott totális tengeri ütközetté álltak össze.

A valóságban, miután december 2-án elmentek a Seaford mellett, Feketeszakáll és Bonnet St. Croixba vitorlázott (487), arra a helyre, amit Martel és Bellamy is találkozási pontként használt előző évben. Útközben elfoglaltak két szlúpot, egy dánt és egy angolt, és St. Croix kikötőjébe vitték őket. Egy vagy két éjszakát maradtak ott, feltöltötték víz- és tűzifakészletüket, és még néhány zsákmányolt ágyút raktak a Queen Anne's Revenge-xt, mely így már harminchat ágyús lett. Kikapcsolódásként felgyújtották az angol szlúpot is, ráadásként John Martel kalózhajója és más szlúpok kiégett csontvázai mellé. A mostani kereskedőhajók legénységét sem érte bán- tódás. Mikor Feketeszakáll készen állt a távozásra, a foglyokat feltették a dán szlúp fedélzetére, „egy Bermudához tartozó indiánnal és egy négerrel együtt". Az utóbbi személyek bizonyára már több hónapja voltak fogságban, és feltehetőleg megkedveltették magukat a kalózokkal, mivel tizenöt uncia aranypor volt náluk. (Ezt a dán és angol szlúpok parancsnokai ellopták a Tortolába tartó út alatt.)

Feketeszakáll és Bonnet továbbment kelet felé. December 5-én Puerto Rico keleti végénél voltak. Azon a napon elfogtak egy utolsó Leeward-szigeteki szlúpot, a Margarétát St.

Christopherről, miután a Queen Anne's Revenge átlőtt egy ágyúgolyót az orrvitorlája felett.

A Margaret parancsnokát, Henry Bostockot utasították, hogy öt emberével evezzen át egy csónakban a kalózok zászlóshajójára. Bostock adta később a legrészletesebb leírást az angol hatóságoknak Fekete-szakáiiról és hajójáról. A kalózoknak „látszólag nem volt szükségük az ellátmányra", de azért magukkal vitték az élőmarhák és a sertések nagy részét Bostock szlúpjáról, csakúgy, mint könyveit, navigációs eszközeit, rövid kardjait és tűzfegyvereit. (488) Feketesza- káll, ahogy Bostock beszámolt róla, „magas, vézna ember volt, nagyon fekete szakállal, melyet igencsak hosszúra növesztett". Legénysége 300 főt számlált, zászlóshajója egy „holland építésű... francia-guineai hajó" volt, harminchat ágyúval. A fedélzeten volt egy nagy halom ezüst, és mellette a „nagyszerű pohár", melyet Taylor kapitánytól zsákmányoltak. A kalózok nem bántották Bostockot vagy embereit, de hármat közülük kényszerítettek, hogy a hajójukon szolgálj a- nak. Egy negyedik, Róbert Biddy Liverpoolból önként csatlakozott hozzájuk.

Feketeszakáll kifaggatta Bostockot és személyzetét, azt szerette volna tudni, milyen más kereskedőhajók üzletelnek még a Puerto Rico-i partoknál. Bostock nem akart beszélni, de Biddy és mások meséltek a francia és dán hajókról, melyeket útjuk során hagytak el. Feketeszakáll előreküldte Bon- net-t a Revenge-en üldözőbe venni őket, míg a saját emberei befejezték a sivító disznók és bús marhák átszállítását a Queen Annes Revenge-ra. A kalózok kérkedve mesélték, hogyan találkoztak a Seafordal, és égettek fel hajókat és szlúpokat. Bostock véletlenül hallotta, mikor megvitatták a tervüket, miszerint a hispaniolai Samantha Bayre vitorláznak (ma a Dominikai Köztársaság területe), ahol a hajót letisztítják, és „lesben megvárják a spanyol armadát", mely a számításaik szerint nemsokára megérkezik Havannából „pénzzel megrakva, hogy kifizessék a helyőrségeket" Puerto Ricón. „Azt hiszik, már elmentünk - mondta Feketeszakáll a spanyolokról de nemsokára észrevétlenül a hátuk mögött leszünk."

Ismeretlen okokból Feketeszakáll és emberei különös érdeklődést mutattak egy bizonyos Pinkentham kapitány tartózkodási helye iránt, aki felől „gyakran kérdezősködtek". A jamaicai és Rhode Island-i kapcsolatokkal rendelkező hajóparancsnok privátét volt a spanyol örökösödési háború alatt, és egy 160 fős fürge hajót irányított. Feketeszakáll minden bizonnyal ismerte, és talán még a legénységében is szolgált, amiből gyanítani lehetett, hogy Pinkentham esetében nem csupán arról volt szó, hogy egyszerűen csak ki akarta fosztani a hajóját. Bostock emberei elmondták Feketeszakállnak, hogy Pinkenthamet legutóbb St. Thomasnál látták, a Virgin- szigetek egyik dánok uralta részén, egy nyolcágyús szlúpon. Jamaicára készült, majd onnan Floridába, hogy lemerüljenek a spanyol roncsokhoz, amihez hivatalos brit engedélye is volt. Feketeszakáll talán abban reménykedett, hogy találkozik Pinkenthammel Jamaicába visszafelé tartva. (Nem sikerült. Pinkentham szlúpját később elfogta egy Grinnaway nevű bermudai kalóz, de Pinkentham „10 férfiból, 2 fiúból és 6 négerből" álló legénysége végül legyűrte a támadókat és megmenekült.) (489)

Bostocknak volt még egy információmorzsája, olyan, mely a kalózok világát később a feje tetejére állította. I. György állítólag kibocsátotta kegyelmi törvényét, mely a kalózoknak minden vétségüket megbocsátotta, és következmények nélküli megadást biztosított nekik. A törvény tényleges kihirdetése nem ért el a Leeward-szigetek hatóságaihoz, de voltak tengerészek, akik látták a dekrétumot még Angliában, mikor tizenegy héttel korábban közzétették a London Gazette hasábjain. A másolat bármely pillanatban megérkezhet, mondta Bostock. A kalózok, Bostock későbbi beszámolója szerint, meghallgatták a híreket, „de úgy tűnt, nem adnak sokat rájuk". Ez az információ viszont felkavaró volt, nem is lehetett másként. Feketeszakáll majdnem 400 fős flotillájából mindenki úgy gondolta, visszavonhatatlanul bűnösök és lázadók, erre most felbukkant előttük a második esély lehetősége. Mindegyikük, köztük Feketeszakáll is, fontolgathatta már párszor, hogy abbahagyja a kalózkodást, és visszavonul törvénytelenül szerzett javaival.

Ha Feketeszakáll kalózai meg is beszélték a friss híreket egymással, ennek tartalma elveszett a történelem számára. Ami azt illeti, Henry Bostock volt az utolsó angol, aki Feketeszakállt látta. Miután Feketeszakáll elengedte Bostockot, a kalózok mélyebbre hajóztak francia és spanyol területre, és az információk, melyeket a HMS Scarborough és a HMS Seaford parancsnokai gyűjtöttek róluk, idejüket múlták. Az utolsó kapott jelentések a kalózokat Mona szigetére helyezték, Puerto Rico és Hispaniola közé, végül pedig Samantha Bay mellé. (490) Feketeszakáll onnantól kezdve eltűnt az angol feljegyzésekből, és belépett a spanyol világba, ahol senki nem ismerte a nevét.

KILENCEDIK FEJEZET

BOCSÁNATKÉRÉS
1717. december - 1718. augusztus

HENRY BOSTOCK nem hazudott Feketeszakállnak. A kalózok legyőzésére kieszelt terve részeként, I. György király 1717. szeptember 2-án valóban kibocsátott egy királyi hirdetményt, melyben elrendelte, hogy minden kalóz, aki egy éven belül megadja magát valamelyik brit kormányzónak, megbocsátást nyer az összes 1718. január 1-je előtt elkövetett kalóztevékenységéért. Mikor Feketeszakáll lehajózott a Nagy-Antillák mellett, a Hirdetmény a kalózok legyőzéséért másolatai már útjukra indultak Angliából a Bostonba, Charlestonba és Barbadosra tartó kereskedőhajók fedélzetén. Amint a hajók elérték céljaikat, még a bebörtönzött kalózokat is szabadon engedték.

A megbocsátási rendelkezést Woodes Rogers gondolta ki, és ő is kezdeményezte a bevezetésüket, azzal a szándékkal, hogy csökkentse az aktív kalózok számát György király ellentámadása előtt. Azt remélte, hogy a Kegyelmi törvény előnyeit kihasználó kalózok kiszállnak és termelékeny, törvénytisztelő alattvalókká válnak. Akik nem voltak hajlandóak együttműködni, azokat kímélet nélkül le kellett vadászni. György király parancsot adott az összes katonai és gyarmati alkalmazottnak, hogy fogják el az ilyen hajlíthatatlanokat, és 100 fontot kínált fejpénzként minden egyes elfogott

kalózkapitányért, 50 fontot a magasabb rangú kalóz „tisztekért" és 20-30 fontot az egyszerű kalózokért. (491) A letartóztatások és a közkegyelem révén, érveltek a király tanácsadói, a Karib-szigetek kalózai gyengék lesznek ellenállni Ro- gersnek, amikor megérkezik, hogy visszaállítsa a rendet a Bahamákon.

A kegyelem hivatalos híre először Bostonba ért el, és a hirdetmény szövegét 1717. december 9-én közölte a Boston New-Letter. (492) Ahhoz túl későn érkezett, hogy megmentse Bellamy legénységének a túlélőit. (493) 1717 tavaszán és nyarán a nyolc rab hiába várta a menekülését a Boston Prison celláiból. Október végén vitték őket tárgyalásra, a négyéves bostoni Varosháza második emeleti bírósági termébe, a börtöntől százyardnyira lennebb az utcán.[29] (494) A St. Michael- ről elhurcolt két ácsot - Thomas Southt és Thomas Davist - nem találták bűnösnek, és szabadon távozhattak. A többi hatot bitófára ítélték.

Az elítéltek utolsó két hetüket egész New England talán legbefolyásosabb embere, Cotton Mather puritán prédikátor társaságában töltötték. Massachusetts spirituális és politikai életét alapítása óta uraló család sarjaként az ötvenkilenc éves Mather érdeklődést mutatott a kalózok iránt. Meglátogatta őket celláikban, ahol hosszadalmas szentbeszédeket tartott nekik, kárhoztatta aljas viselkedésüket és azzal vádolta őket, tévesen, hogy megölték minden foglyukat, amikor a hajójuk zátonyra futott Cape Codnál. A találkozások során az egyik rab, Simon Van Vorst kitartott ártatlansága mellett, azt hangoztatva, hogy őt is kényszerrel toborozták. „Kényszerrel! Nem - dorgálta meg Mather a férfit. - Jobb lett volna meghalni mártírként [a kalózok] gonosz kezétől, mint felebarátjukká válni." Hazatértében ugyanakkor Mather firkantott egy feljegyzést a naplójába a teendők közé:

„Felmentést kérni a halálbüntetés alól, és ha lehetséges, kegyelmet a kalózok egyikének, aki nemcsak jóval bűnbánóbb, hanem ártatlanabb is, mint a többi." Ha tényleg megpróbált kegyelmet kérni, akkor az erőfeszítése nem járt sikerrel.

November 15. délutánján Mather elkísérte a halálraítélt foglyokat a börtönből a Charles-folyó kompkikötőjéig. Miután meghallgatta utolsó gyónásukat, a seriffek kivezették őket az ártérben emelt akasztófákhoz. Hatalmas tömeg nézte végig, ahogy a férfiak megtartották utolsó beszédüket. Mather szerint a legtöbben „szokatlanul bűnbánóak" voltak, kiváltképp Van Vorst, aki felolvasott egy zsoltárt anyanyelvén, hollandul, majd arra buzdította a „fiatalembereket, hogy élj e- nek vallásos életet... tartsák meg a szombatot, és viselkedjenek jól a szüleikkel". Aztán felakasztották őket

„Figyeljék csak - írta Mather egy kiadott feljegyzésében az utolsó óráikról - a kalózkodás végét!" (495)

A kalózkodás aranykora azonban még távol állt attól, hogy véget érjen. [30]

Bostonból a király kegyelmi rendelete lassan terjedni kezdett minden irányba. Erős hóvihar hátráltatta a postafutárokat, akik a hírt Rhode Islandre és New Yorkba vitték, de egy névtelen kereskedőhajó alig több mint egy hét alatt leszállította az információt Bermudára, Benjámin Bennett kormányzó kezeihez. Bennett, aki már régóta javasolta feletteseinek, hogy csináljanak valamit a kalózköztársasággal a Bahamákon, magára vette a feladatot, és értesítette a kalózokat a kegyelem megérkeztéről. (496) Voltak nyomtatott másolatai a hirdetményről, és a saját fiát kérte meg, hogy vigye el őket egy gyors bermudai szlúpon Nassauba.

A kormányzó fiának be kellett sétálnia az oroszlán szájába, mindössze egy halom nyomtatott papírral felfegyverkezve. Sok honfitársának fogták el a hajóját a kalózok, és magát Bermudát is támadással fenyegették. Ha rosszul fogadják, a fiatal Bennett könnyen halottként végezhette.

Akkorra már olyan sok kereskedő csempészett árut keresz- tül-kasul a Bahamákon, hogy a kalózok feltehetőleg nem figyeltek fel különösebben a szokatlan szlúpra. Jóllehet ő volt az első hivatalos látogató a szigeten majdnem két év után, a kalózok valószínűleg nem értesültek Bennett érkezéséről, míg partra nem lépett és osztogatni nem kezdte a másolatokat a király kegyelmi ajánlatáról. A nyomtatványokat eljuttatták az olvasni tudó emberekhez, akik hangosan felolvasták a benne lévő szöveget azok előtt, akik nem ismerték a betűket. Talán órákon belül mindenkinek a tudomására jutott, hogy kaptak egy második lehetőséget.

Nassau kalózai azonnal két csoportra oszlottak. (497) A kalózoknak legalább a fele el volt ragadtatva, és hősként és megmentőként ünnepelte Bennettet. Ennek a csapatnak volt a vezető alakja Henry Jennings, aki eredetileg nem akart soha törvényen kívüli lenni, de ide tartozott még Leigh Ashworth, Bellamy régi kormányosa; Richárd Noland; a veterán kalózkapitány Josiah Burgess; és Jean Bondavais is, a francia kalóz, aki korábban próbálta megszerezni a fogoly John Howell sebészt Hornigoldtól. Hornigold a tengeren volt Bennett megérkeztekor, de az ott maradt emberei ezzel a csoporttal szimpatizáltak. Ebbe a táborba csatlakoztak a mértékletesebb kalózok - egykori tengerészek és privatérok, akik a profitot szemük előtt tartva lettek kalózokká.

A kegyelempárti tömeg alig várta, hogy visszanyerje legitimitását, és hogy szabadon befektethesse a zsákmányt val amilyen kereskedelmi vállalkozásba. A sziget több tucat foglya és elhurcolt mesterembere támogatta őket, örömükben felmásztak a nassaui erőd tetejére és felhúzták a Union Jac- ket, így fejezve ki hódolatukat a Korona előtt.

A másik tábor ettől a lépéstől dühbe gurult. Ok voltak a hajlíthatatlan törvényenkívüliek, megkeseredett és dühös férfiak, akik nem üzletemberként vagy tolvajként tekintettek magukra, hanem mint lázadókra vagy gerillafelkelőkre a hajótulajdonosok, kereskedők és sok esetben a György király elleni harcban. A kegyelemellenesek közt sok olyan kalóz volt, akik Stuart-párti vagy ,jakobita" érzelmekkel bírtak, és kiábrándultak a György király és a Hannover-ház elleni 1715- ös felkelés bukása miatt. Ide tartozott Paulsgrave Williams, a könyörtelen Christoper Winter és Nicholas Brown szlúpkapitányok, és néhány becsvágyó fiatalember, akik hamarosan hírhedtté válnak: Edward England, Edmund Condent és Calico Jack Rackham. Kétségbevonhatatlan vezetőjük Charles Vane volt.

Egészen idáig Vane a háttérben maradt, egyike volt a több száz alacsony rangú kalóznak, akik fel-alá sétáltak Nassau utcáin, ittak, szerencsejátékot játszottak, verekedtek és a bordélyházakat látogatták. Jól megélt a jövedelméből, amit Henry Jenningsnél keresett, főleg az 1716-ban a spanyol roncsokról lopott zsákmány rá eső részéből. Talán kiruccant kisebb utakra más kalózkapitányokkal, de úgy tűnik, a közbeeső évet és még egy felet szinte végig úgy töltött, ahogy Jennings is: ült a parton a babérjain, és élvezte a bahamai kalózköztársaság nyújtotta szabadságot. A kegyelem híre megszűnéssel fenyegette a kalózfészket, csakúgy, mint a szóbeszéd, hogy György király új királyi kormányzót nevezett ki a Bahamákra. A jakobita szimpatizáns Vane nem igazán örülhetett, mikor György király kiáltványát olvasta. Felháborodva nézte kevésbé elkötelezett kollégáit az erőd tetején ünnepelni az újonnan felhúzott brit zászló alatt.

Vane csoportja a főtéren gyülekezett, melyet hamarosan megtöltött a több száz felfegyverzett és dühös ember. Megrohamozták a szomszédos erőd falait, kiűzték a bent mulatozó- kat, és a Union Jac-ket lehúzták a zászlórúdról. A helyére olyan lobogót vontak, mely nem hagyott kétséget hűségük tekintetében: „a fekete zászlót, rajta a halálfejjel".

Vane frakciója megpróbált külső támogatást is szerezni. Csempészekből és angliai jakobita kapcsolatokból álló hálózatuk révén üzenetet küldtek George Cammocke kapitánynak, a Királyi Haditengerészet egyik parancsnokának, aki felkarolva a Trónkövetelő ügyét akkoriban Franciaországban élt. Az üzenetben a kalózok „közös szívvel és hanggal nyilvánítják III. Jakabot királyuknak" és „készen állnak győzedelmeskedni vagy elbukni merész vállalkozásukban" I. György ellen. Ahogy Cammocke később mesélte, a kalózok azt írták, hogy „megvetik és visszautasítják az említett kegyelmet" és „az az alázatos kívánságuk", hogy a Stuartok „küldjenek nekik egy olyan személyt, akinek van neve Anglia Királyi Haditengerészetében", hogy szolgáljon náluk, mint „Amerika jakobita főparancsnoka tengeren és szárazföldön", és legyen feljogosítva arra, hogy privatér-megbízásokat adjon a kalózoknak, és hogy segítsen megszervezni az ellenállásukat a hannoveri királlyal szemben. Ilyen vezetéssel, mondták, sikeres támadást indíthatnának Bermuda ellen, és biztosíthatnák a gyarmatot a Stuartok számára. (498)

Különleges ajánlatuk az angliai támogatókon keresztül mindössze három hónap alatt ért el Cammocke-hoz. A veterán tengerésztiszt lelkesen fogadta a kalózok tervét, és azonnal felajánlkozott, hogy maga megy el Nassauba. Egy 1718. március 28-án kelt levélben, melyet Stuart Jakab anyjának, a trónfosztott Modenái Mária királynőnek küldött, Cammocke felajánlja, hogy Cadizban megvásárol 15 000 fontért egy öt- venágyús hadihajót, legénységet toboroz rá angol jakobitákból és elvitorlázik a Bahamákra, mint a Stuartok admirálisa. Mikor megérkezik Nassauba, Cammocke, III. Jakab engedélyével (499), közkegyelmet hirdet minden kalóznak, és felfogadja őket privatérnak. Menetrend szerinti postahajó-szolgálatot állít fel Nassau és Spanyolország között, így a száműzött Stuartok intenzív kommunikációs kapcsolatban tudnak maradni a kalózokkal. „Az egyetlen eszközünk, hogy sikerrel visszaállítsuk a Stuart-házat, ha a közös ellenséggel szemben használjuk őket - írta Cammocke. - Mert ha el tudjuk pusztítani Nyugat-India és Guinea kereskedelmét, elérhetjük, hogy az angol kereskedők... inkább a rend helyreállítását kívánják, mint [engedjék], hogy [György] a Braunschweig herceg tovább maradjon." A bahamai események azonban megelőzték Cammocke számításait, mielőtt azok felszínre bukkanhattak volna.

Nassauban a helyzet 1718 januárja folyamán továbbra is feszült maradt. Számos kalózhajó érkezett vissza jól megrakott zsákmánnyal, emlékeztetőként a kalózkodás előnyeiről. Köztük volt a palackozott pálinkával megpakolt May Galley

Bristolból, és három nagy francia hajó, melyek brandyt, fehér- és vörösbort szállítottak. Hornigold két jól felfegyverzett holland kereskedőhajót hozott magával a mexikói Vera Cruz- ból. Az egyiken huszonhat ágyú volt, elegendő újra felszerelni Nassau erődjét, míg a másikon, a Younge Abrahamon a hollandiai Flushingból, negyven ágyú, meg nagy adag gyengén kezelt állatbőr, mely nemsokára nagy befolyással lett Nassau életére. (500)

A kalózok egyetemes tanácskozást tartottak a véleménykülönbségeik leküzdésére (501), de A kalózok egyetemes története szerint, „olyan nagy volt a zaj és a lárma, hogy nem tudtak semmiről megállapodni". Vane tábora azzal érvelt, hogy meg kell erősíteniük a szigetet és György királyt egyezkedésre bírni, míg híreket nem kapnak Stuart Jakab száműzetésben élő udvarától. Másrészről Jennings ragaszkodott hozzá, hogy „mindenféle hűhó nélkül" fogadják el a kegyelmet, és adják át a szigetet a királyi kormányzónak, amint az megjelenik. A megosztottság „annyira összezavarta" a kalózokat, „hogy a gyűlésük hamar véget ért, anélkül hogy valamire jutottak volna".

Mindezek után úgy tűnt, mintha New Providence-en mindenki összepakolna. A hajlíthatatlanok felszerelték a hajókat és szlúpokat a kikötőben, felkészülve az esetleges hosszú és fáradságos utazásokra. Chnstoper Win tér és Nicholas Brown Kubába vitorlázott, (502), hogy elrejtőzzenek a spanyolok között. Edmund Condent kilencvenhét másik emberrel jelentkezett a Dragon szlúp fedélzetére (503), melyet afrikai és brazíliai útra készítettek elő. Vane és tizenhat követője megszerezte az irányítást a Park szlúp felett, és elbújtak egy félreeső horgonyzóhelyen a közelben, hogy a hajót átalakítsák kalózkodásra. Közben a többi lakos átvitorlázott a szomszédos brit gyarmatokra, élni a kegyelem lehetőségével.

Jennings és tizenöt embere a Barsbeban átment Bermudára (504), és kegyelmet kapott Bennett kormányzót ól. Mások utazást fizettek be Dél-Karolinába, Rhode Islandre vagy Jamaicára tartó kereskedőszlúpokra. (505) Hornigold Nassau- ban maradt, de egy szlúpot Jamaicára küldött nyolcvan emberével. Minden bizonnyal aggódott a biztonsága miatt a kegyelemellenes kalózok között, mivel arra utasította távozó embereit, hogy kérjék meg Port Royal haditengerészeti hatóságait, hogy küldjenek egy hadihajót Nassauba „védekezés céljából". (506)

Akkorra már valóban útban volt a Királyi Haditengerészet egy fregattja, de New Yorkból, hanem Jamaicáról.

Vincent Pearse kapitány, a hatodosztályú HMS Phoenix parancsnoka karácsony napján kapott hírt (507) a rendeletről, egy heves hóvihar alkalmával (508), ami lelassította a Bostonból érkező postafutárt. Míg a többi haditengerészeti hajó parancsnoka passzívan vette tudomásul a közleményt, és szokásos módon folytatták tovább napi teendőiket, Pearse fiatal és ambiciózus lévén (509) készen állt elvinni a híreket közvetlenül a kalózoknak. Megkapta New York kormányzójának áldását, és azonnal elkezdte felszerelni a hajóját (510), mely a telelésre felkészítve tétlenkedett, behúzott ágyúkkal, biztonságba helyezett ellátmánnyal és leszedett felsőárboccal és kötélzettel.

Pearse tudta, fregattjának szüksége lesz minden előnyére, ha a kalózok mégis ellenségesnek bizonyulnak. A Phoenix egyike volt Britannia legkisebb fregattjainak. 273 tonnájával és kilencvenhárom láb hosszúságával nem volt nagyobb egy méretesebb kalózhajónál, mint például a Whydah vagy a Queen Annes Pevenge, de azoknál kisebb tűzerőt szállított. Az előző év során az Admiralitás eltávolíttatta a háborúidőben felszerelt négy tatfedélzeti ágyút, így a fregatton csak húsz darab hatfontos ágyú maradt. Érzékeny volt a személyzetet tekintve is, ugyanis csak a békeidőre szóló kilenc- venfős létszámmal rendelkezett. Az építése sem volt különösebben jó. Ahogy a neve is sugallja, a Phoenixe.t eredetileg tűzhajónak tervezték, vagyis arra, hogy megrakják éghető anyagokkal, meggyújtsák és az ellenséges flotta közé vezessék, miközben a legénység az utolsó pillanatban elhagyja egy menekülőcsónakon. (511) Ahogy február 5-én délután vitorlát bontott Nassau felé (512), Pearse kapitány csak reménykedhetett benne, hogy nem vállalta túl magát.

Február 23-án reggel a Phoenix megérkezett a nassaui kikötő főbejáratához, és a legénysége idegesen pillantotta meg a pusztuló erődítmény ágyúit és a tetőn lobogó halálfejes zászlót. A kikötőben tizennégy hajó volt horgonyon, mindenféle nemzetek zászlaja alatt: holland, angol, francia, spanyol és a kalózok által kedvelt fekete vagy vörös zászlók. (513) Öt hajó nagyméretű volt, köztük a Hornigold által szerzett jól felfegyverzett holland zsákmány, csakúgy mint a Mary Galley, a fegyverek nélküli francia borszállító, és egy kis angol kereskedőhajó. A többi kilenc, jegyezte fel később Pearse a naplójában, „ezekkel a kalózokkal kereskedett, de azt színlelték, mintha [addig] nem tettek volna ilyet, míg ki nem hi r- dették a kegyelmi törvényt". (514)

Pearse parancsot adott hadnagyának, Mr. Symondsnak, hogy állítson össze egy partra szálló csoportot (515), ami kiviszi a hirdetmény másolatait a szárazföldre. Ahogy a Phoenix hosszúcsónakja lassan haladt útján a kikötő felé, benne a béke fehér zászlóját tartó Symondsszal, a kalózoknak volt idejük felmérni a helyzetet. Könnyedén elzavarhatták volna a Phoenixet az erőd ágyúi mellett a kalózok már fent voltak a harminchat ágyús Younge Abraham és egy másik huszonhat ágyús holland hajó fedélzetén. Ha így tennének, meglehetős emberveszteségeik lennének, és egyik túlélőnek sem lenne újabb esélye kegyelmet kapni. Hornigold, a legtapasztaltabb és legbefolyásosabb kalóz akkoriban a szigeten, a békés megközelítést javasolta. Akik igénybe kívánták venni a kegyelmet és vissza akartak térni a civilizált társadalomba, megtehették; akik még mindig nem tudták elfogadni a kegyelmet, azok előnyükre használhatták, hogy több időt nyerjenek. Az alacsonyabb rangú kalózok beleegyeztek. Mikor Symonds kilépett a partra kezében a kiáltvánnyal, „számos kalóz fogadta, nagy udvariassággal", tanúskodik Pearse hajónaplója. A hadnagy hangosan felolvasta a már ismerős hirdetményt a kalózok előtt, akik, érzése szerint, „hatalmas örömmel" üdvözölték azt.

Symonds néhány óráig volt a parton, és ez alatt a kegyelempárti csoport pár tagja röviden eligazította. Meg akartak szabadulni a lázító Charles Vane-től, jobban, mint bárki mástól a kegyelemellenes frakcióból, és elárulták a hadnagynak, hol találja Vane titkos horgonyzóhelyét. A kegyelempárti kalózoknak megelégedésükre szolgálhatott, mikor látták a Phoenixt kivitorlázni a kikötőből és üldözőbe venni félelmetes ellenségüket, Vane szövetségesei viszont zavarodottan figyelhettek.

Pearse megtalálta Vane szlúpját a Busket Cay nevű kis szigetecske mögött megbújva, pont ott, ahol az informátorok elmondása szerint lennie kellett. Ügy helyezkedett el a Phoenixel, hogy elzárta a bejáratot a kikötőhöz, majd kiadta a parancsot a tüzelésre. (516)

A Lark fedélzetén Vane csapatának nem sok választása volt, mint megadni magukat. Ahogy a hatfontos ágyúgolyók a vízbe csobbantak kis hajójuk körül, a tizenhat ember kitalált egy fedőtörténetet. Azt fogják mondani a Phoenix parancsnokának, hogy nem kalózkodni készültek, hanem Nassauba, találkozni vele, és többet megtudni a királyi kegyelemről. Ezzel a történettel Vane és új fedélzetmestere, a félelmet nem ismerő ír Edward England áthajózott a Phoenix re, és megadta magát. (517)

Pearse nem dőlt be Vane-nek, György király nevében lefoglalta a Larkot, és őrizetbe vette Vane-t és bandáját. Bár a nap már lemenőben volt, Pearse bízott benne, hogy megtalálják az utat vissza Nassauba, így a Phoenix az éjszaka alatt tovább vitorlázott, és reggelre meg is érkezett. Leengedte a horgonyt a harminc láb mély vízben, közelében a Lark-kal. A kor protokollját követve a két holland hajó fedélzetén lévő kalózok ágyútűzzel üdvözölték őfelsége hajóját, ezzel elismerték a fennhatóságát.

Nem sokkal később egy sor csónak evezett ki a városból, Pearse leírása szerint, „parancsnokaikat és vezéreiket", Hornigoldot, Francis Lesley-t, Josiah Burgesst és Thomas Nicholst szállítva. Pearse a naplójában emlékezett vissza társalgásukra, később a nap folyamán. „Közölték velem, hogy a szlúp elfoglalása nagy riadalmat keltjeit] közöttük, a kalózok mind azt gondolják, az elfogott Vane-t és a többi embereket ki fogják végezni." A kalózparancsnokok azt magyarázták Pearse-nek, hogy ha elengedi Vane csapatát, „az nagyon jó eszköz lenne arra, hogy rávegye Nassau lakosságát a megadásra, valamint hogy fogadják el a kegyelmi törvényt". Pearse, tekintettel törékeny pozíciójára, megfogadta a kalózparancsnokok tanácsát, és elengedte Vane-t, Englandet meg a többi tizennégy férfit, biztosítóivá őket „Őfelsége feléjük irányuló jóindulatáról". (518) A Lark -ot azonban megtartotta, és átküldte néhány emberét, hogy alakítsák át kereskedőhajóvá. Pears közölte a kalózkapitányokkal, hogy a híres Woodes Rogerst, aki körülhajózta a Földet, és elfogott egy Manila- gályát a háború alatt, kinevezték a Bahamák kormányzójává, és várhatóan azon a nyáron érkezik Nassauba. Azt is hozzátette, hogy kész minden embernek aláírt tanúsítványt adni, aki a király bocsánatát elfogadja. Ez valamilyen szintű védelmet jelentett Rogers megérkezéséig, vagy amíg a kalózok úton voltak más gyarmatokra, hogy kegyelmet kérjenek az ottani kormányzóktól. Hornigold, Vane és a többi kalóz sorhajókapitány partra evezett, és ígéretet tettek, elkövetnek mindent, hogy meggyőzzék a parton maradottakat a kegyelem elfogadására.

Miután a kalózok elmentek, elkezdett esni az eső, és nem állt el a következő nap sem. Pearse fülledt kabinjában várta, hogy valami hírt kapjon a partról. A második reggelen, 1718. február 26-án csónakok özönlöttek felé az esőben, mindegyik tele magukat megadni szándékozó kalózzal. Pearse fogadta őket a rákövetkező két nap során, jóváhagyta kapitulációjukat, aláírta a védelmi tanúsítványt, és hozzáadta a nevüket a nemsokára bocsánatot nyerő kalózok egyre bővülő listájához.

Az első csónakszállítmányban ott volt Hornigold, Williams, Burgess, Lesley és Nichols, csakúgy, mint Bellamy régi kormányosa, Richárd Noland, és Hornigold kormányosa, John Martin. Pearse névjegyzéke ötvenről százra nőtt, majd 1209-re, és az aranykori kalózok valóságos Ki kicsodáimmá állt össze. Nemsokára rajta volt az eredeti munkatársak többsége még Hornigold periaguás korszakából - Thomas Terrill, John Cockram és Dániel Stillwell; Henry Jennings privatértársa, Leigh Ashworth; és még néhány férfi, akinek kalózkarrierje még közel sem ért véget, köztük Sámuel Moody és Charles Vane. (519) A Bahamákon töltött első hete után Pearse úgy érezte, sikerült felülkerekedni a problémákon. A néhány ezer kalóz helyett, akikre érkezésekor számított, mindössze 500 „fiatal és elszánt bajtárs" volt ott, Pearse szavaival, „egy csoportnyi meggondolatlan ember". (520)

Sok kalóznak egyáltalán nem állt szándékában kilépni a kalózlétből, és nemsokára jelét is adták nyugtalanságuknak a Phoenix jelenléte miatt. Március 1-jén Pearse felvonta a fregatt összes jelzőzászlóját, és feldíszítette a hajót teljes pompájába, hogy megünnepeljék György király legidősebb fiának és utódjának, Wales hercegének a születésnapját. Néhány jakobita beállítottságú kalóz erre válaszul felgyújtott egy angol kereskedőhajót, megtörve az ünnepi hangulatot. (521) Közben Vane és követői csendben készültek visszatérni a kalózkodáshoz. Tizenhatodika késő éjjelén Vane tizenhat emberével csónakba szállt Nassau kikötésre alkalmas partrészén, hangtalanul eleveztek a Phoenix mellett és kiosontak a kikötő széles nyugati bejáratán keresztül. A következő éjjelen huszonnégy másik kalóz kelt útra, hogy találkozzon a Bahamák új sorhajós kalózkapitányával. (522)

Vane számba vette embereit. Edward England, a fedélzetmestere, ravasz és bátor volt, a kereskedelmi hajózás veterán elsőtisztje, akit még valamikor Christopher Winter kényszerí- tett a szolgálatába. Azóta odaadó kalóz lett belőle, bár visszafogottabb, mint Vane. „England volt az egyik közülük, akiről azt lehetett gondolni, van annyi esze", mint hogy kalóznak álljon, írta róla a Kalózok általános történetének szerzője. „Elég jó természete volt, és nem hiányzott belőle a bátorság sem. Megelégedett volna szerényebb zsákmánnyal és kisebb horderejű csínytevésekkel... de általában leszavazták, és mivel tagja volt ennek a förtelmes társaságnak, kénytelen volt társulni velük minden bűnös cselekedetükben." (523) Vane „förtelmes társasága" negyven főből állt. John Rackham kitűnt a többiek közül, mert megvolt az a különös szokása, hogy rikító nyomatú indiai kalikóból készült ruhákat viselt. A többiek ekkor kezdték Calicojack-nek hívni. (524) Vane csapatának minden vagyona két csónak és egy halom kézifegyver volt, de nem volt többje Etornigoldnak, Fekete - szakállnak és Bellamynak sem, amikor elindultak. Fia Pearse kapitány és Bennett kormányzó azt gondolta, a Bahamákon leáldozott a kalózoknak, akkor Vane tartogatott még nekik néhány meglepetést a tarsolyában.

Vane csoportja pár napig Nassautól keletre rejtőzködött, és várta a kedvező alkalmat. Március 21 -e tökéletes feltételekkel érkezett meg. A szél gyenge volt és változó irányból fújt, lehetővé téve a kalózoknak, hogy evezős csónakjaikkal utolérjék a vitorlázó hajókat. Egy jamaicai kereskedelmi hajó jött megkerülve New Providence keleti végét, lassan sodródott a nassaui kikötő szűk keleti bejárata felé. Ahogy elhaladt mellettük, Vane emberei kötelekkel és csáklyákkal felszerelkezve kieveztek csónakjaikkal a rejtekhelyükről, és rázúdultak a kis szlúpra. A legénység harc nélkül megadta magát. (525) Most már csak egy biztonságos hely kellett, ahol a kalózok szétoszthatták a zsákmányt és átszerelhették a hajót, a választás Nassau kikötőjére esett, egyenesen a kellemetlenkedő Pearse kapitány orra előtt.

Vane emberei készek voltak kihasználni Nassau kikötőjének sajátos földrajzi elhelyezkedését. Az egyik ok, amiért a kalózok Nassaut választották bázisukul, hogy a nyugati el-

sődleges bejárat mellett a kikötő rendelkezett egy hátsó ajtóval is - egy keskeny, de hajózható csatornával a keleti végén, melyen a tapasztalt navigátor egy szlúpot is át tudott vinni. A bejárat közelében egy alacsony homokpad, a Fazekasok zátonya osztotta a kikötőt kétfelé: semelyik nyolc lábnál mélyebbre süllyedő hajó nem tudott átkelni a homokos rész felett, a kis sziget egyik oldalán sem. (526) A Phoenix a pad nyugati oldalán horgonyzott, és túl nagy volt az átkeléshez. A kalózok áthajózhattak szlúpjukkal a keleti átjárón, és kifoszthatták zsákmányukat a Fazekasok zátonya mögött, akár Pearse kapitány szeme láttára.

Az egész nem volt más, mint politikai színjáték. A renegát kalózok kijöttek a kikötőbe, piros vagy „veres" zászló lobogott az árbocuk csúcsán, horgonyt vetettek a biztonságos medencében, és lármásan belekezdtek zsákmányuk kifosztásába, úgy, hogy jól lehessen látni őket a Phoenix fedélzetéről. Vane a szlúp legénységét partra tette a Fazekasok zátonyán, ahonnan kiúszhattak a városba, de a parancsnokukat ott tartotta, megígérve neki, hogy visszakapja hajóját, amint szereznek helyette kedvükre valót. Végigmulatozták az éjszakát, tivornyájuk hangja partra csábítgatta a kalózokat, és arra, hogy folytassák tiltott mesterségüket.

Pearse kapitány tisztában volt vele, azt akarják, hogy végignézze a bohóckodást. Mindenki tudta a Bahamákon, hogy elengedte Vane-t, és aláírta a kegyelemlevelét. Vane pedig most veszi magának a bátorságot, és gúnyolódik vele. Kellett valamit tennie, mégpedig gyorsan. Összehívta tisztjeit, és felvázolt egy tervet.

Hajnali egykor, mikor a kalózok ünneplésének a hangja lentebb hagyott, Pearse embereiből felfegyverzett egy kontingenst, és beültette őket a Phoenix legnagyobb csónakjába. Keresztüleveztek az elsötétült kikötőn, amilyen halkan csak lehetett, megkerülték a Fazekasok zátonyát, tovább a kalózszlúp felé, abban a reményben, hogy sikerül meglepni őket. Azonban Vane állított őrt, és mikor a haditengerészeti különítmény muskétalövés távolságon belülre ért, kézifegyverek golyózáporával üdvözölték őket. A Phoenix emberei viszonozták a tüzet, de néhány lövésváltás után kiderült, a kalózok túlontúl erős ellenfelek, és így sietősen visszavonultak. (527) A Királyi Haditengerészet az erejét akarta fitogtatni, de ehelyett futásra kényszerült.

A rövid ütközet nagyot lendített Nassau kalózainak életkedvén. A hadihajó hirtelen sebezhetőnek tűnt, Vane emberei pedig hősiesnek. A közhangulat a lemondásról egy éjszaka alatt váltott át ellenszegülőre. „Számtalanszor hívtam össze Őfelsége nevében a lakosokat, és használtam minden lehetséges érvet az egyezkedésre, hogy segítségemre legyenek legyőzni a már említett kalózt", írta később Pearse. „De mindig visszautasítottak minden általam felajánlott utat. Ellátták és támogatták [Vane csapatát] élelemmel és más szükséges dolgokkal, és nem kis gyűlöletet mutattak a kormánnyal szemben.” (528)

Pearse helyzete innentől kezdve egyre rosszabb lett. Március 23-án este elhagyta a kikötőt, hogy négy szlúpot biztonságban kivezessen a Bahamákról. Az egyikhez személyes érdekből ragaszkodott. Vane szlúpját, a Lark ot a Phoenix matrózaival szerelte fel, és profitorientált kereskedelmi misz- szióba küldte St. Augustine-ra. Amikor hat nap után visszatért, tekintélye tovább csökkent. Nassau kalózai felgyújtották a Younge Ahrahamtt és a Meny Galley-t, és a huszonhat ágyús hajót partra futtatták Hog Islanden. (529) Március 31- én Vane visszatért menedékhelyére Nassau kikötőjének keleti medencéjében, hogy legutóbbi zsákmányával, a Lark kai gúnyt űzzön Pearse-ből. Pearse minden igyekezete ellenére sikerült megszereznie ugyanis a hajót. De ami még kellemetlenebb volt, a Lark fedélzetére küldött királyi haditengerészeti matrózok közül hárman átszöktek Vane legénységébe. (530) Pearse nemcsak alulmaradt embereit és a

fegyverzetet tekintve, hanem amiatt is aggódnia kellett, hogy saját személyzete is hősként tekint a kalózokra.

Míg az ágyúkat és az ellátmányt szállították át a Park ra, Vane emberei sértéseket kiabáltak a Phoenix felé, Vane pedig a felégetésével fenyegetett. Aztán vakmerőén áteveztek a nyugati medencén keresztül a városba, elhaladva közveden a hadihajó mellett. (531) Pearse ágyú- és kartácstüzet nyitott a csónakra, és utasította a kalózokat, hogy azonnal menjenek fel a Phoenix fedélzetére. Ok ügyet sem vetve az utasításokra és a körülöttük vízbe csapódó lövedékekre, folytatták útjukat a város felé.

Mindössze három nap alatt Vane bandája tizenkilencről hetvenöt főre ugrott. (532) Időközben elfoglalt két újabb szlúpot (533), amelyeknek a parancsnokai, figyelmen kívül hagyva a veszélyt, a kalózok mellett horgonyoztak le. Pearse megpróbálta figyelmeztetni őket, eloldatta a fővitorláit és hagyta „a vásznakat lobogni a széllel", de nem segített.

Április 4-én Vane felhúzott egy fekete zászlót a Park árbocának a tetejére, és kihajózott a tengerre. A fürge hatágyús szlúppal és a megfelelő emberekkel Vane olyan pozícióba került, hogy meg tudta bénítani a teljes kereskedelmet a Bahamákon. Nem sok együttérzést mutatott áldozatai iránt, különösen ha azok Harbour Island csempészkereskedői voltak, akik abban a pillanatban kapituláltak Pearse előtt, amint feltűnt a brit lobogó. Megfizetik az árát, amiért nem voltak hűek a kalózköztársasághoz.

Pearse kapitány tarthatatlan helyzetben találta magát Vane távozása után is. A kalózok „változtattak viselkedésükön, és megfenyegették a kapitányt... hogy menjen el, különben pórul jár", jelentette Bennett kormányzó, miután kikérdezte a Bermudán kegyelmet kérő kalózokat. „Ügy gondolom, mostanra mindenki megadta magát, akinek szándékában állt, és attól félek, nemsokára megsokszorozódik azok száma, akik maradtak kalóznak, mivel a tengerészek túl sokan akarnak majd csatlakozni hozzájuk, ha megfosztatnak hajóiktól." (534) Pearse mindent megtett, hogy ne derüljenek ki a gyengeségei, de április 6-án az egyik ács véletlenül felgyújtotta a Phoenixtt, miközben szurkot melegített. A legénység hamar megfékezte a tüzet, ám a szimbolikus kár helyrehozhatatlan volt. Két nappal később a Phoenix felvonta a horgonyt, és öt kereskedőszlúp társaságában kihajózott a kikötőből New Yorkba. A kapitány végső szégyenére, zátonyra futottak kivezető útjuk alatt. (535) Nassau lakosai órákig nézték, ahogy a legénység próbálta kiszabadítani a Phoenixet. Aztán Pearse- ék távoztak, és Nassaut újra otthagyták a kalózok markában.

1717-1718 telét Feketeszakáll és Bonnet spanyol területen töltötte, mozgásuk és tevékenységük ismeretlen maradt a brit hatóságok előtt. Spanyol tengerészek mesélték jamaicai kollégáiknak, hogy egy kalóz, akit csak „Nagy Ördögként" ismernek, a Mexikói-öbölnél portyázik (536), és a hajója tömve van „mindenféle kincsekkel". Nem sokkal ezután azt jelentették Bonnet-ről és Feketeszakállról, hogy Vera Cruz mexikói kikötője környékén cirkálnak, négy szlúppal és „egy negyvenkét ágyús hajóval". Állítólag egy gályára vadásztak, a Royal Prince-vt, és azzal kérkedtek, hogy „az Adventure hadihajót is elfoglalják majd, ha tudják". (537) Meglehetősen merész kijelentés volt: a Jamaicán állomásozó 438 tonnás, ötödosztályú, harminchat ágyús HMS Adventure (538) volt abban az időben a Királyi Hadi-tengerészet legerősebb fregattja a nyugati féltekén.

Március végén Feketeszakáll és Bonnet elvált egymástól a Hondurasi-öbölben. Feketeszakáll a Queen Anne's Revenge- digsel a Turneffe-szigetre ment, a mai Belize partjaitól huszonöt mérföldre lévő, nagy körben elterülő, mangrove és korallhomok alkotta szigetecskéhez, mely kedvelt pihenőhelye volt az angol kereskedőhajóknak. Bonnet a Revenge-tt szít, mérfölddel tovább délre vezette, és a korallzátonyokkal szegélyezett Bay-szigeteknél nézett zsákmány után, a mostani Honduras partjainál.

1718. március 28-án Bonnet emberei megpillantottak egy nagy hajót a Bay-szigetek legnagyobbika, Roatán mellett. A bostoni illetőségű 40 0 tonnás hatalmas Protestant Caesar lőréseiből huszonhat ágyú csöve nézett kifelé. Méretében több mint négyszerese volt a Revenge-nek, mely csupán tíz ágyút és ötven embert szállított. Az erőviszonyok ellenére Bonnet és legénysége a támadás mellett döntött (539 ) megkockáztatva, hogy megismétlődik a különc ültetvényes spanyol hadihajóval vívott, egy évvel korábbi katasztrofális ütközete. Este kilencre érték utol a Protestant Caesart, okosan a sérülékeny tatja irányából közelítve meg a hajót. Bonnet emberei tüzet nyitottak öt ágyúval és egy sor muskétával, amire aztán két tatágyúból és egy adag puskából érkezett a válasz. Amint elült a füst, Bonnet átkiáltott, hogy ha a hajó még egyet tüzel valamelyik ágyújával, „nem irgalmaz- nak", vagyis megölnek mindenkit a fedélzeten. A Protestant Caesar tapasztalt kapitánya, a bostoni William Wyer azonnal rájött, ha rá akarják szedni. Ágyúiból újabb sortüzet indított. A csata három órán keresztül folytatódott, villogtak az ágyúk az éjszakában, míg végül Bonnet meg nem adta magát, és vissza nem vonult a sötétségbe.

Bonnet emberei kedvüket vesztették: parancsnokuk egyértelműen nem tanult sokat a Feketeszakállnál töltött egyéves tanoncide-je alatt. Arra szavaztak, hogy elutaznak Turneífe- re, ahol felépülhetnek a meggondolatlanul indított csatából. Azt is világossá tették Bonnet előtt, hogy parancsnoksága nagyon vékony élen táncol.

Április 2-án a Revenge bevitorlázott Turneífe öt mérföld széles lagúnájába. A legénység nagy megkönnyebbülésére a Queen Annes Revenge bent horgonyzott. Jó néhányan arra kérték Feketeszakállt, használja ki hatalmát, és vessen véget Bonnet parancsnokságának. Feketeszakáll a csapat összehívását kérte Bonnet embereitől, és azt ajánlotta, cseréljék le Bonnet-t az ő egyik tisztjére, Richardsra. A legénység elfogadta a javaslatot, és ennek megfelelően Bonnet-t átvitték a Queen Anne's Revenge-te. Ott állítólag Feketeszakáll közölte bogaras kollégájával, hogy „mivel nincs hozzászokva egy ilyen pozícióval járó fáradsághoz és gondokhoz", jobb lenne neki Fekete-szakállal maradni, aki mellett „könnyedén élhet, kedvére, egy olyan hajón, mint [ez], ahol nem kell ellátnia a tengeri utazáshoz szükséges feladatokat" (540). Bonnet házi őrizetbe került, és ott is maradt az elkövetkező pár hónapban.

A kalózok Turneffe-en várakoztak még néhány napot, ösz- szeszedték magukat, jóllaktak hallal és tengeri teknőssel, és elfogták az arra járó hajókat. Első zsákmányuk egy nyolcvantonnás, börzsönyfát szállító szlúp volt Jamaicáról, az Adventure, mely hibájára bevitorlázott a Turneífe-lagúnába. A kalózok kedvükre valónak találták a szlúpot, megtartották, a parancsnokát pedig, mint foglyot a Queen Anne's Revenge fedélzetére vitték. Feketeszakáll másodtisztje, Israel Hands vette át helyette az Adventure irányítását. A következő néhány nap során még legalább négy másik hajót elfogtak, egyet Jamaicáról, és egyet, a Candof Promise-t Rhode Island- ről. Mivel megharagudtak a parancsnokára, az egyik jamaicai szlúpot felgyújtották, de a többire felhúzták a vörös zászlót, és hozzácsapták a most már öthajósra növekedett flottájukhoz. (541) Április 6. környékén elhagyták Turneffe-et. Feke- teszakáll azt mondta egyik foglyának, „a Hondurasi-öbölbe tartanak, felégetni a Protestant Caesart', hogy biztosítsák, Wyer kapitány „ne dicsekedjék azzal, mikor megérkezik New Englandbe, hogy legyőzött egy kalózt".

Április 8-án reggel a Protestant Caesart horgonyon találták Honduras partjainál, a raktere félig volt megpakolva frissen vágott börzsönyfával. Mikor Wyer megpillantotta a kalózokat - „egy nagy hajót és egy szlúpot fekete zászlóval és halálfejjel, három másik szlúpot pedig vörös zászlóval" minden emberét a fedélzetre hívatta, és megkérdezte, meg akarják-e védeni a hajót a támadóktól. Wyer szerint az emberei azt válaszolták, „ha spanyolok, halálukig kitartanak a kapitány mellett, de ha kalózok, akkor nem harcolnak". Mikor világossá vált, hogy a támadók közt van az a szlúp, amivel korábban csatáztak, most már a hírhedt Feketeszakáll által támogatva, Wyer emberei „mind kijelentették, hogy nem harcolnak, és elhagyták a hajót azt gondolva, a szlúp legénysége le fogja őket gyilkolni". Wyer kapitány és emberei három napon keresztül az őserdőben és a parton halmokba rakott börzsönyfa kupacok között húzódtak meg, és végignézték, ahogy a kalózok kifosztják erős hajójukat. Április 11-én Feketeszakáll futárt küldött Wyerhez. Azt üzente, ha békében megadja magát, nem lesz baja. Feketeszakáll félelmetes hírnévvel rendelkezett Amerika kereskedelmi hajóskapitányai között, de soha nem hallottak róla olyasmit, hogy ne állta volna a szavát, és amennyire tudni lehetett, soha nem ölt meg senkit. Wyer úgy határozott, hisz neki, és megadta magát. Feketeszakáll elé vitték, aki közölte, okos döntés volt nem felgyújtani vagy tönkretenni a Protestant Caesart, „különben emberei a szlúpja fedélzetén nem kímélték volna őket, amiért harcra kényszerültek". (542) Sajnos Feketeszakállnak közölnie kellett néhány rossz hírt is. Fel kellett gyújtania a Protestant Caesart, mivel bostoni volt, és a bandája megfogadta, hogy elpusztítanak minden massachusettsi hajót megtorlásként „a hat kalóz kivégzéséért", akik túlélték a Cape Cod-i hajótörést. A következő napon Wyer látta, hogy a kalózok felmennek a hajójára, és lángra lobbantják, a börzsönyfával és mindennel együtt, ígéretét betartva Feketeszakáll sértetlenül elengedte Wyert és embereit, a Land of Promise szlúp legénységével együtt. Végül minden fogoly visszajutott Bostonba.

Feketeszakáll csapata arra a döntésre jutott, hogy észak felé hajóznak. A tavasz ott volt a levegőben, és elérkezett az idő, hogy áthelyezzék támadásaikat Észak-Amerika keleti partvonalára. Először azonban elugrattak New Providence szigetére, megnézni, mi a helyzet kalóztestvéreikkel.

Miután megalázták Vincent Pearse-t, Vane és bandája három és fél hétig nem tért vissza Nassaura, ez idő alatt terroruralmat szabadítva a bahamai szigetvilágra. A szükségtelen durvaságot kerülő Bellamyval és Feketeszakállal ellentétben, Vane maga vezényelte a tomboló erőszakot és kegyetlenséget, és ez segített a királyi hatóságoknak, hogy szörnyetegnek fessék le a bahamai kalózokat. Ez alatt az egyetlen út alatt, mely 1718. április 4-től 28-ig tartott, Vane szerény létszámú csapata egy tucat kereskedőhajót foglalt el (543), és bár mindegyikük harc nélkül adta meg magát, legtöbb foglyukkal mégis barbár módon jártak el.

A legrosszabbakat a bermudai származású legénységnek tartogatták, a tizenkét zsákmányból hét érkezett onnan. A bermudaiak rendszeresen látogatták a Bahamákat, hogy sót szerezzenek - a kor első számú tartósítószerét - a szigetvilág keleti részét kitevő lakatlan Turks- és Caicos-szigeteken. (544) Miközben állandóan ugyanazt az utat rótták a szigetek felé, rendkívül könnyű célpontot jelentettek a kalózoknak. Vane emberei nemrégiben kezdtek különös gyűlöletet érezni irántuk, minden bizonnyal azért, mert kormányzójuk épp akkor vett őrizetbe egy Thomas Brown nevű kalózt, kalózkodással gyanúsítva. Brownt elengedték - talán bizonyítékok hiányában -, de Vane mindezek ellenére elégtételt akart venni. (545) Olyan volt ez, mintha valaki összeütközésbe került volna a maffia egyik teljes jogú tagjával: a társai kötelesek voltak megleckéztetni az egész környéket.

Edward North szlúpja, a William & Mary április 14-én került Vane kezei közé, a Rum-korallzátony közelében. Miközben a hajó fedélzetére léptek, Vane emberei azonnal ütlegelni kezdték Northt, az utasait és a legénységet, és azt követelték, adják oda minden vagyonukat. A kis hajón nem sok érték volt: tizenhét spanyol pisztoly (17 font), némi ennivaló és tíz uncia ámbra, mely a bahamai partokra gyakran kisodródott egyes bálnafajok fejében termelődött, és melynek kemény anyagát ékszerek készítésére használták fel. Elégedetlen lévén szerzeményével, Vane fogta North egyik matrózát, kezét és lábát összekötözte, és korbáccsal kiűzte a víz fölé a William & Mary orrárbocán. Aztán töltött muskétát nyomtak a szerencsétlen matróz szájába, és égő gyufákat a szemhéjai alá. Ha nem vallja be, milyen kincsek vannak elrejtve a fedélzeten, a gyű fák végigégnek és ő megvakul, majd kap egy golyót a fejébe. (546) Végül Vane biztos lehetett benne, hogy minden értéket megkaptak, amit lehetett, többek közt North legénységének fekete bőrű tagjait, akiket megtartottak zsákmányként.

Még mialatt a kihallgatások zajlottak, Vane csapata elkapott egy másik bermudai szlúpot is, a Diamondot, és odaállította a William & Mary mellé. Ugyanúgy, mint korábban, elkezdték verni John Tibby kapitányt és személyzetét, az egyik tengerészt további kínzásokra ítélték. A szerencsétlenül jártat, Nathaniel Catlinget megkötözték, hurkot tettek a nyaka köré és felhúzták az árbocra, miközben fúldoklott és rugdalózott. Ott lógott, kékülő arccal, míg el nem ájult. A kalózok levágták a kötélről, és otthagyták a fedélzeten. Kis idő múlva kezdte visszanyerni eszméletét. Az egyik kalóz előhúzta a kardját, és az elterült matróznak keresztülvágta a kulcscsontját. Felemelte a karját, hogy halálra vagdossa a férfit, de egy másik kalóz leállította azzal, ahogy Catling később visszaemlékezett, „hogy az már túl nagy kegyetlenség lenne". (547) A kalózok összeszedték az értékeket a Diamondtrol - 300 darab ezüstpezót (75 font) és „egy néger férfit" -, és a teljes legénységet a Lark ra terelték, amelyet a kalózok most már Tangernek neveztek. Aztán ledöntötték mindkét bermudai szlúp árbocait, és a Diamondot felgyújtották. Mielőtt hagyták volna az embereket elmenni a megcsonkított William & Maryn, eldicsekedtek előttük, hogyan bántak a másik két bermudai szlúppal egy héttel korábban. Mondták Northnak és Tibbynek, hogy amikor hazaérnek Bermudára, szólhatnak Bennett kormányzónak, hogy a kalózok „egyesítik minden lehetséges erejüket, elfoglalják [az ő] országát" és „egy új Madagaszkárt csinálnak belőle". Részeg ünneplésük alatt, emlékeztek vissza North és más szemtanúk, Vane emberei poharukat emelve „szidalmakat mondtak György királyra", (548), a kormányra, és „minden felsőbb hatalomra", miközben azzal fenyegetőztek, hogy még azon a nyáron elfoglalják Bermudát. (549) Vane társasága, úgy tűnik, tudott a kérelemről, amit a kalózok küldtek a számkivetett Stuart Jakabnak, és optimistán várták, hogy nemsokára megkapják onnan a támogatást.

Mire Vane április 28-án visszaérkezett Nassauba, elfogott még három szlúpot Bermudáról, hármat Jamaicáról, egyet New Yorkból, valamint egy Bostonba tartó hajót. Közben a legénysége kilencven fő fölé emelkedett (550), legtöbbjüket a jamaicai hajókról sikerült elcsábítani, melyeknek a matrózait Vane talán ismerte még a Port Royal-ban töltött időkből. Feltehetőleg csak 1000 font körüli értékben sikerült kincseket összegyűjteni, de tevékenységük így is, mint gyertyát fújta el a Bahamákon zajló törvényes kereskedelmet. Ha a kalózok nem felügyelnék a szigetvilág áruforgalmát, érvelt Vane, nem felügyelné azt senki más.

Vane bizonyára örült, mikor megtudta, hogy a HMS Phoe- nix kivonult Nassauból, és versenytárs nélkül hagyta a kalózokat a sziget irányításában. Még boldogabb lett, mi kor egy erős hadihajó futott a kikötőbe néhány nappal később, halálfejes lobogóval az árboccsúcson, egy kalóz hadiszlúp és két zsákmányolt szlúp kíséretében. Feketeszakáll visszaérkezett. (551)

Feketeszakáll mintegy 700 ember felett parancsnokolt, így egyetlen éjszaka alatt négyszeresére növelte New Providence szigetének kalózpopulációját. Néhány rövid napra Nassau utcáira visszatért az élet, ahogy Feketeszakáll megosztotta történeteit Vane-nel és Paulsgrave Williamsszel, meg a város többi sokat próbált kalózkapitányával. Bandája nagyvalószínűséggel ezen a ponton szétosztotta a zsákmányt, ugyanis háromszáz embere kilépett a csapatból. Néhányan kétségtelenül azt tervezték, hogy megvárják, míg megérkezik Rogers kormányzó, és élnek a királyi kegyelem lehetőségével.

Mások, köztük Feketeszakáll tüzére William Cunningham, ki szerették volna szórakozni magukat a parton, mielőtt visz- szaállnak kalóznak. Megint mások talán rendíthetetlen jakobita harcosok voltak, és vissza akartak maradni Vane-nel, reménykedve utánpótlás érkezésében a száműzetésben élő Stuart-udvartól. Páran titokban paulsgrave Williamsszel készültek vízre szállni, aki közölte, nemsokára elhagyja a szigetet, és Afrikába megy európai rabszolgaszállító hajókat fosztogatni.

El lehet képzelni Williamset és Feketeszakállt, amint együtt iszogatnak Nassau valamelyik vitorlavászonnal fedett, nyitott sorházában, és végigveszik a Whjdah pusztulásának sztoriját, a Queen Anne's Revense elfoglalását, és hogy milyen volt a közvetlen találkozás őfelsége valamelyik hadihajójával. Bizonyára felelevenítették emlékeiket még a jamaicai időkből korábbi zászlóshajó-parancsnokukról, Benjámin Hornigoldról, és eltűnődhettek rajta, valóban feladta-e a kalózéletet. Feketeszakáll hallotta, hogy állítólag egy bristoli honfitársa, Woodes Rogers lesz a Bahamák új kormányzója. Amennyiben az Edward Thatch tényleg felvett név volt Feketeszakáll családjának védelmére, a hír kizárta annak lehetőségét, hogy elfogadja a kegyelmet Nassauban, mivel Rogers felismerné. Fekete-szakállnak két választása volt: Yane- nel marad, és szembeszáll Rogersszel, vagy egyszer s mindenkorra elhagyja Nassaut.

Egy vagy két nappal később Feketeszakáll minden emberét a fedélzetre szólította öthajós flottájából. Megjelent néhány új arc is, olyan kalózok, akiknek nem állt szándékában feladni a „más számlájára élt" életet, mint például Hornigold régi fedélzetmestere, John Martin. A tengeren valaha volt legnagyobb kalózflotta felvonta a horgonyokat, és vitorlát bontott Nassauban a Floridai-szoros, Palmar de Ayz és a spanyol roncsok felé.

Gyakorlatilag ugyanabban a pillanatban több ezer mérföldre onnan, Londontól délre a Temzén, egy másik flotta is felszedte horgonyait, az, amelyik Woodes Rogerst szállítja majd a Bahamákra.

Mint expedíció lenyűgöző volt, Rogersnek több hónapjába telt mindent megszervezni. Együttvéve hét hajóból állt, ebből öt volt Rogers és üzlettársai tulajdonában. Ő a Delicián, a 460 tonnás, kilencvenfős és harmincágyús magánhadihajóján utazott, kíséretként pedig a 300 tonnás szállítóhajó, a Willing Mind (húsz ágyú, huszonkét fős legénység); a 135 tonnás Sámuel (hat ágyú, huszonhat fő személyzet); és a magánhadiszlúp, a Buckk (hat ágyú, tizenkét ember) szolgált. Ez a négy hajó szállította a Független Csoport száz katonáját, akiknek nagy részét nemrég szerelték le a chelsea-i katonai kórházból; a 130 férfi telepest feleségeikkel és gyerekeikkel, akik többségükben protestáns menekültek volt Franciaországból, Svájcból vagy a németországi palotagrófságokból; az élelmiszert és az ellátmányt, etetni és ruházni ezeket az embereket tizennégy hónapon keresztül; és minden szükséges szerszámot és nyersanyagot, amire szükség lehetett, Rogers befektetőtársainak szavaival élve, „erődöket és házakat építeni", megtisztítani a földeket, és bevetni „cukornáddal, gyö m- bérrel, indigóval, gyapottal... és dohánnyal, melyből olyan tubák készül, mint Havannában". (552) Rogers, abban a meggyőződésben, hogy a kalózok fogékonyak a spirituális nevelésre, még egy köteg, a Keresztény Tanokat Terjesztők Egyesülete által kiadott brosúrát is vitt a fedélzetre. (553) Mindent egybevetve, az expedíció 11 000 fontos beruházást jelentett az Üzlettársak részéről, melyhez Rogers 3000 fonttal járult hozzá. (554)

Katonák, legénység és gyarmatosítók mellett Rogerst elkísérte néhány úriember is, akik elvileg segítettek volna rendet teremteni a bukott gyarmaton. A főnökük Sir William Fairfax, huszonhat éves nemesember volt, akinek családja 5,3 millió hektár területet birtokolt Virginiában, és aki a főbírói posztot szándékozott betölteni Rogers mellett. Fairfax, arisztokrata kollégáihoz hasonlóan, egyelőre túl veszélyesnek találta a Bahamákat, hogy a feleségét is csatlakoztassa. „Bár úgy számoltam, [csak] egy kis ideig leszek távol feleségemtől... bízom Istenben, nem fog hiányt szenvedni semmiben, ami vigasztalhatná bánatában", írta anyjának a Deliciá fedélzetéről épp az elindulás előtt. (555)

Rogers hajóit kísérendő ott volt három hadihajó a Királyi Haditengerészettől: az ötödosztályú fregatt, a HMS Milford(420 tonna, harminc ágyú), Peter Chamberlainé sorhajókapitány parancsnoksága alatt; a hatodosztályú HMS Ro- se (273 tonna, húsz ágyú), és a Shark hadiszlúp (113 tonna, tíz ágyú), mindegyik 100-100 emberrel. (556) Ezek a hadihajók képviselték a legnagyobb tengeri erőt, amit a bahamai kalózok ellen valaha bevetettek. Rogers jól felfegyverzett hajóit is hozzájuk véve elsöprő erőt jelentettek: hét fegyveres hajót, 550 főnyi katonával és tengerésszel. Mikor 1718. április 22-én kihajóztak (557) a Temze torkolatán, a hajók fedélzetén nem sokaknak volt kétsége afelől, hogy a kalózok köztársaságára most beköszönt a vég.

Feketeszakáll olyan döntésre jutott, amit nem osztott meg legénységével: a nyílt kalózkodás ideje befejeződött. György király kegyelme szétzilálta a kalózok sorait, legjobb vezetőik közül legtöbben megadták magukat, sokan mások pedig szétszóródtak. Bizonnyal hatott rá Charles Vane elkötelezettsége, hogy megvédi a kalózok bázisát bármi áron, de túl megfontolt hadvezér volt ahhoz, hogy egy vesztett ügy mellé álljon. Hacsak nem kapnak utánpótlást a Stuart királytól, a néhány száz kalóz Nassauban kevés reménnyel verheti vissza azt a fajta koncentrált katonai erőt, mellyel Rogers kormányzó feltehetőleg érkezni fog. Feketeszakáll nem olyan volt, mint Vane, ő nem dicsfénytől körülragyogva akart eltávozni. Inkább az szeretett volna lenni, aki végül megússza az egészet, olyasmi, mint'' keresztapa XVIII. századi verziója: gazdag és befolyásos maffiafőnök, aki összejátszik egyes hatóságokkal, és akinek a szerepe észrevehetetlen vagy nem bizonyítható a többi tevékenységet tekintve. Volt is egy jó elképzelése, hogy ezt a pozíciót hogyan hozhatja össze magának. Előtte azonban szüksége volt még egy nagy dobásra.

A megszégyenült Stede Bonnet adhatta neki az ötletet: blokád alá vonni Charlestont, melynek kereskedelmi forgalma kénytelen volt áthaladni egy homokpad felett, keresztül a kikötő keskeny bejáratán. Bonnet az előző évben zárta le Dél- Karolina fővárosát a Revenge-dzsel, de aztán kénytelen volt gyorsan visszavonulni és elmenekülni a helyszínről, mielőtt a város lakói utána nem eredtek saját szlúpjaikon. Feketesza- kállnak azonban nem kellett félnie az erős flottájával a charlestoni kereskedők kis felfegyverzett szlúpjaitól. A Királyi Haditengerészet nem volt állandóan jelen a Karolinákon, ha pedig mégis akadt egy fregatt a kikötőben, a Queen Anne j Revenge és a három kísérőszlúp jócskán erőfölényben volt vele szemben. A kalózok képesek voltak térdre kényszeríteni az egész gyarmatot, és még azt is fontolgathatták, hogy kifosztják magát a várost. Megegyeztek, hogy útnak indulnak Charles-ton felé. (558)

Miközben északnak hajóztak, a legénység néhány tagját valamilyen betegség döntött le, feltehetőleg Nassau prostituáltjaitól szerzett szifilisz. A felcsernek nem álltak rendelkezésére a kezeléshez szükséges gyógyszerek, így ellátásuk hamarosan elsődleges fontosságúvá vált. A kalózflotta számos hajót fogott el a Floridai-szorosban, köztük két szlúpot és egy brigantint (559), remélve, hogy zsákmány mellett információkat is szerezhetnek. Szerencséjük volt. Kettőt közülük a régi Suhanó Banda egykori tagjai irányítottak. Josiah Burgess, egyike Nassau veterán kalózkapitányainak a Bahamákra vitorlázott vissza Charlestonból a tíztonnás Providence szlúppal, megrakodva palackozott sörrel és agyagtányérokkal, melyekre minden bizonnyal nagy kereslet volt a kalózok tanyáján. Burgess örömmel osztotta meg, amit Charlestonról tudott, eltöltött ott néhány hetet, miután kegyelmet kapott. A városba számos kalózbarátjával együtt érkezett, közülük sokan most is vele voltak, és boldogan találkoztak volna régi cimboráikkal. Feketeszakáll megelégedéssel hallgatta, hogy nincs hadihajó a kikötőben, és hogy nagyszámú kereskedelmi hajó készül Londonba és New England-be. Feketeszakáll emberei megvették Burgess teljes árukészletét, és visszaküldték Charlestonba, hogy mint szemük és fülük legyen segítségükre a parton. Dél-Karolina vámjegyzékei azt mutatják, hogy Burgess visszatért Charlestonba néhány nappal elutazása után, üres hajón, mindössze pár órával azelőtt, hogy Feketeszakáll flottája elvágta a kikötő közlekedését.

Néhány nappal a Burgess-szel való találkozás után, a kalózok feltartóztatták a harmincöt tonnás jamaicai Ann szlúpot, melyen egy másik megtért kalóz, Leigh Ashwort parancsnokolt. Ashworth pár héttel azelőtt egy másik hajót vezetett Nassauból Charlestonba, mely tömve volt csempészáruval. Elfogadva a kegyelmet egyik családtagja nevében megvásárolta aAAnnt, és a rakterét megtöltötte kátrányos, szurkos és marhahúsos hordókkal, hogy eladja Port Royalban. Készen áll visszavonulni jamaicai birtokára, mondta Feke- teszakállnak. (560) Ashworth talán megszilárdította Feketeszakállt elhatározásában, hogy egyszer majd ő is féltörvényes tevékenységekre váltson csendben, de semmiképp nem Charleston lerohanása előtt.

A kalóz flotta 1718. május 22-én érkezett meg a várostól kilenc mérföldre délre fekvő Charleston-zátonyhoz, és még mielőtt riasztani tudott volna bárkit, elfogták a zátonyon átnavigáló csónakot. (561) Négy hajójukat szétosztották keresztben a homokpad felé vezető úton, és várták, hogy a hajók belekerüljenek a hálójukba A néhány nap alatt legalább öt hajót kaptak el: két Londonba tartót, két Angliából érkezőt, és egy apró nyolctonnás szlúpot, a Williamtt, melynek Philadelphia volt az úti célja.[31] (562) Az utóbbi kapitányának, Thomas Hurstnek az arca ismerős volt előttük: nemrég járt Nassau-ban, vett nyolc „nagyszerű ágyút" a kalózoktól, melyek még mindig a kis szlúp rakterében voltak. Egykor a kalózokkal kereskedett, most pedig a foglyuk volt.

A fogások közül az első bizonyult a legértékesebbnek. A 178 tonnás Crowky hajó a folyón jött kifelé, Londonnak tartva. Belsejébe több mint 1200 hordó volt bezsúfolva, de mint kiderült szurok, kátrány és rizs volt bennük, Karolina exportcikkei, melyek nem voltak különösebben hasznosak a kalózoknak. Kabinjaiban azonban nagyszámú fizető utast szállított a Crowky, köztük Charleston leg-kitüntetettebb polgárait. Míg a kalózok összeszedték a Crowley-ról az élelmiszert és ellátmányt, a rémült utasokat csónakon átszállították a Queen Annes Revenge-tc, és ott alaposan kifaggatták őket: kik ők, mit szállít a hajójuk, milyen más hajók horgonyoznak Charlestonban. Egyikükről kiderült, ő Sámuel Wragg, a gyarmat kormányzótanácsának egyik tagja, aki 24 000 hektár területtel rendelkezik a vidéken, és épp visszatérőben van Angliába négyéves kisfiával, Williammel. Feketeszakáll felismerte, hogy ezek a foglyok többet érnek a kalózoknak, mint az ám a Crowky rakterében. Ideje volt összehívni egy általános megbeszélést, és döntésre jutni a sorsukat illetően. (563) A megbeszélés előkészületeként a kalózok foglyait - a különböző hajókról összesen nyolcvan főt (564) - bezsúfolták és bezárták a Crowky sötét rakterébe. „Olyan nagy sietséggel és kapkodásban hajtották végre mindezt, hogy a szerencsétlenül járt emberek közt pánik tört ki, bizonyára azt gondolva, a pusztulásukba tartanak", írta később A kalózok általános történetének szerzője, nyilvánvalóan miután beszélt néhány szemtanúval. Wragg és a többi utas, mivel hallottak vérszomjas történeteket a kalózokról, azt várták, hogy a fogvatartóik felgyújtják a hajót, „és ezen véleményüket látszott alátámasztani, hogy a kalózok nem voltak tekintettel a rabok kilétére", mert „kereskedőket, előkelő nemesembereket, és még Mr. Wragg egyik gyerekét is" közönséges szolgákkal és matrózokkal zárták össze, ami a foglyok szemében a halál előjelének számított.

Míg a foglyok a hajó gyomrában kucorogtak, és „helyzetük felett siránkoztak", a kalózok összegyűltek a zászlóshajójuk fedélzetén, hogy kieszeljenek valami tervet. Arra jutottak, hogy csónakot küldenek Charlestonba, és váltságdíjat követelnek az elfogottakért azzal a fenyegetéssel, hogy ha visszautasítják őket, megölik a foglyokat és felgyújtják a hajóikat, majd behajóznak Charleston kikötőjébe, elsüllyesztik az ösz- szes ottani hajót, és esetleg még a várost is megtámadják. Bármilyen betegséget kaptak is el korábban a kalózok, az kezdhetett különösen aggasztóvá válni, mivel váltságdíjként egyetlen láda, a felcser által felírt gyógyszert követeltek, 400 font körüli teljes értékben. A tanácskozást befejezték. Feketeszakáll a foglyokat az összegyűlt kalózok elé vitette, és közölte velük a tervüket. Wragg arra kérte a kalózokat, hogy egyik elfogott úriembert is küldjék el a váltságdíj-követelés átadójával, hogy a kormányzó megértse, milyen súlyos a helyzet. Ok beleegyeztek, és néhányan, magát Wragget ajánlották kísérőnek, míg a fiát visszatartják túsznak. A mindig jó stratéga Feketeszakáll ellene volt ennek a lépésnek, nem akarta elveszteni legértékesebb csereáruját, mert ha mégsem dőlnek be a blöffnek, nem állt szándékában megölni a fiatal William Wragget és a többi foglyot. Másvalakit választottak hát a küldöttséggel utazni, Mr. Marksot. Fia a kíséret nem tér vissza két napon belül a gyógyszerekkel, a kalózok beváltják fenyegetéseiket.

A csónak elindult, benne Marksszal és két kalózzal, a később nevetségesnek bizonyult utazásra. Útban a város felé egy hirtelen széllökés felborította a kis csónakot. Mindhármuknak sikerült biztonságban kiúszni egy lakatlan szigetre, és a nap hátralévő részében megmentőre vártak, miközben jól tudták, ketyeg az óra. A következő nap délután, éhesen és piszkosan, rá kellett ébredniük, hogy csak magukra számíthatnak. Találtak a parton egy nagy fa fedélzeti ajtót, de az nem volt akkora, hogy mindannyiukat megtarthatta volna. Mivel nem volt más lehetőség, Marks felült az ajtóra, a kalózok pedig kitolták őt a vízre. Mikor a fejük is elmerült volna, belekapaszkodtak a fadarab szélébe és elkezdtek kitartóan úszni, a rögtönzött tutajt maguk előtt tolva a kilenc mérföldre lévő Charleston felé. Egész éjszaka próbáltak így előreevic- kélni, de nem sokat haladtak. Reggelre mindegyikük biztos volt benne, hogy odavesznek, de akkor néhány arra haladó halász megmentette őket, és magukkal vitték őket a táborukba. Marksnak eszébe jutott, hogy a foglyoknak már lejárt az ideje, ezért fizetett egy halásznak, hogy menjen el Feketesza- kállhoz, és mondja el, mi történt velük. Közben kibérelt egy másik csónakot, hogy elszállítsa hármukat Charlestonba.

Mikor a halászok ráakadtak a kalózokra, Feketeszakáll már tombolt mérgében. A határidő elérkezett, sőt, már el is múlt egy napja. A kalózkapitány megfenyegette Wragget és a többieket, „ezerszer is gazembereknek nevezve őket, és megesküdve, nem fognak tovább élni két óránál". Bár megtett mindent a foglyok megfélemlítésére, semmiféle módon nem bántotta őket. Mikor a halászok elbeszélték Marks balesetét, és kértek a nevében két plusznapot, Feketeszakáll beleegyezett. Azonban a két nap is eltelt, és a küldöttség nem érkezett meg, Feketeszakáll bandája mégsem ölt meg senkit. Helyette inkább úgy döntöttek, elvitorláznak Charlestonba, és megfélemlítik a várost.

Közben Charlestonban Marks kétségbeesetten kutatni kezdett a két kalóz után, akikkel együtt utazott. Mikor megérkeztek a városba, azonnal elrohant Róbert Johnson kormányzó házához, és a kormányzó hajlandó volt engedni Feketeszakáll követeléseinek. A két kalóz viszont elindult inni, és közben összefutott néhány régi kollégájával. Több mint egy tucat nassaui kalóz volt a városban, azért jöttek, hogy elfogadják a király kegyelmi ajánlatát. Miközben ők ketten a fallal körülvett város utcáin sétálgattak, felfigyeltek rá, hogy sok egyszerű ember megbámulja őket. Élvezve a népszerűséget (565) és régi barátaik társaságát, egyik házról a másikra jártak, és addig iszogattak, míg megfeledkeztek az időről. Nem jutott eszükbe a küldetésük, míg egy vagy két nappal később sikoltozást nem hallottak kintről az utcákról. Feketeszakáll flottája érkezett meg a kikötőbe, és úgy megrémítette a lakosokat, hogy „a nők és gyerekek őrültek módjára rohangáltak az utcákon". (566) A két részeg kalóz kibotladozott a vízhez, megakadályozva kollégáikat, hogy elégtételt vegyenek a városon.

Marks is kievezett a kalózok hadihajójához az orvosságos ládákkal, és Johnson kormányzó üzenetével, melyben kegyelmet ajánl Fekete-szakállnak, amennyiben le szeretné tenni a fegyvereit. (567) Feketeszakáll visszautasította az indítványt, de elengedte az összes foglyot és hajóikat, jóllehet a helyi hatóságok jelentése szerint „elpusztították a rakomány nagy részét... és még a hajókban is kárt tettek, mindezt csupán rosszindulatukból eredően". Végül a kalózok nem vittek el egyebet, mint a gyógyszereket, az ellátmányt, néhány hordó rizst, 4000 ezüstpezót (1000 font) és az úri foglyaik ruháit, ugyanis mielőtt elengedték, levetkőztették őket. Egyetlen prédát tartottak csak meg Charlestonból távoztukkor: a spanyol szlúpot, melyet Florida partjainál szereztek. (568) Feketeszakáll egy teljes gyarmatot bénított meg több mint egy héten keresztül, de, ismeretlen okokból, megelégedett annyi zsákmánnyal, melynek értéke nem haladta meg a 2000 fontot.

Mialatt északnak vitorláztak, a flotta feltartóztatott két másik Dél-Karolinába tartó hajót, a hatvantonnás, faanyaggal és kukoricával megpakolt Williamst Bostonból, és a negyvenöt tonnás Princess brigantint Bristolból, mely nyolcvanhat afrikai rabszolgát szállított Angolából. (569) A Princessről elvittek tizennégyet, az egyik charlestoni hivatalnok szavaival élve, „a legjobb négereik" közül, tovább növelve az amúgy is tekintélyes létszámú afrikaiak arányát a négyhajós kalózflottán. (Mikor a rabszolgákat átszállították, Feketeszakáll azt mondta a Princess parancsnokának, John Bedford kapitánynak, hogy „egy hosszú tucatnyi van belőlük" (570), ami azt sugallja, hogy ezeket a különös feketéket inkább árucikknek tekintette, mintsem új tagoknak.) Ami a Williamet és szállítmányát illeti, a kalózcsapat utolsó szavai azok voltak, mikor elhagyták Charlestont, hogy „bosszút fogadtak New England lakói és hajói ellen", amiért kivégezték Bellamy embereit. (571) A Williamst valójában a Revenge fogta el, és a parancsnoka, Feketeszakáll hadnagya, Mr. Richards valamiért hagyta továbbmenni. A foglyok hallották később Feketeszakállt kirohanni Richards ellen, amiért „nem gyújtotta fel a nevezett hajót, jóllehet az bostoni volt". (572)

Feketeszakáll nemsokára félretette dühét, ugyanis sokkal fontosabb dolgokkal kellett foglalkoznia. Magában eldöntötte, elérkezett az idő feloszlatni a társaságot, de a zsákmányt nem szándékozott megosztani mind a 400 emberrel. Míg Kö- zép-Amerikában voltak, néhány közkalóz lázongani kezdett, mikor kifogyott a rumkészlet. „A csapat szinte józan", írta Feketeszakáll akkoriban a naplójában. „Atkozott összevisz- szaság van itt köztünk! Cselszövést terveznek a gazemberek, és különválásról szóló beszédeket lehet hallani." Szerencsére a flotta következő zsákmányán „nagy adag pálinka volt a fedélzeten", ami „melegen tartotta a társaságot, átkozottul melegen, és akkor minden újra rendben ment tovább". (573) Fe- keteszakáll viszont soha nem bocsátott meg a felkelőknek, és nem állt szándékában megjutalmazni az efféle viselkedést. Eltervezte, hogyan szabadulhat meg tőlük, csakúgy mint a hozzá nem értő Stede Bonnet-től és támogatóitól. Tervét csak néhány megbízható kollégájával osztotta meg, többek közt kormányosával, William Howarddal, és a fedélzetmester Is- rael Handsszel, aki a flotta egyik hajóját, a nyolcvantonnás Adventure szlúpot irányította. Ok segítettek neki meggyőzni a csapatot, hogy vitorlázzanak Észak-Karolina egyik kis népességű Öblébe karbantartani a hajókat, feltehetőleg felkészülésként arra, hogy a Floridai-szorosnál megállítsák az éves spanyol kincses flottát. (574)

Fiat nappal Charleston elhagyása után - valamikor 1718. június 3. körül - Feketeszakáll flottája befordult a mai nevén Beaufort-öbölbe, félúton Észak-Karolina lapos, mocsaras partja felé. Hogy elkerüljék a homokos, feltérképezetlen zátonyokat, a hajóknak át kellett verekedniük magukat egy keskeny, enyhén kanyarodó csatornán, melyet egy patakból alakított ki az árapály, és amely lassú folyású vizével nyugodt horgonyzóhelyét biztosított. Bár a kikötő pont Beaufort falucskával szemközt helyezkedett el, a kalózoknak nem sokat kellett félniük az ott élő maroknyi családtól, mert azok a szárazföldön keresztül semmilyen lehetséges módon nem tudtak segítséget kérni. (575) A szlúpok - az Adventure, a Revenge és a kis spanyol zsákmány - mentek előre, áthaladtak a tizenöt láb mélyen lévő külső pad felett, majd folytatták az utat tovább a kanyargós csatornán keresztül a kikötőig. Feketeszakáll biztonságban áthajózott a Queen Anne's Revenge-re a külső homokpadon, de mikor teljesen kibontott vitorlákkal megközelítette a tölcsértorkolatot, valószínűleg parancsot adott a kormányosnak, hogy olyan irányt válasz- szon, mellyel egyenesen ráfutnak a zátonyra. A nagy hajó remegve megállt, az ütközés ereje ledöntötte az embereket a lábukról, a hajó egyik orrhorgonyának kötele elpattant, és csobbanva a vízbe esett. (576) A terv szerint Feketeszakáll felküldte William Howardot a csatornán egy csónakban, hogy szóljon Israel Handsnek, jöjjön le az Adventure-al, feltehetőleg segíteni leszedni a Queen Anne s Revenge-tt a homokpad- ról, még mielőtt lemenne az ár. Hands az Adventure-\ közvetlenül rávezette a zátonyra, egy ágyúlövésnyi távolságban a zászlóshajótól, óriási lyukakat ütve a hajótesten. Mikorra a Revenge és a spanyol szlúp a helyszínre ért, Feketeszakáll hajója balra dőlt, ahogy a raktér megtelt vízzel. A kalózok a Queen Anne's Revenge egyik horgonyával feleveztek négyszáz yardot a csatornán, rögzítették és megpróbálták a horgonycsörlővel lehúzni a hajót a pádról, de nem sikerült. A csapatnak el kellett fogadnia, hogy a Queen Anne's Revenge odaveszett. Mindenki átszállt a Revenge-re és a spanyol naszádra, és felmentek Beaufortba.

Mikor a kalózok számvetést végeztek a helyzetről, Fekete- szakáll tervének következő részébe kezdett. Stede Bonnet teljes depresszióban volt több héten keresztül, mindenki előtt kijelentette, örömmel adná fel a kalózéletet, de cselekedeteit figyelembe véve „annyira szégyellte volna újra látni bármely angol ember arcát", hogy „hátralévő napjait" inkább inkognitóban akarja tölteni Spanyolországban vagy Portugáliában. A kalózok minden bizonnyal nagyon meglepődtek, mikor Fek e- teszakáll erre közölte, hogy a Revenge parancsnokságát visz- szaadja szegény fickónak.

Bonnet alig tudott hinni a fülének, és úgy döntött, kegyelmet kér magának, amint csak lehet. Beaufort falu lakói mondhatták neki, hogy Észak-Karolina kormányzója, Charles Edén a kis Bath községben él, egy nap hajóútra fel a tengerszoroson és a Pamlico-folyón. Bonnet egy maroknyi hozzá hűséges emberrel alacsony merülésű csónakba szállt, és azonnal útnak is indult, megígérve, hogy nemsokára visszatér a többi emberéért.

Mihelyt Bonnet távozott, Feketeszakáll százegynéhány összeesküvőtársával fegyvert rántott, és őrizetbe vette a társait. Tizenhatot közülük - és az Adventure parancsnokát, Dávid Herriotot - kitettek a partra Bogue Banknél, a szárazföldtől egy mérföldre lévő homokos szigeten. 200 másik kalózt otthagytak Beaufort faluban, hogy gondoskodjanak magukról. (577) Feketeszakáll és társai - „negyven fehér ember és hatvan néger" - felkapaszkodtak a spanyol naszádra és elindultak, megtartva a csapat teljes zsákmányát, körülbelül 2500 font értékben. „Mindenki azt gondolta, hogy Thatch szándékosan futtatta partra a hajóját", mondta később Herriot a hatóságoknak, mert így „szét tudta oszlatni a társaságot, és biztosítani tudta a pénzt és az ingóságokat magának". Mikor Bonnet visszatért a kegyelemmel három nappal később, a Revenge Beaufortnál várt rá, de a kincs már nem volt rajta. Megmentette a Bogue Bank-i partra rakottakat, és megfogadta, bosszút áll a pártfogóján, amiért hátba támadta.

Bonnet nem sokat tudott róla, de Feketeszakáll is Bath felé vitorlázott. A külső utat választotta a homokszigeteket megkerülve, a köztük lévő sekély csatorna helyett. Mialatt Bonnet visszahajózott Beaufort felé, esküdt ellensége épp a homokszigetek másik oldalán volt, és pont az ellentétes irányba tartott. Körülbelül az idő tájt, hogy Bonnet felfedezte az árulást, Feketeszakáll nyolcágyús szlúpja az Észak-Karolina szerény fővárosába vezető keskeny folyócskán haladt felfelé.

Jóllehet Bath volt Észak-Karolina adminisztratív központja, legrégebbi városa és hivatalos kikötője, alig volt több egy nagy falunál: mindössze három hosszú utcából, két tucat házból, egy malomból és egy kis cölöperődből állt a Bath-patak mellett, melynek ciprussal benőtt partja annyira alacsony, lapos és mocsaras volt, hogy lehetetlen volt megmondani, hol ér véget a víz, és hol kezdődik a szárazföld. (578) Feketesza- káll szlúpját befújta a szél a kikötőbe, és lehorgonyzóit a barna, csersavtól elszíneződött vízben, egyik oldalon a várossal, a másikon a rakparttal és az ültetvényházzal. Bath százfőnyi lakosa nem sok mindent tehetett, mint végignézte a látogatókat: érkezésükkel megduplázódott a város lélekszáma. Mikor partra léptek, a kalózok nagyvalószínűséggel megkérdezték, hol találják a városházát vagy a kormány székhelyét, és a helyiek talán informálták őket, hogy ilyenből Észak- Karolinában egyik sincs. A kormányzó-tanács folyamatosan vándorolt, egyik vagy másik tagjuk otthonában tartották a gyűléseket, néha több mérföldre a falutól. A király kegyelméért, azt ajánlották Feketeszakállnak, evezzen át a rakpartra a patak túloldalán. Charles Edén kormányzó háza ott van a végében.

Nem maradt fenn semmilyen beszámoló Feketeszakáll és Edén kormányzó első találkozásáról, de feltehetőleg minden rendben ment. A negyvenöt éves Edén vagyonos angol nemes volt, 400 hektár birtokkal, viszont egy elszegényedett gyarmatot kormányzott, melynek betegséget hozó, pangóvizes területeit jogsértett indiánok és nincstelen telepesek lakták. (579) Feketeszakáll embereinek volt pénze - 2500 font spanyol érmékben, azon kívül, amit sikerült megspórolniuk az előző évi kalózkodásból -, meg eszközeik és hajlandóságuk még többet behozni, egészen amíg a kormányzó nem kérdez túl sokat a pénz származásáról. Sikerült megállapodásra jutniuk. Edén kegyelmet ad Feketeszakáll minden emberének, akiknek a nagy része úgyis odébbáll. Feketeszakáll és legközelebbi tisztjei letelepednek Bathban, házat építenek, és élik, legalábbis a felszínen úgy kell látszódnia, becsületes életüket. Ami a valóságot illeti, csendben továbbra is feltartóztatják a keleti parton fel és alá közlekedő, vagy a közeli Virginiába tartó hajókat, melyek gőgös vezetői régóta lenézték elmaradott déli szomszédaikat. Edén és barátai megóvják a javaikat, és a kalózoknak is hasznukra lesz azok védelme. Észak-Karolina lesz igazából az új Bahamák, illetve még annál is jobb, mivel független kormánya lévén nem kell tartani brit inváziótól.

Feketeszakáll legtöbb embere azonnal elhagyta Észak- Karolinát Pennsylvania és New York felé. William Howard Williamsburgbe ment két rabszolgával, egyiküket a La Con- corde-tól, másikukat a Princess brigantinról szerezte. Feketeszakáll és húsz másik férfi, köztük legalább hat szabad fekete kalóz, Bathban maradt. (580) Helyi elbeszélések szerint Feketeszakáll Plum Pointon épített rezidenciát magának, egy hegyfokon a falu szélén. (581) A kalózok általános történetének, szerzője azt írja, hogy Feketeszakáll nyomban feleségül vett „egy fiatal, tizenhat év körüli teremtést, és a kormányzó vezette le a szertartást" (582), állítólag tizennegyedik feleségeként, akit „arra kényszerített, hogy ajánlja fel magát öt vagy hat brutális társának", míg ő mindezt végignézte. A történetet nagy mértékben kiszínezték. Feketeszakállnak nem volt ideje tizennégy nőt feleségül venni, ha figyelembe vesz- szük, mennyi ideig volt tengeren. Megnézve a kalóz múltját figyelemreméltóan emberinek leíró feljegyzéseket, kétséges, hogy tizenéves feleségének rendszeresen tömeges erőszakot szervezett volna.

Akárhogy is, Feketeszakáll feleségül vett valakit Bathban, ugyanis a lakodalmát később megemlíti egy, a szomszédos Virginiában állomásozó kapitány a Királyi Haditengerészettől, aki figyelemmel kísérte tevékenységeit. A helyi szóbeszéd úgy tartja, a felesége Mary Ormond volt, Bath egyik jövőbeni seriffjének lánya, ahogy azt az Ormondok legalább egy, kora XX. századi leszármazottja bizonygatja. Egy másik történet A kalózok általános történetében igaznak hangzik: „Gyakran szórakozott azzal, hogy kiment az ültetvényesek közé a partra, és éjjel-nappal mulatozott. Ezek [az emberek] jól fogadták, de hogy szeretetből vagy félelemből, azt nem tudom megmondani." (583)

Henry Averyhez hasonlóan Feketeszakáll is megvásárolta egy gyarmati kormányzó lojalitását, de nem gyűjtött össze akkora vagyont, ami lehetővé tette volna, hogy királyként éljen élete hátralevő részében. Ezért, néhány hét pihenés után, visszatért dolgozni.

Odahaza a Bahamákon Charles Vane nem szándékozott tevékenységét megszüntetni. Áprilisi útja után majdnem egy hónapot várt izgatottan a jakobita erősítésre, de az nem akart megjönni. Nem sokkal azután, hogy George Cammocke továbbította bahamai terveit Stuart Jakab anyjának, Modenái Máriának, a királyné elhunyt (584), és úgy tűnik, vele együtt az összeesküvés is elhalt. Ahogy teltek a hetek Vane ráébredt, hogy Woodes Rogers, I. György kormányzója hamarabb fog megérkezni Nassauba, mint a Stuartok, és a kalózköztársaság, valószínűleg halálra van ítélve. Hornigold és néhány másik jó útra tért kalóz Nassauba visszaérve Rogers kormányzó szolgálatába kívánt állni. Jennings ennél is továbbment, privatér megbízást kért Bennett kormányzótól (585), hogy elkapja Vane-t, és visszavigye Bermudára, ahol bíróság elé állítanák a bűntetteiért. Az a hír járta, hogy felszerelt két vagy három szlúpot, és Nassauba jön. Vane folytatni akarta a kalózkodást, de tisztában volt vele, hogy a falak lassan bezáródnak körülötte.

Május végén Vane már nem várhatott tovább. Körbement Nassau-ban, és összehívta régi embereit. Hetvenöt, hasonló gondolkodású keménylegény döntött úgy, hogy csatlakozik hozzá a Larkon (586), köztük Edward England és Calico Jack Rackham. Az volt a tervük, hogy kimennek egy utolsó útra Rogers kormányzó megérkezése előtt, és ha sikerül nekik, szereznek egy akkora kalózhajót, amely hosszabb időn keresztül elmegy anélkül, hogy be kellene állnia valamelyik kikötőbe javításra. Mivel a kalózok fészkéből állítólag ki akarták űzni, Vane fel szeretett volna készülni arra, hogy annyi ideig és akkora távolságra legyen képes elhajózni, amíg egy másik menedéket nem talál.

Vane első fogása meglehetősen pimaszra sikerült. 1718. május 23-án a bahamai Crooked Island mellett, Nassautól 200 mérföldre délkeletre, utolértek egy ismerős hajót. A tizennégy tonnás Richárd & ]ohn hosszú időn keresztül volt Nassau elengedhetetlen tartozéka, ellátmányt hozott a kalózoknak Charlestonból és Jamaicáról, cserébe a zsákmányaikért. Vane, csakúgy, mint a Lark fedélzetén mindenki, tudta, hogy a hajó Richárd Thompson, Harbor Island vezető polgárának, és vejének, a kalózköztársaság egyik alapítójának, John Cockramnek a tulajdona, aki egy kenuban vitorlázott Hornigolddal még 1714-ben. A Richárd & John mindig tiltott területnek számított a kalózok számára, viszont ez alkalommal nem. Cockram a kegyelempárti tábor egyik vezető tagja volt, és mint ilyen, nem barátja Vane-nek és embereinek. Tüzet nyitottak hát a Richárd & Johnra, és utasították a parancsnok Josephet, Cockram testvérét, hogy álljon a széllel szembe, és adja meg magát. Vane legénysége aztán kirakta őt Crooked Island elhagyatott partjaira, és elvitorlázott a szlúpjával. (587) Vane egyértelművé tette: az ő értelmezése szerint a jó útra tért kalózokra szabad vadászni.

Június első felében Vane elfogott még néhány hajót, többek között egy kétárbocos csónakot és egy húszágyús francia hajót. (588) A kétárbocost átadta Edward Englandnek, akinek a helyére a legénység a rikítóan öltözködő John Rackhamet választotta a társaság kormányosának. A tekintélyes 200-250 tonnás francia hajó tökéletesen megfelelt kalózkodásra, így Vane megtartotta magának, mint új zászlóshajóját. (Miután leszerelték róla a fegyvereket, a Larkot nyilván odaadták a franciáknak.) Június 23-án, miközben a francia Leogane kikötő előtt hajóztak, a mai haiti Port-au-Prince közelében, elfogtak egy másik francia hajót is, a St. Martin brigantint Bor- deaux-ból, mely cukrot, indigót, pálinkát, vörös- és fehérbort szállított. (589) Vane partra tette a parancsnokot és néhány utast, de megtartotta a St. Martint és a legénységből tizenhárom főt. A zsákmánnyal elégedetten és az italtól megerősödve, Vane csapata úgy határozott, hogy visszatérnek Nassauba: Vane a francia hajón, England a kétárbocos csónakon, a St. Martin és a Richárd & John pedig a legénység irányítása alatt.

A nagy hajókkal kénytelenek voltak a kalózok a Harbour Island és Eleuthera körüli mély vízi átjárókat használni. Az út hosszabb volt, mintha átvágtak volna egyenesen a bahamai partoknál, de ugyanakkor kedvezőnek bizonyult. Július 4-én reggel a kalózflotta egy kereskedőszlúpokból álló kis raj közepén találta magát. A hajók Harbour Islandre tartottak, vagy épp onnan indultak. Néhány óra leforgása alatt a kalózok el is fogtak hármat közülük: a Drake-et Rhode Islandről (John Draper kapitány), mely bort, szeszt és rumot szállított; az Ulstert New Yorkból (John Fredd), trópusi faanyaggal megpakolva az Andros-szigetről; és az Eagle-1 Rhode Islandről (Róbert Brown), cukorral, kenyérrel és két hordó szeggel. Nem volt egy kincses flotta, de a szlúpok megfeleltek szállítóhajónak, és az alkohol vidáman tartotta az embereket néhány napig, legalább. Estére Vane zsákmánykonvoja megérkezett Nassauba. Itt a legénysége rögtön el is foglalt még két szlúpot, a Dove-ot (William Harris); és a Lancastert, melyet nem más irányított, mint Neal Wal-ker, a bíró Thomas Walker fia, akinek családját Hornigold 1716-ban elzavarta New Providence-ről. Vane hat héttel korábban egyetlen hajóval hagyta el Nassaut, most viszont legalább kilenc hajó volt a parancsnoksága alatt.

Hamar megszilárdította a sziget feletti uralmát. Ügy tartják, kivont karddal a kezében viharzott ki a partra, és azzal fenyegetőzött, hogy „felgyújtja a város fontos házait, példát statuálva az emberek sokaságának". H kalózok általános története szerzője szerint, akinek kiváló források álltak rendelkezésére, Nassauban Vane kikelt Benjámin Hornigold és a többi megreformált kalóz ellen, és „különösen arcátlanul viselkedett azokkal szemben, akik nem voltak olyan nagy gazemberek, mint ő maga". „20 napig uralkodott itt kormányzóként, megállított minden beérkező hajót, és egyet sem engedett távozni... Megesküdött, hogy míg a kikötőben van, nem tűr meg más kormányzót magán kívül." (590)

Miután megfélemlítette ellenfeleit, Vane munkához látott az embereivel. A St. Martimoi átszállíttatta a rakományt különböző szlúpokra, és további ágyúkat vitetett a nagy francia hajó fedélzetére. A banda Brazília partjaihoz szeretett volna menni, ahol reményeik szerint egyesíthették erőiket La Buse- zel, Condenttel és más elkötelezett kalózokkal. Esetleg létrehozhatnak egy másik kalózköztársaságot Dél-Amerika partjainál, a hannoveri király hatókörén kívül, és a kalózok talán újra összeállhatnak.

1718. július 24-én este, mindössze három vagy négy nappal Vane embereinek indulása előtt, kiabálás kezdődött a városban: a Királyi Haditengerészet egyik fregattjának vitorlái tűntek fel Hog Island hátsó oldalán.

Woodes Rogers megérkezett. (591)

TIZEDIK FEJEZET

HAZÁRDPOLITIKA

1718.  júlíus-szeptember

OODES ROGERS OTT ÁLLT a Deliáá tatján, a kezében nádpálcával, hogy kisegítse rossz lábát, és átnézett a tenger felett. Nagy hajója enyhén jobbra dőlt, a vitorlák majdnem teljesen szélnek feszültek. New Providence szigetének sötét körvonalai töltötték be a déli horizontot három mérföldre a hajóorr előtt. Peter Chamberlainé sorhajókapitány zászlóshajója, a HMS Milford ott vitorlázott mellette, figyelőkkel a főárboc tetején és harminc nehéz ágyúval készenlétben. Mögötte, a Deliáá sistergő nyomvonalában a Willing Mind szállítóhajó szelte alacsonyan a hullámokat katonákból és ellátmányból álló súlyos rakományával, nem messze a magántulajdonú Buck hadi szlúptól. Rogers időről időre belepillantott messzelátójába, a HMS Rose fregatt a hátsó árbocra akasztott égő lámpását figyelve, amint épp megkerüli Hog Island nyugati sarkát három mérföldre onnan. Mögötte fél mérfölddel a kullogó HMS Shark hadiszlúpot láthatta. (592) A hajnal első óráiban Chamberlainé sorhajókapitány helyi navigátorokat vitetett a Rose és a Shark fedélzetére, és előreküldte őket felderíteni a helyzetet. Most, tizenöt órával később, eljött a leszámolás ideje. A Rose bement a kikötőbe. Rogers és Chamberlainé, mivel a nagy és mély merülésű hajóikhoz nem voltak navigátorok, úgy tervezték, oda-vissza fognak vitorlázni kint a mély vízen. Napfelkeltéig csak várni tudtak, azt lesve és fülelve, hogy valami hír érkezzen a Rajétól és a Sharkxól. Rogers úgy érezte, mintha süllyedne, mikor néhány perc múlva ágyúdörgés semmivel össze nem téveszthető hangját hallotta a visszhangozni Nassau kikötőjének irányából.

Délután hatkor a Rajé kapitánya, Thomas Whitney parancsot adott a fregatt horgonyainak a leengedésére, pont a kikötő főbejáratában. A hajó elfordult a keleti szélben, így húsz ágyúja, hiábavalóan, egy nagy szakasz néptelen partvonal felé mutatott: a hajó bal oldalán Hog Island csücske volt, a jobbon pedig a bozóttal benőtt földek Nassau külső részén. A fő horgonyzóhely pont előttük helyezkedett el, és elhagyatott látványt nyújtott. Úgy negyven elfogott hajó maradványa feküdt szétszórva a parton, egy-kettő közülük kiégett, de mindegyiküket széttörték - holland hajókat, francia brigan tinó kát, különféle nagyságú és nemzetiségű szlúpokat a szerelvényeket és vitorlákat leszedték róluk, és a szél ide-oda fújta a kötélzet szabadon maradt végeit.

A horgonyzóhely közepén egy nagy húsz-harminc ágyús hajó, első ránézésre francia építésű, várt lehorgonyozva. A főárbocán Szent György zászlója lengett, a régi Anglia iránti hűséget hirdetve, szemben az alig tízéves Nagy Britannia nemzetével. Szlúpok és más hajók horgonyoztak körülötte, néhányukon halálfejes zászló volt. Ugyanez a lobogó lengett Nassau erődje felett is, melynek tengerre néző falai annyira megroggyantak, hogy a repedéseket még nagy távolságból is látni lehetett. A szél rothadó hús betegítő szagát szállította keresztül a kikötőn, mintha ezernyi állattetem bomlana valahol a parton.

Whitney riadalmára, hirtelen láng és füst csapott fel a nagy hajó - Charles Vane hajója - tatjáról, a kikötő közepén. (593) Néhány pillanat múlva a hang - a tatra elhelyezett ágyúé - is megérkezett, majd utána ágyúgolyó csobbant a víz felszínén nem messze a Rajétól. Két másik lövedék elhúzott a feje felett, közülük legalább az egyik átszakította a Rajé kötélzetét, mielőtt Whitney felvonta volna a béke fehér zászlaját. Egyértelmű, gondolhatta a fiatal parancsnok, Aogy ez nem lesz túl egyszerű.

A kalózhajó elfogadni látszott a fehér zászlót, és Whitney egy csónakon elküldte egyik hadnagyát a kikötőbe, hogy szavai szerint, „megtudakolja az okát" a kalózok ellenségességének. A hadnagy Vane hajójának oldalához evezett, üdvözölte a kapitányt, és megkérdezte, miért lőtt rá a király hajójára. „A válasza - írta Whitney a hajónaplóban - az volt, [hogy] minden erőfeszítésével igyekszik felégetni minket és az összes hajót a kikötőben." (594) Vane egy levelet is adott a hadnagynak, Woodes Rogers kormányzónak címezve, külső felén ezzel a felirattal: „Várjuk gyors válaszát." A levélben, melyet vagy eljuttattak Rogershez azon az estén, vagy nem, ez állt (595):

1718. július 24.

Méltóságod legyen szíves megérteni, mi készek va gyunk elfogadni Őfelsége legszívélyesebb kegyelmét, a következő feltételekkel, úgymint:

Megengedi, hogy túladjunk minden jelenleg birto kunkban lévő árun. Továbbá saját belátásunk szerint rendelkezzünk minden tulajdonunkkal, ahogy azt Őfelsége Kegyelmi Törvénye meghatározza. Amennyiben Méltóságod lesz szíves eleget tenni ké résünknek, mi, a legnagyobb készséggel hajlandóak vagyunk elfogadni Őfelsége Kegyelmi Törvényét. Ha nem, kénytelenek vagyunk magunk kiállni védelmünk érdekében...

Alázatos szolgái,

Vane egyszerűen csak időt akart nyerni, hogy módot találjon a szökésre New Providence-ről új hajójával és a teljes zsákmánnyal. Hajója túl nagy volt a Fazekasok zátonya feletti és a kikötő sekély keleti átjáróján keresztül történő átkeléshez. A Rose a nyugati kijáratnál horgonyzott, és beszorította őt a kikötőbe. Azt az elképzelést, hogy próbáljanak elmenni az ágyúi előtt - és teljes oldalas ágyútü-zet zúdítsanak egymásra félre kellett tenni, mikor néhány perccel később a tízágyús HMS Shark bevitorlázott és lehorgonyzóit nem sokkal a Rose elé, nyomában a húszágyús Willing Mind szállítóhajóval és a tízágyús Buck privatérhajóval. Vane hajója csapdába került, embereinek élete Rogers kormányzó hadseregének könyörületessé-gétől függött. Lement a nap, és a kikötő sötétségbe borult.

Vane gondterhelten tűnődött néhány óráig, míg végül úgy találta, Rogers nem szándékozik megtisztelni őt a válasszal. A csapat egyetértett abban, hogy a kikötő bejáratánál lévő hadihajók önmagukért beszélnek. A hajójukat már nem mentheti meg semmi, mondta nekik Vane, de számukra van még esély megszabadulni a kormányzó karmai közül. Legénységének kilencven embere feszülten hallgatta, mikor felvázolta a merész menekülési tervét.

Hajnali két órakor Whitney kapitányt egyik lihegő beosztottja ébresztette a kabinjában. A kalózok épp támadnak; a Rose veszélyben van. A kapitány kirohant a fedélzetre, és ijesztő látvány fogadta: Vane hajója lángokba borultan, egyenesen a Rose és kísérőhajói irányába tartott. Az éjszaka közepén Vane emberei kirakodták a hajójukat, majd fedélzetét és vitorlázatát bekenték szurokkal és kátránnyal. Az összes ágyút kivonták a lőállásokba, miután mindegyiket megtöltötték puskaporral és két-két lövedékkel. Felhúzták a horgonyt, és a hajót csendben a betolakodók felé vontatták. Ahogy csökkent a távolság, egyik kalóz a kormányhoz állt, és míg a többiek húzták, ő a halálra szánt hajót közvetlenül a lehor- gonyzott Shark és Rose irányában tartotta, leengedve a vitorlákat és felgyújtva a szurokkal borított fedélzetet és köteleket. (596) Ha minden a terv szerint alakul, nekiütközik a Királyi Haditengerészet hajóinak, és a keletkezett tűzvészben az ösz- szes hajó odavész.

Mikor az utolsó kalózok is elhagyták a hajót, a matrózok a Rose, a Shark, a Buck és a WillingMind fedélzetén vad futko- sásba kezdtek.

Egyesek eloldották a vitorlákat, mások baltákkal vagdosták a horgonykötelet, hogy megpróbálják kiszabadítani a bajbajutott hajókat. Ahogy megváltak a horgonyoktól, Whitney és a többi parancsnok a nyílt tenger felé fordította a hajóit, a szélnek háttal. Volt néhány félelmetes pillanat, amikor a tűzhajó egyre közelebb ért, és az első dupla töltésű ágyú elsült - a hő miatt begyulladt a puskapor. Aztán a Rose és a többi hajó lassan lendületet vett, és eltávolodott a közelítő égő pokol elől.

Maga Vane az eseményeket a Katherine, a gyors, bermudai készítésű szlúp fedélzetéről nézte, melyet egy másik kalóztól rekvirált az éjszaka közepén. A Katherine tulajdonosa, a Charles Yeats nevű kisebb kalóz is a hajón maradt, és nagyon nem volt boldog, amiért a hajóját elvették tőle. Vane emberei felpakolták a vagyonukat a szlúpra, és a fegyverzetét tíz vagy tizenkét ágyúra növelték. Csalódottan nézték végig, ahogy a Rose és a Shark elmenekült a tenger felé, de az akciójuk időhöz juttatta őket. A napkeltéig hátralevő négy órában el kellett tűnniük Nassauból. Vane elküldte az embereit a városba, hogy szedjenek össze mindent, amit használhatónak találnak: felszerelést, ellátmányt, fegyvereket, értékeket és a sziget legjobb navigátorát és ácsát, akiket az ágyukból rángattak ki és vittek a Katherine fedélzetére. (597) Aztán a fekete zászlóval az árbocon várták a hajnal érkezését.

Hétkor, nem sokkal napfelkelte után, Rogers teljes flottája megjelent a kikötő bejáratánál. A kormányzó új fővárosából egy nagy hajó parázsló gerendáit pillantotta meg először, ami sistergő zsarátnokokkal imbolygóit a csatorna közepén, majd a szétroncso-lódott hajók vázait a parton, és néhány horgonyzó kalózhajót a kikötőben, nem sokkal a Fazekasok zátonya mögött. Ha méltóságteljes megérkezést tervezett, Rogersnek csalódnia kellett. Útban a kikötőbe mind a Deliciá, mind a Milford megfeneklett egy homokzátonyon, és két órát kellett várni, míg a növekvő ár leemelte őket.

(599)   Vane emberei feltehetőleg jót nevettek, amikor látták a kormányzó és a sorhajókapitány saját zászlóit viselő hajókat tétlenül heverni Hog Island homokpadján. A nevetés tíz óra körül maradt abba, mikor az ár elég magas lett, és az alacsony merülésű hűek és egy másik szlúp megkerülte a Fazekasok zátonyát, katonákkal a fedélzeten. (600) Vane tudta, eleget késlekedtek. Kiadta a parancsot: horgonyokat felhúzni és vitorlát bontani. A Katherine megfordult, és elindult a kikötő keskeny keleti kijárata felé, nyomában a Buck-al.

Azon a reggelen erős déli-délkeleti szél fújt, úgyhogy üldözés közben a hajóknak élesen a széllel szemben kellett menniük. Vane aggódott néhány óráig, ugyanis a Katherine ilyen vitorlázási körülmények között lassabbnak bizonyult a követőinél. Akkor nyugodhatott meg, amikor elérték New Providence keleti végét, kiengedték vitorláikat és lassan előnyre tettek szert. Vane emberei megvetően elsütötték ágyúikat. A hűek kénytelen volt feladni az üldözést, és visz- szatérni Nassauba. Vane és a legénysége szabadlábon távozhatott, de New Providence szigete, legalábbis egy ideig, Rogers kormányzó tulajdona lett.

Huszonhetedikén reggel Rogers kilépett a partra, pompás ünnepség keretében. A Rose és a Shark tizenegy díszlövést adott le, mikor Rogers csónakja szárazföldet ért. (601) Nem kis megkönnyebbülésére, örömmel fogadták a kegyelempárti lakosok. Thomas Walker az elmúlt hetekben tért vissza a szigetre, ő köszöntötte elsőként a kormányzót, régi ellenségével, Benjámin Hornigolddal együtt. Ők ketten - a „kalózkormányzó" és az egykori bíró - elvezették Rogerst és kíséretét Nas- sau málladozó erődjéhez. Az odavezető úton néhány kegyelmet nyert kalózkapitány - Hornigold, Josiah Burgess és mások - legénysége szabályos sort formált az út két oldalán, és Rogerst látván muskétával a levegőbe lövöldözött, mozgó sortűzzel kísérve egészen az erőd kapujáig.

Rogers felmászott az erőd tetejére, hogy beszédet intézzen az ösz-szegyűlt tömeghez. Első pillantásra is láthatta, hogy az erődítményt rettenetesen elhanyagolták. A tenger felé eső bástya úgy nézett ki, mint ami bármelyik pillanatban összedőlhet, mivel, ahogy Rogers megjegyezte, „csak egy dülede- ző, repedt fal tartotta". Az alakulóteret beborította a gaz, és a helyőrségi épületek helyén csak egy kis kunyhó volt, egy benne éldegélő szerencsétlen öregemberrel. A kalózok magukkal vitték az ágyúkat, csak egyetlen kilencfontost hagytak hátra (602), ami megmagyarázza, miért nem próbált meg Vane az erődbe menekülni. Mire Rogers felért a tetőre Willi- am Fairfaxszel, Walkerrel és Hornigolddal az oldalán, meg egy csapat katonával maga mögött, közel háromszáz ember gyűlt össze a lenti téren. Rogers kibontott egy tekercset, és hangosan felolvasta a király közleményét, melyben kinevezi őt a Bahamák kormányzójának. A tömeg, Rogers szavaival, „számtalan jelét mutatta örömének, hogy a sziget újra kormányzat alá került".

Rogers a következő néhány napot azzal töltötte, hogy megerősítette hatalmát a szigeten, és felmérte annak állapotát. A 100 fős Független Csoport átvette az irányítást a Nassau Erőd felett, és lécekből és pálmalevelekből menedékeket építettek maguknak, míg a tengeri úttól elgyötört telepesek elkezdtek sátrakat összerakni a Deliciáról, a Buckrol és a Willing Mindről kölcsönvett vitorlákból. (603) A Rose matrózai a király nevében őrizet alá helyezték a St. Martint, a Drake-et, az Ulstert, a Dove-ot, a Lancastert és a többi, éppen akkor a kikötőben tartózkodó hajót. Rogers beköltözött a régi kormányzó házába, az egyetlen épületbe, amely túlélte a spanyol örökösödési háborút. Ideiglenes irodájában meghallgatásokat tartott a helybéliek számára. Felkutatta azokat „a lakosokat, akik korábban nem voltak kalózok vagy... akik a leginkább vonakodtak kereskedni velük", hogy vegyenek részt a tizenkét fős kormányzó-tanácsban. Augusztus 1-jén bejelentett kezdeti jelöltjei között ott volt Richárd Thompson, Harbour Island csempészkirálya, néhány Rogersszel érkezett férfi, mint például Fairfax (az új bíró), valamint a Delicia parancsnoka és az első tisztje. (604) A tanács még azon a napon összeült Rogers házában, és órákat töltött azzal, hogy fogadta a mintegy kétszáz, kegyelmet még nem kapott, de magát megadni szándékozó kalózt.

A sziget kalózlakossága 500 és 700 fő közé volt tehető, ami arra utal, hogy akik Nassauból más gyarmatokra mentek kegyelmet kérni, azok nagy számban visszatértek. Volt még 200 nem kalózkodásból éló is a szigeten, ők, Rogers egyik hivatalnokának szavaival élve, „a spanyolok elől menekültek el" a háború alatt, és most „az erdőkben éltek, szűkében mindenféle szükségleteknek". (605) Rogers mindannyiukat munkába állította, megtisztíttatta az épületeket, udvarokat és termőföldeket, melyeket a kalózok hagytak, hogy elborítson a sűrű növényzet. Másokat arra fogadott fel, hogy segítsenek a katonáknak felfegyverezni és megjavítani az erődöt, és felállítani egy külön ágyúállást a kikötő keleti bejáratának védelmére. (606) Rogers flottájának utolsó hajója, az ellátmányszállító Sámuel is megérkezett végül a kikötőbe, biztonságban és épségben, és tágas raktere tömve volt élelmiszerrel és felszereléssel. (607) Kormányzóságának első hete után Ro- gers valószínűleg optimista volt a sikert illetően.

A környező vizek kalózairól érkező hírek azonban hamarosan összetörték jókedvét. Először Charles Vane-től érkezett üzenet (608), ő két érkező hajót tartóztatott fel, és elmondása szerint csatlakozni fog Feketeszakállhoz, azt tervezve, ahogy Rogers leírta, „hogy felgyújtja az őrhajómat, és hamarosan meglátogat, hogy elégtételt vegyen az érkezésemkor elkövetett sértésemért, mikor két szlúpot küldtem utána ahelyett, hogy válaszoltam volna neki". Nemsokkal ezután, augusztus 4-én, egy Richárd Taylor nevű philadelphiai tengerész érkezett sokkal baljósabb hírekkel. (609) Taylort spanyol privatérok fogták el a Bahamák déli részén, akik a béke ellenére továbbra is fosztogatták az angol hajókat a Catt-szigeten és a Crooked-szigeten. A privatérok vezetője elmondta Tay- lornak, hogy új spanyol kormányzó érkezett Havannába, „Fü- löp király parancsával, hogy pusztítson el minden angol telepet a Bahama-szigeteken". Öt hadihajója és több mint 1500 embere volt a feladat végrehajtására. Ha az angolok megadják magukat, magyarázta Taylor, a spanyol kormányzónak utasítása van rá, hogy deportálja őket Virginiába vagy a Karolinákra, „ellenállás esetén viszont Havannába kell küldenie őket, onnan pedig mint foglyokat ... a Régi Spanyolországba".

Szembesülve Charles Vane és Spanyolország királyának fenyegetésével, Rogers tisztában volt vele, hogy olyan gyorsan végeznie kell az erődítési munkálatokkal, amilyen gyorsan csak lehet. Szerencsétlenségére, a munkaerő-utánpótlása kezdett eltünedezni. Először a vele érkezett katonák, tengerészek és gyarmatosítók kezdtek tucatjával lebetegedni. (610) Az azonosítatlan kór - és a város felett hetek óta terjengő orrfacsaró bűz - okának a nagy halom rothadó állati bőrt tartották, amit a kalózok hagytak hátra a parton. Bár a betegség két héttel Rogers megérkezése előtt tört ki, azt írta, olyan volt, „mintha a friss európai vér... vonzaná a ragályt". A hosz- szabb ideje ott élő lakosok „hamar megszabadultak" a fertőzéstől, míg az újonnan érkezetteket „olyan erővel döntötte le, hogy egyszerre több mint 100 betegem volt, és nem maradt egyetlen egészséges tisztviselő sem". Rogers csapatából nyolcvanhatan haltak meg, valamint hat legénységi tag a Ro- se-ról és a Milfordról, és két helyi lakos Rogers kormányzótanácsából. Rogers maga is ágynak esett „bélzavarok és ... járványos kórság miatt", (611), és augusztus közepéig nem is volt képes részt venni a tanács ülésein. A sziget marhaállományának nagy hányada szintén elpusztult, ami komoly csapást jelentett az élelmiszer-ellátásra.

Nassau régi lakosai nemcsak a betegséggel szemben voltak ellenállók, hanem Rogers erőfeszítésével szemben is, hogy munkára fogja őket. „Legtöbbjük szegény volt, és annyira hozzászokott a semmittevéshez, hogy inkább az éhenhalást választja, a munka helyett", írta Rogers a jelentésében. „Halálosan gyűlölték a munkát, elég volt nekik, hogy megtisztítottak egy parcellát, ami elláthatta őket burgonyával,

jamgyökérrel és nagyon kevés egyébbel, és mivel a környező szigeteken bőségesen hozzájuthattak leguánhoz vagy halhoz, sőt, akár teknőshöz, inkább ezeket ették hús helyett, és nem kívánták a lábasjószágot vagy a marhát. Így szegényen és lustán élnek ... és nem imádkoznak semmi másért, csak hajójroncsokért vagy a kalózokért ... és szívesebben költik el a vagyonukat bordélyokban, mint nekem fizessenek adót, hogy megvédjem családjukat és ami kedves számukra." A helyiek nem bizonyultak megbízható polgárőröknek sem. „Ezeket a hitványakat nem lehet éjszakai őrködésre sem befogni, és ha mégis, csak nagy ritkán érkeznek józanul, és még ritkábban maradnak éberek egész éjszaka, annak ellenére, hogy hivatalnokaink és katonáink nagyon gyakran csapnak le az őrségre és veszik el fegyvereiket, és majdnem mindennap megbüntetik, megbírságolják vagy bezárják őket", (612), panaszkodott a kormányzó. „Attól nem félek, hogy ne állna mellém mindegyikük bármely inváziós kísérlet esetén, a kalózokat érkezését kivéve. Ha régi barátaiknak lenne elég ereje támadást szervezni ellenem, nagyon kételkedem benne, sikerülne-e valamelyiküket is hozzám csatlakozónak találnom."

Ez idő tájt jelentette be Chamberlainé sorhajókapitány, hogy három hadihajója eltávozik. Rogers meghökkent. A gyarmat a legsérülékenyebb állapotában volt, a védői lebetegedtek, az erődítési munkák pedig még nem voltak készen. A Milford, a Rose és a Shark, valamint a rajtuk szolgáló háromszáz ember nélkülözhetetlen volt a védelemben. Chamberlainé azonban hajthatatlan maradt: megtisztította a hajóját, elvette a részét a zsákmányból, amit a kikötőben lévő kalózoktól szereztek, és nyíltan megmondta, „nincs parancsa" a további maradásra. Rogers nem rendelkezett hatalommal a haditengerészeti alkalmazottak felett, így kénytelen volt könyörögni a sorhajókapitánynak, hogy ne hagyja magára a kolóniát. Húzódozva ugyan, de Chamberlainé beleegyezett, hogy a húszágyús Rose maradjon még három hétig (613), mikorra Rogers állítása szerint „remélhető, hogy embereim és a védelmi erősítések jobb állapotban lesznek" ahhoz, hogy egyedül kitartsanak a kalózok és a spanyolok ellen. Ezeknek megfelelően augusztus 16-án, reggel kilenc óra harminc perckor a Milford és a Shark elindult New Yorkba. (614)

Rogers helyzete tovább rosszabbodott. Az elkövetkező pár nap során a Bahamákat villámlás, vihar és eső sújtotta, és Whitney kapitány, hurrikántól tartva, levetette a Rose csúcsárbocait. Rogers hánykolódott és forgolódott nyirkos hálószobája ágyában, görcsölő hassal és magas lázzal. Az erődítmény javítása csigalassúsággal haladt, Rogers hadnagya alig tudta rávenni a jó útra tért kalózokat, hogy kiirtsák a bozótot az erőd körül, és még kevésbé arra, hogy részt vegyenek a kimerítő munkában, kimenekíteni az ágyúkat a Hog Island- i roncsok közül, és átszállítani az erőd bástyáiba. Az eső két hétig megállás nélkül esett. Mikor már kezdett elállni, érkezett egy csónak, mint a kikérdezésük után kiderült, Vane csapatának tagjaival. Elárulták, hogy Vane egy brigantinnal észak felé tart, de megígérte, szeptember 14. környékén találkozik velük Abacóban, a Bahama-szigetek egyikén, hatvan mérföldre Nassautól. Talán azért indult északnak, hogy egyesítse erőit Bonnet-vel vagy Feketeszakállal? Es ha igen, arra készül, hogy beváltsa fenyegetését, és megtámadja Nas-saut? Szeptember 8-án újabb rossz hírek jöttek. Befutott egy csónak, melyjohn Cockram testvérét, Phillipet és még néhány embert szállított, akiket két hónapig fogva tartott a spanyol guardas costas. Ezalatt a spanyolok arra kényszerítették őket, hogy navigátorként a segítségükre legyenek, miközben kör- behajózták Abacót és New Providence-t, és információkat gyűjtöttek egy közelgő invázióhoz. Cockramet és kollégáit elengedték, így átadhattak Rogersnek egy üzenetet: „bizonyítsd be nekünk, hogy törvényes kormányzó vagy és nem kalóz, vagy számíts a legrosszabbra". (615)

Rogers sietve levelet írt Elavanna kormányzójának, hadnagyai pedig nekifogtak, és megtöltötték a Buckót Kubában eladandó áruval. A hadiszlúp szeptember 10-én kelt útra, egy kisebb szlúp, a Mumvele Trader társaságában. A Bitek azonban soha nem érkezett meg Havannába, útközben a legénység - kegyelmet kapott kalózok és Rogers matrózainak keveréke - átállt kalóznak. A tengerészek közül, akik a Buckk&l érkeztek Angliából, úgy tűnik sokan találták vonzónak a kalózéletet. Egyikük, Walter Kennedy indítékait később lejegyezték. Kennedy, a wappingi horgonykovács fiatal fia, a Királyi Haditengerészetnél szolgált a spanyol örökösödési háborúban, és „volt alkalma hallani a kalózok cselekedeteiről ... Sir Henry Morgan idejétől ... Avery kapitány sokkal újabb madagaszká- ri hőstetteiig". A mesék megérintették, és Kennedy úgy vélte, „talán lehetne ő is akkora ember, mint ezek a tolvaj példaképek itt, ha kínálkozik rá alkalom". Kennedy megragadta a lehetőséget, és valószínűleg megölte a Buck parancsnokát, Jonathan Basst, meg a többi ellenállót, mielőtt elhajózott volna Afrikába. (616)

Elvesztvén a Buckót, Rogers esedezett Whitney kapitánynak, hogy maradjon, és segítsen megvédeni a szigetet Vane- től, akit bármelyik napra lehetett várni. Whitney egy héttel elhalasztotta utazását, de szeptember 14. kora reggeli óráiban, Rogers erős tiltakozása ellenére, a Rose így is elhagyta Nas- saut. Whitney megígérte Rogersnek, hogy három héten belül visszatér (617), de ez olyan ígéret volt, amit nem állt szándékában betartani. Rogers végignézte, ahogy az utolsó haditengerészeti kísérője eltűnik a láthatáron a délnyugati szélben.

Pár órával később újabb csónak érkezett a kikötőbe, és riasztó híreket hozott: Charles Vane megérkezett Abacóra.

(618)

Miután megmenekültek a Buck -tól július 26-án, Vane pontos mozgását csak nagy vonalakban ismerjük. Csapata, úgy tűnik, tovább vitorlázott délre a Katherine szlúppal, melynek eredeti kalózkapitánya, Charles Yeats sértődötten és rosszkedvűen a fedélzeten maradt. A kalózok a jelek szerint oda- vissza ugráltak a Bahamák déli része és a kubai partok közt. Július 28-án elfogtak egy barbadosi szlúpot (619), amit odaadtak Yeatsnek és embereinek, azzal a feltétellel, hogy továbbhajóznak velük Vane kísérőjeként. Két nappal később egy másik szlúp, a John & Elizabeth került a kezeik közé (620), nem sokkal utána pedig egy brigantin, melyen Vane átvette a parancsnokságot.

A londoni Weekly Journal jelentette, hogy a kalózkapitány mindkét hajót el akarta süllyeszteni, „parancsnokaikkal és legénységükkel" együtt, de az emberei nem egyeztek bele „ilyen embertelen barbárságba". (621) A kalózok öt napig tartották vissza foglyaikat, miközben kapitányuk megfogadta, hogy elfoglal még két, várhatóan Nassauba érkező londoni hajót, amiket, ahogy mondta, „apró darabkákra fog vagdosni". Míg a kalózok ittak és hajóikat tisztogatták valamelyik bahamai menedékhelyükön, újabb hajó érkezett. Ellátmányt hozott nekik, valamint „híreket, hogy a többi kalóz merre portyázik, és milyen hadihajók vannak kint üldözni őket". Hallották, hogy kérkedik a kapitány: „ha két hadihajó is érkezne ellene, harcolna velük, és ha nem tudna megmenekülni előlük, lemenne a lőporkamrába, és felrobbantaná a hajót, a fedélzeten mindenkit, saját magát is a pokolra küldve".

Augusztus közepén Vane néhány emberét elküldte Nassa- uba információkat és ellátmányt szerezni. Abban egyeztek meg, egy elhagyatott horgonyzóhelyen fognak újra találkozni Abaco mellet. Ügy tűnik, Vane az alkalmas pillanatra várt, figyelte az ellenségeit, és reménykedett, hogy végül csatlakozhat Bonnet-hez és Feketeszakáll-hoz, és megtámadhatják a szigetet. Talán abban is bízott, hogy a spanyolok megrohamozzák, meggyengítik vagy elpusztítják Rogers erőit, olyan vákuumot hagyva maguk után, ahova a kalózok szabadon visszatérhetnek. Számított régi barátaira, hogy megvásárolják az áruit, csempésznek a bandájának létfontosságú élelmiszereket és tájékoztatják a New Providence-en történt eseményekről.

Augusztus közepe táján csapatának harci kedve kezdhetett lankadni, ezért úgy határozott, rövid kiruccanást tesz Charles- tonba, szándékai szerint megtölteni a legénység zsebeit. A kalózok 1718. augusztus 30-án blokád alá vették a kikötőt, Vane tizenkét ágyús brigantinjával és kilencven emberével, Yeats a szlúpján - feltehetőleg a Katherine-en - nyolc ágyúval és húsz fővel. Dél-Karolina kereskedőit minden bizonnyal meglephette, hogy megint a kalózok kényének-kedvének vannak kiszolgáltatva, ugyanis egyik hajó a másik után került a kalózok karmai közé. Harminchat óra alatt Vane és Yeats együttesen nyolcat foglalt el belőlük, a kis barbadosi tizenöt tonnás Dove szlúptól a 300 tonnás londoni Neptune-ig, A londoni nyolcvantonnás Dorothy brigantinról Vane kilencven guineai rabszolgát szerzett, és átterelte őket Yeats szlúpjára, amit úszó raktárnak szándékozott használni. (622) Yeatsnek azonban más tervei voltak. A szlúpja most tele volt értékes emberáruval, ezért megfordult, és elindult az ellenkező irányba, megkísérelt elmenekülni hatalmaskodó parancsnokától. Vane üldözőbe vette, és ki is lőtt rá legalább egy teljes oldalas ágyútüzet, de nem tudta megakadályozni alárendeltje szökését. (623) Yeats meghúzódott a hajójával az Edisto-öbölben, harmincöt mérföldre délre Charlestontól, és hírvivőt küldött a városba, felajánlva, hogy megadják magukat, ha a kormányzó kegyelmet adományoz embereinek. A kormányzó beleegyezett.

Vane kétségtelenül dühös lehetett Yeats szökése miatt, de két új zsákmány vigaszt nyújtott neki. Ott voltak az ötven- tonnás Emperor és Neptune hajók, mindkettő Londonba tartott, szurokkal, kátránynyal, rizzsel és terpentinnel. (624) A szállítmányukra jó felvevőpiac várt a Bahamákon, de a 2900 méretes hordó túl nagy tétel volt Vane szerény brigantinjának. Vane csapata úgy döntött, mindkét hajót elviszik a Bahamákra, és ott kedvükre kifosztják. Elmennek az Abaco melletti rejtekhelyükre, ahol reményeik szerint a nas- saui informátoraik és szállítóik már várják őket.

Vane emberei időben távoztak, ugyanis épp akkor alakult egy rendőri különítmény, hogy bíróság elé vigyék őket. Dél- Karolina kereskedői felszereltek két jól felfegyverzett, sok emberrel ellátott szlúpot a polgárőr ezredes William Rhett irányítása alatt, aki vagyonos kereskedőként rengeteg pénzt veszített a kalózok miatt az évek során. Mikorra Rhett hajói kiértek a kikötőből, Vane-t már nem lehetett sehol látni. Rhett úgy határozott, körülszimatol az észak-karolinai partok mentén, hátha valamelyik eldugott helyen megtalálja a kalózokat. Szeptember 29. délutánján meg is találta néhányukat Cape Fear kikötőjében - nem Vane embereit, ők akkorra már félúton voltak a Bahamák felé, hanem egy másik kalózcsapatot akik ezek szerint nem igazán tudták kipihenni magukat.

Szegény Stede Bonnet, miután Feketeszakáll átverte a Topsail-öbölnél, és eltűnt a spanyol zsákmányszlúppal és a csoport kincsének nagy részével, 1718 júniusának nagy részét azzal töltötte, hogy megpróbálta mesterét levadászni. Amint hallott valami pletykát, hogy Feketeszakáll az Ocracoke- öbölben tartózkodik, ötven mérföldre felfelé az észak- karolinai partokon, odavitorlázott a Revenge-dzsel, csak azért, hogy néhány elhagyatott, homokos szigetet találjon.

Bonnet kétségbeesett. Több mint egy évig kalózkodott, és alig volt többje, mint amivel elindult: a Revenge naszádja, negyven főből álló legénysége, és Észak-Karolina kormányzójának köszönhetően, tiszta törvényi előélete. Kalózkapitányként teljes csődöt mondott, helytelen döntései sok emberének az életét követelték, valamint a kincsei maradékát. Ami kevés reménye még megmaradt, hogy részt vesz egy jakobita felkelésben György király ellen, az is elúszott: az „igaz" király, akit ők csak III. Jakabként ismertek, magán is alig tudott segíteni, nemhogy a kalózoknak Amerikában. Bonnet hírneve romokban hevert tisztességes és törvényen kívüli körökben is, azt a megaláztatást pedig nem tudta volna elviselni, hogy visszatérjen régi életéhez Barbadosra a rabszolgaültetvények közé, sem azt, hogy kalóztársai közt éljen a Bahamákon. Nem állapodhatott meg sehol. Mialatt kegyelmet kapott Bathban, megtudta, hogy Dánia királya - Britannia egyik kisebb szövetségese a spanyol örökösödési háborúban - még mindig harcban áll Spanyolországgal. Talán ha Bonnet elmenne St. Thomasra, Dánia legfontosabb karibi gyarmatára, meg tudná győzni a kormányzót, hogy privatérengedélyt adjon neki. (625) Ezt a csapata is jó ötletnek találta, a kalózok néhány korábbi foglya, mint például Dávid Herriot kapitány, is a terv mellé állt.

Mikor elhagyták a Beaufort-öblöt, a kalózok Róbert Tuckert választották meg kormányosuknak. Tucker jamaicai tengerész volt, Feketeszakáll tartotta vissza egy kereskedőszlúpról pár héttel korábban. Sok más fogolyhoz hasonlóan ő is úgy találta, fekszik neki a kalózok élete, és hamar népszerű tagja lett a legénységnek. Nem sok tiszteletet tanúsított Bonnet-vel szemben, és az sem különösebben érdekelte, hogy visszaváltozzon törvénytisztelő alattvalóvá. Mikor az emberek felfedezték, hogy a Revenge-en csak tíz vagy tizenegy hordó élelmiszer van (626) - Feketeszakáll ellopta a többit -, Tucker elhatározta, hogy egyszerűen szereznek a következő kereskedőhajóról, amelyikkel találkoznak. Bonnet ellenezte a tervet, még lemondással és a Revenge elhagyásával is fenyegetett, de a legénység nem igazán hatódott meg távozása lehetőségétől, és a többség Tucker támogatására adta le szavazatát. (627) A kalózok elkapták az első szembejövő hajót, és elvették róla az ennivalót. Aztán elkaptak még egyet. Egy szempillantás alatt a Virginia-fokoknál voltak, és elfoglaltak minden hajót, amire csak rá tudták tenni a kezüket.

Bonnet próbálta megakadályozni az embereit, hogy érvénytelenné tegyék a kapott kegyelmét. Személyének titokban tartásához ragaszkodott hozzá, hogy szólítsák Edwards vagy Thomas kapitánynak, de ez a trükk sem tévesztette meg minden foglyukat. További útvonaluk eltitkolására a kalózok a Revenge-et átnevezték Royal Jamesre (628), tisztelgésként Stuart Jakab előtt. Bonnet ahhoz is ragaszkodott, hogy a kalózok adjanak foglyaiknak „fizetséget" az ellopott árukért, így később hivatkozhatnak arra, hogy ők csak kereskedők voltak, és nem kalózok. Első két áldozatuk kis csomag rizst, melaszt és egy régi horgonykötelet is kapott, cserébe a tőlük elvett kenyérért és több hordó disznóhúsért. (629) Egy vagy két hét után azonban a legtöbb kalóz nem volt hajlandó élni ezzel a fajta üzlettel, és Tucker klikkjéből néhányan inkább fenyegetni és kínozni kezdték a rabokat. Július 29-én a Newjersey-i Cape Maynél Tucker az ötventonnás Fortune szlúp fedélzetére lépett, és „ütötte és vágta az embereket rövid kardjával, egy férfi karját le is vágta", (630) egy szemtanú beszámolója szerint. Két nappal később megrohamoztak egy, a delaware-i Lewes kikötőjében horgonyzó szlúpot, mulatozást rendeztek a parancsnok kabinjában, ananászt ettek, rumpuncsot ittak, énekeltek, koccintottak Stuart Jakab egészségére, és azt mondták, „bíznak benne, hogy látni fogják őt, mint az angol nemzet királyát", a szlúp egyik tagjának elbeszélése szerint. Tucker eddigre már minden tekintetben parancsnok volt, csak névleg nem, és a kalózok úgy hivatkoztak rá, mit az „apjukra". (631)

A Royal James fedélzetén nem minden ember akart visszatérni kalóznak, és ők nagy kockázatokat is vállaltak, hogy megszabaduljanak Tucker markából. Július 21-én heten közülük sikeresen megszöktek. Elloptak egy zsákmányolt szlúpot, és Rhode Islandre vitték. Ott a hatóságok börtönbe vetették őket, de ötüknek onnan is sikerült elmenekülni, mielőtt tárgyalásra került volna sor. (632) Miután a kalózok elfogtak legalább tizenhárom hajót Newjersey-nél, Delaware-nél és Virginiánál, és visszatértek Cape Fearhez kivárni a hurrikánszezont, néhány kényszerrel toborzott ember akkor is bemenekült az erdőbe. Mivel nem találtak élelmet, menedéket vagy lakosokat a mocsaras vadonban, nem volt más választásuk, pár nap múlva visszatértek a kalózokhoz (633), akik betették őket dolgozni a „négerek közé", takarítani a Ro- yal Jamest. Az egyik mulatt fogoly panaszkodott társának, hogy „nem bírta tovább, kénytelen volt eleget tenni a kalózoknak, mivel azt mondták, nem lesznek tekintettel bőrének színére, és rabszolgává teszik". Másik alkalommal egy kalóz közölte ugyanezzel a mulatt fogollyal, hogy „ő is csak egy néger, és rabszolgát csinálnak minden hasonló színűből, ha nem csatlakoznak" a kalózokhoz. (634) Bonnet csapatában a feketék, úgy látszik, választhattak a rabszolgaság és a kalózkodás közt.

Bonnet nem próbált elszökni a RoyalJamesről, mikor a társaság visszatért a kalózléthez. Azt tervezték, továbbmennek St. Thomas felé a hurrikánszezon elmúlása után (635), így talán kitartott a reményében, hogy még mindig lehet törvényes privatér Dánia szolgálatában.

1718. szeptember 27-én a két dél-karolinai kalózvadász szlúp William Rhett ezredes vezetésével horgonyon találta a Royaljamest Cape Fear mögött. Rhették majdnem 2:1 arányú túlerőben voltak, két szlúp, a Henry (nyolc ágyú, hetven ember) és a Sea Nymph (nyolc ágyú, hatvan ember) állt szembe Bonnet tízágyús, negyvenöt fős szlúpjával. Rhett azonban elvesztette a meglepetés előnyét, mikor partra futott, és kénytelen volt a kalózokkal nyílt tengeri csatába bocsátkozni. Bonnet csapata felhúzta a horgonyt, és megpróbál a két dél- karolinai hajó között kifutni a tengerre. Ehelyett mindhárom szlúp megfeneklett, a Royal James és a Hemy viszonylag kis távolságban egymástól. A kalózok kedvezőbb pozícióban voltak, ugyanis a Royal James véletlenül épp a jobb oldalára dőlt, és megemelkedett korlátja védelmet nyújtott a kalózoknak az elkövetkező tűzharcban. Rhett ezredes Henryvel ezzel szemben a bal oldalára feneklett meg, és a teljes fedélzet ki volt szolgáltatva a kalózok tüzének. A két csoport egymást lőtte a következő öt óra során, míg végül a növekvő ár le nem emelte a Henryt a zátonyról. A még mindig mozgásképtelen kalózok, szembekerülve a Henry ágyúival, megadták magukat. Kilencen belehaltak a csata alatt szerzett sebesülésekbe, csakúgy, mint Rhett ezredes tizennégy embere.

A sértetlenül maradt Bonnet-t október 3-án Charlestonba vitték, és fegyveresekkel őriztették, a gyarmat néhány, de nem az összes, lakója nagy örömére. Ő volt az első híres kalózkapitány, akit a brit hatóságok fogtak el.

1718. július végén Feketeszakáll úgy döntött, ideje visszatérni a munkához. Embereivel kisebb lopásokban vett részt: szemtanúk jelentették, hogy „sértegette és bántalmazta a kereskedőhajók parancsnokait, és elvette tőlük a neki tetsző árukat és italokat". (637) Ittas dáridóik során ő és az emberei Bath városában is „egy kisebb rendzavarást" okoztak Charles Edén, Észak-Karolina kormányzója szerint, aki talán biztatta is Feketeszakállt, hogy vigye tengerre egy kis időre az embereit. Edén kormányzó már elismerte Feketeszakáll vitathatatlan jogát a spanyol szlúpra, melyen Beaufortból érkezett és most vámpapírokat is kiállított neki, valamint lehetővé tette, hogy a szlúpjával - melyet Feketeszakáll nem túl eredetien Adventun-t& keresztelt át - elmenjen St. Thomasra, ahol az embereit privatérként szerződtethette, ha esetleg lett volna ilyen szándéka. De mint kiderült, nem volt. (638)

Ahelyett, hogy St. Thomasra ment volna, Feketeszakáll felhajózott a Delaware-folyón 250 mérföldre északra, és csendben partra szállt Philadelphiában (639), eladni néhány értékes kincsét. Pennsylvania kormányzója, William Keith később beszámolt róla, hogy látták Feketeszakállt a város utcáin, és hogy sok ember jól ismerte, mert évekkel korábban, még mikor elsőtisztként szolgált egy jamaicai hajón, többször ellátogatott a városba. Az 1840-es évek elején számos idősebb philadelphiai mesélte eljohn Watson történésznek, hogy fiatal korukban ők vagy ismerőseik találkoztak Fe- keteszakállal és a legénysége tagjaival, és a legénységből egy „öreg fekete férfi" ott élt a sörfőző George Gray családjánál. Beszámolóik szerint Feketeszakáll látogatást tett egy üzletben a High Street 77. szám alatt, ahol „szabadon vásárolt, és jól fizetett". Azt is mondták róla, szívesen járt egy High Street-i fogadóba, és a „kardját mindig az oldalán" viselte. Senki nem merte letartóztatni, mert féltek, hogy az emberei kijönnének a partra, „és bosszút állnának miatta egy-két éjszakai támadással".

Augusztus második hetére a kalózok befejezték üzleti ügyeiket, és az Adventure kisiklott a Delaware-öbölből a nyílt tengerre. Itt volt az idő újra megtölteni bőröndjeiket, távol a megszokott tartózkodási helyeiktől. Egyenesen az Atlantióceánhoz vitorláztak, Bermuda irányába, és olyan idegen hajókat kerestek, amelyek legénysége nem valószínű, hogy feljelenti őket a bűncselekményeik miatt. Talán volt néhány kapásuk a sűrű forgalmú philadelphiai hajózási út mentén, de az első dokumentált fogás 1718. augusztus 22-én történt, Bermudától keletre. Az áldozat két francia hajó volt, az egyik súlyosan megrakva, a másik nagyrészt üresen, Martinique-ről tartottak haza Franciaországba. A franciák harcolni kezdtek, megrongálták az Adventunrt és megsebesítettek néhány embert, de a kalózok végül fölényesen győztek. Feketeszakáilék a teljes rakományt az egyik hajóra szállították, azt megtartották, a másikat pedig útjára engedték az összes francia tengerésszel a fedélzetén. (640) Mikor Feketeszakáll elindult visz- sza Észak-Karolinába, nem gondolta, hogy ez az incidens mennyi bajt fog még hozni rá.

Szeptember 12. körül a zsákmányukat lehorgonyozták a népte-len Ocracoke-sziget nagy homokkupaca mögött, és elkezdték leszerelni a kötélzetet, leszedni az értékes vitorlákat, árbocrudakat és zsinórokat, és kipakolni a cukorból és kakaóból álló rakományt. Feketeszakáll nem engedett senkit a hajói fedélzetére lépni, számolt be később róla egy közelükben elhaladó tengerész, „kivéve az orvost, hogy ellássa sebesült embereit", akik állítólag akkor sérültek meg, mikor a háborgó tengeren elszabadult egy ágyú. (641)

Tizenharmadikán délután, mindkét hajót Ocracoke-nál hagyva, Feketeszakáll négy fekete matrózzal elindult felfelé a Pamhcón Bathba az egyik csónakjukon. (642) Édességet, süvegcukrot, egy zsák csokoládét és néhány, a francia hajón talált titokzatos dobozt szállított, adományként Edén kormányzó közvetlen szomszédjának, Tóbiás Knightnak, (643) aki Észak-Karolina főbírája és őfelsége vámszedője volt. Négy fekete embere szerint Feketeszakáll Knight ültetvényére „éjjeli tizenkét óra körül érkezett", átadta az ajándékát Knightnak, bement vele a házba és ott maradt „körülbelül egy órával napfelkelte előttig", amikor is utasította őket, hogy menjenek vissza le Ocracoke-ra. Három mérfölddel lentebb a Pamlico-folyón Feketeszakáll észrevett egy periaguát egy elhagyatott parasztház mólójához kötve, benne két férfival és egy fiúval. Feketeszakáll úgy döntött, kifosztja a kereskedőkenut, és parancsot adott odaevezni melléjük.

William Bell, a periagua tulajdonosa, az éjszakát John Chester stégjénél töltötte, és még kora este látta elhaladni maga mellett Feketeszakáll csónakját. Bell legénysége mindössze fiatal fia és egy indián szolga volt, így amikor az öt kalóz odaért a csónakjához, tudta, hogy nehezen szállhatna szembe velük. Feketeszakáll először egyszerűen csak annyit kérdezett, van-e Belléknek valami innivalójuk, amire Bell azt válaszolta, „túl sötét van, nem lát jól, hogy húzzon" a hordóból. Feketesza- káll ekkor odafordult egyik fekete matrózához, aki átadott neki egy kardot. Aztán átugrott a periaguára, és ráparancsolt Belire, „tegye a kezeit a háta mögé, hogy megkötözzék" és „esküdözött, kárhozzon el, de megöli [Bellt], ha nem mondja el őszintén, merre van a pénz". A virginiai határ mellől, Currituckból származó Bell nem ismerte fel Feketeszakállt, és meg akarta tudni, ki ő. „Thache kí azt válaszolta, a pokolból érkezett, és most azonnal őt is elviszi magával oda", (644) ennyit tudott Bell elmondani a hatóságoknak, annak ellenére, hogy elég bolond módon megragadta Thatchet, és megpróbálta eltávolítani a periaguáról. Feketeszakáll hívta az embereit, és Bellt hamar megfékezték. Aztán a periaguával kieveztek a folyó közepére, összeszedték róla a pisztolyokat, pálinkát, egy doboz agyagpipát, 66 font értékben, és „egy különleges szépségű ezüstcsészét". Feketeszakáll ezután kidobta Bell evezőit és vitorláit a csónakból, és büntetésként, amiért ellenállt, addig ütötte a kardja lapjával, míg az el nem tört. Aztán tovább folytatta útját Ocracoke-ra. Bell minden bizonnyal új evezőket szerzett Chester kikötőjénél, mivel két óra múlva már Tóbiás Knight házánál volt Bathban, jelenteni a bűnesetet. Knight, ahogy erről Bell később a bíróság előtt tanúskodott, figyelmesen meghallgatta, majd jelentést írt, de egyszer sem említette, hogy az elkövetők az ő házában töltötték az éjszakát.

Szeptember 24-én Feketeszakáll az Adventure fedélzetén felhajózott Bathba, és eskü alatt jelentette Edén kormányzónak, hogy a francia „hajót és szállítmányát ő találta a tengeren, mint roncsot". (645) Mikor egy híres kalóz beállít valakihez azzal, hogy „talált" az óceán közepén egy sodródó hajót, mely tömve volt értékekkel, de annyira még működőképes volt, hogy vissza lehessen vele vitorlázni 700 mérföldet Észak-Karolinába, bárkinek meglehet az oka gyanakvónak lenni. Edén és Feketeszakáll nyilvánvalóan megállapodtak. A kormányzó Feketeszakáll tulajdonának nyilvánította a francia hajót, a megtaláló jogára hivatkozva, a roncsról pedig egy nagy csomag cukor valahogy utat lelt magának Knight főbíró pajtájába, és elrejtőzött egy kupac széna alá. (646) Edén arra is adott engedélyt Feketeszakállnak, hogy azonnal elégesse a hajót (647), merthogy forgalmi veszélyt jelenthet, így semmisítve meg kényelmesen a fizikai bizonyítékát a kalózkodás megtörténtének.

Zsebében a kormányzóval és a főbíróval, Észak-Karolina kezdett biztonságosabb kalóztanyává formálódni, mint amilyen a Bahamák valaha is volt. Feketeszakáll soha nem gondolta volna, hogy egy másik gyarmat kormányzója veszi magának a bátorságot, és inváziót indít ellenük.

TIZENEGYEDIK FEJEZET
VADÁSZAT

1718.   szeptember - 1720. március

ALEXANDER SPOTSWOOD, Virginia kormányzója hónapok óta figyelemmel kísérte Feketeszakáll tevékenységét. Eljutottak hozzá az információk, miszerint szándékosan zátonyra futtatta a Queen Anne’s Revenge-et, hogy kegyelmet kapott Edén kormányzótól, és hogy egymás után fosztja ki a kereskedőhajókat Észak-Karolina kicsi, párás kikötőiben. Spotswood összefogott a Virginiában lévő két haditengerészeti fregatt egyikének parancsnokával, Ellis Brand kapitánynyal a HMS Lyme-ról, és kémeket küldtek Észak-Karolinába, „részletes megfigyeléseket végezni a kalózokról". Még Feke- teszakáll egykori kormányosát, a kegyelmet kapott és Hampton Roads környékén tétlenkedő William Howardot is letartóztatta, azon az alapon, hogy nem tudott elszámolni a zsebében lévő 50 font és a társaságában levő két afrikai rabszolga származási helyével. Ezekkel a megkérdőjelezhető törvényi indokokkal Spotswood és Brand kapitány Howardot a Igyme fedélzetére vitette, majd bezáratták Williamsburg takaros téglabörtönébe. Howard kikérdezésével és a kémeit meghallgatva Spotswood részletes képet kapott arról, mire készül Feketeszakáll, hol tölti az idejét és hogyan vette meg Észak-Karolina legmagasabb rangú hivatalnokainak a támogatását. Október végén cselekvésre határozta el magát.

Spotswood később azzal érvelt, hogy Feketeszakáll fenyegetést jelentett Virginia kereskedelmére, és a jelenléte másokat is kalózkodásra bátorított. Mindez igaz volt, de nem emiatt döntött úgy Spotswood, hogy lépnie kell a kalózok ellen. Csakúgy, mint a politikusok előtte és azóta is mindig, Spotswood katonai hadjáratot akart indítani a határain túlra, hogy elterelje a figyelmet saját otthoni dolgairól.

Spotswood, Massachusetts után, az amerikai tengerpart második legerősebb gyarmatát kormányozta, annak 72 500 fehér és 23 000 fekete lakosával együtt. Virginia nem hasonlított az északi kolóniához, itt ültetvényes birtokok voltak, dohányföldekkel és a béresek és rabszolgák viskóival körülvéve. Mindegyik ültetvénynek saját kikötője volt, és úgy működött, mint egy önálló gyár, ahol az alkalmazottak és a rabszolgák a helyszínen állították elő a legszükségesebb termékeket és szolgáltatásokat. Ennek eredményeként itt nem igazán lehetett városokról beszélni, az ültetvényesek ügyeik legnagyobb részét falusi kikötőkben, templomokban, bíróságokon és a heti piacokon intézték. (648) Még a főváros, Williamsburg is alig volt több egyszerű közigazgatási központnál. Elegáns kormányzati épületei a téglaépítésű William and Mary Egyetem mellett helyezkedtek el. Az év nagy részében Williamsburg lakossága alig volt valamivel több 1000 főnél: ügyintézők, kézművesek, tanárok és diákok. Mikor a gyarmat arisztokrata törvényhozói összegyűltek a nagy, téglából készült Capitolban, Williamsburg megelevenedett. Fogadói, vendéglátóhelyei és kocsmái zsúfolásig megteltek, és a lelkes közönség összegyűlt előadást nézni Brit-Amerika egyetlen színházába, a kétéves épületbe a nagy gonddal kivitelezett Palace Green keleti oldalán. (649)

A legutóbbi években a törvényhozók azért gyűltek össze, hogy kritizálják Spotswood kormányzót és azt a korrupt magatartást, ami a gyarmat felügyeletének nyolc éve során alatta terjedt el. Egy hivatalos panaszt is megfogalmaztak, hogy hogyan „tékozolja el a kolónia pénzét" a majdnem teljesen elkészült Kormányzói Palotára, és annak fényűzően berendezett ebédlőire, faragott márvány kandallópárkányaira, gyümölcsös- és franciakertjére és bejárati kapuira. (650) Másokat Spotswood korrupt földügyletei dühítettek fel. Történetesen 85 000 hektár közföldet játszott át a saját tulajdonába vakbizalmi szerződéseken keresztül, ezt a területet már kezdték is Spotsylvania megye néven emlegetni. (651) A legtöbb törvényhozó azt a zsarnoki szándékát is ellenezte, hogy ellenőrzése alá vonja az összes pap és magas rangú hivatalnok kinevezését a gyarmat hivatalos vallásában, az anglikán egyházban. (652) 1717-ben a törvény-hozás sikerrel folyamodott a királyhoz, hogy eltörölje Spotswood néhány gazdasági rendelkezését, és most azon dolgoztak, hogy hivatalából is eltávolítsák.

Ilyen sok ellenséggel az ajtaja előtt Spotswood szigorúan titokban tartotta, hogy 1718. október elején találkozott a hyme parancsnokával, Brand kapitánnyal, és George Gordon kapitánnyal a HMS Pearből. Közreműködésüket kérte abban, hogy megszabadítsa Amerikát Feketeszakálltól, egyszer és mindenkorra.

Nassauban Woodes Rogers is arra készülődött, hogy szembeszálljon a kalózokkal. 1718. szeptember 14-én hírt kapott, hogy Charles Vane GreenTurtle Caynélvan, Abaco mellett, 120 mérföldre Nas-sautól. Szembesülve a spanyol invázióval, valamint a munkaerő és a Királyi Haditengerészet támogatásának hiányával, Rogers tisztában volt vele, egyetlen reménye abban van, ha a kegyelempárti kalóztábor vezetőinél próbálkozik.

Benjámin Homigold és John Cockram válaszolt is a kormányzó hívására, és belementek, hogy kalózvadászok legyenek. Rogers felszerelt egy szlúpot számukra - feltehetőleg Homigold Bonnetjét -, és kiküldte őket információt gyűjteni, sőt, ha lehet, harcba bocsátkozni Vane-nel. Négy nap múlva hagyták el Nassaut, és több hétig senki nem látta őket. (653)

Míg Hornigold visszatérésére várakozott, Rogers igyekezett rendbe tenni Nassau védelmét. A város kormányzótanácsa beleegyezett a hadiállapot bevezetésébe, „nagyon szigorú őrséget" állítottak fel, és a sziget alattvalóit és rabszolgáikat berendelték, hogy segítsenek megjavítani az erődöt. A kalózok azonban csónakokat loptak, és szinte minden éjjel szökött el valaki közülük a szigetről, abban bízva, hogy csatlakozhat Vane-hez. Rogers számításai szerint mintegy 150 fő hagyta el őt július vége és október második fele között. (654) Ahogy a napok hetekre változtak, Rogers aggódni kezdett: Hornigoldot „vagy legyőzte Vane, vagy újra belevágott régi kalózéletébe". A legtöbb szigetlakó egyetértett vele, ám három héttel az elindulása után Hornigold szlúpja bevitorlázott a kikötőbe egy zsákmányolt hajóval és maroknyi elfogott kalózzal.

Hornigold mindenkinek elmondta, hogy ő és Cockram idejének legnagyobb részét elrejtőzve töltötte Green Turtle Cay közelében, figyelte Vane-t, és várta az alkalmat, hogy lesből lecsapjon rá, amikor nincs mellette legfőbb támogatója. Szerencsétlenségükre ez nem következett be, így Hornigold és Cockram túl erősnek ítélte Vane csapatát a közvetlen támadáshoz. (655) A kalózbrigantinon kívül Vane-nek ott volt még a charlestoni zátony mellett elfogott két hajó, a Neptune és az Emperor, a legénysége pedig azzal foglalatoskodott, hogy átkutassa ezeket, vagy a saját hajóját tisztította. Miután majdnem három hét telt el, a kalózok búcsút intettek a Neptune és az Emperor fogoly legénységének, „jó utat kívánva nekik hazafelé", de mikor elindultak a horgonyzóhelyről, megpillantottak egy másik szlúpot feléjük közeledni. Ez, ahogy Hornigold elmondta, a harminctonnás Wolfszlúp volt, mely néhány nappal korábban hajózott ki Nassauból Rogers engedélyével, hogy tengeri teknősre halásszon. A Wolf parancsnoka, a kegyelmet kapott Nicholas Woodall azonban valójában Vane-nek csempészett lőszert, ellátmányt és információkat. Vane lehorgonyzott, beszélt Woodall-lal, és részletes leírást kapott Rogers tevékenységeiről és védelmi munkájáról. Talán eddig abban reménykedett, hogy kalóztársai fellázadtak a kormányzó ellen, így az információk most nyilván kedvét szegték. Mikor az egyik fogoly megkérdezte a kalózokat, milyen híreket kaptak Nassauból, azt válaszolták, „semmi jót", és szóltak neki, hogy inkább ne kérdezzen túl sokat. A kalózokat „nagyon felkavarták a hallottak" (656), arra szavaztak, hogy tegyék ki a foglyokat a partra, és a Néptune-t pusztítsák el, vagyis vágják le az árbocokat és a kötélzetet, és ágyúval ereszszenek „egy dupla töltetet" egyenesen a hajó gyomrába. Vane kalózai a brigantinnal és a Wolfal elhagyták a kikötőt. Ekkor Hornigold bevitorlázott, ennivalót adott a foglyoknak, és tudtukra adta, hogy megérkezett a segítség. Hornigold még aznap éjjel üldözőbe vette a kalózokat, pár nap múlva fel is tartóztatta a Wolfot, és magával vitte Nassauba. (657)

Az, hogy Hornigold elfogta a Wolfot, sokat javított Rogers hangulatán. „Hornigold kapitány becsületesnek bizonyult", írta Rogers a feletteseinek Londonba, „nem kímélte régi barátait ... akik megosztják itt az embereket, és ezáltal jobban javamra vált, mint gondoltam volna". Mivel nem volt biztos benne, hogy van-e jogosultsága kihallgatni Woodallt, Rogers vasra verve hazaküldte őt Angliába a következő arra tartó hajón. Az évszakok változásával az idő is javult, és Rogers emberei kezdtek felépülni a betegségükből. Egy konvojnyi kereskedőszlúp hagyta el a szigetet, hogy a baráti kapcsolataikkal üzleteljenek Kubában, ahonnan reményeik szerint plusz ellátmányt is szerezhetnek maguknak. Az erődítmény majdnem készen volt, és maga mellett tudva az egyik vezető kalózt, Rogers kezdte magát egyre nagyobb biztonságban érezni.

November 4-én hírt kapott róla, hogy a Kubába küldött négy kereskedőszlúp teljes legénysége kalóznak állt, és csatlakozni akar Vane-hez. Az árulók állítólag Green Turtle Caynél voltak, és talán még el lehetett kapni őket. Rogers újra Hornigoldhoz és Cockram-hez fordult, akik elhajóztak a szigetre, és nyílt csatába keveredtek a visszaesőkkel. A kalózból lett kalózvadászok november 28-án tértek vissza Nas- sauba, tíz fogollyal - köztük Feketeszakáll korábbi tüzérével, William Cunninghammel - és még háromnak a holttestével.

Rogers el volt ragadtatva. „Örülök, hogy Hornigold kapitány újra bizonyságot tett a világ előtt, és eltörli azt a kétes hírnevet, amiről eddig ismerték", írta a brit államtitkárnak, „bár legtöbb régi kalóztettével kapcsolatban is sokan nagylelkűnek mondják".

A rabként fogva tartott kalózok nagy kihívást jelentettek, mivel Rogersnek nem volt olyan embere, aki szavatolni tudta volna, hogy bezárva maradjanak. Egy nassaui tárgyalás és kivégzés felkelést robbanthatott volna ki. Titkos ülésre hívta össze a kormányzó-tanács tagjait, melynek most tagja volt Thomas Walker, a korábbi főbíró is, és felsorolta a lehetőségeket. A tanácsosok legfőképp amiatt aggódtak, hogy Vane, híreket szerezve a számtalan informátorától, megpróbálja a foglyokat kiszabadítani. „Ha bármi félelem mutatkozna a részünkről - jelentették ki az arra serkentene néhány itt levő kalózt, hogy a kinti kalózokat is felbátorítva, megpróbálja megmenteni a fogságban lévőket. Ezért aztán ... megelőzendő Vane „a kalóz terveit", a tanács úgy határozott, hogy „amilyen hamar csak lehet ... tárgyalás elé kell állítani a rabokat". (658) Mivel nem volt börtönük, Rogers a tíz rabot leláncoltatta a Deliciá fedélzetén, majd belefogott a munkájába, melyről tudta, hogy kockázatos konfrontációra vezethet a sziget kalózszimpatizánsaival.

Vane, mikor elhagyta Green Turtle Cayt, északi irányba indult. A Woodalltól kapott információk alapján erősítésre volt szüksége, ha ígéretét beváltva, meg akarta támadni Nas- saut. Miután elvesztette a Stuartok érkező támogatásába vetett reményét, tisztában volt vele, hogy régi bajtársaihoz kell segítségért fordulnia. La Buse eltűnt valamerre délre. Williams, England és Condent Afrikába és Brazíliába ment. Egy kalóz azonban még mindig a régióban tartózkodott, és mindenki tudta, hol lehet megtalálni. Vane emberei egyetértettek. Észak-Karolinába hajóznak a Pamlico-szoroshoz, és abban bizakodtak, hogy összeakadnak Feketeszakáll cimborájukkal.

Október második hetében érkeztek meg az Ocracoke- öbölhöz. A sziget mögött megláttak egy felfegyverzett szlúpot, amelyről később kiderült, Feketeszakáll Adventunre- ja az. (659) Bizonyára volt néhány percnyi zavarodottság, míg a két fél felismerte egymást, ugyanis egyikük sem olyan hajóval jött, amely ismerős lett volna a másik előtt. Valami módon - talán szócsővel - végül sikerült Feke-teszakállnak és Vane-nek megbizonyosodni egymás személyazonosságáról. Vane azonnal köszöntötte bajtársát, brigantinjának ágyúival magasan a levegőbe lőve. Feketeszakáll hasonlóan válaszolt. Vane lehorgonyozta a hajóját az Adventure mellé. A legénység csónakokon oda-vissza evezett egyik hajóról a másikra, és több napig tartó kalózmulatságba fogtak, amely kiterjedt még az Ocracoke-sziget partjára is.

A két férfi megosztotta egymással az elmúlt néhány hónapban szerzett tapasztalatait. Talán Feketeszakáll volt az első, aki értesítette Vane-t Stede Bonnet elfogásáról, pedig mindenki erről az eseményről beszélt Charlestontól Bostonig. Vane elmesélte, hogyan került összetűzésbe Nassauban Pearse-szel és Rogersszel, és hogy az utóbbi mekkora fejlődést ért el a kormányzatával. Esetleg próbálhatta meggyőzni egykori partnerét, csatlakozzon hozzá egy közös támadásra New Providence ellen. Ha így is volt, Feketeszakáll, kényelmesen érezve magát új helyzetében, visszautasította a hívását. Az emberei biztonságban és egészségben éltek, és szabadon kalóz-kodhatták a megtorlástól való félelem nélkül.

A mulatozás véget ért, és Charles Vane és Edward Thatch azzal búcsúzott el egymástól, hogy mindketten mennek tovább saját útjukon.

Spotswood kormányzó a Feketeszakáll elleni támadását a legnagyobb titokban tervezte. Nem értesítette sem Virginia kormányzótanácsát, sem a törvényhozást, és egész biztosan nem állt szándékában közölni a dolgot Edén kormányzóval sem. A kalózok, magyarázta később, egyszerűen túl népszerűek voltak. (660) „Anélkül tettem, hogy kommunikáltam volna Őfelsége itteni tanácsával vagy más személyekkel, kivéve azokat, akik elengedhetetlenek voltak a feladat végrehajtásában, különben a kalózok támogatói közül, akik mifelénk sokan vannak, valaki hírt küldhetett volna Thatchnek." Volt is oka aggódni. Egy-két hónapja Feketeszakáll pár embere keresztülment a gyarmaton útban Philadelphiába, és megpróbálták elcsábítani egy kereskedőhajó néhány matrózát, hogy csatlakozzanak hozzájuk. A helyi hatóságok be akarták börtönözni őket, de aztán jelenteniük kellett Spotswoodnak, hogy „nem találtak senkit, aki akarna segíteni nekik lefegyverezni és legyűrni a bandát". Spotswoodnak sikerült őrizetbe venni William Howardot, Feketeszakáll kormányosát, ám nem sokkal ezután az Admiralitás Gyarmati Bíróságának egy bírója, Edén kormányzó John Flolloway nevű barátja elrendelte a HMS Pearsről - arról a hajóról, amelyiken Howardot fogva tartották - Róbert Maynard hadnagy és George Gordon kapitány letartóztatását. Holloway Howard nevében polgári pert indított mindkét tengerésztiszt ellen, mindegyiküktől 500 font kártérítést követelve. Mivel attól félt, hogy a bíróság futni hagyná Howardot, Spotswood Holloway nélkül hallgatta ki a férfit. Ezen lépését a kormányzótanács mélységesen elítélte. A virginiaiaknak, ébredt rá Spotswood, „megmagyarázhatatlan hajlamuk van arra, hogy kedvezzenek a kalózoknak".

Howard tárgyalásán történt, hogy Spotswood felfedte elképzeléseit Brand kapitány és a már több hónapja információkkal szolgáló Gordon kapitány előtt. (661) A tárgyalás tökéletes alkalom volt arra, hogy találkozzon a Királyi Haditengerészet tisztjeivel anélkül, hogy magukra vonták volna mások figyelmét, ugyanis mindketten azért voltak Williamsburgben, hogy bírósági hivatalnokként dolgozzanak. A tárgyalás után - melyen Howardot bűnösnek találták - Brand és Gordon végigsétált a négy háztömbnyi távolságon, a tekintélyes, H alakú Capitoltól keresztül a piactéren és le a Palace Green mellett, a Kormányzói Palotáig. A palota valamelyik fényűző szobájában Spotswood felvázolta a terveket. Mivel Feke- teszakáll idejének egy részében Bathban, a másikban Ocracoke-on van, kétirányú támadásra lenne szükség. Legmagasabb rangú tisztként Brand a szárazföldön vezetne Bathba egy tengerészekből álló kontingenst, valamint az út közben hozzá csatlakozó nemes lelkű szimpatizánsokat. Egy másik haderő tengeren utazna Ocracoke-ra, biztosítani, hogy egy kalóz se menekülhessen el az Atlanti-óceán felé. A Pearl (531 tonna, negyven ágyú) és a Lyme (384 tonna, huszonnyolc ágyú) (662) túl nagy volt áthajózni Észak-Karolina sós vizű kis öbleinek és homokszigeteinek veszélyes zátonyai között, úgyhogy Spotswood biztosított, a saját költségén, két fürge szlúpot, amiket majd a tisztek rendelkezésére fog bocsátani. Brand és Gordon beleegyezett. Eltervezték, hogy a szlúpokat felszerelik emberekkel, fegyverrel és ellátmánnyal, és mindkettő parancsnokának Gordon kapitány elsőtisztjét, Róbert Maynard hadnagyot fogják kinevezni. (Gordon Hamton Roadsnál hátramarad majd a fregattokkal.) Fekete- szakáll kincseinek a rájuk eső részén túl a haditengerészet embereit más is motiválta a részvételre: Spotswood épp most vitt át egy új rendeletet a törvényhozáson, mely szerint külön pénzjutalom jár Feketeszakáll vagy követői elfogóinak. (663) Gordon és Brand beleegyezett, és ha minden jól alakul, az ügy egyszerre bizonyul majd hazafiasnak és hasznosnak.

Spotswood terve egyáltalán nem volt törvényes, ugyanis sem a kormányzónak, sem a tiszteknek nem volt joga beh atolni egy másik gyarmat területére. Feketeszakáll, jogilag tekintve, jó hírű polgár volt; megbocsátást nyert korábbi bűntetteiért, törvényes beleegyezést kért és kapott Edén kormányzótól a francia „roncs" átvizsgálására, és eddig még nem vádolták meg semmilyen bűncselekmény elkövetésével.

Az expedíció november 17-én indult Hamptonból. (664) Maynard, az Amerikában szolgáló legidősebb tengerésztiszt (665) felment Jane nevű zászlóshajójára, a nagyobbikra a Spotswood kormányzó által bérelt két szlúp közül. A Jane-tn harmincöt ember tartózkodott. Volt rajta bőséges mennyiségű muskéta, rövid és hosz-szú kard, egy hónapra való élelem, de egyetlen ágyú sem, lévén túl kicsi volt ahhoz, hogy elbírjon akár egyet is. A másik szlúp, a Ranger még nála is kisebb volt, huszonöt matrózt szállított a Lyyme tengerész kadétja, Edmund Hyde (666) parancsnoksága alatt. (667) Maynard tisztában volt vele, hogy ágyú nélkül és mindössze hatvan emberrel lehorgonyozva kell Feketeszakállt meglepniük, ha az ő szlúpjai találkoznának először vele. Azon a novemberi délutánon háromkor felvonták a horgonyokat, és kivitorláztak Chesapeake-ből.

Néhány óra múlva a Lyme parancsnoka, Brand kapitány lóra ült, és elindult Hampton faluból a matrózokból álló kis kontingenssel. Sáros útvonalakon lovagoltak végig a vidéki Virginián, üres földeket hagytak maguk mögött, és rabszolgákat, akik a rácsok mellett állva felügyelték, hogy a dohánylevelek megfelelően száradjanak a hűvös őszi levegőben. A következő nap az utolsó földek, ültetvényekés utak is elmaradtak, mikor beléptek Észak-Karolina úttalan vadonjába.

Három gyötrelmes napba telt, hogy átszeljék a több mér- földes fenyves pusztaságot és a találóan elnevezett Nagy Szomorú Mocsarat, és megérkezzenek, november 21-én Edentonba, a gyarmat kevés településeinek egyikére. A virginiai állattartó uradalmakból érkező Brandre valószínűleg mély benyomást tett az észak-karo-linaiak szegénysége. „Az emberek valóban tudatlanok, alig néhá-nyuk tud olvasni, és még kevesebb írni, beleértve magát a békebírót is" - mondta egy másik kora XVIII. századi látogató a környék lakosairól. „Általában sózott disznóhúson élnek, néha marhán, valamint indián kukoricából készült kenyéren. Az utóbbit malmok híján kézzel törik meg, és ebben a tekintetben olyan igénytelenek és koszosak, hogy alig van valami különbség a lovuk etetőjébe tett kukorica, és az asztalukon lévő kenyér között." (668)

EdentonbanBrandetkétférfi várta. Bemutatkoztak, egy ikükMau-rice Moore volt, ezredes a gyarmat polgárőrségében, Dél-Karolina egy korábbi kormányzójának a fia; a másik Edward Moseley, Eden-ton alapító telepese, vagyonos és tapasztalt ügyvéd, Észak-Karolina kormányzótanácsának egykori tagja. (669) Brand kapitány leírása szerint a „két úriember sokat szenvedett Thach miatt", ráadásul Edén kormányzó régi politikai ellenfelei is voltak, és feltehetőleg Spotswood fő informátorai a gyarmaton. Brand csapata az éjszakát Edentonban vagy a város mellett töltötte, talán Moseley házában, és nyilvánvalóvá tette, hogy „Thach elfogására érkezett". A következő reggel Moseley és Moore elrendezte az átutazásukat az Albemarle-szoroson keresztül, és egy-két másik lakossal társult Brandhez előrenyomulásának végső szakaszára a harminc mérföldre levő Bathig.

Brand és csapata november 23-án éjjel tíz óra körül érte el Bath szélét, hat nappal azután, hogy elhagyták Hamptont. Moore előrement feltérképezni a terepet, és rá kellett jönnie, hogy Feketesza-káll nincs a városban, mint ahogy Brand szerette volna, de érkezése „bármely percben várható" volt, egy újabb adag „megmentett" rakománnyal a francia hajóról. Emberei legnagyobb részét hátrahagyva Brand átkelt a Bath- patak felső részén, és elindult egyenesen Edén kormányzó ültetvényes házához. Ott, ahogy később beszámolt róla, „jelentkeztem nála, és tudattam, hogy Thach felkutatására érkeztem". (670) Edén kormányzó bizonyára megriadt, hogy Brand meglepetésszerűen megjelent nála két politikai riválisával, és csak abban reménykedhetett, hogy Feketeszakállnak sikerült elmenekülnie, és Brand nem fedezi fel a nagy csomag lopott árut szomszédja, Tóbiás Knight pajtájába rejtve. Köny- nyű magunk elé képzelni, ahogy Brand ott ült hajnalig Edén kandallója mellett, és töltött puskával az oldalánál várta Feketeszakállt, hogy lejöjjön a kövezett ösvényen Edén mólójától.

De Feketeszakáll nem érkezett meg.

Mialatt levitorlázott Észak-Karolinán a Külső Partok (Outer Banks) mentén, Maynard hadnagy mindenféle történetet hallott Fekete-szakállal kapcsolatban. Észak-karolinai navigátora, akit Spotswood fogadott fel, mondta, hogy Feketeszakáll lopott rakományt szállított Ocracoke és Bath között. A Roanoke-öbölnél, a Külső Partoknál félúton, helyi tengerészek közölték, hogy előző hétfőn látták Feketeszakáll Adventunkét Brant Islandnél a parton, harminc mérföldre vissza Virginia felé, egy kis lápos szigeten a Currituck- szorosban. (671) Maynard a nap maradék részét azzal töltötte, hogy oda-vissza hajózott a Currituck-szoros mentén, de nyomát sem látta Fekete -szakállnak, sem senki másnak. Maga Spotswood is figyelmeztette, hogy Thatch készül „megerősíteni egy szigetet az Ocracock-öbölben, és azt a rablók általános találkozási pontjává tenni". Más tengerészektől talán hallott Maynard egy másik nyugtalanító történetet is, mely csak néhány nappal később érte el Williamsburgot: Fekete - szakállhoz „csatlakozott néhány másik kalózhajó legénysége" Ocracoke-on, és a létszámuk felduzzadt 170 főre. (672) Maynard nem tudhatta, hogy Vane kalózcsapata nyolc héttel korábban érkezett, és el is ment.

November 21-én délután négykor Maynard kis szlúpjai egyre növekvő izgatottsággal elérték az Ocracoke-öblöt (673) harminc mérföldre délre Cape Hatterastól. Mikor megközelítették az Ocracoke-sziget külső szélét, Maynard meglátott két lehorgonyzóit szlúpot a sziget mögött, azon a helyen, amit most Thatch's Hole néven ismernek. Az egyiken kilenc ágyú volt, és a kinézete illett Feketeszakáll Adventure-ének leírásához. A másik szlúpon nem voltak fegyverek, úgy nézett ki, mint egy part menti kereskedőszlúp. A szigeten Maynard látott még egy nagy sátrat, tábortüzek maradványait, néhány üres hordót talán, viszont erődítéseknek semmijeiét. Leellenőrizte a szelet, az áramlatokat és a nap állását, mely már lent volt az ég alján, és parancsot adott lehorgonyozni a Jane-t és a Rangért. Nem szeretett volna sötétben harcba bocsátkozni Feketeszakállal.

Miután Vane elment, Feketeszakáll valóban oda-vissza közlekedett Bath és Ocracoke között. Pár hetet azzal töltött, hogy hu-szonegynéhány emberre felügyelt Ocracoke-on, aztán pár hetet a feleségével volt Bathban. Visszatérése a városba akkortájt már esedékes volt. Négy nappal korábban - november 17-én - sürgető levelet kapott Tóbiás Knighttól, hogy „éljen a lehetőséggel, és jöjjön fel olyan hamar, amint csak lehet... ugyanis többet szeretnék beszélni önnel, mint amennyit jelenleg írni tudok". Abíró úgy írta alá a sorokat, mint „igaz barátja és szolgája, T. Knight". Feketeszakáll-nak azonban fontosabb dolgai voltak, mint Knight vagy az öbölben nemrég megjelent két egyszerű szlúp. A kalózbandánál vendégeskedett egyik kereskedőbarátjuk, Sámuel Odell, a kereskedőhajója ott horgonyzott az Adventure mellett. (674) Mialatt Maynard emberei próbáltak aludni és összeszedni magukat az előttük álló harcra, Feketeszakáll legénysége egész éjszaka ivott.

Kilenc órakor a következő reggelen Maynard felvonatta a horgonyokat, és elindult egyenesen az Adventure felé, abban reménykedve, hogy fel tudnak jutni a fedélzetére, mielőtt Feketeszakáll előkészítené az ágyúit. Mikor bejutottak a horgonyzóhelyre, a vitorláikba kapó leggyengébb szellővel, Hyde tengerészkadét Rangért megfeneklett egy homokpadon. Utasítást adott, hogy dobálják ki a ballasztköveket, hátha annyival könnyebb lesz a szlúp, hogy újra tud úszni. Maynard a nagyobb Jane-nel előretört, hogy aztán ő is zátonyra fússon, és elszalassza a meglepetésszerű támadás lehetőségét. Másnaposságuk ellenére Feketeszakáll emberei nem tudták nem észrevenni a két szlúpot, amelyek egyértelműen hozzájuk próbáltak odalopakodni, és melyeknek sokfős legénysége sietősen, nagy zajjal dobálta át a nehezékeket és a vizes hordókat a korláton. Mikor kezdett derengeni, hogy megtámadták őket, a kalózok akcióba léptek. Rohantak kibontani a vitorlákat, elvágni a horgonyköteleket és előkészíteni az ágyúkat. Mindez olyan gyorsan történt, hogy vendégeiknek, Sámuel Odellnek és három társának nem volt idejük elhagyni Feketeszakáll hajóját. Pont, amikor az Adventure vitorlái elkapták az első gyenge széllökést, Hyde-nak sikerült elindítani a Rangért, és majdnem mind a huszonöt emberével az evezőknek feszülve közvetlenül a kalózok felé tartott.

A kalózok tűz alá vették a muskétáikkal a szlúpot, és amint „fél pisztolylövésnyi távolságba" értek, Feketeszakáll jelt adott az ágyúk legénységének a tüzelésre. Lángok csaptak ki az Adventure ágyúinak torkolatából, és a másodperc egy ezredrésze múlva a négy- és hatfontos lövedékek átszakították a Ranger előfedélzetét, ledöntöt-ték az orrvitorlákat és megölték Hyde-ot és parancsnokhelyettesét, Allén Arlingtont, a Lyme kormányosát. Sebesültek rángatóztak a Ranger vérrel borított fedélzetén, a szlúp pedig szépen lassan megállt. A zűrzavar közepette néhány támadónak sikerült sortü-zet leadni, mikor az Adventun elment mellettük, egy muskétagolyó eltalálta a felhúzókötelet, a kalózhajó orrvitorláit tartó zsinórt, és az Adventure lelassult. Maynard embereinek csak ekkora szerencse kellett. Miután a Jane szabaddá vált, őrülten evezni kezdtek a kalózok irányába, reménykedtek, hogy sikerül felmenniük a fedélzetre. Ha a felhúzókötelet nem érte volna találat, az Adventun kimenekülhetett volna a nyílt tengerre, de a két hajó így ötven láb távolságon belülre közelítette meg egymást.

Ekkor Feketeszakáll köszöntötte Maynardot. „A pokolba, ti gazemberek, kik vagytok és honnét jöttetek?" - mondta az Általános történet szerint. „Láthatod a zászlóinkról, hogy nem vagyunk kalózok" - válaszolta állítólag Maynard. Feketeszakáll, fekete masnikkal a szakállábán, magasba emelt egy üveg pálinkát, és, Maynard szavaival, „beleivott, átkozva engem és az embereimet, gyáva fajankóknak címezve minket, és közölte, nem ad és nem is kér irgalmat". Maynard azt válaszolta, neki jó úgy is. Feketeszakáll ekkor jelt adott tüzérének, Phillip Mortonnak, hogy indítson egy másik teljes oldalas sor-tüzet. Morton az ágyúkat kartáccsal és söréttel töltötte meg. Ez, mint egy vadászpuska, különösen halálos volt ilyen közelről. A többi kalóz rögtönzött kézigránátokat dobált át, vagyis puskaporral, muskétagolyóval és régi vasdarabokkal teletömött üres rumosüvegeket. Mikor felszállt a füst, a Jane fedélzete tele volt halottakkal. Ezalatt a néhány pillanat alatt Maynard legénységéből huszonegyen haltak vagy sebesültek meg. A szlúp fedélzetén csak ketten álltak még mindig talpon. A csatát, vonta le Feketeszakáll a következtetést, megnyerte. Parancsot adott, hogy az Adventure menjen a Jane mellé, és az emberek készüljenek fel az átszállásra.

Maynard a lőpor füstjének a takarásában utasította egy tucat emberét, hogy rejtőzzenek el a Jane rakterében, és várják a jelzését. A létrán lemenet suttogva eligazította a kormányosát és az elsőtisztjét, Mr. Bakert, hogy lapuljon meg, és jelezzen, amikor a kalózok átjöttek az ő oldalukra.

Amint az Adventure nekiütközött a Jane-nek, Feketeszakáll elsőként lépett át a korláton, „kezében kötéllel, hogy üssön vele, vagy egymáshoz erősítse a két szlúpot". Baker jelzésére Maynard kezében karddal felrohant a hajó belsejéből. A tucatnyi embere követte. A jelenet sok hollywoodi filmet megihletett. Feketeszakáll és Maynard kivont karddal egymással szemben - a ragyogó haditengerész hadnagy és a félelmetes kalóz. Az észak-karolinai matróz, Humprey Johnson, aki az ütközet hírét elvitte New Englandre, így írja le a harcot: „Maynard szúrt. Kardja nekiütközött Teach töltény táskájá- nak-ahol a lőszereit tárolta - és a markolatáig visszahajlott." Ekkor Feketeszakáll támadt, darabokra törte Maynard kardjának markolatkosarát, és levágta a tiszt ujjait. Maynard hátra- ugrott, „kardját eldobta, és elsütötte a pisztolyát, megsebezve Teachet". Akkorra Feketeszakáll tíz embere már átkapaszkodott a Jane-re, és rárontottak Maynard legénységére. A kavarodásban a Jane kormányosa, Abraham Demelt Maynard mellé férkőzött, és sikerül megvágnia Feketeszakállt az arcán. A Jane-t lévő kalózok létszámban alulmaradtak May- nard embereivel szemben, és hamarosan a véráztatta fedélzeten feküdtek. Maynard több embere Feketeszakállra célzott a pisztolyával, aki megtántorodott, kardjával Maynard és Demelt felé suhintott, miközben arcából és testéből dőlt a vér. Magas alakját újabb puskalövések érték, miközben a tengerészek kivont kardokkal köré gyűltek, készen arra, hogy megöljék.

Flumprey Johnson szerint a végső vágás egy skót felfölditől érkezett, aki kardjának gyors suhintásával lefejezte Feketeszakállt, „akinek feje rádőlt egyik vállára", és már csak csak egy darab izom tartotta. Az Általános történet szerzője ezzel nem ért egyet, szerinte Feketeszakáll hirtelen kilehelte lelkét, „amikor egy újabb pisztolyt húzva fel" összeroskadt a sebesüléseitől. Barátainak és rokonainak írt levelében Maynard nem tér ki Feketeszakáll halálára, de megemlíti, hogy „öt golyóval és 20 borzalmas vágással teste különböző részein" esett ösz- sze. A csetepaté kevesebb mint hat percig tartott. Ezalatt az összes fedélzetre került kalózt lemészárolták, anélkül, hogy Maynard emberei közül akár egy is meghalt volna, jóllehet a jelentésében azt írta, „néhányukat szánni valóan összekaszabolták és megcsonkították". (675)

A Ranger is odaúszott az Adventure mellé, és segített kollégáinak lerendezni a megmaradt kalózokat, akikkel szemben most már háromszoros túlerőben voltak. Sokan közülük a vízbe ugrottak, de a haditengerészet matrózai onnan is kihalászták őket. (Gordon kapitány az eset után arról számolt be, hogy az egyik kalóznak sikerült kijutni a partra, de sebei miatt összeesett, és „néhány nappal később találtak rá a zátonyon, mert látták a felette köröző madarakat".) A Ranger egyik tengerésze baráti tűztől halt meg, így a haditengerészet összes halottainak száma tizenegyre emelkedett, a több mint húsz sebesült mellett. A győzteseknek még szembe kellett nézniük egy utolsó fenyegetéssel az Adventure lőporkamrájánál: rémülten fedezték fel a Caesar nevű fekete kalózt, gyufával a kezében, amint küszködve próbál szabadulni a kereskedő Sámuel Odell és egyik társa szorításából, hogy kövesse Feketeszakáll végső parancsát, vagyis vereség esetén robbantson mindent apró darabokra. Caesart sikerült megfékezni, ő lett az egyik a tizennégy fogságba esett és letartóztatott - kilenc fehér és öt fekete bőrű - kalózból. Odellt, kinek testén „nem kevesebb, mint hetven sebesülés" volt, szintén őrizetbe vették, de később szabadon is engedték.

A csata után Maynard emberei végigkutatták az Adventure- t, hátha találnak aranyat vagy ezüstöt a spanyol kincses leletből, de csak egy kevéske aranyport találtak, néhány ezüsttárgyat (köztük a William Belltől ellopott talpas poharat) és „más kisebb dolgokat a zsákmányból". Megtalálták Tóbiás Knight Feketeszakállnak írt legutóbbi levelét is, és egy halom más dokumentumot, melyekből kiderült, hogy Knight és Edén érintett volt Feketeszakáll kalózügyeiben. A parton levő sátor a francia hajó rakományának a maradékát rejtette: 140 zsák kakaót és tíz hordó cukrot. (676) Amennyiben Fekete- szakáll valóban fantasztikus vagyont halmozott fel, azt nem tartotta magánál Ocracoke-on.

Akár az ütközet alatt vágták le, akár utána, Feketeszakáll fejét felkötötték az Adventure orrárbocára (677): a groteszk trófea 100 font fejpénzt jelent minden tengerésznek, mikor visszaérkeznek Virginiába. Maynard Feketeszakáll fej nélküli testét a Pamlico-szorosnál vízbe dobta. A legenda szerint a test háromszor körbeúszta az Adventure-1, mielőtt lesüllyedt volna a sós vízbe.

A hosszan tartó rossz időnek köszönhetően Maynard és Brand nem találkozott egészen november 27-ig, amikor a hadnagy feljött Bath-ba (678), és magával hozta a Knight és Edén ellen szóló bizonyítékokat. Brand már mérges volt Knightra, aki szerinte „számos bonyodalmat okozott azzal, hogy azt tanácsolta a kormányzónak, hogy ne működjön közre, valamint hogy folyamatosan védte a kalózokat". A főbíró „határozottan tagadta, hogy bármi [kalóz] ám lenne az ültetvényén". (679) Brand ekkor szembesítette Knightot Fekete- szakállnak a gyanúsítás alapjául szolgáló levelével, „a feljegyzéssel Thache jegyzetkönyvében", és számos szemtanú állításával, akik részt vettek a zsákmány kirakodásában. (680) Knight végül „magára vállalta az egész ügyet", és megmutatta Brandnek az „abrak alá rejtett" húsz cukros hordót és két zsák gyapotot a pajtájában. (681) Edén, látva, hogy a játszma véget ért, utasította a rendőrbírót, hogy szállítsa le Brandhez a hat rabszolgát és a hatvan hordónyi cukrot (682), mely valamikor Feketeszakállé és embereié volt, és most a kormányzó vigyázott rájuk. Brand felkutatott „pár Bathban lebzselő kalózt", például Feketeszakáll vitorlamesterét, Israel Handst, aki végül hajlandó volt tanúskodni a társai ellen cserébe az életéért. A Bathban és Ocracoke-on talált rakomány teljes értéke 2238 fontra volt tehető, beleértve magát az Adventure-t is.

Maynard hadnagy az Adventure-ön tért vissza Hampton Roadsra (683) 1719. január 3-án. Feketeszakáll feje még mindig az orrárbocon függött. Mikor elhaladt a HMS Pearlmellett, a hajó mind a kilenc ágyújával köszöntötte Gordon kapitányt. Gordon is nagy tiszteletben részesítette hadnagyát: hasonló üdvözléssel válaszolt őfelsége egyik fregattjáról. Gordon és Maynard bemutatta Spotswood kormányzónak Feketeszakáll fejét, és ő kirakatta egy magas póznára a Hampton-folyó nyugtai oldalán, egy olyan helyen, amit ma Blackbeard's Point néven ismernek (684), hátborzongató figyelmeztetésként minden leendő kalóz számára.

Pár hét telt el, és Maynard neve forgott mindenki száján New Englandtől Londonig, Port Royalig, és azon túl. Bostonban a tizenhárom éves Benjámin Franklin, akkor még nyomdászsegédként, írt, kiadott és az utcán ámít egy „matróznótát" Maynard hőstetteiről. (685) A szöveg elveszett, egy versszaktól eltekintve, mely a következő sorokkal végződik:

Jobb úszni a mélyben lent, mintha tested fent a hollókkal leng, szól Ned Teach, a víg bristoli

A hadjárat sok évig adott munkát a bírósági rendszernek, mivel a különböző felek a régi sérelmeikért is igyekeztek elégtételt venni egymáson. 1719. március 12-én a rabokat bíróság elé állították a williamsburgi Capitolban, és Sámuel Odelltől eltekintve mindannyiukat bűnösnek találták. Tizenhárom kalózt kivégeztek, holttestük ott lógott a Hampton- Williamsburg útvonalon felállított akasztófákon. Az utolsó közülük, Israel Hands a kivégzés előtt felmentést kapott, annak köszönhetően, hogy időben beért a királyi kegyelem kiterjesztéséről szóló törvényt szállító hajó. Ez mentette meg William Howard életét is. (686) A Brand és Maynard által gyűjtött bizonyítékok alapján Kmght Észak-Karolinában állt bíróság elé, amiért összejátszott a kalózokkal. Nem nyi l- vánították bűnösnek, nagyrészt azért, mert sikerült érvénytelenítenie Feketesza-káll négy fekete bőrű emberének a vallomását (687), azzal érvelve, hogy „Amerika törvényei és szokásai szerint" a feketéknek tanúként nincs „hitelességük bármely fehér emberrel szemben". Edén kormányzó megfenyegette Brandet, hogy vádat emel ellene, amiért keresztülhaladt Észak-Karolina területi felügyelőinek a birtokain, valamint hónapokig mérkőzött Spotswooddal az invázió törvényességén és a zsákmány feletti tulajdonjogon (688), végül azonban ezen erőfeszítései nem vezettek semmire. Edward Moseley és Mau-rice Moore betörtek egy hivatalnok házába, hogy Edent Feketesza-kállal összekapcsoló bizonyítékokat találjanak, de elkapták, bíróság elé állították és elítélték őket rendszerellenességért. (689) A maga részéről Róbert May- nard eredménytelenül perbe fogta Gordont és Brandet, miután a parancsnokok úgy döntöttek, hogy Spotswood vérdíját szétosztják a Lyme és a Pearl egész legénysége között (690), és nem csak azok kapnak belőle, akik ott harcoltak Ocracoke-on. Végül a legtöbb tengerész 1 fontot kapott a részvételéért a csatában.

Charlestonban a bíróságoknak nemcsak sok dolguk volt, hanem úgyszólván ostrom alatt voltak. A lakosság lázongott Stede Bonnet sorsa miatt, és más kalózokért, akiket William Rhett ezredes fogott el Cape Fearnél. A legtöbb telepes kétségkívül örült, mikor a legutóbbi blokádok pár elkövetőjét végre sikerült bíróság elé vinni. Ezt az örömöt különösen a kereskedők és az ültetvényesek osztották, akik hajókat és áruszállítmányokat veszítettek az incidens alatt. Viszont ott volt Charleston nem kevés lakosa, akik támogatták a kalózokat, és szenvedélyességükben túltettek észak-karolinai vagy virginiai társaikon is. Ide tartozott jó néhány kegyelmet nyert kalóz és egykori nassaui csempész csakúgy, mint szolgák, matrózok, szabad feketék és Dél-Karolina alsóbb néprétegeinek számos más képviselője. Bonnet, bizonygatták, „úriember volt, tiszteletre méltó férfiú, vagyonos polgár, aki az általános műveltséghez illő nevelést kapott". Legénységét hősöknek tekintették, mert nem féltek elvenni a gazdag emberek javait, és arra inni, hogy Britannia úgynevezett királya elkárhozzon. Ragaszkodtak hozzá, nem is túl csendesen, hogy minden k a- lózt szabadon kell engedni.

Woodes Rogershez hasonlóanjohnson kormányzó sem volt egyáltalán biztos benne, hogy a kalózokat őrizetben tudja tartani. Dél-Karolina épp akkor vívott háborút az indiánok ellen, és hiányzott az emberi munkaerő. Charlestonban nem volt börtön, ezért Johnson kénytelen volt a kalózokat a kis kétemeletes Court ofGuardban bezárni, mely a Bay Street vízparti erődítményénél, a Half-Moon Batterynél állt. Az épület fából készült falain számos ablak volt, így aligha lehetett biztonságosnak tekinteni még a jelenlévő fegyveres őrök ellenére is. Bonnet nemesi származására tekintettel - és hogy ne tudjon szervezkedni embereivel - Johnson a kalózkapitányt Nathaniel Partridge-nél tartatta, a gyarmat porkolábjánál, és az ajtajához „őröket állíttatott késő éjszaka", hogy megakadályozza a szökést. Ilyen rögtönzött megoldásoktól várta Johnson, hogy fogva tartja a kalózokat október 3-tól, mikor bevitték őket, október 28-ig, amikor is a tárgyalásukat tervezték elkezdeni.

Azonban Bonnet 1718. október 24-nek éjjelén megszökött a börtönparancsnok házából a kereskedő Richárd Tookerman segítségével (691), aki kisebb vagyont szerzett oda-vissza csempészett árukkal a Bahamákon, mikor az még a kalózok uralma alatt állt. Partridge felügyelőnek is része lehetett a menekülésben, mely mindenféle viasko-dás nélkül zajlott le. Őt néhány nappal később elbocsátották munkájából. Érdekes módon Bonnet Dávid Herriot társaságában menekült, azzal a kényszertoborzott férfival, akit szinte biztosan felmentettek volna, mivel azon a reggelen kötött vádalkut, és tett hosszas vallomást a kalózok ellen. Öt együttműködésének jutalmául költöztették a Court of Guardból a felügyelő házába. Herriot mégis inkább azt választotta, hogy éjszaka elszökik Bonnet- vel. Mikor megszólalt a riasztás, félúton voltak a kikötőn keresztül Tookerman kenuján, amiben néhány fekete és indián rabszolgája evezett.

Nem sokkal később Charlestonban polgári felkelések törtek ki. (692) A később „zavargásoknak" nevezett esemény részletei tisztázatlanok, de az azt követő törvényi dokumentumok futó hivatkozásai alapján úgy tűnik, a felfegyverkezett tömeg ostrom alá vette a Court ofGuardot, és megpróbálta kiszabadítani a kalózokat. „Nem tudjuk elfelejteni, ez a város mennyi ideig fárasztotta magát, hogy figyeljen a kalózokra, és milyen zavargások történtek legutóbb a kiszabadításukra" - mondta pár nappal később Thomas Hepworth főállamügyész- helyettes. „Életünk kétségtelenül veszélyben volt a legutóbbi zendüléskor, mikor Karolina becsületére törve a felkelők azzal fenyegettek, hogy nyakunkra gyújtják a várost." A támadás, vonta le a következtetést Hepworth, „megmutatja, hogy mások megfélemlítésére és saját életünk biztonsága érdekében mekkora szükség van a törvényeket sietve végrehajtani rajtuk". A tárgyalások október 28-án kezdődtek, és november 5-i befejezésükkor a harminchárom fogolyból huszonkilencet találtak bűnösnek. Huszonkettőt közülük három nappal később White Pointnál felakasztottak (693), a Charleston- félsziget déli végéről kinyúló mocsaras földnyelven.

Mindeközben, Észak-Karolina felé evezve, Bonnet és Herriot viharba került, és ki kellett menjenek a partra Sullivan's Islandnél, alig négy mérföldre délre Charlestontól. Ott november 9-én rajtuk ütött a William Rhett vezette rendőrkülönítmény. Rövid tűzharc alakult ki, Herriot meghalt, és két rabszolga megsebesült. Bonnet-t újra elfogták (694), Charles- tonba vitték és november 12-én kalózkodás miatt elítélték.

Véletlen egybeesés, hogy a főbíró Nicholas Trott volt, névrokona és unokaöccse Bermuda azon kegyvesztett kormányzójának, aki engedte Henry Averyt szabadon elmenni. Ha Bon- net dédelgetett is magában valamennyi reményt, hogy Trott unokaöccse elnéző lesz vele szemben, csalódnia kellett. „Te ... innen a kivégzőhelyre fogsz menni - mondta Trott - ahol felakasztanak." (695)

Bonnet állítólag olyan szánalmas arcot vágott az ítéletet hallván, hogy Charleston számos polgára - főleg nők - a kormányzóhoz fordultak a megmentése érdekében. Az Általános történet írója szerint „Bonnet néhány barátja" azzal a javaslattal kereste meg a kormányzót, hogy küldjék az úriember kalózt Angliába, „így lehet, hogy ügye őfelsége elé kerülne". Elmondások szerint Rhett ezredes azt is felajánlotta, hogy Bonnet-vel megy, és szerez pénzt az utazás költségeire. (696) Az ilyen és ehhez hasonló beavatkozásoktól vezérelve Johnson hétszer halasztotta el Bonnet kivégzését, jelentette később a londoni Ondinál Weekly Journal A helyzet annyira feldühítette a város kereskedőit, hogy „tömegbe verődve" keresték fel a kormányzót, és követelték „az elkövető azonnali kivégzését". (697) Bonnet, félvén a közelgő végtől, panaszlevelet írt a kormányzónak, és kö-nyörgött neki, hogy „tekintsen rám szánalommal és könyörülettel", és „gondoljon rám kegyelmének tárgyaként". „Tegyen tisztességének és kormányának alázatos szolgájává, és ... barátaim hajlandóságukat adják kötelezettséget vállalni jó magaviseletemre és az ön utasításainak való folyamatos engedelmességemre." (698) A kormányzó azonban tántoríthatatlan volt.

1718. december 10-én Stede Bonnet őrnagyot a bitófához vezették, és felakasztották.

A „zavargások" és Bonnet embereinek kivégzést híre hamar elért Nassauba, és meggyőzte Woodes Rogerst és a kormányzótanácsot arról, hogy gyorsan kell cselekedniük a Delicia fedélzetén fogvatartott tíz kalóz ügyében. (699)

Rogers, ha lehet ilyet mondani, sebezhetőbb pozícióban volt, mint Johnson kormányzó. Megérkezéséig a Bahamákon volt az atlanti kalózkodás központja, és ennek megszűnte után is a kalózok és követőik tették ki New Providence lakosságának döntő többségét. 1718. november végére Rogersnek épphogy elegendő embere lett őrizet alatt tartani a tíz rabot, nemhogy arra gondolhatott volna, hogy megvédi a gyarmatot Vane-től vagy egy spanyol inváziós flottától. A Független Társaságot megtizedelték a betegségek, még a felcsert is elvitte valami kór. (700) A magával hozott négy hajóból három már távozott: a tízágyús buckót ellopták a kalózok, a húszágyús Willing Mind zátonyra futott, a hatágyús Sámuel pedig útban volt vissza Londonba (701), hogy újabb csapatokat és ellátmányt biztosítson. Az a pár dolog, ami Rogers és ellenfelei között állt, a Deliciá volt, a romos erőd a kevés emberével, valamint Hornigold, Cockram ésjosiah Burgess befolyása. Elérkezett az idő a végső erőpróbára Rogers és a sziget kalózszimpatizánsai közt.

December 9-én a foglyokat átvitték az erődbe, és felkísérték egy őrzött szobába, ahol a tárgyalást szándékoztak megtartani. Róbert Beauchamp, a Független Társaság vezetője, mind a hatvan életben maradt katonáját a bejárat védelmére rendelte, mielőtt bement a terembe. Ott ült Rogersszel, Willi- am Fairfax főbíróval és még öt, Rogers által kijelölt bíróval, akik között volt a megtért kalózkapitány Burgess (most, mint tiszt a polgárőrségben) és Thomas Wal-ker, aki minden kétséget kizáróan boldog lehetett, hogy végre részt vesz az ítélkezésen a Bahamák kalózai felett. A tárgyalás két napig tartott, és közben számtalan tanú vallotta bűnösnek a kilenc kalózt. Az utolsóról, John Hippsről beigazolódott, hogy kényszerrel vitték el, így őt fel is mentették. A többiek, ide értve Feketeszakáll tüzérét, William Cunninghamet, kötél általi halálra ítéltettek, két nappal későbbi végrehajtással. (702) Néhányan kérték Rogerst, halassza el a kivégzést, de a kormányzó ebbe nem egyezett bele. A bírósági jegyzőkönyv szerint „a kormányzó azt mondta, letartóztatásuk ideje óta úgy kellett volna tekintsenek magukra, mint halálraítéltekre".

December 12-én reggel 300 fős tömeg gyűlt össze az erődítmény északkeleti bástyája alatt a homokos tengerparton, a víz szélén emelt akasztófák mellett. Szinte a teljes csődület egykori kalózokból állt, akik azért lehettek ott, hogy megakadályozzák az eseményeket. „A kormányzó követőin kívül még néhányan végignézték a tragédiát", teszi hozzá a hivatalos tárgyalási jegyzőkönyv, „de akik megtették végül ugyanerre a sorsra jutottak". Délelőtt tíz órakor a rabokat kihozták ideiglenes cellájukból, és a főporkoláb vezetésével szigorú őrizet alatt felvezették a bástya tetejére. A tömeg viselkedése kiszámíthatatlan volt. Egyesek éljeneztek korábbi testvéreik láttán, mások óvatosan körültekintettek a bástyákról rájuk irányított ágyúkon és az ott, valamint az akasztófák mellett felállított 100 felfegyverzett katonán, matrózon és tiszten. A bástya tetején a legtöbb rab magába fordult, beleértve főkolomposukat, John Augurt is, rongyos ruháiban, mosdatlanul és borotválatlanul. Ezzel szemben a huszonnyolc éves Dennis McCarthy és a huszonkét éves Thomas Morris elegánsan öltözködött, hosszú kék és piros szalagok díszítették csuklójukat, nyakukat, térdüket és fejüket. Morris jókedvében volt, állandóan mosolygott. McCarthy vidáman lenézett a tömegre, majd felkiáltott, hogy „emlékszik az időre, mikor még sok bátor jó barát volt a szigeten, amelyen most hagyják meghalni mint egy kutyát". Mindkét cipőjét lerúgta a falon keresztül a tömeg közé, és hozzátette, „egynéhány barátja mondogatta még régen, a cipőiben fog meghalni, de most meghazudtolta őket".

A tömeg zúgolódott, de senki nem mert nekirohanni a jól őrzött erődnek. A rabok kérésére a sziget hugenotta prédikátora felolvasott pár imát és zsoltárt, „melyben a jelenlévők örömüket lelték". Mikor a lelkész befejezte, a rendőrbíró egyesével átvezette a foglyokat a bástyákon, majd egy létrán le a bitófákhoz. (703) Thomas Morris megállt a létra tetején, és elejtett egy megjegyzést: „Jó kormányzónk van, csak egy kicsit kemény." A létra lába mellett kilenc hurok függött egy egyszerű faállványról, melyet három nagy hordó tartott. Mindegyik elítéltet a kijelölt hurokhoz vezették, „és a hóhér megfeszítette a köteleket, olyan ügyesen, mintha szolga lett volna Tybourne-ben", London fő kivégzőhelyén, teszi hozzá a jegyzőkönyv. Hátuk mögé kötött kézzel és a hurokkal a nyakuk mögött, a rabok kaptak negyvenöt percet elmondani utolsó szavaikat, meginni végső pohár borukat és elénekelni az utolsó zsoltárokat a lármázó tömeg előtt.

A legtöbb fogoly, hogy csökkentse a félelmét, nekikezdett inni, különösen a hivatásos verekedő, William Lewis, aki buzgón köszöntgette rabtársait és a nézelődőket egyaránt. Mikor Lewis kért még bort, egyik mogorva kollégája, William Ling visszaszólt, hogy „víz sokkal megfelelőbb lenne neki a [mostani] helyzetében". William Dowling, a huszonnégy éves ír férfi úgy lerészegedett, hogy „viselkedése az állványon nagyon szabadossá vált". McCarthy és Morris nem mondott még le a tömeg segítségéről, arra biztatták őket, rohanják meg az emelvényt. Az Általános történet szerint Morris elkezdett „szemrehányást tenni a nézőknek kishitűségük és gyávaságuk miatt, mintha csorba esne becsületükön, amiért nem mentik meg őket az előttük álló gyalázatos haláltól". Páran „a régi seregből" közösen előreözönlöttek, és „olyan közel kerültek a bitófa lábához, hogy a rendőrbíró őrei alulmaradtak volna velük szemben", a hivatalos beszámoló szerint, „de szándékaik túl nagy erőkkel találkoztak a fejük felett, semhogy bármit is csinálni mertek volna".

A hosszúra nyúlt pillanat elmúltával Rogers előrelépett, és bejelentette az utolsó percben érkezett felfüggesztést a fiatal George Rounsivell számára (704), mivel, ahogy később elmagyarázta, „úgy hallottam, lojális és jó szülők gyermeke Weymouthból", vagyis abból a Dorset megyéből, ahol Rogers is született. A szerencsés fiatalemberről leszedték a köteleket, és elvitték az emelvényről. A rendőrbíró emberei megragadták a faszerkezetet tartó hordókhoz erősített pányvákat, és várták Rogers jeladását. Az utolsó pillanatokban Morris felkiáltott, hogy „nagyobb pusztítást is csinálhatott volna a szigeten, és most azt kívánja, bárcsak úgy tett volna". (705)

Rogers jelzett, az őrök nekifeszültek a köteleknek, és a hivatalos beszámoló szavai szerint „az emelvény leesett, ők nyolcán elrugaszkodtak". Mikor a nyolc holttest ott himbálózott az akasztófán Nassau kikötőjének békés kék vize előtt, Rogers tudta, felülkerekedett.

És Rogers jól látta, a kivégzések valóban halálos ütést vittek be a szigeten mindazoknak, akik meg akarták dönteni a kormányát. Valamikor karácsony után néhány elégedetlen lakos titkos megbeszélést tartott, és körvonalazódott is valamiféle terv Rogers és hivatalnokai megölésére, „és hogy aztán az erőd átkerüljön a kalózok használatába". De a nassaui közvélemény már a cselszövők ellen volt. Az összeesküvés néhány résztvevője szólt Rogersnek, aki elfogatott három embert a főszervezők közül „és szigorú vesszőzéssel ... megbüntette őket". (706) A kivégzések nyomán a puccskísérlet olyan kevés támogatót gyűjtött, hogy Rogers úgy döntött, új foglyai nem okozhatnak neki nagy károkat. „El kellene engedjem őket", írta a brit államtitkárnak néhány héttel később, „az inkább a védelmemre lenne" a jövőben.

Az otthoni frontvonalat tehát bebiztosította, de ott állt előtte egy újabb fenyegetés. Még mindig figyelnie kellett a spanyolokra, valamint Charles Vane-re és a maroknyi, még szabadlábon levő kalózra, akik folytatták ténykedésüket a Bahamákon vagy a Bahamák körül.

Mikor Vane 1718. október közepén délre hajózott Ocracoke-ról, valószínűleg csalódottnak érezte magát. Képtelen volt meggyőzni Feketeszakállt, hogy egyesítsék erőiket Nassau ellen, és most csak kilencven embere volt a húszágyús brigantinon. Az informátoraitól kapott hírek alapján New Providence-en még Rogers legyengült erői is képesek lennének ellenállni egy ilyen kis hadsereg támadásának. Ha ki akarja űzni a kormányzót és vissza akarja állítani a kalózköztársaságot, várnia kell, míg sikerül erősebb csapatot ösz- szegyűjtenie, vagy reménykedni, hogy a spanyolok még egyszer rohamot indítanak, ledöntik a kormányt és feladják a szigetet. Jelenleg be kellett érnie kisebb, gyengébb célpontokkal. Harbour Island szintén túl erősnek tűnt, volt elég ember az erődítményeiben, amelyeket Richárd Thompson és a Cockramek tartottak fenn. A szomszédos Eleuthera földművelő faluja lett volna a másik lehetőség. Csak családok éltek a 200 négyzetmérföldes szigeten, és a polgárőrségébe is mindössze hetven embert lehetett összeszedni. Vane azt indítványozta, fosszák ki Eleutherát, szedjék össze, ami kell ellátmánynak, majd vegyék az irányt a gyéren lakott Hispaniola felé, ott alakítsák meg a saját kalóztáborukat, és várják, hogyan alakulnak az események a szomszédos Bahamákon. A csapat, köztük Calicojack Rackham kormányos és Róbert Deal elsőtiszt, beleegyezett.

Eleuthera lerohanása teljes sikerrel zárult, a kalózok partra szálltak, és összeszedték a lakosoktól a pálinkát és annyi élő állatot, amennyit el tudtak szállítani. Amilyen gyorsan érkezett a brigan-tin, olyan gyorsan távozott is, és a fedélzet tele volt élő disznókkal, kecskékkel, juhokkal és szárnyasokkal, a lakomák nélkülözhetetlen hozzávalóival. (707) Október 23- án, miközben délre haladtak keresztül a Bahamákon, két hajót zsákmányoltak: egy kis szlúpot, valamint a salemi negyventonnás Endeavor brigantint, amely hazafelé tartott Kingston- ból. „Vane ... lecsapott, felhúzta a fekete zászlót és tüzet nyitott az ágyúival", vallotta később eskü alatt az Endeavor parancsnoka, John Shattock. „Utasította őt, hogy engedje le a csónakját, és jöjjön a fedélzetére, amit Shattock meg is tett." Ügy látszik, Shattock csónakjában nem eveztek elég gyorsan, mert a kalózok kiabálni kezdtek, hogy „egy adag sörétet eresztenek beléjük, ha nem igyekeznek". (708) Két napig tartották a hajójukon Shattock embereit, verték és kínozták a kapitányt, mialatt az Endeavort megfosztották a puskaportól, sótól és bálnaolajtól. Mikor Shattock panaszkodott a rossz bánásmód miatt, Róbert Deal ezt válaszolta: „Atkozott öreg kutya, inkábbb mondd meg, merre van a pénzed. Ha csak egyetlen hazugságon is érünk, annyi lesz neked és a hajódnak." A megfélemlített parancsnok elmondta, amit tudni szerettek volna, így 25-én visszavitték az Endeavort, és engedték elvitorlázni. Vane a kis szlúpot megtartotta kirakóhajónak, és magával vitte Hispaniolára. (709) Az út alatt a kalózok „dőzsölő életet éltek a fedélzeten" (710), rengeteget ittak és jól tartották magukat a frissen vágott tanyasi állatokkal. Talán a mértéktelenségük okozta, hogy nem fogtak el egyetlen hajót sem a hónap nagy részében. Mikor levágták az utolsó csirkéket és az utolsó cseppet is megitták a boroshordókból, a kalózok jókedve kezdett alábbhagyni. Lemondtak a kegyelemről, abban a reményben, hogy vidáman élnek, vagyont szereznek és gyötrik a hannoveri király haderejét; most meg itt találták magukat kijózanodva, unatkozva és telve elégedetlenséggel.

Keserűségük jobbra fordult november 23-án, mikor a figyelőik megpillantottak egy fregattot tőlük szélirányban. Vane kiadta a brigantinnak és a szlúpnak a parancsot a támadásra, és hogy vonják fel a fekete lobogót a főárbocra, azt várva, hogy a hajó megadja magát, mint ahogy mindenki előtte. Ám a hajó kapitánya ehelyett felhúzott egy fehér zászlót, melyet kis arany liliomok borítottak: a francia haditengerészet jelvényét. Agyúcsövek gördültek ki az addig láthatatlan lőrésekből, és egy mennydörgésszerű robbanással a francia csatahajó teljes oldalas tüzet zúdított Vane brigantinjára. Azáltal azonban, hogy ágyúikat az utolsó percig rejtve tartották, a francia tüzérek nem tudtak rendesen célozni, és a brigantin nem sok, illetve szinte semmi sérülést nem szenvedett a nyitó sortűztől. (711)

Vane nem az a fajta volt, aki meghátrált volna a küzdelemtől, de látva, hogy ágyúk tekintetében alulmarad, utasítást adott, hogy forduljanak meg és meneküljenek szemben a széllel. A francia fregatt megigazította vitorláit, és Vane meglepetésére követni kezdte őket. Akkor, ahogy egy fogoly később visszaemlékezett, „a kalózok összevesztek", hogy mit csináljanak. Vane a szökés mellett volt, a kormányos John Rackham és a legénység nagy része viszont el akarta fogadni a hadihajó kihívását, azt hangoztatva, hogy „bár több ágyúja van, és többet nyom rajta a fém, de felkerülhetnek a fedélzetére, és akkor a jobbaké a győzelem". Vane szerint ez „túl hirtelen és elkeseredett vállalkozás lenne, mivel a csatahajó, úgy tűnik, duplája az ő erejüknek - huszonnégy ágyú - , és a brigantinjuk még azelőtt elsüllyedhet, hogy a másik fedélzetére jutnának". Deal és még tizenöt kalóz egyetértett vele, de a többi hetvenöt Rackhamet támogatta. Mivel Vane nem akart részt venni egy öngyilkos küldetésben, ezért kihasználta magas rangját és a parancsnoki teljhatalmát, és „harc, üldözés vagy üldöztetés" kilátásba helyezése mellett visszakozásra kényszerítette a többieket. A csoport felháborodott, de tiszteletben tartva az aláírt szerződést követték az utasítást, szorosabbra húzták a vitorlákat és otthagyták a francia fregattot.

Vane keservesen megfizetett az incidensért. Következő nap, amint a kalózok kikerültek a veszélyből, és véget ért Vane háborús hatalma, a sokszínű, indiai mintás ruhába öltözött Jack Rackham megbeszélésre hívta össze a hajó társaságát, hogy bizalmi szavazással döntsenek Vane parancsnokságáról. „A határozat Vane becsülete és méltósága ellen született", írta az Általános történet szerzője néhány évvel később, „rásütötte a gyávaság bélyegét, eltávolította a hatalmából, és a kalózok becstelennek nyilvánítva kidobták a csapatból". Vane-t, Dealt és tizenöt lojális társukat átvitték a Long Is- land-nél elfogott szlúpra, valamennyi élelemmel és lőszerrel. Rackham, akit a kalózok megválasztottak új parancsnokuknak, a brigantinnal elvitorlázott Jamaica felé. Vane hatalmának vége lett. (712)

Minden nagy tette ellenére - szembeszállt a Királyi Haditengerészettel, blokád alá vont városokat és teljes gyarmatokat tartott rettegésben - Vane kalózkarrierje szégyenletesen ért véget.

Egyetlen szlúpra, tizenöt emberre és egy vagy két ágyúra szorítkozva Vane már nem volt abban a helyzetben, hogy őfelsége kormányait fenyegesse, de ennek ellenére is megpróbálta visszaállítani a korábbi helyzetet. Míg délre hajóztak a Hondurasi-öböl esőerdővel borított partjai felé, Deallel megtettek mindent, hogy a vézna kirakóhajóból őrhajót csináljanak, ágyúkat szereltek fel, átmozgatták a ballasztot és átalakították a kötélzetet. November végén ott maradtak néhány napig jamaica északnyugati partjainál, elkaptak két periaguát és egy szlúpot, és a legénységük nagyobb részét meggyőzték, hogy csatlakozzanak a csapathoz. Deal megkapta a második szlúpot, és a kalózok folytatták útjukat délre. December 16-án találtak egy horgonyzóhelyét a Hondurasi- öbölben, ahol meglephettek két kereskedőszlúpot, amiket meg is tartottak, hogy segítsenek a hajóik tisztogatásában. Néhány nappal később Vane megcsinálta azt, ami végül az utolsó fogásának bizonyult: elkapta a negyventonnás Prince szlúpot a Maine állambeli Kitteryből, melyet Thomas Walden kapitány vezetett. (713) Most, hogy az emberei már öt hajó között oszlottak meg, Vane elindult végső célja felé: a Bay-szigetekre, negyven mérföldre Honduras partjától.

A Bay-szigetek tökéletes fészek volt egy kalózkapitánynak arra, hogy rendbe hozza magát. Több generáció martalócai- nak szolgált visszavonulási helyül, Henry Morgantől John Coxonig. Nedves és hegyes volt, és távol esett a tengeri útvonalaktól. A szigeteken volt minden, amire Vane embereinek szüksége lehetett: friss források, eldugott horgonyzóhelyek, faanyag, vad, halakban bővelkedő korallzátonyok, melyek olyan közel helyezkedtek el a part mellett, hogy gyakorlatilag gyalog át lehetett gázolni hozzájuk. Vane Guanajánál vert tábort, itt volt egy kikötő a déli parton, nem kevesebb, mint hét be- és kijárattal az éles szirtek és homokpadok között. December végétől február elejéig ezen a helyen tisztogatta a hajókat, beszélgetett az embereivel, és élvezte a halat, rákot és sózott disznóhúst a sziget partjain. (714) A békés közjáték végén Vane és Deal megrakodták szlúpjaikat, és útra keltek végigportyázni a Spanyol Földet, kétségtelenül abban reménykedve, hogy legyőznek egy „hatalmas hajót", ami visz- szaviszi őket az élvonalba.

Néhány tengeren töltött nap után a kalózokra heves hurrikán csapott le. Vane és Deal elvesztették egymást szem elől a magasodó hullámok és üvöltő szelek között, és miután két napig dobálta a tenger, Vane szlúpja partra futott egy kis lakatlan szigeten a Hondurasi-öbölben. A hajó darabokra tört, és közben a legénység nagy része, a teljes ennivalóadaggal és ellátmánnyal, odaveszett. Vane életben maradt, de „a nélkülözések miatt nagyon szorult helyzetbe került". (715) Néhány hétig hajótöröttként tengődött, az odalátogató teknőshalászok könyörülete tartotta életben, akik ladikokkal érkeztek a szárazföldről, és húst hoztak neki. A teknőshalászok minden bizonnyal szánalmas emberfajták lehettek, ugyanis Vane inkább a szigeten maradt, minthogy csatlakozzon hozzájuk a dzsungelben lévő táborukban. Tudta, nemsokára csak megjelenik egy angol kereskedőhajó vizet vagy tűzifát keresve, és visszaviszi a civilizációba.

Sejtése beigazolódott, mert 1719 télének végén vagy tavaszának elején valamikor egy jamaicai hajó horgonyt vetett a szigetén. Vane üdvözölte a legénységet, és meglepődött, amikor meghallotta, hogy a kapitány egyik régi barátja, a Holford nevű visszavonult buccanneer. Holford jól ismerte régi cimborája hírét, és nem engedte fel a fedélzetre. „Charles, nem engedhetlek fel a hajómra, csak ha fogolyként viszlek", monda állítólag a szomorú kalóznak. Különben „esetleg azon [kapnálak], hogy titkon szövetkezel az embereimmel, és engem fejbe verve visszaszöksz kalóznak a hajómmal". Partra tette Vane-t, és elmondta, hogy körülbelül egy hónap múlva visszatér egy rakomány börzsönyfával. „Ha akkor is ezen a szigeten talállak- fogadkozott -, elviszlek Jamaicára, és felakasztatlak."

Vane szerencséjére, mielőtt letelt volna a hónap, egy másik hajó futott be vízért, melynek parancsnoka és legénysége nem ismerte őt. Alig várva, hogy elkerüljön a szigetről, Vane hamis nevet adott meg, és jelentkezett a legénységbe az utazás hátralevő részére.

Holford nem sokkal ezután érkezett meg a horgonyzóhelyre, és a hajó kapitánya, akinél most Vane szolgált, meghívta őt vacsorára. Míg a fedélzeten ment keresztül a parancsnok kabinjáig, Holford lepillantott a hajó belsejébe, és meglátta a dolgozó Vane-t. Egyenesen a kapitányhoz ment, aki a barátja volt, és beszámolt neki a hajótörött valódi kilétéről és kétes hírnevéről. Holford felajánlotta, hogy útban vissza Jamaicára magával viszi és törvény elé állítja Vane-t, aki hamarosan azon kapta magát, hogy fegyvert szegeznek rá, majd vasra veri Holford egyik embere. A szerény kereskedőhajó legénysége elfogta Amerika legismertebb kalózát. (716)

Egy vagy két héttel később Vane hazakerült Jamaicába, annak a királynak a rabjaként, akit annyira megvetett. Tisztázatlan okokból az év nagy részében hagyták a börtönben pe- nészedni, mielőtt 1721. március 22-én tárgyalásra nem vitték

Spanish Townba, Jamaica fővárosába. Tudta, hogy az ítélet nem kétséges. Számtalan szemtanú vallott ellene: parancsnokok, a legénység tagjai, utasok általa elejtett különböző hajókról, még Vincent Pearse is a HMS Phoenixról, aki elbeszélte, Vane hogyan űzött gúnyt a király kegyelméből. Mikor Vane-en volt a sor, hogy megvédje magát, nem hívott tanúkat, és nem tett fel kérdéseket. Kalózpályafutása Lord Hamil- ton egyik privatérhajóján kezdődött. Most Hamilton utódja, Nicholas Lawes kormányzó hirdette ki „a szokásos ítéletet": „akasszák fel a nyakánál fogva, míg meg nem hal, és az Ur legyen irgalmas a leikéért".

1721. március 29-én, szerdán, Charles Vane-t felakasztották Gallows Pointnál, Port Royalban. Lawes levágatta a tetemet, és Gun Cayhez vitette a kikötő bejáratához, hogy ott lógjon láncra verve egy akasztó fáról, és lássa minden tengerész. (717) Az elkövetkezendő hónapokban és években végignézhették, amint darabról darabra lassan eltűnik, kitéve madaraknak, bogaraknak és természeti elemeknek, míg nem maradt belőle más - és a kalózkodás aranykorából - a kocsmák tüzénél vagy a több ezer nyikorgó, nyomorúságos hajó fedélközében a függőágyakon elmesélt történetnél.

UTÓSZÓ

A KALÓZKODÁS VEGE
1720-1732

KIVÉGEZVÉN A KALÓZOKAT 1718 decemberében Nassa- uban, Woodes Rogersnek már nem kellett attól tartania, hogy . kormányát puccs fogja megbuktatni, de a spanyolok felől érkező fenyegetések továbbra is megmaradtak. 17181719 telén mindent megtett, hogy az elszegényedett gyarmatot megfelelő védelmi alapra helyezze, nógatta hanyag alattvalóit a Nassau Erőd lábazatának kijavítására, kérvényeket írt utánpótlásért és tengeri támogatásért könyörgött, sikertelenül, Chamberlainé sorhajókapitánynál, a jamaicai hajóraj parancsnokánál. 1719 márciusában hivatalos hírt kapott, hogy Britannia és Spanyolország megint hadban áll. Azonnal privatérmegbízásokat adott ki a Bahamák számos egykori kalózának (718), akiknek többsége valószínűleg alig várta, hogy újra valami kalózkodásra hasonlító munkához lásson. Mikor nem sokkal ezután a kormánya kifogyott a pénzből, Rogers saját zsebéből fizette, etette és látta el a gyarmat katonáit és tengerészeit (720), és csak reménykedhetett benne, hogy befektetőtársai vagy a korona valamikor majd kártalanítani fogják. Tisztában volt vele, hogy minden erőfeszítése ellenére a Bahamák képtelen visszaverni egy komolyabb inváziót.

A spanyol megszálló flotta 1719 májusában indult el Kubából, 3000-4000 főt szállítva. Ha a terv szerint megtámadták volna New Providence-t, egész biztosan átgázoltak volna a sziget jelentéktelen védelmi rendszerén, de az út során a spanyol sorhajókapitány hírt kapott, hogy a franciák - ekkortájt Britannia szövetségesei - elfoglaltak egy stratégiai fontosságú erődöt Pensacolán. (721) A flotta így megfordult, és a Floridai-öböl partja felé véve az irányt, újabb kilenc hónapra megkímélte a Bahamákat.

Rogers tovább bökdöste és ösztökélte Nassau „nagyon lusta" polgárságát, hogy fejezzék be az erődöt. Az invázió közeli szele mindenkit élénkebb részvételre sarkallt, de csak néhány hétig, mert utána legtöbbjük távozott a munkaterületről, és otthagyta Rogerst „néhány legjobbjukkal ... a négerekkel, és saját embereivel". (722) Mivel nem kapott semennyi anyagi támogatást a koronától, a lét-fontosságú háborús ellátmányt továbbra is hitelből vásárolta. Ennek értéke 1719 végére elérte a 20 000 fontot, és egy részét inkább a saját nevére vette fel, mintsem a befektetői csoportra hárította volna. Sok szállító kezdte visszautasítani a nemfizetések miatt. „Nem kapván híreket számláim otthoni fizetéséről, kénytelen vagyok jócskán belemerülni a kölcsönökbe", figyelmeztette a Kereskedelmi és Ültetvényes Tanácsot 1720 elején. „így kell [tennem], különben ... éhen veszünk, vagy a spanyolok áldozataivá válunk." Levele válasz nélkül maradt, ugyanúgy, ahogy a többi is előtte. Ami azt illeti, senkiről sem hallott semmit a központi kormányzatnál az év nagy részében. (723) Most, hogy a kalózokat legyőzték, úgy tűnt, György király kormányzata megfeledkezett a Bahamák létezéséről. Rogers nem nagyon kapott támogatást a haditengerészettől sem, parancsnokuk, Rogers szavaival élve, „nem sokat törődött ezzel az ifjú gyarmattal".

Kormányzásának első évében mindössze két csatahajó látogatta meg Nassaut: az egyik, hogy hivatalos levelet kézbesítsen, a másik - Whitney kapitány Rose-a - kénytelen volt vízért bemenni a rossz hajózási körülmények miatt. „Általános elégedetlenséget figyeltem meg a kormányzón", írta Whitney az admiralitásnak küldött egyik beszámolójában. Rogers állandóan „a támogatás hiánya miatt panaszkodott, mely állapotban, attól félek, [ő és befektetőtársai] mindig is maradni fognak, míg nem törlesztik a hiteleiket" - fizetik ki számláikat - „szerte Amerikában". (724)

Es még így is, mikor 1720. február 24-én a spanyol invázi- ós flotta megjelent Nassauban, Rogers szembe tudott szállni velük az öt-venágyús erőddel, a tízágyús keleti bástyával, a Deliciával, 100 katonával és 500 felfegyverzett polgárőrrel. Szerencséjükre a HMS Flamborough fregatt (huszonnégy ágyúval) akkor éppen Nassauban tartózkodott, bár Rogersnek erőszakkal kellett meggyőznie a rámenős parancsnokot, John Hildesley-t, hogy maradjon, és védje a szigetet. A spanyoloknak ezzel szemben három fregattjuk volt, negyven, huszonhat és huszonkét ágyúval, valamint egy tizenkét ágyús bn-gantin, nyolc felfegyverzett szlúp és az 1300 emberből álló invázi- ós haderő. Rogers védelmi rendszere eltántorította a spanyolokat a kikötő közvetlen megtámadásától, ehelyett inkább az éjszaka közepén partra keltek Hog Island hátsó felén, és megpróbáltak kis csónakokkal átkelni a keskeny keleti cs a- tornán. Két hősies őr - mindketten felszabadított feketék - valahogy tudott annyi muskétagolyót zúdítani rájuk, hogy a spanyolok megijedtek, és visszavonultak. (725) Ironikus módon a két, valószínűsíthetően rabszolga férfi mentette meg Rogerst, a hivatásos rabszolga-kereskedőt.

A Bahamák biztonságba kerültek, de az erőfeszítések kimerítették Rogers fizikai és pénzügyi erőforrásait. A birodalmi kormány továbbra sem vette figyelembe leveleit, a kereskedők megtagadták tőle a hiteleket, gyarmatának gazdasága pedig bénult maradt termelékeny telepesek hiányában. Rogers olyan rossz egészségi állapotban volt, hogy két alkalommal majdnem mégis halt. 1720 novemberében hat hetet töltött Dél-Karolinában, hátha a hűvösebb klímájú és jóval előkelőbb Charlestonban helyreáll az egészsége. A városban azonban politikai zűrzavar uralkodott, és ottléte alatt megsebesült egy párbajban, melyet a HMS Vlamborough parancsnokával, Hildesley kapitánnyal folytatott, „New Providence- en történt vitáik" okán. (726) Nassaui visszatérése előtt küldött egy utolsó adag levelet Londonba, támogatást és további útmutatást kérve, de ezek is, mint előtte megannyi, válasz nélkül maradtak.

Elérkezett a tél közepe, és Rogers nem tudott tovább kitartani. „A továbbiakban nem maradhatok fenn abban a hely[zet]ben, melyben megérkezésem óta hagytak", írta a Kereskedelmi Tanácsnak 1722. február 23-án. „Nem jut számomra más elégtétel ezen az elhagyatott helyen és környezetben, [kivéve] hogy teszem Őfelségével és országommal szembeni kötelességemet, akár teljes leépülésemet kockáztatva is." A gyarmatot William Fairfax gondjaira bízta, és egy hónappal később elhajózott Angliába (727), hátha a személyes találkozások produktívabbak lesznek a leveleinél. Augusztusban érkezett meg Londonba. Akkor és ott tudta meg, hogy György király kirúgta, és az új kormányzó már úton is van Nassauba. Ami még rosszabb, a társbefektetők felszámolták az Üzlettársak a Kereskedelmi Tevékenységekért & a Bahama-szigetek Gyarmatosításáért vállalatot, és nem vették figyelembe a 6000 fontot, amit Rogers személyesen előlegezett meg a részükre. Rogers megint tönkrement. Hitelezői megkeresték, és hosszú idő után újra adósok börtönében találta magát. (728) A férfit, aki elfogott egy Manila-gá-lyát, szétkergette a Karib-tenger kalózait és sikeresen megvédett egy kritikus, stratégiai pontot egy nála kétszer nagyobb haderővel szemben, hagyták rácsok mögé kerülni.

Sok egykori kalóz vált privatérrá a négyes szövetség háborúja alatt, különböző mértékű sikerekkel. Benjámin Hornigold, a kalózköztársaság alapítója megkapta Rogerstől a megbízását, és útra is kelt a spanyol kalózok ellen Nassau kikötőjének meghitt menedékéből. 1719 tavaszán, miközben Havanna mellett állt lesben, elkapta egy spanyol hajó és egy brigantin. Vagy az ütközetben halt meg, vagy a börtönben, ugyanis bahamai kollégái soha nem látták őt viszont. (729) Josiah Burgess, egykor Nassau harmadik legnagyobb kalóza Rogerst szolgálta hadnagyként a Független Társaságban, bíróként az Admiralitás Gyarmati Bíróságán és végül privatérként. Utóbbi szerepkörében hajója hajótörést szenvedett Abaco mellett. Burgess vízbe fulladt (730), George Rounsivell-lel, azzal a fiatalemberrel együtt, akinek Rogers az akasztófán kegyelmezett meg. Ő a vízbe ugrott, próbálta megmenteni a parancsnokát.

HenryJennings és Leigh Ashworth mindketten privatérként tevékenykedtek Jamaica mellett. Jennings különösen sikeres volt, 1719 októberében érkezett meg New Yorkba megbízható Barshebáján, a spanyoloktól Vera Cmznál elvett két brigantinnal és egy szlúppal. Túlélte a háborút, és visszatért a tisztességes kereskedelmi ügyletekhez Bermudán kívülre. 1745-ben, az osztrák örökösödési háborúban hajóját a Karib- térségben elfogták, és a börtön halálosnak bizonyult a hatvanas évei elején járó férfi számára. (731) Ashworth sorsáról nincsenek tiszta fogalmaink, de 1719 májusában újra átlépte a privatérkodás és a kalózkodás közötti vonalat, amikor Kubánál megtámadta Rogers privatérhajóját, és elrabolta Thomas Walker egyik fiát. (732)

Mások ezzel a vonallal soha nem is foglalkoztak. Közülük Vane régi kormányosa, Calicojack Rackham lett a leghírhedtebb.

Rackhamből a bátorság nem hiányzott, de az ítélőképesség talán igen. Miután 1718 novemberében elhagyta Vane-t, meggyőzte bandáját, hogy portyázzanakJamaicán közvetlenül a part mellett, ami különösen veszélyes terep volt, mivel a sziget adott otthont a Királyi Haditengerészet karibi flottájának és nagyszámú felfegyverzett kereskedelmi hajónak. A kockázat meghozta a jutalmát. December 11-én a kalózok üldözőbe vették a Kingston kereskedelmi hajót, és mikor utolérték, olyan közel voltak Port Royalhoz, hogy a városiak végignézhették a támadást. (733) A hajó, mint kiderült, 20 000 font értékű árut szállított, legnagyobb részét a darabos rakomány közé rejtett nagy doboz aranyórában. A jamaicai tulajdonosok nem hagyhattak megvalósulni egy ilyen szemtelen lopást. Történetesen nem volt hadihajó a kikötőben, de a kormányzó jóváhagyásával a tulajdonosok felszereltek két privatérhajót, hogy visszaszerezzék értékeiket.

Három hónappal később, 1719. február elején, a privatérok végre megtalálták a Kingstont Isla de los Pinos mellett, Kubától délre. Rackham brigantinja ott horgonyzott mellette, de a legénység nagy része kint volt a parton, és másnaposán aludt a brigantin vitorlája alatt, amit átalakítottak időleges sátorrá és napellenzővé. Mivel meglepték őket, és nem voltak olyan helyzetben, hogy megvédhet-ték volna magukat, így Rackham csapata bemenekült az erdőbe, és rejtőzködve megvárták, míg a privatérok elmennek a Kingstonnal és a rakomány nagy részével. Rackham és az emberei ott maradtak két csónakkal, egy kenuval, néhány kézifegyverrel, húsz ezüstórával és pár nagy bála selyemharisnyával és csipkés kalappal. Miután felcicomázták magukat, a kalózok két részre szakadtak, aszerint, hogy ki mit szándékozott csinálni ezután. Foglyaiktól megtudták, hogy György király kiterjesztette a kegyelmet (ez a kiterjesztés mentette meg Feketeszakáll pár emberét is az akasztástól Virginiában). Rackham és hat követője úgy döntött, Nassauban kegyelmet kérnek (734), és kijelentik, hogy Vane kényszerítette őket kalózkodásra. Elmentek az egyik csónakkal. Megkerülve Kuba keleti sarkát mindenféle spanyol csónakot elfogtak útjuk során.

Rackham 1719. május közepén érkezett megNassauba, és meggyőzte Rogerst, adjon kegyelmet embereinek. Ott is éltek egy ideig, harisnyákkal és órákkal házaltak, és inni jártak abba a kevés kocsmába és bordélyba, ami még megmaradt. (Rogers, aki továbbra is osztogatta az exkalózoknak a protestáns vallási pamfleteket, feltehetőleg visszaszorította Nassau erkölcsi kicsapongásait.) Ahogy elfogyott a pénzük, Rackham barátai privatérhajókon és kereskedelmi szlúpokon tengerre szálltak. Rackham, mivel parancsnokként dupla rész járt neki a zsákmányból, tovább bírta. Ez alatt az idő alatt került ismeretségbe New Providence egyik leghírhed- tebb prostituáltjával, Anne Bonnyval, aki James Bonnynak, a Rogers informátorává vált egyszerű közkalóznak volt a felesége. (735) Rackham megkedvelte a tüzes fiatal menyecskét, aki úgy káromkodott, mint egy kalóz, és jó párszor megcsalta a férjét. A férfi pénzének minden maradékát udvarlásra költötte, aztán kihajózott Burgess egyik utolsó privatérküldetésére, hogy utána a jövedelem rá eső részét ismét ezen fellángolására fordítsa. Anne-nel szerelmesek lettek egymásba, és valamikor 1720 tavaszán vagy nyár elején megkeresték James Bonnyt, hogy megpróbálkozzanak a házasság felbontásával. Bonny bele is egyezett egy jelentősebb összeg ellenében, de szükségük volt egy tiszteletben álló tanúra is, hogy aláírja a megfelelő papírokat. Rosszul választottak. Richárd Turnley, akit egyes körökben megvetettek, mert biztonságban kikötőbe navigálta a HMS Rose-t Ro- gers érkezésekor, nemcsak visszautasította a tanúságot, hanem Rogers kormányzót is értesítette a helyzetről. Rogers, talán mert túl sokat olvasott a magával hozott vallási kiadványokból, szólt Bonnynak, hogy amennyiben a nő felbontja a házasságát, börtönbe vetteti, és kényszeríti Rackhamet, hogy korbácsolja meg őt. Anne „megígérte, hogy ezentúl jól viselkedik, a férjével fog élni, és többé nem jár szabados társaságba". Nem állt szándékában betartani egyik ígéretét sem ezek közül.

Mivel kapcsolatukat nem folytathatták a parton, Rackham és Anne úgy döntöttek, tengerre szállnak, mint kalózok. Ösz- szeszedtek fél tucat elégedetlen korábbi kalózt, valamint An- ne közeli barátnőjét, a férfiruhába öltözött női tengerészt, Mary Readet. A kalózok általános történetének írója tévesen az állítja, hogy Anne és Read a tengeren találkoztak, mikor a férfinak öltözött Readet szolgálatba kényszerítették Rackham kalózszlúpján. A gyakran emlegetett elbeszélés szerint Anne- nek megtetszett a friss arcú újonc, aki csak akkor fedte fel igazi nemét, amikor Anne közeledni próbált felé. Ekkor Read állítólag elmesélte, fiúként nevelte az anyja, hogy másvalaki fiának mondva megszabadulhasson tőle. Es szolgált tengerészként meg gyalogos katonaként, és úgy érkezett Nassauba, hogy a kalózok elkapták a kereskedőhajót, aminek a fedélzetén dolgozott. (736) A két nő akkor találkozhatott, mikor Anne tévesen jóképű fiatalembernek nézte Readet, de ez a találkozás szinte biztosan nem a tengeren történt, hanem Nassau- ban. Mindezt onnan tudjuk, hogy mire Rackham és Anne a közös kalózkodás mellett döntött, nemcsak velük volt Mary Read, de Rogers kormányzó is ismerte kilétét és nemét, és név szerint is azonosította a nőt a bostoni újságoknak küldött hivatalos közleményben.

A feljegyzés viszont részben igaz: a nők tényleg férfiruhába bújtak és kalózok lettek. Augusztus 22-én késő éjszaka Rackham, Anne Bonny, Mary Read és hat férfi ellopta a Bahamák legfürgébb hajóját, a Williamet, John „Kapd El Ha Tudod" Ham húsztonnás, hatágyús szlúpját. (737) A Delicia őre megállította és kérdőre vonta a kalózokat a kikötő elhagyásakor, de sikerült kimagyarázniuk magukat, azt állítván, az éjszakát a kikötőn kívül fogják tölteni, mert eltört a horgonykábelük. A nyugodt éjszakázás helyett azonban átkerültek a Williammel New Providence másik oldalára, és fosztogatni kezdték a Bahamák mindenféle területeiről ide érkező halászkenukat és a hajókat. A létszámuk egyre nőtt, ahogy elégedetlen matrózok és korábbi kalózok csatlakoztak a társaságukhoz. Rackham és Anne mindent megtettek, hogy megtalálják Richárd Turnley-t, de csak annyit tudtak róla, hogy teknősbékákra vadászik a Bahamák külső zátonyainál. Összetörték a csónakját, és elvitték három emberét, míg Turnley és fiatal fia elrejtőztek az erdőben. A negyedik embert ott hagyták egy üzenettel Turnley-nek: ha Rackham és Anne még egyszer rátalálnak, halálra fogják korbácsolni. (738)

A következő két hónap alatt Anne Bonny és Reád elválaszthatat-lanokká váltak, és mintegy divatból, megegyezés született közöttük. „Mikor üldözőbe vettek vagy megtámadtak egy hajót, férfiruhát öltöttek magukra", ahogy azt Read preferálta, vallott róla később egyik egykori foglyuk a tárgyalásukon, „más alkalmakkor pedig női ruhákba öltöztek". Abban az időben, amikor még egyáltalán nem lehetett női kalózokról hallani, Bonny és Read aktívan részt vettek az ütközetekben, puskaport hordtak a férfiaknak, harcoltak a csatákban és terrorizálták foglyaikat. A Jamaica északi felén feltartóztatott Dorothy Thomas halászasszony tanúként arról számolt be, hogy a két nő „férfikabátot és nadrágot viselt, és kendőt hordott körbetekerve a fején ... kezükben machetével és pisztollyal úgy káromkodtak és szitkozódtak, akár a férfiak, [buzdítva a többieket] ... hogy meg kéne öljék őt, elkerülvén [tanúskodását] velük szemben". Thomas hozzátette, az egyetlen, amiből nőiségük kiderült, a „mellük mérete volt". 1720. október 20-án vakmerőén megtámadták a Maty & Sarah szlúpot, míg lehorgonyozva tartózkodott Dry Harborban, Jamaica északi partján. A hajó kapitánya megjegyezte, hogy Bonny-nak „fegyver volt a kezében", és hogy „mindketten nagyon feslettek voltak, sokat káromkodtak és szitkozódtak, és készségesek és hajlandóak voltak megtenni bármit a fedélzeten". (739)

Annak ellenére, hogy a szeretője is a hajón volt, Rackham folytatta vakmerő stratégiáját. Október nagy részét Jamaica partjainál töltötte, kikötőről kikötőre ugrált, kisebb hajókat rabolva ki és további legénységet toborozva. Hamarosan nyomára akadt pár jamaicai privatérhajó, egyiket közülük az egykori bahamai kalóz, a korábban a spanyol hajóforgalmat terrorizáló Jean Bondavais vezette. Bondavais üldözőbe vette Rackhamet, míg az újoncokat toborzott a parton Jamaica nyugati végénél. Ahelyett, hogy megpróbálta volna elrejteni kilétét, Rackham azonnal tüzet nyitott Bondavais hajójára.

Bondavais visszavonult, és jelentette az incidenst Jonatham Barnet privatérkapitánynak, aki szintén Rackhamre vadászott saját jól felfegyverzett szlúpjával. Barnet egész délután és este Rackhamet követte. Ez idő alatt Rackham emberei nekiláttak inni. Az alkohol hatására a kalózok nem figyelhettek annyira hajójuk gyorsaságára, ugyanis tíz órakor Barnet kö- szöntési távolságba ért, és utasította őket, hogy „azonnal húzzák le Anglia királyának zászlóját". Valaki Rackham szlúpjáról válaszolt: „Nem húzunk le semmit", és ekkor Barnet emberei egy forgótalpas ágyúból tüzet nyitottak rájuk. (740)

Rackham emberei bemenekültek a hajó belsejébe, Readet és Bonnyt a fedélzeten hagyva. Read, ^z általános történet szerint, „lekiáltott a lent lévőknek, hogy jöjjenek fel, és harcoljanak férfiként, és mikor erre sem mozdultak, fegyverrel belőtt a raktérbe, egyiküket megölve, többüket megsebesítve". (741) Másodpercekkel később Barneték kézifegyverekkel megtámogatott teljes oldalas ágyútüzet indítottak, minek következtében az alsó vitorlafa rázuhant a fedélzetre, majd követte a szétlőtt fővitorla is. Nem tudva tovább irányítani a hajót, a kalózok kegyelemért könyörögtek. Bamet emberei átrohantak a korlátokon, és a fedélzeten mindenkit őrizetbe vettek. Következő reggel leszállították őket a parti polgárőr tisztnek. Nem sokkal később Calico Jack, Anne Bonny és Mary Read azon kapták magukat, hogy Spanish Town börtönében vannak, és várják a tárgyalásukat.

Bebörtönzött kalóztársaik között volt Charles Vane is. Nem tudni, a kalózok tudtak-e beszélni egymással, de ha igen, Vane-nek bizonyára volt néhány keresetien szava korábbi kormányosához. Ha nem vezetett volna Rackham felkelést ellene két évvel azelőtt, talán sikerül Vane-nek Bellamyval vagy Feketeszakállal összemérhető kalózflottát létrehoznia. A szétválás után azonban egyiküknek sem volt akkora ereje, hogy komoly károkat okozhattak volna a Brit Birodalomnak. Rackham egyike volt az elsőknek, akiket bíróság elé vittek és bűnösnek találtak. 1720. november 18- án, kivégzése napján, Anne Bonnynak megengedték, hogy még egyszer utoljára meglátogassa kedvesét. „Szomorú vagyok, hogy itt látlak téged", mondta állítólag a nő, „de ha úgy harcoltál volna, mint egy férfi, nem kéne az akasztásodra várnod, mint egy kutya". (742) A nap folyamán valamikor kivégezték a férfit, négy másik emberrel együtt a Port Royal-i Gallows Pointnál. Testét később fellógatták egy bitófára egy kis szigeten a kikötőben, a szigetecskét ma Rackham zátonya néven ismerik. (743) Őt és Vane-t minden bizonnyal nem egyszerre akasztották fel, de a két tetem láthatta egymást Port Royal kikötőjén keresztül.

Ami Mary Readet és Anne Bonnyt illeti, az ő tárgyalásuk 1720. november 28-án volt, bűnösnek találtattak, és halálra ítélték őket. A két nő azonban tartogatott egy kis meglepetést Lawes kormányzónak és a többi hivatalnoknak Spanish Town törvényszékén. A „hasukra mutattak", hogy „gyereket várnak", így nem volt végrehajtható rajtuk az ítélet (744), mert a törvény azt nem engedte, hogy a bíróság elvegye a magzatok

életét. Lawes a nőket vizsgálatra rendelte, és állításaik igaznak bizonyultak. A kivégzést elhalasztották, és ők feltehetőleg visszatértek a börtönbe. Mary Read ott is halt meg, lázban. 1721. április 28-án temették el a jamaicai Szent Katalin- templom-ban. (745) Anne Bonny sorsa ismeretlen, bár úgy tűnik, nem végezték ki. (746) Terhessége alatt a valamelyes vagyonnal rendelkező dél-karolinai ültetvényes apja, akivel már régóta nem tartotta a kapcsolatot, talán el tudta érni a szabadon bocsátását. Amennyiben mégis Jamaicán halt meg, temetésének feljegyzései elvesztek.

Rackham és Vane kivégzésével a kalózkodás aranykora lassan véget ért. Bár a hajókat továbbra is érték támadások - főleg Nyugat-Afrikánál -, a kalózoknak többé nem sikerült talpra állniuk. Néhány kevés kivételtől eltekintve az 1720-as évek kalózai idejük legnagyobb részében macska-egér játékot játszottak a hatóságokkal. A gyarmatokra magukra már nem jelentettek fenyegetést. A brit hatóságok 1716 és 1718 között a világ kalóznépességét 2000 körülire tették, 1725-ben viszont már 200 főnél kevesebbre, ami 90 százalékos csökkenést jelent. (747) 1722 után a legtöbb kalóz feladta annak reményét, hogy kialakítsák saját köztársaságukat vagy meg- döntsék Anglia hannoveri királyát. Javarészt a puszta túlélésükért harcoltak.

Ez persze nem feltétlenül jelenti azt, hogy a Suhanó Banda minden kalózát legyőzték. A konokabbak közül, akik 1718- ban hagyták el a Bahamákat, sokan évekig kitartottak, és né- hányuknak még a kényelmes visszavonulás lehetősége is megadatott. Olivier La Buse, Bellamy régi kísérőtársa hadihajójával a Leeward-szigetekhez ment még a kalózköztársaság összeomlását megelőzően. 1718. június 12-én Francis Hume kapitány HMS Scarborough-ja sarokba szorította La Blanquülánál, ahova azért horgonyzott le, hogy egy kis szlúpot átkutasson. A fregatt közeledtével La Buse és a legénység nagy része elmenekült gyorsabb és könnyebben navigálható szlúpjukon. (748) Végül Nyugat-Afrika felé vették útjukat, ahol összefutottak számos bahamai kollégával, például Edward Englanddel és Paulsgrave Williamsszel. Hosszú és nagyrészt sikeres karrier várt rá Afrikában és az Indiaióceánnál (749), egészen 1730-ig, mikor a francia hatóságok letartóztatták és kivégezték Réunion szigetén. Sírja ma népszerű turistalátványosság.

Paulsgrave Williams is Afrikában kötött ki végül (750), utoljára itt látták 1720 áprilisában, kormányosként szolgált La Buse brigantinján. A hajón fogvatartott férfi, William Snelgrave rabszol-gaszállító-kapitány, úgy emlékezett vissza, hogy Williams mogorva és levert volt, és bármiféle provokáció nélkül is többször durván megfenyegette. „Ne félj tőle, ő így szokott beszélni", mondta egy másik fogoly Snelgrave- nek. „Viszont ne felejtsd el kapitánynak szólítani, ha felkerülsz a hajója fedélzetére." És valóban, Williams megenyhült régi titulusa hallatán, ugyanis nem volt boldog parancsnoki mellőzöttsége miatt. Snelgrave arról is beszámolt, hogy a kalózok köszöntőt ittak „HarmadikJakab királyra," ami jól mutatja, hogy a jakobita érzelmek megmaradtak Williams csapatában. Williams valószínűleg egy ideig még La Buse-zel hajózott, majd letelepedett a többi öregedő kalóz közé Madagaszkárra. Nem látta többé feleségét és gyerekeit Rhode Is- landen, azonban legidősebb fia soha nem felejtette el. Mikor felnőtt, ifj. Paulsgrave Williams parókakészítő lett, és arra a fajta parókára specializálódott (751), amit apja egykor előszeretettel viselt.

Rogers privatérhajóját, a Buckót elkötő egyszerű közkalózoknak köszönhetően a törvényenkívüliek újra gyarapodni kezdtek, és egy újabb hullámuk belefogott az Atlanti- és az Indiai-óceán terrorizálásába. A rettenthetetlen walesi Howell Davis vezetésével Virginiától Nyugat-Afrikáig fosztogatták a hajókat. (752) 1719 novemberében egy Bartholomew Roberts nevű ácsot kényszerítettek a Buckón szolgálni. Miután Davis nem sokkal később meghalt egy portugál rabszolgaerőd elleni támadásnál, Roberts lett a vezetője a történelem talán egyik legeredményesebb kalózbandájának, a maga 400 elfogott hajójával. 1722 februárjában kapta el őket a Királyi Haditengerészet. (753) Egy másik lázadót a Buckról, az ír Walter Kenne-dyt Henry Avery történetei vonzották a kalózélethez. Miután egy ideig saját kalózszlúpot tartott fenn, visszatért Londonba élvezni a vagyonát, bordélyt nyitott a Deptford Roadon, majd utcai rablásokba és egyéb kisebb bűncselekményekbe keveredett. Végül letartóztatták, és 1721-ben kalózkodás miatt kivégezték abban a Wapping-ban, ahol huszonhat évvel korábban született. (754) Kennedy egyik régi hajóstársa a Buck ról, Thomas Anstis szintén sikeres kalózkapitány lett, de őt saját legénysége ölte meg egy 1723-as felkelés során. (755)

Edward England, Vane első kormányosa került talán a legközelebb hozzá, hogy megvalósítsa az Avery-legendát. Miután Vane-nel elváltak útjaik, arra specializálódott, hogy rabszolgaszállítókat támadjon meg Afrika nyugati partjainál, ugyanis a hajók demoralizált legénysége megbízható utánpótlást jelentett friss munkaerőből. Kilenc ilyen hajót fogott el 1719 tavaszán, és a matrózok több mint egyharmada a csapatába menekült. Kis földfoknál majdnem megszerezte Lawrence Prince új hajóját, a 250 tonnás Whydah Il-t, de az a rabszolgaerőd ágyúinak tüze alól megmenekülve elkerülte, hogy kövesse névrokonát a kalózkodásba. Ő is, akárcsak Avery, jelentős időt töltött cirkálással az Indiai-óceánon. Támadást intézett a Mogul Birodalom tengeri kereskedelme ellen, és mikor elfogott egy harmincnégy ágyús hajót, Averyhez hasonlóan a Fancy névre keresztelte. Végül az emberei félreállították, mert nem engedte nekik bántani a foglyokat, és kirakták Afrikától keletre Mauritius egyik szigetén. England tutajt épített, átment Madagaszkárra és ott élte le hátralevő napjait Avery még megmaradt kalózai között. (756)

A kalózok félelmetes ellenségei és magas szintű segítőik legtöbb esetben nem boldogultak olyan jól, mint maguk a kalózok.

Miután Rogerst Nassauban hagyta, Peter Chamberlaine, a HMS Milford sorhajókapitánya a Királyi Haditengerészet karib-térségi flottájának élén maradt 1720 júniusáig, amikor is parancsot kapott, hogy kísérjen vissza tizennégy kereskedőhajót Londonba. Június 28-án, a Windward-átjárón történő átkelés alatt a flotta erős viharba keveredett, és minden hajó zátonyra futott Kuba keleti végénél. Egy szemtanú később azt mondta, „a partot mindenfelé holttestek borították". A 450 tengerész és utas kétharmada meghalt, köztük Chamberlainé és a Milford teljes személyzete, kivéve harmincnégy matrózt, a pénztárost és egy vak szakácsot. (757)

Francis Hume, a HMS Scarborough parancsnoka, aki elpusztította Martel és La Buse kalózhajóit, 1723-ban jutalomként megkapta az akkor szolgálatban levő mindössze tizenkét sorhajó egyike, a harmadosztályú Bedford irányítását. 1753 februárjában Skóciában főbe lőtte magát „valamilyen személyes sérelem miatt". (758)

Vincent Pearse Phoenixe. több évig New Yorkban állomásozott, így a férfinak lehetősége adódott tartós kapcsolatot kiépíteni a város vezető polgáraival. Ezek eredményezték a házasságát Mary Morrisszal, a mai Bronx területén hatalmas birtokkal rendelkező Lewis Morrisnak, New Jersey kormányzójának a lányával. A házasság nem volt boldog. Míg Pearse Angliában volt, Mary flörtölni kezdett egy másik haditengerészeti tiszttel. Pearse csak néhány évvel később tudta meg, amikor a pár már Londonban élt. Felháborodott, és az asz- szonyt a házasságtörés miatt feljelentette a bíróságon. A botrányt bőségesen dokumentálták a Morris család egymásnak írt levelei, és végül az egész történet perek, ellenperek, sikertelen békéltetések és intrikák szappanoperájává süllyedt. 1720-ban, míg Londonban küzdött a feleségével, a New York-i bíróság egy, az előbbivel össze nem függő 1500 fontos perben ellene döntött, emiatt valószínűleg összeomlott. Feltehetőleg még akkor is vitatkozott a feleségével, mikor 1745 májusában meghalt. (759)

Röviddel Feketeszakáll megölése után Róbert Maynard hadnagyot azon kapták, hogy az Adventure-ről számos értéket megtartott magának, figyelmen kívül hagyva Gordon kapitány közvetlen utasítását, hogy szolgáltassa vissza azokat a megszerzett zsákmánykészletbe. Ontömjénező beszámolói az ocracoke-i csatáról tovább csökkentették hitelét elöljárói és Spotswood kormányzó előtt, kiknek leveleiből a hadnagy méltatása szembetűnően hiányzik. Maynardot nem léptették elő parancsnokká még huszonegy évig. Végül mégis kapitány lett, 1740 szeptemberében megkapta a hatodosztályú Sheemess irányítását, mikor minden bizonnyal már öregember volt. Angliában halt meg 1750-ben. (760)

Bár bűntetteitől tisztára mosta a kormányzótanácsa, Charles Edén kormányzó hírneve soha nem lett olyan tiszta, mint volt, a Fekete-szakállal folytatott ügyletei előtt. Sárgalázban halt meg edentoni otthonában, 1722. március 17-én, negyvenkilenc évesen. (761) Sírkövén a következő felirat olvasható: „Virágzó helyzetbe hozta az országot, és szánalomra méltóan halt meg."

Eszak-karolinai inváziójának következményeként Alexander Spotswoodot politikai ellenségei sikeresen eltávolították Virginia kormányzói székéből. 1722 szeptemberében visszavonult 45 000 hektáros birtokára, és vasércbányászatba és - feldolgozásba fogott. 1730-ban az amerikai gyarmatok postaügyi minisztere lett, postaszolgálatot létesített Williamsburg és Philadelphia között, és ő választotta meg Benjámin Franklint Pennsylvania postamesterének. 1740-ben kinevezték vezérőrnaggyá, és felkérték, hogy vezessen harcba egy hadtestet Spanyolország ellen az osztrák örökösödési háborúban. 1740. június 7-én, miközben a csapatok elindulását felügyelte, láz miatt meghalt a marylandi Annapolisban. (762)

Ironikus módon, Lord Archibald Hamilton, Jamaica megszégyenült kormányzója többre vitte, mint a többiek. Letartóztatva hagyta el Jamaicát, de jakobita áskálódása és a kalózkodás bátorítása ellenére a brit bíróságok minden ügyében ártatlannak találták. 1721-ben a Kereskedelmi és Ültetvényes Tanács még utasította is Jamaica kormányzóját, hogy fizesse ki Hamilton részét a privatérok által 1716-ban szerzett zsákmányból. Feleségül vette egy gróflá-nyát, megtartotta Írországban és Skóciában lévő földjeit, és 1754-ben, nyolcvannégy évesen, éltes öregkorában halt meg kényelmes otthonában, a londoni Pall Mallon. (763) A Westminster- apátság-ban van eltemetve. Már jóval korábban abbamaradt érdeklődése a Stuart restauráció iránt, és úgy tűnik, nem tett semmit, hogy segédkezzen az utolsó jakobita felkelésben 1745-ben, melyet Stuartjakab fia, Csinos Károly herceg vezetett.

Stuart Jakabot és fiát a vatikáni Szent Péter-bazilika kriptájában helyezték végső nyugalomra. György király leszármazottai mai napig a brit trónon vannak.

Ami Woodes Rogerst illeti, a kalózkodás aranykorának alkonyéveit Londonban töltötte, betegen, eladósodva és mély csalódottságban. „Egy ideig - írta később Rogers - szinte teljesen össze voltam zavarodva ügyeim komor jövője miatt." Befektetőtársai felbontották a társulásukat, és sem ők, sem a kormány nem voltak tekintettel a 6000 fontos kölcsönre, amit Rogers az ő érdekükben magára vállalt. Végül hitelezői könyörültek meg rajta, felmentették a tartozása alól, és kihozták az adósok börtönéből. (764)

1722-ben vagy 1723-ban egy férfi megkereste. A kalózokról szeretettvolna könyvet írni, és Rogers segítségére volt szüksége, hogy a feljegyzéseiből részleteket tudjon meg a kalózköztársaságról, illetve kérte, hogy Rogers ossza meg vele a kormányzóként írt hivatalos levelei és jelentései másodpéldányait. Ügy tűnik, Rogers beleegyezett, ugyanis a szerző olyan információkat is felhasznált, amiket csak tőle kaphatott. Ennek gyümölcseként 1724 májusában napvilágot látott A legnevezgetesebb kalózok rablásainak és gyilkosságainak általános története, mely, mint a kor oly sok könyve, álnév alatt íródott, ebben az esetben „Charles Johnson kapitány" keze által. Az angol olvasók képzeletét megragadták a kalózok tettei, még úgy is, hogy azok éppen akkor történtek. A könyv óriási siker lett az Atlanti-óceán mindkét oldalán, és számos kiadást megélt. Cikkek és hirdetések reklámozták a londoni Weekly Journalban, csakúgy, mint a philadelphiai American Weekly Mercury hasábjain. A jelenleg is megjelenő könyv szinte egyedül alakította ki azt a népszerű képet a kalózokról, ami ma is él bennünk.

Történészek és könyvtárosok generációi azonosították tévesen Charles Johnson kapitánnyal Dániel Defoe-t, Rogers kortársát, a Robinson Crusoe és a Singleton kapitány szerzőjét. Legújabban Arne Bialuschewski a németországi kiéli egyetemről adott meg egy sokkal valószínűbb jelöltet: Nathaniel Mistet, egykori tengerészt, újságírót és a Weekly Journal kiadóját. A könyv első megjelentetője-ként jegyzett Charles Rívmgton sok könyvet nyomtatott Mist számára, aki csak néhány yardnyira lakott az irodájától. Ami még fontosabb, Az általános történetet Őfelsége Irodaellátó Hivatalánál (His Majesty's Stationary Office) Mist neve alatt regisztrálták. A Karib-térséget is megjárt tengerész London összes írója-kiadója között egyedüliként volt alkalmas a könyv papírra vetésére, lévén ismerős mind a tengerészvilágban, mind abban a környezetben, amiben a kalózok mozogtak. Ráadásul Mist elkötelezett jakobita volt, és végül Franciaországban száműzetésbe vonulva hírnökként tevékenykedett London és a Rómában levő Stuart-udvar között, ami megmagyarázza általános történet nem teljesen közömbös feljegyzéseit a tengeri törvényenkívüliekről. 1722-1723- ban Misinek volt is oka bestsellert írni: a Weekly Journal profitja évek óta lankadt a növekvő konkurencia miatt. (765)

Az Általános történet megjelenése - mely rámutatott Rogers szerepére a bahamai kalózok szétverésében - visszaállította az eltávolított kormányzó hírnevét, és nemzeti hőssé tette. Az olvasók, köztük Britannia elitjének tagjaival, nem tehettek mást, mint elcsodálkoztak a Rogersszel történteken, és kétségtelenül zavarba estek, mikor rájöttek, hogy milyen gyengén fizették meg hazafias szolgálatait. Bizonyára nem véletlen egybeesés, hogy Rogers szerencséje ezek után visszatért. 1726 elején sikeresen folyamodott a királyhoz jóvátételért. A hatóságok is együtt érzőnek bizonyultak, mikor elolvasták harmadik személyben írt védekezését: „Nyolc évet veszített ... életének legszebb időszakából, és hazáját szolgálni kívánó őszinte törekvéssel és céllal pénzszűkében maradt ezen a téren és minden új munkát tekintve, jóllehet semmiféle panasz nem érkezett hűtlen kezelésről vagy kötelességszegésről." (766) Végül a király nemcsak egy gyalogsági százados fele fizetésének megfelelő évjáradékot adományozott neki 1721 júniusáig visszamenőleg, hanem 1728-ban kinevezte egy második ciklusra is a Bahamák kormányzójának.

Mielőtt elindult volna New Providence-re, Rogers modellt ült talán egyetlen portréjához. A festő, William Hogarth, Nassau romantizált háttere elé helyezte Rogerst. Fehér parókával és elegáns hosszú kabátban ül egy kényelmes karo s- székben, és arccal oldalt fordul, eltakarva a spanyol muskétagolyó által elcsúfított részt. Hátánál a Nassau Erőd bástyája látható, rajta ékes dísztábla személyes jelmondatával: DUM SPIRO SPERO, „Míg élek, remélek". Az akkor ötvenéves Rogers baljánál egy glóbusz van (szimbolizálandó a föld megkerülését), és egy osztókörző a jobb kezében, mellyel épp készül kimérni a „Gondviselés Szigetét" a fia kezében lévő térképen. William Whetstone Rogers, aki majd elkíséri apját Nassauba, parókában és úriemberhez illő öltözékben áll. Lánya, Sarah Rogers, balra ül, és várja a tál gyümölccsel érkező szolgálót. Mögöttük a kikötőben egy nagy hadihajó épp dísz- sortüzet ad le. (767)

Mikor 1729. augusztus 25-én Rogers és fia megérkezett Nassauba, a város közel sem volt olyan kellemes, mint ahogy Hogarth elképzelte. A szigetet nemrég hurrikán sújtotta, és sok lakó feküdt járványos láztól legyengülten a viharvert házakban. A gazdaság és az erődítmények romokban hevertek, és a távozó kormányzó felesége sok nassa-uit kiborított, mikor pozícióját kihasználva megpróbálta megfélemlíteni a bírókat, monopolizálni az üzleteket, és más emberek szolgálóit alkalmazni, mielőtt azok szerződési ideje lejárt volna. Történt néhány előrelépés is Rogers nyolcéves távolléte alatt: új templom épült a városközpontban, kő kapuslakás az erőd bejáratánál, és a Kormányzói Ház, a kétemeletes, György - stílusú rezidencia, ahol Rogers életének utolsó éveit fogja eltölteni.

A második időszak könnyebb volt az elsőnél, de azért egyáltalán nem volt pihentetőnek nevezhető. A helyi adók kivetéséről szóló elkeseredett vitában vesztett a gyarmat új kormányzógyűlésének képviselőivel szemben. Rogers pénzt szeretett volna szerezni az erőd javítására; a gyűléstagok viszont nem. Hajthatatlanságuk miatt Rogers feszült volt, és végső eszközét kihasználva, feloszlatta az összejövetelt, a sziget ültetvényeseinek nagy felháborodására. 1731 elejére a küzdelem kifárasztotta Rogerst. Lebetegedett, és csakúgy, mint korábban, Charlestonba ment egészségét helyrehozni. (768) Közben fia, a kormányzótanács írnoka mindent elkövetett a család rabszolgaültetvényének felvirágoztatására, és többször elutazott Nyugat-Afrikába, munkaerőt beszerezni. (Magas láz miatt halt meg Whydah kikötőjében egy ilyen út alkalmával 1735-ben, mialatt a három fő kereskedő egyikeként szolgált a Royal Africa Companyban.)

Rogers kormányzó 1731 májusában visszatért New Providence-re, de betegségéből sohasem tudott igazán felépülni. 1732. július 25-én halt meg. Nassauban lett eltemetve. Sírja azóta elveszett, de a főutca a nevét viseli a város vízpartján, és őelőtte tiszteleg a Bahamák hivatalos jelmondata: EXPULSIS PIRATIS, COMERCIA RESTITUA, „A kalózokat kiűztük, a kereskedelmet helyreállítottuk". (769)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A KALÓZKÖZTÁRSASAG igaz történet, és mint ilyen, történészék, archeológusok, genealógusok, íródeákok és firkászók generációinak munkáiból táplálkozik. A kalózkodás aranykoráról kialakult képünk szegényebb lenne, ha John Campbell 1704-ben nem alapította volna meg a Boston News-Lettert, és nem döntött volna úgy, hogy rendszeresen tudósít a kalózok ténykedéseiről a spanyol örökösödési háborút követő években. A jelentések egy része eljutott Londonba, és a Kereskedelmi és Ültetvényes Tanács, valamint az Amerikáért és Ka- rib-térségért felelős államtitkár dossziéiban hozzácsapták őket a kormányzók és más gyarmati hivatalnokok jelentéseihez. A Királyi Haditengerészet hadihajóinak parancsnokai szintén gyűjtöttek információkat a kalózokról, és leveleiket valamint hajónaplóikat végül mindig az Admiralitáshoz adták be. Ha a gyarmati hatóságoknak sikerült elkapni néhány kalózt, a tárgyalásról szóló jegyzőkönyvek másolatait általában szintén Londonba küldték. Ott aztán a többméternyi információ egy része hozzáférhetővé vált /I kalózok általános története névtelen szerzője számára, akinek beszámolója még mindig, majdnem három évszázaddal a megjelenése után is meghatározza a bahamai kalózokról szóló diskurzust.

r

Az Általános történet továbbra is megkapó tudományos mű maradt, ügyesen elegyíti a dokumentált feljegyzéseket olyan (egyértelműen) gyűjtött anyagokkal, melyek Woodes Rogersszel és más fontos résztvevőkel folytatott beszélgetésekből származnak. Ezek persze tele vannak hibákkal, túlzásokkal és félreértésekkel, melyek nagy részét nem is fedezték fel egészen a XX. századig, mikor a történészek végre eljutottak az eredeti források vizsgálatáig. Sir John William Fortescue (1859-1938) és Cecil Headlam (1872-1934) brit tudósok éveket töltöttek a Calendar of State Papers, Coknial Series megfelelő köteteinek a beszerzésével, melyek kivonatokat és ösz-szegzéseket tartalmaznak a brit archívumok fontos dokumentumaiból. Létrehoztak egy kincsestérképet, amely számos kutatónak segített a részleteket felderíteni vagy pótolni Amerika történetében, melyek hosszú ideig több milliói, tollal-tintával írt papírlap közé voltak eltemetve. Hálával tartozom nekik és az őket követő történészek munkáinak, mint például Róbert E. Leetől a Blackbeard the Pirate: A Reappraisal of His Life and Times (1974), Róbert Ritchie-től a Captain Kidd and the WarAgainst the Pirates (1986) és Bryan Little-től a Crusoes Captain, melyet 1960-ban adtak ki, és máig a legkitűnőbb Woodes Rogers-életrajz.

A világ vezető kalózkutatóinak tanácsaiból, nagylelkűségéből és bátorításaiból is sokat merítettem. Marcus Rediker a Pittsburghi Egyetemről sok nehezen fellelhető forrást segített megtalálni, és megosztotta velem közvetlen tapasztalatait arról, milyen a London melletti Kew Gardensben lévő új Nemzeti Archívumban kutatni. Villains of Ali Nations és Between the Devil and the Deep Blue Sea című művei képezték az alapját annak a kutatásnak, mely a kalózokat saját látásmódjuk szempontjából vizsgálta, ellenfeleik véleménye helyett. KennethJ. Kinkor a provincetowni, massachusettsi Whydah Expedíció Múzeumából többet tud Sámuel Bellamyról, mint a kalóz szülei tudtak, és szívélyesen megosztott velem számos dokumentummásolatot, többheti munkát és jó adag üzemanyagot megtakarítva nekem. Joel Baer a St. Paul-i Macalester Főiskoláról, Henry Avery vezető szaktekintélye, jóindulatúan válaszolt a kérdéseimre, és rendelkezésemre bocsátott pár oldalt néhány nehezen megtalálható jegyzőkönyvből a kalózok tárgyalásairól. A kutatók örülni fognak a hamarosan megjelenő British Pirag in the Golden Age című művének. Mély köszönet illeti mindhármukat: a múltba merülés elszigeteltté teheti az embert, de velük sikerült mindezt kellemes kalanddá tenni.

Ugyanez mondható másokról is, akik segítettek nekem az út során. Gail Swanson a floridai Sebringből nem sajnálta idejét, lemásolta és csomagban elküldte a Seville-ben lévő Karib-térségi Archívum azon dokumentumait, amelyek az 1715-ös spanyol kincses flottával voltak kapcsolatban. Szintén Floridában, Mike Dániel időt szakított, hogy letisztázza a francia feljegyzéseket Feketeszakállt és a La Concorde elfoglalását illetően. A seattle-i Rodney Broome javaslatokkal látott el, hogy miket és kiket kellene felkeresni szülőhelyén, Bristolban. Shep és Tara Smith a virginiai Norfolkból szállást adott, míg oda-vissza utazgattam karolinai tartózkodási helyeim között. Ábel Bates, valamint sógorom és sógornőm, Larry és Andrea Sawyer ugyanezt nyújtotta számomra Cape Cod külső részén. Dániel Howden bemutatta lakókörnyezetét a londoni East Enden, vágyott kikapcsolódásként a régi pergamenek fakuló tintáinak olvasásával töltött napok után.

Különösen hálás vagyok a Portiandi Közkönyvtárnak, melynek könyvtárközi kölcsönzési irodája az egész projekt alatt folyamatosan ellátott nehezen beszerezhető kötetekkel, és Maine lakosságának, akik adódollárjaikkal támogatták a Maine Info Netet, a különleges, egész államra kiterjedő kölcsönzési rendszerünket. Szintén Maine-ben, köszönettel tartozom a Bowdoin Főiskola Hawthorne-Longfellow Könyvtárának, amiért többször is kiadta nekem a Calendar of State Papers kötött példányait, és elérhetővé tette a korai angol újságok mikrofilmjeit; a Bates Főiskola Ladd Könyvtárának, hogy rendelkezésemre bocsátotta a régi amerikai újságok filmjeit; és a Maine-i Történelem- és Társadalomkutatási Könyvtárnak Portlandben, a Maine Állami Könyvtárnak Augustában és a Maine Egyetem Fogler Könyvtárának Oronóban. A durhami New Hampshire Egyetem Dimond Könyvtára és a Harvard Egyetem Widener Könyvtára forrásainak szintén sokat köszönhetek, itt található meg a Jamaica Courant néhány megmaradt másolata egy nagyon rövid filmtekercsen. Észak-Karolinában köszönetét kell mondanom a Bath Muse- um személyzetének, valamint Dávid Moore-nak és munkatársainak a beauforti Eszak-Ka-rolinai Tengerészeti Múzeumból; reménykedem, hogy a roncsokról kiderül, a Queen Annes Revenge-bői származnak. Angliában köszönöm a kew-i Nemzeti Archívum figyelemreméltóan hatékony személyzetének segítségét, különösen Geoff Baxterét, amiért egy nagy halom parancsnoki napló várt rám rögtön az első napomon. Dokumentumkereső rendszerük olyan színvonalat képvisel, amihez mindenki másnak is tartania kellene magát. Szintén köszönet illeti a Bristoli Irattár munkatársait, hogy rendelkezésemre álltak a Teacheket, Thatcheket és Rogerseket érintő kutatásomban egy szürke decemberi délutánon.

Barátom és kollégám, Sámuel Loewenberg Berlinből fáradhatatlanul végigböngészte a kézirat különböző változatait, és értékes javaslatokat és visszajelzéseket adott. Köszönöm, Sam, tényleg szükségem volt a te külön szempárodra! Szintén köszönet illeti a portiandi Brent Askarit, amiért lekerekítette az első változatok durva sarkait. Ami hiba mégis benne maradt, az természetesen, a sajátom.

A könyv nem jöhetett volna létre, ha nem lettek volna New York város legnagyszerűbb ügynökének, az éles szemű Jill Grinbergnek a jó tanácsai; eredeti szerkesztőm a Harcourtnál, a most az Oxford University Pressnél dolgozó Timothy Bent együttérzése és támogatása; és Andrea Schulz, akinek tehetsége, gondoskodása és figyelmessége biztosította a gondtalan szerkesztői folyamatokat. Ezenkívül hálás vagyok Dávid Hough munkájáért a Harcourtnál, és a nyomdai előkészítő Margaret Jonesnak és Jojo Gragasinnak a LoganFrancis Designnál, a térképek és az illusztrációk elkészítéséért.

Utoljára és természetesen nem utolsósorban köszönöm szüleimnek szeretetüket és támogatásukat, és feleségemnek, Sarah Skillin Woodardnak, aki megszámlálhatatlanul sokszor elolvasta a kéziratot, és segített formába önteni abba a könyvbe, amit most ön a kezében tart. Köszönöm, kedvesem, a türelmedet, támogatásodat és javaslataidat végig a munka folyamán, és hogy mindig azt mondtad, „megcsinálom", amikor csak kellett.

2007. újév napja, Portland, Maine

[1] 1962-ben a bahamai törvényhozás az amerikai szupermarketmágnás, Hunting-ton Hartford kérésére átkeresztelte Paradise Islandre. Ma nagy részét luxusszállodák foglalják el.

[2] Az a sziget, melyen ma Haiti és a Dominikai Köztársaság osztozik.

[3] A chilei kormány 1966-ban átnevezte Robinson Crusoe-szigetre.

[4] A fiatalabb Sarah Walker (cca. 1700-1731) végül feleségül ment William Fairfax-hez, aki után a virginai Fairfax megyét, elnevezték. Lánya, Anne, George Washington háziasszonya volt, ami akkor lett különösen kellemetlen, amikor hozzáment a bátyjához, Lawrence Washingtonhoz. Anne öccsén, George Fairfaxén, észrevehető volt felmenői afrikai származása; gyerekkorában többször került megalázó helyzetbe, például angliai látogatásakor apai rokonai hangosan azon tanakodtak, hogy kamaszkorba lépve a bőre befeketedik-e.

[5] A következetesség kedvéért a könyvben minden dátum az akkor Nagy-Britanniában érvényben lévő Julianus-naptár szerint értendő. Spanyolország (és Franciaország) már a Gergely-naptárat használta, és ezt az időszakot tekintve tizenegy nappal volt a másik előtt, ami azt jelenti, a spanyol dokumentumok az 1715-ös kincses flotta indulását július 24-re jegyezték.

[6] Az El Grifon szeptember 2-án (a Gergely-naptár szerint) érkezett meg Brestbe, Franciaországba. Utasai nem tudtak a flottát ért csapásról

[7]Az erődítményt 1695-ben fejezték be, és ma is áll, teljesen érintetlenül, a kontinentális Egyesült Államok legrégebbi kőből készült erődjeként.

[8] A korallsziget mellett ma Miami városa terül el, akkoriban azonban egy lakatlan mocsár volt a helyén. Régebben nem volt spanyol település Kuba és St. Augustine között

[9] Ma Indonézia része.

[10] A „Fenyőfák szigete" szolgált később mintául Róbert Louis Stevenson A kincses

sziget című regényéhez. A második legnagyobb sziget Kubában, az

1959-es forradalom

után átnevezték Isla de Juventudra.

[11] Valójában Stuart Jakab néhány hetet maradt.

[12] Nincs rokoni kapcsolata Lord Archibald Hamiltonnal.

[13]

Francis Hume kapitány, a Scarborough parancsnoka épp Bellamyt és Williamst kereste, válaszként Walter Hamilton kormányzó hívására, hogy megtisztítsa tőlük a Leeward-szigeteket

[14] Ö írta a Cato című tragédiát, mely később számos liberális eszme forrása lett.

[15] Állítólag a Kit Kat szelet is innen kapta a nevét.

[16] Halála után Sloane gyűjteménye képezte a British Museum alapját.

[17]

A HMS Swift nyolcvan főt és akár tizennyolc darab, leginkább háromfontos ágyút bírt szállítani, de Jamaicán csak hat ágyú és negyven ember volt. A 128 tonnás szlúpot 1704-ben építették. A HMS Seaford nagy, 293 tonnás hatodosztályú fregatt volt, harminckét hatfontos ágyúval. (400)

[18] Vagyis nem jakobita, mint ahogy az Archibald Hamilton kormányzóról kiderült.

[19] Akkor Francia-Hispaniola elsődleges kikötője, most Haiti része.

[20]

Néhány író kétségbe vonja, hogy ez a beszélgetés, amely végül A kalózok általános történetében került kiadásra, valóban lezajlott, azt kérdezve, ki írhatta volna le az elhangzottakat. A válasz az, hogy Beer maga. A Bellamynál lezajlott meghallgatása után a Marianne fedélzetére vitték, ahol bőségesen állt rendelkezésére szabad óra lejegyezni a történelmi társalgást. Egy vagy két héttel később engedték el Block Islanden, és április 29-én jutott el Newportba és számolt be a történtekről a Boston News-Letter tudósítójának. A beszélgetés részleteit nagy valószínűséggel rögzítették a Rhode Island-i hatóságok is, és továbbították Londonba, ahol hozzáférhető volt A kalózok általános történetének szerzője számára.

[21] Williamsnek nem kellett volna aggódnia. Míg 1716 májusában a karolinai partoknál cirkált, a Shoreham egy sziklán zátonyra futott, és a hajógerinc és a törzsborítás súlyos sérüléseket szenvedett. Május 29-én sikerült bevonszolnia magát

Charlestonba, de majdnem egy évig nem tudott visszatérni a tengerre. Mialatt Williams és Bellamy a Virginia-fokok körül hajózott, a Shoreham még mindig ellátmányt pakolt Charlestonban. Nem érkezett meg Kinquotanba (Hampton Roads) 1717. május 1. előtt. (421)

[22]

Mary első férje, Edward Sands, Kidd kapitány barátja volt, és 1708- ban halt meg. Paulsgrave féltestvére, Catherine (1690-1769) az ő uno- kaöccséhez, John Sandshez (1683-1763) ment férjhez, míg Mary újraházasodott egy bizonyos Robert Westcott-tal.

[23]

Az East Hamptonnál (NY) fekvő sziget négyszáz évig maradt ugyanannak a családnak a birtokában. Róbert Dávid Lion Gardiner, aki utolsóként viselte a családi nevet, az „uradalom 16. lordjának" hívatta magát, egészen 2004-ben bekövetkezett haláláig.

[24]

Jonathan John Colé fia volt, azé a John Cole-é, aki a két férfi egyikeként azon a reggelen kievezett megmenteni a Mary Anne kalózait, tőlük tíz mérföldre délre. Valószínű, hogy a fiú hírt küldött apjának a roncsokról, és figyelmeztette más esetlegesen zátonyra futott kalózhajókról a környéken, ami megmagyarázná az idősebb Colé látszólagos fesztelenségét a hajótöröttek megjelenésével és viselkedésével szemben.

[25]

Valószínű, hogy John Julián egy későbbi elnök családjánál lett rabszolga. Ez idő tájt került eladásra egy John, az indián nevű férfi a braintreei John Quincynek, aki a dédapja volt az elnök (és rabszolgafelszabadító) John Quincy Adamsnek, és nagyapja John Adams elnök feleségének, Abigailnek.

[26]

Ezek ketten igazából negyvenágyús, ötödosztályú hajók voltak, a Virginiába tartó HMS Pearl nek mentesítenie kellett a bajba jutott Shorehamet, a HMS Diamondot pedig a flotta jamaicai főhadiszállására várták.

[27]

Ezen jelentések szerint 1717. október 17-én (mikor elfogott két hajót) Hornigold a partoktól viszonylag távol hajózott Észak-Karolina felső részén, 1717. november 26-án pedig a Virginia-fokoknál (ahol egy Marylandhe tartó hajót támadott meg). Október 17-én, úgy tűnik,Thatch szintén a Delaware-fok környékén tevékenykedett, és számos hajót kapott el október 12. és 22. között, mielőtt északra vitorlázott volna Long Islandre. November 26-án (az angol, illetve a Julianus-naptár szerint) Thatch 2000 mérföldre délkeletre tartózkodott, St. Vincent mellett, a Windward-szigetek közelében.

[28]

A garifunák máig megmaradtak, bár a britek deportálták őket St. Vincentről a XVIII. század végén. Közösségeik most a hondurasi Bay- szigeteken és Placencia környékén, Belize déli részén élnek.

[29] A Boston Prison, ahol Kidd kapitány is raboskodott 1699-ben, a mostani Court Street 26. szám alatt volt, egy kőhajításnyira a Városházától (1713), mely most Old State House néven ismeretes. A börtön leírása, kicsit túl fantáziadúsan, szerepel Nathaniel Hawthorne A skarlát betű című művében.

[30]

Egy héttel a kivégzés után Mather ezt írta a naplójába: „Talán nem cselekszem jól, hogy olyasmit adok a könyvárusoknak, amivel a kalózok helyzetét hasznosra fordítom, az után, hogy nemrég kivégezték őket?" Az eredmény az Útmutatás az élőknek, a halottak létállapotából, mely nem sokkal ezután jelent meg Bostonban.

[31] A Crowley hajó (parancsnoka Róbert Clark); az ötventonnás Ruby hajó Charlestonból (Jonathan Craig); a William szlúp Philadelphiából; a hatvantonnás William hajó az angliai Weymouthból (Naping Kieves); és a nyolcvantonnás Arthemia hajó Londonból (Jonathan Darnford).

Előszó

01. A legenda 1696

02. Tengerre szállás 1691-1702

03. Háború 1702-1712

04. Béke 1713-1715

05. Kalózok, ha összegyűlnek 1716 január-június

06. Tengeri testvériség 1716 június-1917 március

07. Bellamy 1717 március-május

08. Feketeszakáll 1717 május-december

09. Bocsánatkérés 1717 december-1718 augusztus

10. Hazárdpolitika 1717 július-szeptember

11. Vadászat 1718 szeptember-1720 március

Utószó - A kalózkodás vége 1720-1732

Köszönetnyilvánítás - Jegyzetek

 irta: Colin Woodard

A mű eredeti címe: The Republic of Pirates: Being the True and Surprising Story of the Caribbean Pirates and the Man Who Brought Them Down

Text Copyright © 2007 by Colin Woodard 

Published by arrangement with Jill Grinberg Literary Management LLC. All rights reserved.

Fordította: Ferencz Tamás 

A szöveget gondozta: Egyed Erika

A művet eredetileg kiadta:

Harcourt Books, an Imprint of Harcourt, Inc.

Maps byjojo Gragasin/Logan Francis, Inc.

A borítót tervezte: Zsibrita László

A sorozatterv és annak elemei Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2062-3100 

ISBN 978 963 373 980 8

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó. 2015-ben 

Cim: 6701 Szeged, Pf. 784 

Tel: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139 

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó