Ithaka

Claire North

Álomgyár (2022)

Címke: történelmi, regény, Ókor, Mitológia

történelmittt regényttt Ókorttt Mitológiattt

Itt az ideje, hogy Ithaka asszonyai elmeséljék történetüket…

Odüsszeusz király tizenhét éve ment háborúba Trója ellen, és magával vitte Ithaka szigetének minden harcolni képes férfiját. Egyikük sem tért még vissza. Távollétükben az ithakai asszonyokra maradt a királyság vezetése.
Pénelopé még alig vált nővé, amikor hozzáment Odüsszeuszhoz. Amíg együtt éltek Ithaka szigetén, helyzete biztos volt. Most azonban, hogy közel két évtized telt el férje távozása óta, egyre több a találgatás, hogy Odüsszeusz meghalt. Kérők kezdenek kopogtatni a királyné ajtaján.
Egyetlen férfi sem elég erős azonban ahhoz, hogy igényt tarthasson a király megüresedett trónjára. Még nem. Mindenki arra vár, hogy az erőviszonyok megbillenjenek. Pénelopé tudja, bármilyen döntést hoz, az véres polgárháborúba sodorhatja Ithakát. Itt mindenki figyel, még az istenek is, és nincs a szigetnek olyan szeglete, ahol ne uralkodna cselszövés. A királyné csak ravaszsággal, éleslátással és megbízható szolgálói segítségével tudja fenntartani a törékeny békét, amely a királyság túlélésének feltétele.

A több irodalmi díjat elnyert Claire North merész, erőteljes és megható írása új életre kelti az ókori mítoszokat, és olyan nőkről szól, akik keményen helytállnak a kegyetlen férfiak uralta világban. Ez Pénelopé, Odüsszeusz messze földön híres feleségének története, ahogyan még soha nem mesélték el.

SZEMÉLYEK

Odüsszeusz családja

Pénelopé – Odüsszeusz felesége, Ithaka királynéja

Odüsszeusz – Pénelopé férje, Ithaka királya

Télemakhosz – Odüsszeusz és Pénelopé fia

Laertész – Odüsszeusz apja

Antikleia – Odüsszeusz anyja

Odüsszeusz tanácsadói

Mentór – öreg, baráti tanácsadó

Aigüptiosz – öreg, kevésbé baráti tanácsadó

Peiszénór – Odüsszeusz egykori harcosa

Pénelopé kérői és rokonaik

Antinoosz – Eupeithész fia

Eupeithész – kikötőmester, Antinoosz apja

Eurümakhosz – Polübosz fia

Polübosz – a magtárak felügyelője, Eurümakhosz apja

Amphinomosz – hellén harcos

Andraimón – trójai veterán harcos

Mantha – Andraimón barátja és harcostársa

Kenamon – egyiptomi

Nüszasz – rossz hírnevű kérő

Szolgálók és közemberek

Éósz – Pénelopé szolgálólánya, hajának fésülője

Autonoé – Pénelopé szolgálója, a konyha felügyelője

Melanthó – Pénelopé szolgálója, tűzifaaprító

Melitta – Pénelopé szolgálója, a ruhák mosója

Phoibé – Pénelopé szolgálója, mindenkivel barátságos

Leaneira – Pénelopé szolgálója, trójai

Eurükleia – Odüsszeusz régi dajkája

Dárész – ifjú ithakai férfi

Ithakai nők

Priéné – keleti harcos

Teodóra – ithakai árva

Anaitisz – Artemisz papnője

Uránia – Pénelopénak kémkedik

Szemelé – idős özvegy, Miréné anyja

Miréné – Szemelé lánya

Mükénéiek

Elektra – Agamemnón és Klütaimnésztra lánya

Oresztész – Agamemnón és Klütaimnésztra fia

Klütaimnésztra – Agamemnón felesége, Pénelopé unokanővére

Agamemnón – Trója meghódítója

Iphigeneia – Agamemnón és Klütaimnésztra lánya, akit feláldoztak Artemisz istennőnek

Püladész – Oresztész esküdt fivére

Iaszón – mükénéi katona

Aigiszthosz – Klütaimnésztra szeretője

Spártaiak

Ikariosz – Pénelopé apja

Polükaszté – Ikariosz felesége, Pénelopé örökbe fogadó anyja

Tündareósz – Klütaimnésztra és Heléné apja, Ikariosz fivére

Istenek és isteni lények

Héra – az anyák és feleségek istennője

Athéné – a bölcsesség és háború istennője

Artemisz – a vadászat istennője

Kalüpszó – nimfa

1. FEJEZET

Nem Teodóra az első, aki meglátja a tengeri fosztogatókat, de ő az első, aki futásnak ered.

Északról jönnek, teliholdvilágnál. A fedélzeten egyetlen fáklya sem ég, úgy siklanak a tengeren, mint könnycsepp a tükör felületén. Három hajó, mindegyiken körülbelül harminc férfi. A hajóorrban kötélkötegek, melyekkel megkötözhetik leendő rabszolgáikat. Evezőik alig érintik a vizet; a szél viszi őket a partra. Nincs csatakiáltás, nincs dobszó, nem fújnak rézkürtöt, sem tülköt. Vitorláik egyszerűek, foltozottak, és ha lenne hatalmam a csillagok felett, azt akarnám, hogy egy kicsit fényesebben ragyogjanak, hogy az ég fényességét eltakarja a hajók sötétsége, ahogy a horizontot eltakarják. A csillagok azonban nem az én fennhatóságom alatt vannak, és általában nem fordítok érdemi figyelmet a tenger menti álmos kis falvakban élő emberek apró dolgaira, kivéve, ha nagyobb ügyek vannak folyamatban, melyeket gonosz akarat nekünk kedvezőtlenre fordíthat – vagy ha a férjem túlságosan messzire tévelygett tőlem.

Ezért nincs isteni beavatkozás abban, hogy Teodóra, ajkát éppen reménybeli szeretőjének ajka felé mozdítva úgy gondolja, hogy valami furcsát pillantott meg a tengeren. Azt a néhány halászasszonyt, akik éjjel is kimennek a vízre, mind ismeri, de az ő hajóik egyáltalán nem olyanok, mint amilyen formájúakat a szeme sarkából észrevesz.

Aztán Dárész – fiatal bolond, nyilván bolondabb, mint ő – elkapja Teodóra állát, és szorosabban vonja ölelésbe, keze szinte pimasz hévvel a kebleket keresi, de a lány valami teljesen másra gondol.

A falu felett fáklya lobban a szikla magasában. Alig emelték fel, jelzőláng az éjszakában, a tengeri rablóknak jelzi az irányt. A fáklyaemelő elvégezte a munkát, elindul lefelé a kemény sziklaösvényen a sziget csendesen alvó belseje felé; nem érez lelkiismeret-furdalást, nem szándékozik maradni, hogy végignézze munkája eredményét. Teljes joggal gondolhatja ez az alak, hogy szövetségesein kívül nem látta senki; felettébb valószínűtlen ez ily késői órán ily forró nap után, amikor végre beállt a szendergő hűvösség, álomtalan mély alvás harsány hortyogások ideje. Ó, mily keveset tud ez a férfiú!

A tengerpart feletti egyik barlangból rongyos ruhába öltözött, koszos királyné néz ki az éjszakába, kezén a vér még iszamós. Látja, hogy jönnek a tengeri rablók, de nem gondolja, hogy érte jönnek. Ezért nem ad jelt a lenti faluba, hanem szeretőjét siratja, aki meghalt.

Keleten egy király nyugtalanul forgolódik Kalüpszó karjaiban, aki csitítja, és azt mondja neki, hogy álmodsz, csak álmodsz szerelmem, ez csak álom. E partokon túl minden csak álom, ez a valóság.

Délen egy másik, fekete vitorlás flotta vesztegel szélcsend miatt, az evezősök alszanak a türelmes ég alatt, és közben egy hercegnő törölgeti fivérének verejtéktől gyöngyöző magas homlokát.

A parton pedig Teodóra kezdi gyanítani, hogy Dárész szándékai nem egészen tiszták, és már igazán ideje lenne házasságról beszélni, ha így mennek tovább a dolgok. Ezért két tenyerét befeszítve eltolja magától, de a férfi erősen tartja. Csontfehér homokon csusszan a lábuk; e rövid dulakodás alatt Dárész felpillant, és végre meglátja a hajókat. Látja, hogy pontosan oda, a kis öbölbe tartanak, és nehéz felfogásával megnyilatkozik:

– He…?

Dárész anyjának olajfaligete, két rabszolgája és egy tehene van. A sziget bölcseinek szemében ezek a dolgok valójában Dárész apjának tulajdonában vannak. Ő azonban nem jött még haza a Trója elleni háborúból, és ahogy teltek az évek, és Dárész kölyökből férfivá nevelkedett, a legakadékoskodóbb öregek sem erőltették már ezt a tényt. Egy napon, nem sokkal tizenötödik születésnapja után Dárész anyjához fordulva tűnődött:

– Örülhetsz, mert megengedem, hogy itt maradj.

És abban a pillanatban Dárész anyja tudta, hogy reménye meghalt, és a fia olyan szörnyeteg, akit ő maga teremtett. Tud halászni, bár nem jól, arról álmodik, hogy kalóz lesz, és még nem tapasztalta meg, milyen a téli éhezés.

Teodóra apja tizenöt éves volt, amikor feleségül vette az anyját; tizenhét évesen elment a trójai háborúba. Hátrahagyta az íját, mert az a gyávák fegyvere, hagyott még néhány edényt és egy vállkendőt, melyet még az anyja szőtt. Tavaly télen Teodóra megölt egy hiúzt, amely olyan éhes volt, mint ő. Azzal a késsel ölte meg, amellyel különben halat belezne. A hiúz támadó pofájába döfte a pengét. Vannak kételyei a hirtelen döntésekkel, ha a halál lehetőségként felmerül.

– Rablók! – kiáltja előbb Dárésznak, aki még nem engedte el őt az ölelésből, és amikor végül megteszi, a fenti falunak és a szendergő éjszakának kiáltja. Alacsony vályogkunyhó otthona felé fut, mintha abban reménykedne, hogy saját hangjának visszhangját utolérheti. – Rablók! Tengeri rablók közelednek!

Köztudott, hogy amikor egy szomorú feleség a tengerre nézve férje hajóját várja, és megpillantja az aranyhímes vitorlát, az idő lépésbe lassítja vágtató égi szekerét, és a hajó visszatértéig tartó minden perc egy-egy savanyú verejtékben ázó óra. Ha azonban kalózok jönnek a part felé, az olyan, mintha hajóik Hermész szárnyain siklanának; hajóik száguldanak a vízen. Már a három kőoszlopot kerülik, ahol a fekete szemű, narancsvörös hátú rákok iszkolnak előlük, ahogy az evezők könyörtelen iramban haladnak a föveny lágy ajkára. A megfeneklett hajók fedélzetéről férfiak ugranak partra; kezükben bárd és pajzsok állatbőrből vagy ütött-kopott bronzból. Arcuk pigmenttel és hamuval bekenve. A víz szélétől támadnak, nem ahogy a katonák, hanem mint a farkasok. Szétválnak, bekerítik a prédát, üvöltenek, foguk fehérje a hold gyenge fényében ezüstösen csillan.

Teodóra előbb ért a faluba, mint ők. Phenera kis négyzet alakú házakból álló település, fekete sziklás szurdokban kanyargón folyó keskeny patak fölött. Ha nagyon nagy esők vannak télen, a vályogfalak kiáznak és ledőlnek; a tetőket folyton javítani kell. Itt az öbölben szárítják a halat, szedik a kagylót, kecskéket legeltetnek és pletykálgatnak. Szentélyük Poszeidón tiszteletére épült, ő védelmezi a vékony testű hajókat, melyeket az öbölben vízre tesznek. Ha tudok valamit a vén trottyosról, akkor az egészen biztosan az, hogy egyáltalán nem érdekli a szerény gabona- és boráldozat, melyet oltárára öntenek.

Legalábbis ez az a kép, amit Phenera szeretne kelteni magáról; ha azonban egy kicsit közelebbről megnézzük, láthatjuk apró nyomait annak, hogy valami más is ragyog a nyers fapadló alatt, és a településen sok fürge ujj van, melyek a hálójavításon és a halfogáson kívül sokkal többhöz értenek.

– Rablók! Rablók közelednek! – üvölti Teodóra, és lassan néhány poros rongy visszahúzódik a megvetemedett ajtókból, néhány szempár a halvány sötétbe bámul, és riadókiáltások hallatszanak. Aztán idősebb és tiszteletre méltóbb hangok harsannak, ahogy mások is meglátják a tengerparton rohanó férfiakat, és kezek sietnek összeszedni legértékesebb holmijaikat, és az emberek, mint hangyák a leforrázott bolyból, menekülnek.

Késő.

Sokaknak késő… túl késő.

Az egyetlen áldás ebben az átokban az, hogy a vicsorgó, pajzsverő férfiak a legfiatalabbakat és a legerősebbeket nem akarják megölni. Elég, ha meghunyászkodó alázatba rémisztik és összeverik őket, aztán megkötözik, hogy máshová vigyék eladni. Dárész házában a két rabszolga kimerülten néz új foglyul ejtőikre, mert ők ezt már átélték egyszer, amikor Ithaka bátor férfiúi rabolták el őket. Boldogtalan elkeseredettségük, amikor pengék és pajzsok veszik körül őket, némi csalódást okoz támadóiknak, akik legalább valami tessék-lássék rimánkodásra számítottak, de a hangulat némiképp javul, amikor Phenera urai és úrnői jajveszékelnek és sírnak. Már ugyanolyan sorsra jutottak, mint azok, akiknek korábban urai voltak, és egykori rabszolgáik csitítják őket, és azt mondják, tedd, amit mi teszünk, mondd, amit mi mondunk, meg fogjátok tanulni… meg fogjátok tanulni.

Teodóra csak azért áll meg, hogy egyetlen értékes tárgyat magához vegyen: az íjat, amellyel nyulakra szokott vadászni. Semmi mást. Semmi nem értékesebb az életénél, ezért rohan, rohan, rohan a hegyek felé, úgy fut, mint az újjászületett Atalanté; hegyfokon kiálló vékony törzsű, kiszáradó fa ágát ragadja meg, azzal húzódzkodik fel; kövön mászik át, lombok alatt oson a zsizsegő sötétben. Odalent otthona lángra lobban. Lépteket hall maga mögött, nehéz súly dobol a bozótosba vezető ösvényen. Válla fölött hátranézve fáklyafényt és árnyakat lát, kis híján megbotlik egy alattomos fagyökérben. De nem esik el. Valaki megfogja estében. Erős fogás. Öreg szemek néznek rá, pislognak, ujj az ajakra. Teodórát az ismeretlen gyorsan lehúzza az ösvényről a sűrű leveles bozótsötétbe. Egy nő van odabent, haja mint az őszi felhő, kezében csatabárd, derékszíján vadásztőr. Ilyen eszközökkel talán felvehetné a harcot; talán belecsaphatná pengéjét annak a férfinak a torkába, aki üldözőbe vette őket, de mi haszna lenne? Ma éjjel semmi. Az égvilágon semmi. Ezért elrejtőznek, egymás tekintetébe burkolóznak, míg a pillantásuk üvölti: csendet! csendet! csendet! Mígnem üldözőjük lépteinek zaja elhal.

Szemelé az öreg nő neve, ő az, aki Teodórát biztonságban tartja. Artemiszhez imádkozik, aki nem érdemli meg az áhítatos hódolatot.

Lent a faluban Dárész nem ennyire okos. Odüsszeusz harcosairól szóló történeteken nőtt fel, és mint minden fiú, úgy-ahogy megtanult bánni lándzsával, karddal. Miután a zsúpfedél lángra kapott, anyja házában előveszi kardját a matrac alól, négy lépést tesz a ház füstölgő ajtajától a kardot két marokra fogva, meglát egy lángba és vérbe öltözött illírt. Harcállást vesz fel, és sikerül kivédeni az illír első csapását. Ez mindenkit meglep, magát Dárészt is beleértve. A következő döfésnél elfordítja testét, és sikerül kardjával oly nagyot ütni a rövid döfőlándzsa nyelének végére, hogy a fa megreped és szilánkokra törik. Az események alakulása feletti öröme azonban nem tart sokáig, mert gyilkosa rövid kardot emel le a derékszíjáról, Dárész következő támadásának irányába fordul, és a gyilkos derékban kettéhasítja.

A kalóz javára legyen írva: volt benne annyi könyörület, hogy pengéjét ezután Dárész szívébe döfte, nem hagyta kínok között fetrengve meghalni. A fiú nem érdemelt ilyen fájdalmatlan halált, mégis úgy gondolom, elég hosszú ideig élt ahhoz, hogy megérdemelje a sorsot, ami neki jutott.

2. FEJEZET

A rózsaujjú hajnal oly tétován kúszott végig Ithaka gerincén, ahogy ügyetlen szerető hosszú szoknyákkal bajlódik. A napvilágnak oly vörösnek kellett volna lennie, amilyen vörös a vér a tengerben, Phenera alatt; úgy kellett volna körbejárnia a szigetet, mintha cápák köröznének körülöttük. A horizont felé nézve az istenek szemét is megerőltette volna, hogy meglássák a kelet felé eltűnő három hajót. Fedélzetükön lopott rakomány: állatok, rabszolgák, gabona. Eltűnnek. Régen eltűnnek már, mire Ithaka hajói vitorlát bontanak.

Beszéljünk egy kicsit Ithaka szigetéről!

Ithaka teljesen elmaradott, nyomorult hely. Lábnyomaim arany érintése a földjén; hangom simogatása az anyák sótól sebes fülében – Ithaka nem érdemel ilyen isteni figyelmet. Kopár nyomorúsága miatt azonban más istenek is ritkán tekintenek rá, ezért az a nyomorú igazság, hogy én, Héra istennő, olümposziak anyja, aki az őrületbe kergettem Héraklészt és hiú királyi felségeket döngöltem kőbe, itt néha rokonságom rosszalló tekintete elől rejtve tevékenykedhetek.

Felejtsétek el az Apolló-himnuszokat vagy a fennhéjázó Athéné büszke kijelentéseit. Veretes verseikben csak magukat dicsérik. Figyelmezzetek az én hangomra: rám, aki megfoszttattam megbecsülésemtől, hatalmamtól, és a tűztől, amely engem illet; rám, akinek nincs már mit vesztenie azok után, amit a költők elvettek tőlem; csak én mondom el az igazat, senki más. Én, aki széthúzom az idő fátyolát, elmondom azokat a történeteket, amelyeket csak nők mesélhetnek el. Kövessetek hát a nyugati szigetekre, Odüsszeusz otthonába, és figyeljetek!

Ithaka szigete úgy védi Hellász tengeri száját, mint valami aggott, repedezett fog; alig egy karcolás a tenger tükörvizén. Erős lábbal az ember egy nap alatt bejárhatja az egészet, ha kibírja, hogy erdőben kell járnia, csenevész fák kötött, amelyek lusta szükségszerűségből csak olyan magasságig nőnek, amely a túléléshez szükséges; vagy képes átlábalni a kiálló köveken, amelyek úgy merednek a földből, mint a holtak ujjai. A sziget valójában csak abban figyelemre méltó, hogy valamikor réges-rég volt egy bolond, aki úgy gondolta, ez a földdarab alkalmas arra, hogy megpróbálja felépíteni azt, amit a világot nem látott, faragatlan helyiek „városnak” neveznek… már amennyire városnak lehet nevezni a zord tengerbe kapaszkodó sziklás hegyoldalra épített rozoga házak tömegét, és e város fölé az úgynevezett „palotát.”

Ebből a kietlen palotából küldték Ithaka királyai parancsaikat a nyugati szigetekre, amelyek mind-mind sokkal kellemesebb helyek, mint ez az átkozott sziklakitüremkedés. Ámbár az Ithaka uralma alatt élő Hyria, Paxi, Lefkáda, Kefaloniá, Kythira és Zákinthosz lakói olajfákat gondoznak, szőlőt termelnek partjaikon, bőven ehetnek árpát, és helyenként tehenet is tartanak, e kis uradalom népei egyforma faragatlanok; csak oktalan és alaptalan elbizakodottságukban különböznek. Sem Mükéné, Spárta, Athén vagy Korinthosz nagy fejedelmeinek, sem a vándor költőknek nem volt semmi okuk arra, hogy Ithakáról és szigeteiről beszéljenek; Ithaka szigete szinte csak különféle vaskos kecskés viccekben került elő… A helyzet csak nem sokkal korábban változott. Odüsszeusz miatt.

Menjünk tehát Ithakába, azon a meleg késő nyári napon, amikor a levelek ráncosodni, ropogni kezdenek, és az óceán felhői oly hatalmas erővel hömpölyögnek az égen, hogy az alant elterülő kis földdarab egyáltalán nem háborítja áramlásukat. Telihold utáni reggel.

Odüsszeusz palotája alatt, a gyalog néhány órányira levő városban az emberek a kemény földön mezítláb állva az első imákat éneklik Athéné templomában. A templom rozoga, fából készült építmény; alacsony, mintha attól félne, hogy egy nagyobb vihar elfújja, de van benne néhány figyelemre méltó tárgy. Fosztogatásból. Arany és ezüst, bár ezeket pompásnak csak világot nem látott, tudatlan falusiak mondanák. Én a magam részéről kerülöm az ilyen unalmas helyeken való megjelenést, nehogy a mostohalányom elődugja önelégült, gőgös arcát, vagy ami még rosszabb, azt suttogja férjemnek, hogy az emberek világában látott engem. Athéné szemtelen nőszemély; szentélye mellett sietve haladjunk tovább.

Van egy piac, amely a kikötőtől egészen a palota kapujáig húzódik. Fával, kővel, bőrrel, kecskékkel, birkákkal, disznókkal, kacsákkal kereskednek itt; sőt, néha lovat és tehenet is lehet venni. Kapható gyöngy, bronz, sárgaréz, borostyán, ezüst, ón, kötél, agyag, lenvászon, festékek és színezékek, gyakori és ritka állatok bőre, gyümölcsök, zöldségek… és persze halak. Nagyon sok hal. A nyugati szigetek kivétel nélkül haltól bűzlenek. Amikor az Olümposzra visszatérek, ambróziában kell megfürödnöm, hogy lemoshassam a bűzt, mielőtt valami kapatos kis nimfa kiszimatol.

Sok ház van. Némelyik szerény otthon; mesterembereké, akik alig tudnak egy rabszolgát tartani. Vannak pompásabb, nagy udvarosak is, nagy emberekéi, akik legszívesebben inkább a víz túloldalán, Kefaloniában lennének, ahol jobban lehet vadászni. A sziget belseje felé haladva néhány perc múlva eltűnik a halszag, helyette trágyaillatot érezni; a változás a körülményekhez képest megkönnyebbülés. Van két kovács, akik sokévnyi munka után rájöttek, hogy jobban járnak, ha ádáz versengés helyett együtt állapítják meg az árakat. Van egy cserzőműhely, és egy másik hely, amely egykor bordélyház volt, de mivel a vendégkör egy része elhajózott, most kénytelen volt szövéssel és kelmefestéssel is foglalkozni. Ezt az ipart űzik a mai napig, mivel a férfiak elmentek a háborúba, és egyetlen hajó sem tért vissza Trója alól fedélzetén Ithaka győzteseivel.

Közel tizennyolc éve már, hogy Ithaka férfiúi Trójába hajóztak, és bár a város eleste óta sok-sok hajó kötött ki Ithaka szigetén, és kis idő után mentek tovább, ennyi idő sem volt elég ahhoz, hogy a bordélyban űzött legősibb mesterség jövedelmezőbb legyen, mint a szép kelmefestés.

Mindezek felett áll Odüsszeusz palotája. Korábban Laertész palotája volt, és nincs kétségem afelől, hogy az öreg azt akarta, az ő dicső nevén maradjon ismert, az ő örökségét vésték bele… Laertész az argonauta, bátor férfiú, aki egykor az én lobogóm alatt hajózott az aranygyapjúért, de aztán az a kis szarházi Iaszón… elárult engem. Laertész azonban megöregedett, mire Hellász összes férfiúja Trójába szólíttatott. Így történt, hogy a fiú háttérbe szorította az apát, új fekete és vörös foltokat mázoltak a folyosók falaira, tágra nyílt szemek, okkersárga árnyalatúak. Odüsszeusz és az íja. Odüsszeusz a csatában. Odüsszeusz elnyeri az elesett Akhilleusz páncélját. Odüsszeusz egy ökörnyi vádlival, Atlasz-vállal. Tizennyolc év telt el azóta, hogy Ithaka királyát legutóbb látták ezen a szigeten, s ez idő alatt alacsony, nem túl impozáns és túlságosan szőrös alakja megnőtt, személyi higiénéje javult, legalábbis a költő szemében.

A költők sokat mesélnek Trója hőseiről. Néhány részletben igazat beszélnek; másokban, mint általában, hazudnak természetesen. Hazudnak, hogy uraik kedvében járjanak. Hazudnak akaratlanul is, mert a költőnek éppen az a művészete, hogy minden fül, amely szavaikat hallja, azt higgye, hogy csak neki szól az ének, és újjá lett, ami régi. Én azonban csak a magam örömére énekelek, és tanúsíthatom, hogy amit Hellász utolsó hőseiről tudni vélsz, annak a valósághoz semmi köze nincsen.

Kövessetek engem Odüsszeusz palotájának csarnokaiba; kövessetek, hogy halljátok azokat az igaz történeteket, amelyeket mohó királyok költői nem mesélnek el.

A nagyterem nyomorúságosan félhomályos még hajnalban is, amikor a tengerről táncolón tükröződő tökéletes fehérség játszik a falakon. Emberbűz, kiömlött bor és megrágott csont, bélszél, epe, verejték szaga keveredik. Megállok az ajtóban, befogom orromat. A szolgálók már serényen dolgoznak; mindent megtesznek, hogy elsikálják a tegnap esti lakoma bűzét, visszategyék a lakoma edényeit a tálalóhelyiségekbe, a konyhába; édes illatú gyógynövényeket égetnek a bűzös levegő megtisztítására, de munkájukban zavarja őket az a néhány férfi, aki még mindig disznóként horkol az asztal alatt, kezüket a tűz hamuja felé nyújtva, mintha jeges vidékről álmodnának.

Ezek a horkoló álomkórosok, lumpen alakok, ez a maroknyi férfi mind kérő. Úgy áradnak be a fogadóterembe, és úgy sodródnak ki Odüsszeusz palotájának ajtaján, mint a dagály. Földjén lakmároznak, szolgálóinak szoknyáját tapogatják. Két évvel ezelőtt húszan voltak; amikor legutóbb fordult a Nap, már ötvenen. Ma már azonban közel százan érkeztek Ithakába a férfiak, mind azzal a céllal, hogy elnyerjék Odüsszeusz magányos, gyászoló hitvesének kezét.

Odüsszeusz festett szeme tekint le rájuk a falakról, de Odüsszeusz halott. Halott! Ezt bizonygatják a kérők hevesen. Tizennyolc éve már, hogy elhajózott Ithaka szigetéről, Trója városa nyolc éve elesett, legutóbb Aiolosz szigetén látták, annak is hét éve már. A tengerbe veszett. Egészen biztosan a tengerbe veszett! Nincs oly rossz tengerész, aki ennyi idő után ne találna haza. Jöjj, ó könnyes királyné, jöjj! Ideje új férjet választanod. Ideje új királyt koronázni.

Ismerem őket, mind ismerem a reménybeli hercegecskéket, akik egymás vállára borulva, összebújva alszanak, mint a kutyák. Egyikük Eufitész fia, Antinoosz; sötét haját gyantázva és olajozva, csillogó halomba simította homlokáról; hajzata oly merev, hogy nem mozdítja el sem eső, sem verejték. Apja vagyonának egy részét tunikájában hordja, mely ruhadarab szegélye bíbor. Egy fogatlan krétaitól vette. A vagyon másik részét gyöngy- és aranyfonatban tartja, melyet lazán nyakába akasztott, mintha csak azt mondaná: „Mi? Ezek a régi holmik? Amfora mögött találtam őket, boros amfora mögött, ahogy az ember ilyesmit találni szokott.” Antinoosz ötéves volt, amikor Odüsszeusz háborúba indult; a kikötőben sírt, toporogva kérdezte, miért nem lehet ő is katona. Most Akhilleusz halott, Ajax és Hektor porban rohad, és Antinoosz nem kérdez többet.

Szuszogva szundít mellette Eurümakhosz, akinek apja, Polübusz úgy kerülte el a háborút, hogy „halaszthatatlan ügyben” a nyugati gyarmatokra hajózott, amely ügy sürgősen tíz egész évig tartott. Eurümakhoszt dajkája kényeztette el; azt mondta neki, hogy Héraklésztől származik. Manapság minden kis szerencsétlen Héraklész leszármazottjának mondja magát, ez szinte feltétel, ha valaki előkelő társaságba akar lépni. Talán a napfény törik meg Eurümakhosz hajában úgy, hogy az ifjú ábrázata valamely aljas és mohó istenségre hasonlít; homloka egyre magasabbra kúszik, lenvörös férfisörénye egyre gyérebb. Viszont magas, mint egy evező, és sovány; ez a két tény együtt elvonja a figyelmet nevetséges arcáról. Úgy néz le a világra, mintha folyton csodálkozna, hogy az élet még virul tétován lépkedő lábai alatt.

Ki van még, aki említésre méltó? Amphinomosz, a királyi sarj, akit arra tanítottak, hogy a becsület minden, az a legfontosabb, és talán gyanítja, hogy ő egyáltalán nem tiszteletre méltó, de fogalma sincs, hogy mihez kezdjen ezzel a helyzettel. Apjának ágyékából bőven termettek fiúk; kerek arcúak, sokan, akik ritkán veszekedtek, és úgy zenéltek, mintha Cerberus vinnyogott volna. Mind halottak. Hárman elestek Trója alatt. Csak Amphinomosz maradt életben, aki megteszi, amit tennie kell.

Andraimón, aki nem alszik, hanem összekulcsolt kezére ernyedt fejét alig tartva fél szemmel figyeli a cselédlányokat. Só vagy homok szárította ki bőrét annyira, hogy amikor megvakarja a nyakát, olyan hang hallatszik, mintha csontot húznának cserzett bőrön? Vajon Trója könyörtelen napsugara fakította ki haját ilyen égett árnyalatúra? Minden hajnalban és éjjel diszkoszvetést kell gyakorolnia, hogy fenntartsa mellkasának, állának, vállának, karjának szép kontúrjait, vagy Árész és Aphrodité áldotta meg ily szépséggel, aminek láttán férfiak remegnek és nők alélnak el?

Egy kis titok: nem áldották meg az istenek; az övéhez hasonló karok nem teremtés eredményei.

Ők a nevesebb férfiúk, a szóra méltók. Úgy tekintünk rájuk, ahogy az ember a gennyes kelésre tekint: reméljük, hogy nem terjed tovább, aztán az élet megy tovább.

Ezekről a henyélő kérőkről szól e történet másik fele, amelyet a költők nem említenek, vagy ha mégis, akkor hazudnak. A palota szolgálólányai számosak, mert maga a palota egy kis gazdaság. Nem volt Ithaka szigetének olyan királya, aki a rendszeres gabonatermést csak a jó szelektől és a dús földek termőerejétől várná; az asszonyok kacsát, libát, disznót, kecskét tartanak; halásznak a kis öbölben, ahová csak nők mehetnek, kagylókat szednek fekete kövek alól; olajfaligeteket gondoznak és árpaföldeket, amelyek oly szikárak és kemények, mint a száj, amely az árpát megeszi. És éjjelente, amikor az utolsó kérő is álomba merül, maguk is lefekszenek, és oly álmokat álmodnak, amelyeket tőlük senki nem vehet el. Hallgassátok… hallgassátok! Lessünk be a frissen megmosott arcok mögé; lubickoljunk egy elhaladó szolgálólány lelkében!

…fonni kell, hogy legyen cérna, könnyű a munka, könnyű munkára vágyik a lábam…

Antinoosz rám nézett tegnap este. Nem tudom, vajon arra gondol-e…

Meg kell mondani Melanthónak, meg kell mondani; üvölteni fog, sikítani, nagyon vidám lesz, meg kell mondani neki most azonnal. Hol van Melanthó?!

De miért? Miért hallgatnál pont ide, szól egy hamiskásan suttogó hang.

Halál a hellénekre, dobogja a szív valakiben, akinek alvadt vér színű haja a nyakára omlik, aki tekintetét lesütve csak a padlót nézi. Halál minden hellénre!

Ithaka ezen szolgálóiról – a rabszolga asszonyokról, az eladott lányokról, a tanulni küldött lányokról – nagyon sokat kell még mondanom. Királynék, feleségek és asszonyok istennője vagyok; feladataimban nincs köszönet, mégis teszem a dolgomat. Sajnos azonban olyan események lendültek mozgásba, amelyek figyelmünket követelik, ezért tekintsünk észak felé!

A teraszos völgybe vezető kivájt úton, lentről, a település felől, melyet csak fogcsikorgatva lehet városnak nevezni, Teodóra jön. Feladta a futást; egyik lábát a másik elé téve óvatosabban lépdel, számolja a lépéseket, céltalanul halad, feje előrehajlik, sarka meg-megremeg; az emberek sietve elhúzódnak előle, hogy utat adjanak neki. Íj van nála, de nyílvesszőket nem visz. Öreg nő halad mellette. Érkezésük csak megnehezíti a dolgokat, de én sosem húzódom el a bajtól.

A palota kapujánál egy bizonyos Mentór nevű férfi éppen a szokásos piaci körre készül. Hivatalosan ő Ithaka hangja; a palotából küldték, hogy Ithaka királyának rendeleteit kikiáltsa. Ithaka királya tizennyolc éve nincs otthon, Mentór pedig nyilvánvalóan nem kiálthatja ki a királyné utasításait, ezért hát manapság nagyon kevés kikiáltanivalója van, és csak reméli, hogy az embereknek van magukhoz való eszük, és rájönnek, mi jó nekik. Az utóbbi időben azonban az emberek józan eszébe vetett hite megcsappanni látszik. Kerek, puha álla alatt kerek, puha has reng; azon kevés férfiak közé tartozik a szigeten, akik huszonöt évüket meghaladták, és talán ez az újdonság az oka, hogy Teodóra lassít, és közelebb lép hozzá. Az egyre perzselőbb hőségtől és az éjszaka eseményeitől kicsit meginog, aztán teljesen megáll a férfi előtt. Hosszan a szemébe néz, mintha pupilláiban bizonyítékot találhatna arra, hogy ez az egész csak egy álom. Aztán egyszerűen kimondja:

– Jönnek a fosztogatók!

3. FEJEZET

A palota falából régi, sötét szemölcsként kiálló helyiségben, melyet úgy építettek meg, hogy bevilágítsa a reggeli fény, heten gyűltek össze. Három idős férfi, egy fiú, aki férfi lenne és három nő. Ott tudják meg, Ithaka szigete milyen borzalmas nap elé néz.

A három férfi és a fiú a lehető legodaillőbbnek tekinti magát. Teknőspáncéldarabokkal berakott tiszafa asztal körül állnak, és hevesen vitáznak.

Egyikük Mentór, aki már napfelkelte előtt talpon volt, és már elfáradt a nap eseményeitől. A másik három: Peiszénór, Aigüptiosz és Télemakhosz.

Többek között ezeket mondták:

– A kecskebaszó kalózok! A rohadt kecskebaszó kalózok! Tudjátok, volt idő, amikor… a nyomorult kecskebaszó kalózok!

– Köszönjük a stratégiai értékelést, Peiszénór.

– Lefkadára támadtak egy hónapja. Teliholdnál. Illírek. Északi barbárok. Ugyanaz a klán, amely akkor…

– Ha még lenne flottánk…

– De nincs.

– Felhozhatnánk a hajókat Zákinthoszról…

– És hagyjuk a földműveseket védtelenül aratás előtt?

– Kérdezhetek valamit?

– Most nem, Télemakhosz!

Ithaka szigetén csak kétfajta férfi létezik; az egyik túl öreg volt, a másik túl fiatal, amikor elhajóztak háborúzni. (Gyakorlatilag van egy harmadik kategória is: ebbe taroznak a gyávák, a rabszolgák és azok, akik olyan szegények voltak, hogy a kardvásárlást sem engedhették meg maguknak. De ők kit érdekelnek? A költőket nem; az isteneket sem.) A két életkori véglet között ott a szakadék, ahol Ithaka legférfiasabb férfiúinak kéne lennie. Apák és az új nemzedék leendő apái nem tértek vissza; feltűnő, hogy nem látni harmincévesnél idősebb és hatvanöt évesnél fiatalabb férfit. A feleségek mellett nincs férj, a nyugati szigeteken több az özvegy, mint a síremlék.

Vegyük szemügyre azokat, akik túl idősek voltak ahhoz, hogy háborúba menjenek, és nézzünk egy ifjoncot, aki kisgyermek korában majdnem szerencsétlenül járt az ekével apja ostoba terve miatt.

Egyikük Aigüptiosz, aki akár Odüsszeuszt is szolgálhatta volna Trója városánál, de olyan nyűg volt a király hátán, olyan humortalan tökfej, hogy a leleményes hadvezér otthon talált neki fontos beosztást, így mindenki méltósága érintetlen maradt, és a hajón az emberek nagyobb lelkesedéssel voltak. Aigüptiosz feláll, hajlik, mint a fűzfa; kopasz fején májfoltok konstellációi éktelenkednek, és a koponyán feszülő, naptól cserzett bőre alatt folyóvölgyszerű képződmények ott, ahol a csont csonttal találkozik.

– Talán eljött az idő, hogy zsoldosok alkalmazásán gondolkodjunk…

– A zsoldosokban nem lehet bízni. Addig vannak az oldalunkon, amíg el nem unják magukat, aztán fosztogatni kezdik a kincset – jegyezte meg Peiszénór. Szőrös, mint egy vaddisznó és alacsony, mint a dombok, melyek között felnőtt. Bal kezét elvesztette még Laertész király idejében, amikor az ithakai haddal fosztogatni járt, ezért nem tud pajzsot fogni, és titkon sír, sír és sír, hogy kevesebbet ér, mint férfi. Az elmúlt néhány évben mindent megtett, amit meg lehet tenni azért, hogy emlékeztesse a világot: éppen hadi sérülése miatt abszolút harcos, sőt hős.

– Miféle kincset? – kérdi Mentór, aki úgy érzi, az idősödés folyamata egyre gyorsul, súlyosabb minden perccel, amit ebben a teremben tölt.

– Tessék…?

– Egy pillanat, Télemakhosz… nézd, minden más hellén király kincsekkel megrakodva tért vissza Trója alól. Azt mondják, hogy amikor Agamemnón visszatért, csak a magának zsákmányolt kincset hajóiról öt napig tartott kirakodni. Öt napig. Azt mondják, Menelaosz aranykádban fürdik.

– Menelaosz még életében nem fürdött.

– Nem igazán sietett haza a háborúból, igaz? Úgy hallottam, a fivére délre vitorlázott, és egyiptomi arany van a rakterében. Azt mondják, a krétaiak nagyon dühösek rá.

– Következésképpen éppen annyi aranyunk van, hogy kirabolhassanak minket, de annyi nincs, hogy megvédhessük magunkat.

– Elnézést!

Télemakhosz. Tizennyolc éves. Azért állhat itt, mert ő Odüsszeusz fia, bár ennek jelen esetben legalább annyi hátránya van, mint előnye. Haja nem olyan fenségesen aranyló, mint atyjáé (akinek haja történetesen őszülő barna, de a költők, a költők!), és sápadt arcbőrét talán najád nagyanyjától örökölte. Szeplős arcán van valami gyerekes vizenyősség, amit eddig a lándzsával, karddal végzett napi több órás gyakorlatozás sem volt képes agyagos keménységűre edzeni. Ó, egy napon majd széles lesz a válla, combja, mint az óriás husángja, de most még fiú, és azért küszködik, hogy kiserkedjen a szakálla; amikor megszólal, hangját a természetesnél egy kicsit mélyebbre erőlteti, és ha tartása egy kicsit is elernyed, nagyon fegyelmezetten rögtön kihúzza magát. Athéné szerint nagy lehetőségek vannak benne, és Hermész, akinek vére csörgedez a dinasztia leszármazottaiban, legszívesebben földre szállna, hogy nagy ölelésbe vonja Télemakhoszt. Fivérem, Hádész, aki észszerűbben tekint ezekre a dolgokra, időnként a ködbe réved és azt mondja: „Vannak családok, melyek sosem találnak ki a gödörből.”

Odüsszeusz rettenetesen rossz hajós; nem látom semmi jelét, hogy a fia jobb irányérzéket örökölt volna.

– Biztosan kiképezhetnénk az embereinket. Úgy értem, vannak férfiúink, vannak…

– Ez nem fog menni, Télemakhosz.

– De én…

Télemakhosz jellemzően nem fejezi be a mondatait. Ha bemutatják valakinek, azt mondják: „Ő Odüsszeusz fia, Télemakhosz”. Mindig az apja nevét veszik előre, és mintha ez a nyelvbotlás megfertőzte volna Télemakhosz saját hangját, így nem igazán tud eljutni olyan értelmes mondat végére, amelyben egy kicsit ő is benne lenne. Apjának hírneve legalább annyi problémát okoz, ahányat megold, mert hős fiaként természetesen Télemakhosznak is el kell vitorláznia és hőssé kell válnia, nehogy saját apja elhomályosítsa, ahogy Odüsszeusz tette azt elődjével. Ahhoz azonban, hogy elhajózhasson, támogató hadsereg kell. Sokkal könnyebb hősnek lenni, ha van valaki, aki megfoltozza a vitorlát, és tud főzni. Tekintve azonban, hogy Ithaka harcosai egy kivételével mind halottak, ebben van némi logisztikai kihívás.

– Van egy nyilvánvaló megoldás… – tűnődik Aigüptiosz.

– Helyben vagyunk – sóhajt Mentór.

– Eurümakhosz vagy Antinoosz…

– Ha helybélit választunk, azzal a szárazföldiek haragját vonjuk magunkra. Mit szólnátok a korinthoszi vagy akár a thébai kérőhöz? Vagy a hogy-is-hívják kolkhiszihoz? Rendes embernek tűnik.

– Valami egyiptomi fickó is várakozik kint. El tudjátok hinni? – Peiszénór addig soha nem találkozott egyiptomi emberrel, de abban biztos, hogy mint kérőt, nem támogatná. – Viszont jóillatú.

– Apám nem halt meg!

Télemakhosz ezt már olyan sokszor mondta, hogy aki hallotta, annyira figyelt fel rá, mint a mezei tücsök ciripelésére, ezért tudomást sem vesznek róla.

– Nem, nem, nem és nem! Ha a tengeren túlról választunk, akkor itt polgárháború lesz. A szigetek nem viselik el. Akkor kénytelenek lennénk Mükénétől segítséget kérni, vagy ami még rosszabb, magától Menelaosztól. El tudjátok képzelni, hogy spártai katonák lépjenek Ithaka szigetére? Az egyenesen…

– Ha nem megfelelőt választ férjül, Menelaosz így is, úgy is eljön.

Télemakhosz üvöltött. Pedig Télemakhosz sosem üvölt. Odüsszeusz sem ordított soha, kivéve egyszer, amikor azt parancsolta az embereinek, hogy vigyék őt a szirének szigetére – de azok rendkívüli körülmények voltak.

Senki nem fejezi ki rosszallását azért, mert a fiú megsértette a protokollt, hogy nem tud méltóságteljesen viselkedni, de egy pillanatra minden nő felnéz. Szótlanul, tágra nyílt szemmel figyelnek. Ó! Már el is felejtettétek, hogy nők is jelen vannak ebben a tanult gyülekezetben? Ugyanígy lesznek ezzel a költők is, amikor az itt történteket megéneklik.

– Apám nem halt meg – ismétli Télemakhosz halkabban, nyugodtabban. Erősen fogja az asztal szélét, ujjai elfehérednek. Feje lehajtva. – Anyám nem házasodhat újra. Ez lehetetlen. Szentségtörés.

Az idősebb férfiak félrenéznek.

Egy idő után a nők is. Nem mintha az ő nézésüknek különösebb jelentősége lett volna. Ők csak dísznek vannak ebben a jelenetben. Ha a költők egyáltalán megemlítik őket, körülbelül olyan hangnemben szólnak róluk, ahogy egy szép vázát, míves pajzsot dicsérnek – a formák részleteit ecsetelik, ami az eseményhez bizonyos színt ad. Valószínűleg ezt érzi a három nő is, mert úgy állnak, mintha ők lennének a szerénység mintaképe. Egyikük Autonoé. Haja gesztenyebarna, arca kemény, mint a kiszáradt tengeri csillag. Törékeny, és nem a férfiszemek kedvéért szép. Lanton játszik, zenével foglalja le magát. Már vagy fél órája hangol, de valahogy sosem sikerül jól eltalálnia. Mellette Éósz. Alacsonyabb, csípője kerekebb; arcbőre fehér, szeplőtelen. Körmeivel vastag gyapjúszálakat kártol finom fonallá; oly gonddal fésüli, mint úrnője haját. Képes ezt csukott szemmel és nyitott füllel tenni… a füle bezzeg mindig nyitva van.

A harmadik nőnek talán a kis szövőszéken kéne szőnie, mert gyakran látni, hogy nyilvánosan sző. De nem. Ez nem nyilvános hely, itt komoly diszkusszió folyik, ezért a harmadik nő kezét ölében nyugtatva ül, álla felszegve, feje az asztal körül álló férfiaktól kissé elfordítva. Olyan figyelemmel hallgatja a beszélgetést, hogy Ajax is megrémülne (aki jobban fél a nőktől, mint a haláltól), mégis elfordítja róluk tekintetét, hogy figyelmének erejével ne zavarja meg a tanács tagjait.

Ő Odüsszeusz királyi hitvese, Pénelopé, a ház úrnője, Ithaka királynéja, és – mint arról sok-sok férfi próbálja meggyőzni – csak szomorúság és ádáz küzdelem okozója. Pénelopé ezt méltatlan vádnak érzi, de ennek részletes kifejtése nagyobb lélegzetű ügy annál, mintsem halandó tüdő képes lenne megbirkózni vele.

Bőre hellén királynéhoz képest kicsit sötét, így aztán egyáltalán nem divatos; haja, mint az éjféli tenger, mégis szőkének fogják leírni, ami kívánatosabb. A dalnokok egyszerűen átugorják majd azt a tényt, hogy milyen karikásak a szemei. Pénelopé a királyné, mégsem ül a tanács asztalánál, mert az nem lenne helyénvaló. Hiszen ő még mindig a távol lévő király hitvese, és bár majdnem mindenki egészen biztos abban, hogy a tanács az ő szép feje fölött fog dönteni, öröm látni, hogy egy nő komolyan veszi a dolgát.

Pénelopé kezét ölében nyugtatva hallgatja, ahogy a tanács tagjai vitáznak.

– Télemakhosz, tudjuk, hogy szereted apádat…

– Nincs holttest… nem találták holtan. Odüsszeusz életben van. Amíg nincs holttest…

– …és csodálatos, hogy életben lehet, tényleg az, de a tény attól még tény: egész Hellász véleménye az, hogy már nincs az élők sorában, és egész Hellász kezd türelmetlen lenni! A nyugati szigeteknek király kell!

Ha érdekli is, amiről ezek a férfiak beszélnek, hogy van férje vagy nincsen már férje, vagy új férjet kellene szerezni neki, és mi az, ami az adott helyzetben politikailag a legfontosabb, Pénelopé az érdeklődésnek nem adja semmi jelét. Látszólag a fal tetejére festett fekete spirálmintát csodálja, mintha csak akkor fedezte volna fel, milyen könnyen lehet egy festett hullámból festett felhő, és hogy ezek a művészi nem-tökéletességek adják az ábrázolás karakterét.

Lábánál Autonoé megpendít egy húrt – pling –, de a hang hamis.

Éósz fonalat sodor az orsóról, ujjhegyei alig mozognak, de gyorsan járnak, ahogy a pók táncol.

Végül Aigüptiosz szólal meg:

– Talán ha rendelkezhetnénk Odüsszeusz aranyának egy részével…

– Milyen arany?

Aigüptiosz szeme Pénelopéra rebben. Természetesen Ithaka bölcs férfiúi intézik a palota pénzügyeit, ők hozzák a nagy döntéseket, ahogy azt a férfiaknak tenniük kell. Ám sem a hettiták agyafúrt matematikája, sem az agyagtáblán sikló íróvessző, sem a papiruszra festett jelek, amit a külföldiek „írásnak” neveznek, nem jutott még el Hellász partjaira, így a levegőben lóg a – bizonyíték nélküli és bizonyítatlan – gyanakvás, hogy van valami más is Ithaka pénzügyeivel, mint amit e tudósok felfogni képesek. Pénelopé tüntető szegénységben él, ám továbbra is eteti a kérőket; minden este lakomát ad, ahogy azt a ház asszonyaként az illendőség szerint meg kell tennie. Hogy is van ez?

Valóban, hogyan? – tűnődik Aigüptiosz, ahogy sokan mások, akik Pénelopé ajtaján kopogtatnak. Hogy is van ez?

– Miért nem képezhetünk ki saját embereket? – kérdi Télemakhosz és minden erejével azon igyekszik, hogy ne fintorogjon; az idősebb férfiak feszengve toporognak, nem tudják eldönteni, vesztegessék-e az idejüket arra, hogy ezzel a kérdéssel foglalkozzanak.

– Helyőrségünk van Lefkádán és Kefaloniában. Ithakában miért nincs?

– Nem mintha a lefkádai katonáknak valami hasznát vettük volna – jegyzi meg morogva Mentór. Arca komoly, mint a hegyomlás. – Amikor a fosztogatók teliholdnál rajtuk ütöttek, a helyőrség katonáinak fele részeg volt, a másik fele meg a sziget másik oldalán időzött.

– Azok képzetlenek voltak. A mieink nem lesznek képzetlenek – állítja Télemakhosz felettébb magabiztosan, ami az utóbbi tizennyolc év tapasztalatai alapján nagyon optimista állításnak tűnik.

Pénelopé válaszol. Az, hogy megszólal, elfogadható, mert nem mint királyné szól, ami illemsértő lenne, hanem anyaként.

– Még ha volna is elég férfi Ithaka szigetén, ki lenne a vezetőjük? Te, Télemakhosz? Ha nevedhez méltóan száz lándzsát sikerülne összeszedned a szigetről, akkor ki a megmondhatója, hogy nem fordítod ezeket a lándzsákat a kérők ellen, és követeled magadnak atyád koronáját? Antinoosz és Eurümakhosz is nagy ember fia; Amphinomosz és a még távolabbról érkezett kérők Püloszról és Kalüdónról hozhatnak zsoldosokat. Abban a pillanatban, amikor fenyegetésnek tekintenek téged, amint harcosok élére állsz, félreteszik nézeteltéréseiket, szövetkezni fognak ellened, és ha ez így lesz, könnyen túlerőbe kerülnek veled szemben. Illetve jobb előbb megölni téged, megelőző lépésként, mielőtt erre kerülne a sor. Kerülendő a felesleges okvetetlenkedés.

– De ennek semmi köze a kérőkhöz. Ez az otthonunk védelme.

– Mindennek köze van hozzájuk – sóhajt fel Pénelopé. – Még ha nem is az, amit gondolsz.

Télemakhosz, mint minden halandó és halhatatlan, gyűlöli, ha tévedését a fejére olvassák. Gyűlöli. Arcizmai egy pillanatra úgy összerándulnak, mintha saját arcát akarná lenyelni és véres pépként kiköpni; de nem teljesen idióta, ezért visszafogja magát, gondolkodik, és azt mondja:

– Rendben. Együtt toborzunk katonákat. Amphinomosz felfogja, mi a helyzet. Eurümakhoszra is lehet józan ésszel hatni. Ha olyan nagyon akarják Ithakát, meg kell védeniük.

– Feltéve, ha nem valamelyikük áll a támadások mögött.

– Északi ördögök… az illírek…

– Az illíreknek földje nagyon messze északon van; nagy utat kell megtenniük a támadáshoz. És Mentórnak igaza van. Hogyan sikerülhetett Lefkáda szigetére lecsapniuk, aztán hazahajózni, feltölteni a készleteiket és teliholdra visszaérni Ithakába? És miért támadták Phenerát? Jelentéktelen kis falu. Azért miért hajóztak volna ilyen messzire? Ezeket a tényeket is egytől egyig figyelembe kell vennünk.

– Meg tudom védeni Ithakát, anyám. Képes vagyok rá.

– Tudom, hogy képes vagy rá – hazudja Pénelopé. – De amíg nem tudsz száz férfit a legteljesebb titokban idehozni a szigetekről, vagy nem találod meg a módját, hogy megakadályozd vendégeink szövetkezését úgy, hogy ne hozhassanak össze nagyobb haderőt, mint amit te ki tudsz állítani ellenük, addig attól tartok, sokkal óvatosabban kell ezekhez a dolgokhoz hozzáállnunk.

Télemakhosz hallhatóan felsóhajt, és nem tesz megjegyzést. Így sóhajtani Odüsszeusz szeretett dajkájától, Eurükleiától tanult meg, aki folyton fortyog és füstölög, és soha semmi nem jó neki, soha semmivel nem elégedett. Ha Pénelopé listát vezetne arról, hogy mit bánt meg életében, előkelő helyen lenne rajta az, hogy ezt a fajta viselkedést engedte kifejlődni a fiában.

A beálló feszélyezett csendben senki nem néz senki szemébe. A szolgálólány Autonoé egy pillanatig úgy néz ki, mintha kis híján felnevetne. Aztán Mentór szólal meg:

– A kérők valamelyike tett valami ilyesmire célzatos megjegyzést?

– Célzatos megjegyzést? – Pénelopé szempillái nem olyanok, mint unokanővére, Heléna szempillái. Nem képes mesterien rezegtetni, de látott másokat ilyesmivel próbálkozni, ezért most legjobb tudása szerint ő is megkísérli. Feltűnően sikertelenül.

– Aki esetleg… támogatásukról biztosít. Vagy… védelemről beszél.

– Mind ugyanazt mondja. Hogy ő lesz az erős férfi, a bátor férfi, aki végre békét hoz erre a királyságra, ő lesz a király, akit Ithaka megérdemel, satöbbi. A részletek azonban… a részletekben mindig gyengék. A részleteket nem olyasminek tartják, amikről egy királynéval beszélgethetnek.

– A fiúnak igaza van – szól Peiszénór, erre minden tekintet feléje fordul. Peiszénór komoran pillant végig az asztalnál állókon; olyan tekintettel, mintha már csurom vér lenne. – Ha nem engedhetjük meg magunknak, hogy zsoldosokat fogadjunk… – Ó, mily nagy hangsúlyt tesz a ha szóra! Hogy torzul a szája, ahogy kiejti! Ő sem egészen biztos abban, hogy pontosan ismeri Pénelopé vagyonának forrását, ám a többiekkel ellentétben soha nem hallott a számvetés fogalmáról – …, akkor nincs más választásunk. Helyőrség kell, hogy megvédjük Ithakát… a palotát és a királynét. Túl hosszú ideje állnak fenn ezek az állapotok. Beszélek Antinoosszal, Eurümakhosszal és atyáikkal. Amphinomosszal is. Ha ők beleegyeznek, akkor a többiek követik az ő példájukat. Találunk valakit, aki vezeti ezt a csapatot. Olyan embert, akit mindenki elfogad. Olyan embert, aki nem kötődik a kérők egyikéhez és Télemakhoszhoz sem.

– Tagja akarok lenni a csapatnak – szólal meg Télemakhosz.

– Semmiképpen – tiltakozik Pénelopé.

– Anyám! Ha királyságunkat fenyegetés éri, kötelességem megvédeni!

– Még ha valami csoda folytán Antinoosz és Eurümakhosz hajlandó lenne félretenni ambícióit fél napnál hosszabb időre, hogy csapatot szervezzenek, ki fog szolgálni abban a helyőrségben? Ithaka szigetén nincsenek férfiak. Csak apa nélkül nevelkedett ifjak és öregemberek. Kérlek, bocsásd meg keresetlen nyíltságomat, Peiszénór. Meglehet, az illírek barbárok, de harcosok. Nem vagyok hajlandó kockáztatni az életedet…

– Az életemet! – csattan felé Télemakhosz, és megint felemelte a hangját. Apja ezt nem tette volna, de ó, de ó, Télemakhoszt asszonyok nevelték. – Férfi vagyok! Én vagyok a ház feje!

Szerencse, hogy nem visít, amikor ezt mondja. Hangja egy kicsit később kezdett mutálni, mint remélte, de már nincs gond. Hamarosan kisarjadhat a szakálla.

– Férfi vagyok! Én vagyok a ház feje! – ismétli, kissé kevésbé magabiztosan. – És meg fogom védeni királyságomat.

A tanács tagjai feszengve toporognak, Pénelopé hallgat. Vannak dolgok, amiket ki kellene mondani; nagyon súlyos és fontos dolgok, de most mintha minden férfiú saját próféciájába merülne; a jövőn merengenek, amely egyiküknek sem tartogat semmi jót.

Végül Pénelopé feláll, ahogy a hattyú felemelkedik fészkéből. A férfiak udvariasságból hátralépnek, és enyhén meghajolnak; hiszen ő Odüsszeusz király hitvese.

– Phenerán… vannak túlélők?

A kérdés váratlanul éri őket. Végül Peiszénór válaszol.

– Néhányan. Egy lány jött a palotába egy öregasszony kíséretében.

– Egy lány? Meg kell hallgatnom őt.

– Egyáltalán nem fontos. Az a lány csak…

– Az a lány palotám vendége – feleli Pénelopé kissé keményebb, élesebb hangon, mint amit a férfiak feltételeztek volna róla. – Gondoskodunk róla. Éósz! Autonoé!

Szolgálólányai összeszedik holmijukat, és sietve távoznak a teremből. Eltelik egy pillanat, aztán Télemakhosz bólint, és a tőle telhető legkirályibb léptekkel távozik. Valószínűleg a lándzsaélesítést gyakorolja.

Az idős férfiak maradnak, kezüket nézik, aztán végül Mentór, aki az ilyen kérdésekben mindig jól gondolkodott, tanácsnok társaira néz és felcsattan:

– A tüsszentésemben is több bátorság van, mint bennetek.

Azzal Pénelopé nyomában távozik.

4. FEJEZET

Teodóra csak ül, és nem eszik. Vele szemben öregasszony ül. Mürina anyja, Szemelé, Oinóné lánya. Hellász civilizált vidékein nem szokás az anyai névvel bemutatkozni, de Szemelé sosem élt máshol, csak Ithaka szigetén, és nagyon kevés ideje van udvariasabb helyek szokásaival foglalkozni, ahol a férfiak nem halottak. Nem olyan idős, de a naptól és sós levegőn töltött évektől szeme állandóan hunyorog, bőre kiszáradt, haja kifakult, ujjpercein megvastagodott a bőr, nagy talpa megkérgesedett, ahogy a megtört hely tört szikláin lépdel. Sokan ismerik, mert nem fogja vissza a hangját, nem szerénykedik, nem hallgat mások tanácsaira, nem is törekszik új férjet találni most, hogy az első férje szinte biztosan – szinte garantált bizonyossággal – halott. Eltűnt. Amikor erről győzködik, csak vállat von, és azt mondja:

– A férjem Odüsszeusz királlyal hajózott el, és ha a királyné képes várni, akkor én is várhatok még.

Egyesek azt gyanítják, hogy nemcsak a király és királyné iránti hűségről van szó, hanem Szemelé más örömöt is talál ebben a kifogásban. A férfiak vadászként ismerik. Ithakán valakinek vadásznak is kell lennie. A nők valami másként ismerik.

Nézi, hogy Teodóra nem eszi az eléje tett mézes árpakását, hanem szemöldökét összevonva, ajkait összeszorítva ül. Teodóra nem szólalt meg azóta, hogy Odüsszeusz palotájába lépett.

– Teodóra?

Teodóra sötétszürke szemével az ajtóban álló asszonyra néz, és nem tudja, hogy királynét lát. Szemelé feláll, és Teodóra érzi, hogy ez jel, neki is fel kellene állnia, de most már túl későnek tűnik, illetve ha feláll, már idiótának látszik, ezért inkább a másfajta idiótaságot választja, és ülve marad.

– Te vagy Teodóra? – kérdi ismételten Pénelopé, mire a lány bólint.

– Pénelopé vagyok. Szemelé, köszönöm, hogy idevezetted. Kérlek, ülj le! Vendégeim vagytok. Hallottátok… vendégszerető házam hírét. Kérlek. Maradjatok, ameddig csak akartok.

Teodóra szavakat próbál keresni. Csak azok a szavak maradtak, melyeket kimondott, és melyeket kimond:

– Jöttek a fosztogatók!

– Illírek voltak?

– Sötét volt.

Ez az ismételt mantra. Olyasmi, ami mindent elrejt; látást, veszteséget, fájdalmat. Teodórát azonban úgy nevelték, hogy mindig teljesítenie kell azt, amit megtennie kötelesség. Ezért folytatja, elkomorulva.

– Kerek pajzsaik voltak.

Van még valami, ami fontos, amit hozzá kéne tenni itt, ami elkerülte a figyelmét. De nem jut eszébe.

– Hol szálltak partra? Van egy öböl Pheneránál, ha jól emlékszem. Rossz időben jó szolgálatot tesz. A kereskedők néha ott rejtőznek el, hogy ne kérhesse tőlük a kikötőmester a díjat, igaz? Nem leszek dühös, ha megmondod. Csak tudnom kell.

– Igen. Phenera. Egyenesen partra szálltak.

– Láttál jelzést? Valaki átvezette őket a zátonyokon?

Vajon látott? Fény villant vagy tűz világolt a sziklákon? Behunyja szemét, és emlékezetében ott van, nincs ott. Dárész a ruhája alatt matat, keblét markolja, Dárész életben van, Dárész halott, ez mind eggyé válik, az idő folyik, mint a híg agyag.

Pénelopé megfogja a kezét. Teodóra kis híján elrántja ujjait a hűvös, nem természetes érintéstől.

– Van családod? – kérdi a királyné, és Teodóra megrázza a fejét. – Itt kell maradnod. Érted, amit mondok? – Teodóra megint bólint, és nézi, csak nézi az ujjai köré simuló tiszta ujjakat. Türtőztetnie kell magát, nehogy megszagolja, hogy virágillatúak-e. – Ők a szolgálólányaim, Éósz és Autonoé. Gondoskodnak rólad. Bármire van szükséged, csak kérd!

Újabb bólintás. Feje nehéz a nyakán. Aztán egy kérdés. Spontánnak tűnik, de egyre nőtt, azóta nőtt benne, hogy a kalózok első evezője Ithaka partját érintette.

– Vissza tudja szerezni őket? Az illírek… elvittek… embereket vittek el. Vissza fogja szerezni őket?

– Megpróbálom.

– Csak próbálja?

– Nehéz lesz. Ithaka nem gazdag. Volt idő… és nem tudjuk, hova vitték őket az illírek. Megkérhetem az embereimet, keressék őket a rabszolgapiacokon, de… nehéz lesz. Érted, amit mondok?

Teodóra még nyelvén érzi a füst ízét. Kesernyésen fogaira telepedett. Egyenesen a királyné szemébe néz, és érzi, hogy felmordul a farkas.

– Akkor mi értelme magának?

Éósz szóra nyitja a száját, válaszolni akar, hogy te hálátlan gyermek, te kis…

Pénelopé azonban elhallgattatja. Még nem engedte el Teodóra kezét. Az öreg Szemelé figyeli őket az asztal másik oldaláról. Kíváncsi, türelmes. Pénelopé egy ideig gondolkodik a kérdésen; minden oldalról megvizsgálja, nyelvén görgeti, hagyja, hogy tudatának minden szegletébe behatoljon. Aztán válaszol:

– Ez jó kérdés. Bár nem hiszem, hogy van rá válaszom. Szemelé, egy szóra…

Szemelé feláll, ahogy Pénelopé is. Követi a királynét az ajtóhoz. Nem görnyed; állát felszegve lépdel, mintha kész lenne bármelyik szolgálólányt lefejelni, aki az útjába áll. Pénelopé kipillant a folyosó szürkeségébe, előbb balra, aztán jobbra néz. Vékonyak a palota falai.

– Illírek voltak? Biztos vagy ebben?

Szemelé tagadón ingatja fejét.

– Szőrmét viseltek és bárd volt náluk, de rövid kard is, hellén fegyver. Nem hallottam, milyen nyelven beszéltek. Ráadásul éppen Phenerát támadták meg? Elhajóznak Hyria és Lefkáda mellett, és Phenerára törnek?

– Ez eléggé… nyugtalanító – tűnődik Pénelopé. – Azt hittem, több időnk van felkészülni. Beszéltél másokkal?

Alig észrevehető bólintás; gyors és pontos, mint minden, amit Szemelé tesz.

– Artemisz temploma felett a ligetekben találkozunk. Minden héten egyre többen jönnek, de nincs vezető…

– Dolgozom rajta. Terjeszd a hírét, nem nyíltan, természetesen, de sietve. A férfiak arról beszélnek, hogy helyőrséget szerveznek.

Ha a gazdaságában lett volna, Szemelé kiköpött volna. Mivel azonban a palotában van, lenyeli a nyálát, mielőtt elhagyhatná a száját.

– Fiúk és öregemberek?

Pénelopé legyint, mintha darazsat terelne el.

– Ostobaság; egyenesen káros. De lehet, hogy nem tudom megakadályozni. Ez a lány… Teodóra… Íja van. Használni is tudja?

– Nem tudom. Okos lány. Nem harcolt, inkább menekült.

– Beszélj vele! Nézzük, hogy tudjuk-e használni.

Szemelé bólint, és visszalép a szobába, ahol Teodóra olyan képeket néz, amelyeket csak ő lát; az életét, az élet végét. Úgy néz ki, mint aki látta Hádész ködét, ivott a szürke folyó felejtés-vizéből, és nem látna semmi mást.

5. FEJEZET

A hosszú fülű Mentór az árnyékban vár az ól mellett, amikor Pénelopé megjelenik. Egyesek képesek lazán egy keskeny fal mellé dőlni, lustán, mint egy macska, mintha azt mondanák: Ó, engem keresel? Szerencsés vagy, hogy rám találtál. Mentór azonban nem ilyen. Annyi kecsesség van benne, mint a fingban. Talán éppen ezt a faragatlanságot kedvelte benne Odüsszeusz. A szóban forgó Mentór hatvannyolc éves, ám amikor Odüsszeusz seregszemlét tartott, ránézett erre a gömbölyded, fügeszerű arcra, és kijelentette:

– Jó Mentór, téged már megviselt az idő!

És ha Mentór érzett is némi neheztelést e megállapítás kapcsán, sokkal nagyobb volt benne a megkönnyebbülés, hogy megkíméltetett a trójai utazástól, és azóta is éles elmével négy–kilenc évvel idősebbnek mondta magát valódi koránál, attól függően, hogy ki kérdezte. Himationját lazán félvállra vetve viselte, mintha ruhája, és azzal együtt ő is folyamatosan süllyedne, süllyedne, süllyedne, és a nézőnek nem világos, hogy ez lustaságból ered, vagy gondos tervezés eredményeképp aurájával tömény bölcsességét óhajtja kifejezni. Valószínűleg mindkettő igaz… sőt, idővel talán egyik átment a másikba és viszont. Ősz haja már homloka fölül és halántékáról is visszahúzódott, gyorsan hátrál a koponyáján húzódó frontvonal felé, ahol dacos hajfalak még ostromlott oromzatként állnak. Bal kezéről hiányzik a kisujj. Azt mondja, csatában vesztette el, valójában azonban egy tüske okozta seb fertőződött el még kisfiú korában.

Most ellép a faltól, amikor meglátja, hogy Pénelopé közelít a bégető birkák karámjához a levágandó állatot kiválasztani. Éósz és Autonoé kíséri. Mentór odaszól nekik:

– Jól vagytok, lányok?

Pénelopé az öregember mellé ér, ránéz, és egyszer, ajkát összeszorítva bólint. Odüsszeusz palotája hosszú évek folyamán rendszer nélkül épült; az első építmény egyszerű fából, sártapasztással épített csarnok volt, ahová az emberek behúzódhattak a vihar és szomszédaik erőszakossága elől. Mellette konyha volt és kút. A konyhafalra magas polcokat helyeztek, hogy patkány, csótány nehezen érhesse el. Aztán pincéket ástak a szárított halnak és a bornak a hegyoldalba, ami a város alól emelkedik. Rejtett kincstárakat is kialakítottak, amelyeknek telítettsége és létezése sok vita tárgya volt. Később építettek vendégszobákat, szállást a rabszolgáknak, latrinákat az uralkodó szélirányba, hogy a szagokat messze vigye a szél. Udvarokat alakítottak ki, olajfákat ültettek, az olajfák köré szobákat húztak fel, új mosómedencéket alakítottak ki, lett kovácsműhely, falak és zöldségeskertek, fűszerkertek, ahol keserűfüveket és gyógynövényeket termesztettek. Pénelopé megkönnyebbülésére számos kérő nem hajlandó a palotában lakni, inkább lejjebb, a városban vettek szállást. Azt mondják, nem akarnak túl nagy terhet jelenteni. A szolgálólányok azt suttogják, azért van ez, mert a bűnös ember jobban fél a szűk folyosóktól és a sötét zugoktól, mint akinek tiszta a lelkiismerete.

Mentór sem szereti a palota helyiségeit, ahol az ember sosem tudhatja, ki hallgatózik. Ezért szeret inkább szabad téren lenni, ahol illetéktelen fülek nehezebben hallgathatnak bele magánbeszélgetésekbe. Ezért elindul Pénelopé mellett, és lépést tart, mintha semmit nem szeretne jobban, mint beszélgetni vele, miközben birkák bűzös száját szemléli. Milyen tökéletes lehetőség jelentéktelen semmiségekről beszélgetni!

– Tehát előbb Lefkáda, most pedig Phenera.

Pénelopé összevonja a szemöldökét. Órákig gyakorolta a szemöldökfelvonást rendkívül kecsesen a poros bronz tükör előtt. Unokahúgát, Klütaimnésztrát próbálta utánozni, aki Agamemnón felesége. Mert Klütaimnésztra olyan királyi felséggel tud megjelenni, amelyre Ithaka királynéja sosem volt képes. A szemöldökfelvonás azonban Klütaimnésztra csodálatra méltó tulajdonságai közül azon kevesek közé tartozik, amelyeket Pénelopé sikerrel képes utánozni.

– Olyan mondanivalód van, amit nem lehet a tanács előtt kifejteni? – kérdi, ahogy az udvar legyektől nyüzsgő, birkáktól bűzlő zsongásában haladnak. Autonoé és Éósz udvarias távolságban követi őket.

– Két támadás két hónap alatt, és nem küldenek hírnököt a palotába? A fosztogatók csak azért támadnak, hogy rákényszerítsenek, fizesd ki őket. Az övék bátor tárgyalási pozíció.

Pénelopé felsóhajt.

– És szerinted ezek a fosztogatók mit akarnak cserébe?

Mert halon és a megözvegyült királyné kezén kívül ugyan mi kapható Ithaka szigetén?

– Nem környékezték meg?

– Kerülöm az olyan helyzeteket, ahol ezt megtehetnék. Amint kénytelen leszek nemet mondani ezeknek a támadóknak, akárkik is legyenek, nem lesz okuk visszafogni magukat. Királyságomnak nem lesz olyan szeglete, melyet nem ér el vad szeszélyük. Bizonyos szempontból jobb, ha nem tárgyalunk, ha ez azt eredményezi, hogy visszafogják magukat.

– Jelenlegi cselekedeteiket „visszafogottnak” tartja? Azt, hogy megtámadták magát Ithakát? Mi lett volna, ha a palotára támadnak?

Pénelopé ajka keskeny vonalba feszül. Nem válaszol. Az ég felé fordítja az arcát, mintha meglepődne, hogy nem látja a napot a kis mészárszék udvaráról. Egyre hangosabb a birkabégetés, aztán éles csend áll be. Kés metszi át a bőrt és a csontot.

Mentór kissé közelebb lép, majdnem annyira, hogy a királyné karját meg tudná érinteni. Talán azért, mert eszébe sem jut, hogy Pénelopé nő; azért engedheti meg magának ezt a bizalmas közelséget. Mintha nem nőnek, hanem barátnak tekintené. Néha irigylem ezért. Nem illendő, hogy egy istenség halandót irigyeljen; az ilyesmi általában rosszul végződik.

– Hiszed, hogy Peiszénór képes megvédeni Ithakát a helyőrségével?

– Nem hiszem. – A szavak keményebbek, mint Pénelopé akarta, és egy pillanatig egy másik kérdés tétovázik nyelve hegyén, melyet nem szabad kimondani. Vajon a fia hisz abban, hogy sikerülhet? Vajon a fia kockáztatná, hogy meghal valamiért, ami nem menthető? Enyhén reszket, teljesen kinyitja a szemét, mintha meglepődne, hogy Mentór még mindig ott áll. – Vannak… más lehetőségek, melyeket próbálok alaposabban megvizsgálni.

– Milyen más lehetőségek? – Mivel Pénelopé nem válaszol, Mentór felfújja az arcát, és felemeli a kezét. – Konspiráljon csak, ha olyan fontosnak tartja. Tudom, hogy nem állíthatom le. De amikor legutóbb szóba került, ön sem tudta, hogyan kell egy fosztogató haramia lelkére beszélni.

– Új kérőm van, akit üdvözölnöm kell – jelenti be. A fesztelen elfordulás a témától határozott véget vet a kérdezésnek. – Egyiptomi.

– Micsoda újdonság!

– Hát nem az? Gondolom, a kikötőimen áthajózó borostyánkő érdekli.

– Ez nem valami metafora, ugye?

Pénelopé ajkán halvány mosoly jelenik meg, de azonnal elhal.

– Előbb üdvözlöm az egyiptomit – tűnődik. – Aztán azt hiszem, kilovaglok egy kicsit.

6. FEJEZET

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer három királyné Hellász földjén. Az egyik szűz és tiszta lelkű, a másik templomi szajha, a harmadik gyilkos boszorkány. Így éneklik a költők.

Mindhárman spártaiak. Ereikben ugyanaz a halandó vér csörgedezett. Egyikük najád leánya. Ez a tengerből és igazgyöngyből termett lény, miután egy napon meglátta a spártai Ikariosz herceget, a király fivérét fürdeni a folyó torkolatánál, így kiáltott fel:

– Hé, herceg, ide figyelj!

Lehet, hogy nem egészen ezekkel a szavakkal mondta, a herceg azonban gondolkodás nélkül, nagy lelkesedéssel engedett a felszólításnak. Amikor kilenc hónappal később a najád kilépett a palota mögötti forrásból, és lányukkal ajándékozta meg a herceget, Ikariosz udvariasan elfogadta a nyöszörgő csomagot. Hosszan nézett a najád távolodó háta után, majd a gyermeket szikla magasába vitte, és a legnagyobb nyugalommal lehajította onnan. Történetesen arra repült azonban egy csapat segítőkész vadkacsa, akik tudták, hogy a najádok nem szeretik felnevelni saját gyermekeiket, de kifejezetten sértésnek veszik, ha kitett gyermekeiket hagyják meghalni azok, akiknek gondjaira bízták, ezért biztonságba vitték Pénelopét, és gágogó üzenettel adták ezt Ikariosz tudtára, aki hazavitte a csecsemőt halandó feleségéhez és könnyed, örvendő kiáltással jelentette be:

– Drága hitvesem, az istenek ezzel a szerencsés, ámbár titokzatos gyermekkel áldottak meg minket. Mily szerencse! Mily nagy szerencse!

Ikariosz hitvese, Polükaszté joga volt dönteni akkor, és mily furcsa volt válasza! Mert ugyanazon a napon, amikor férje megpróbálta megölni ezt a csecsemőt, Polükaszté a karjába vette és azt mondta:

– Szeretetben fog növekedni.

És ezt teljes szívéből jövő szent elhatározással, meglehetősen értelmes ésszel jelentette ki.

Ez a kegyelem, ez a könyörület olyan meglepő volt az istenek, mint a halandó férfiak körében. Nem foglalkoznék azzal, hogy mit mond ez el rólunk, akikhez mindenki imádattal fordul.

Így jött a világra Pénelopé, aki Ithaka királynéja lett.

A másik két hellén királyné férjem-fivérem, Zeusz lányai.

Körülbelül abban az időben, amikor Ikariosz egy najáddal élvezte az életet, Zeusz, a királyok királya, az istenek leghatalmasabbika beleszeretett egy Léda nevű ostoba halandó nőszemélybe. Léda akkor Tündareósz spártai király felesége volt, de Léda nem királynéként, hanem pusztán egy másik mag edényeként fog élni az emlékezetben. A szent házassági eskü a feleségeknek van, nem a férjeknek, ezért Zeusz hattyú alakjában szállt alá.

Sokszor csinál ilyet. Sebesült állat alakját ölti magára – ez néha madár, néha bikaborjú –, egy bájos szűz felé sántikál, aki pedig a sebesült állat láttán felkiált: „Ó, te szegény! Hadd adjak neked menedéket!” És aztán puff! Amikor a legkevésbé számít rá, a sérült, ártatlan állat, akit a szép szűz a keblére ölelt, bátyám meztelen alakjába változik, keze a szűz combja között, ajka a bársonyos nyakon.

– Tudtam, hogy akarsz engem – lihegi. – Egész végig tudtam, hogy szeretsz.

Felkiáltasz, hogy ne, ne, kérem, ne, de ennek semmi értelme nincsen. Tiltakozásod csak azt bizonyítja neki, hogy milyen tudatlan vagy, mennyire fel nem foghatod saját szépségedet, mindazt, amivé lehetsz, ha már az övé vagy. És amikor kedvét töltötte rajtad, melledre hajtja fejét, és nyüszög, sóhajtozik, mint az állat, aminek az imént színlelte magát – mintha könyörögne: szeress, szeress, szeress – ó, milyen sanyarú sors, hogy minden asszonyok közül csak te nem vagy képes szeretni engem! Ezt én is csinálom – hiszen már tudod, mennyire szükségem van arra, hogy szeress.

Aztán megkér, hogy simogasd a fejét, és megpróbálsz hang nélkül lélegezni, amíg égi lénnyé változik, és elrepül. Ez az én férj-testvérem, az olümposziak leghatalmasabbika, a halandó férfiak mintaképe, akit a világon a legjobban ismerek.

Nos hát, Zeusz hattyú képében közeleg, Léda pedig így kiált fel: „Ó, mily bájos teremtmény!” És nyilván tudod, hogy az a hosszú, tollas nyak egyáltalán nem metafora volt, és Léda a következő pillanatban már tojást rak. Igazi tojások bukkannak elő széttárt fehér combja közül. A tojások végül megrepednek és kikelnek, ezekből lesz Kasztór és Polüdeukész a nyomorult, folyton vinnyogó ikerpár, valamint Heléna és Klütaimnésztra.

Foglalkozzunk Helénával előbb! Ő a legszebb nő az istenverte halandók között, akiket elvakít a nő mennyei szépsége. A szépség azonban szeszélyes valami, oly könnyen változik, mint a dagály. Egykor engem tartottak a legszebbnek, aztán a megszokás unalmat szült.

Őt is király lányaként tartják számon; még egy spártai herceg sem akadékoskodik sokat, ha az, aki feleségét a gyanú szerint teherbe ejtette, képes a herceget hanyag gyermekgondozás okán villámcsapással agyonsújtani. És még ha nem is lenne elbűvölő az emberek ízlése szerint, politikailag semmi nem jelöl meg jobban valakit annál, hogy félig égi lény, és csak félig spártai hercegi leszármazott.

Így fejlődött Heléna csecsemőből gyermekké – egy időre Thészeusz rabolta el olyan fordulatos kalandok sorozatában, hogy meg sem próbálom, eszembe sem jut leírni – és végül, miután makulátlanul, érintetlenül visszaadatott apja udvarába, eladósorba került. Ez legalább annyira kihívás volt, mint lehetőség, mert annak a férfiúnak, aki apjaként viselkedett, vagyis Tündareósznak halvány fogalma sem volt arról, hogy mely nagy herceg venné el szívesen a lányt feleségül, és melyiket háborítaná fel az ajánlat. Ha az a helyzet, hogy ha az asztalnál száz nemet nem ismerő, állig felfegyverzett férfiú verseng oly díjért, amelyet csak egyikük nyerhet el, a beszélgetés felszínessége a problémák legkisebbike.

Ekkor jön Odüsszeusz, egy senki herceg a civilizált világ nyugati peremének egy alig ismert szigetéről, és azt mondja:

– Úgy hallottam, Heléna unokahúga, Pénelopé nagyon kedves hölgy. Hadd vegyem feleségül Pénelopét, és ha őt megkapom, olyan fortélyt tárok elébed, amely minden gondodat megoldja.

Tündareósz tekintetét a tróntermében lebzselő kérők hordájáról egy árnyas sarokba fordítja, ahol Ikariosz leánya, az ifjú Pénelopé ül.

– Nem is tudom – tűnődik Tündareósz. Lehet, hogy ő tényleg nem Szép Heléna, de mégiscsak Spárta hercegnője. Legalább olyasvalakihez kéne feleségül adni, akinek nem bűzös halszaga van.

Odüsszeusz azonban soha semmit nem javasolt, ha nem volt biztos abban, hogy mindenkinek megfelel.

– Békét hozhatok neked – súgta. – Testvériséget a hellének között. Fivéred gyermeke méltányos ár ezért.

Így hát megállapodtak. Odüsszeusz javaslatára Hellász hercegei esküvel fogadták, hogy akárki veszi feleségül Helénát, a többiek segíteni fogják. Miért is ne esküdtek volna meg? Mert mindegyikük biztos volt abban, hogy ő lesz a kiválasztott, hogy minden kérő közül ő a legnagyobb, a legjobb. Ez afféle hősies logikai hiba, amitől a jegeces Athéné is üvölt dühében. Így hát szent esküt tettek; és ennyi volt. A végén Tündareósz választása Menelaoszra esett, ahogy eleve akarta, és mindenkinek az volt a véleménye, hogy ez szégyen, gyalázat és szörnyű csalódás, de késő volt… túl késő. Esküjük kötötte őket; maga Odüsszeusz is letette az esküt Zeusz oltáránál esküvője napján.

Amikor a költők a leleményes Odüsszeusz fondorlatairól beszélnek, jellemzően azt fejtegetik,hogy egy okos, nagyon okos herceg terve miképpen végződhetett oly katasztrofálisan. Mert íme, Heléna megszökött – vagy elrabolták, attól függően, hogy a történtekről kit kérdezünk –; Trójába menekült azzal a kis vakarék Párisszal, és most Menelaosz és bátyja, Agamemnón elküldik követeiket Hellász minden kisebb királyságába kelettől nyugatig.

– Ó, ho-hó! – kiáltanak fel. – Háborúba megyünk keleti ellenségeink ellen, Priamosz király és átkozott fiai ellen, és a sors egy kellemes fordulata révén mindannyian – az utolsó emberig mindenki – megesküdtek, hogy a mi oldalunkon fognak harcolni, megvédik Heléna férjét! És itt a mulatság a dologban, itt az örök hogyan-érd-el-amit-akarsz útmutató.

Agamemnón mindig is vágyott Priamosz kincseire. Azt mondják, Heléna ajándékozta neki őket hűtlensége révén, és ezzel fellobbantotta a háborúság lángját – ám Odüsszeusz fortélya tette lehetővé, hogy ilyen nagy hadak álljanak egymással szembe. Ezen jobb nem elmélkedni, mondják a költők; inkább azzal foglalkozzunk, hogy mi történt a Küklopsz vonatkozásában és Szküllánál, szóval igazi férfias dolgokat, mint árbóchoz kötözést, a kötelékeknek feszülést, ahogy a lábikra kidagad az erőlködéstől, hogy a szirének felé igyekezzen – kérlek, kérlek, miért ne? –, és nem azzal foglalkoznak, hogy milyen monumentális, várospusztító, isteneket megrázó kis elszámítás történt. Pontosabban ő követte el.

És hol van most Odüsszeusz? Hát, igen. Éppen Kalüpszó szoknyája alatt matat Ógügié szigetén, és közben tiltakozik, hogy szereti a feleségét, szereti a feleségét, és nem adja meg magát a nimfa édeni szigetének, a nemi gerjedelem gyönyöreinek. Nemtetszésemet és bosszúságomat erős széllel fejezem ki, amitől libabőrös lesz a szerető karja, de Kalüpszó, akinek pedig pontosan tudnia kell, milyen egy istennő haragjának érintése, annyira magabiztos a fogásban, hogy csak rövid szünetet tart az üzekedésben, hogy becsukja a hálószoba ajtaja melletti spalettákat. Elégtételt veszek rajta… csak várjátok ki. Elégtételt fogok venni rajta.

Tündareósznak azon a végzetes vacsoráján, amikor Helénát eljegyezte Menelaosszal, és amikor Pénelopét mintegy leleményességének megnyert díjaként Odüsszeuszhoz adták, volt még egy nevezetes esemény. Itt történt, hogy Heléna nővérén, Klütaimnésztrán megakadt a mohó Agamemnón, a legnagyobb hellén, Mükéné királyának szeme. Mert Agamemnón mindig többre és többre éhezett. Klütaimnésztra már férjes asszony volt, de Agamemnón úgy képzelte, ő Zeusz a férfiak között. Nem volt képes hattyúvá vagy bikává változni, de amikor kardját átdöfte Klütaimnésztra előző férjének testén, és a feleség hátáról letépte az összevéreződött ruhát, a végeredmény ugyanaz lett. És amikor betöltötte rajta kedvét, elengedte az asszony nyakát, visszahúzódott szétfeszített combja közül, és azt súgta:

– Ebből tudhatod, mennyire szeretlek.

Aztán Klütaimnésztra keblére hajtotta fejét, és az asszony nem vett levegőt.

És nem vett levegőt.

És nem vett levegőt.

Aztán Agamemnón felállt, és békén hagyta.

Így történt, hogy három hellén királyné oly halkan suttog imákat, hogy költő-herceg, férj-király, sem fenti király nem hallhatja meg.

7. FEJEZET

A neve Kenamon.

A neve valójában lényegesen hosszabb, mint Kenamon, de azt tapasztalta, hogy a barbár hellének olyan rosszul tudják kiejteni, hogy civilizálatlan fejüknek könnyebb csak azt mondani, hogy ő Memphiszi Kenamon. Ennyi.

Hajója két napja kötött ki Ithakában. Kapott ellátást, ételt – már nagyon elege van a lencséből és a halból –, a legnagyobb udvariassággal bántak vele, de nem sikerült Pénelopé királynéval találkoznia. Azt mondogatja magának, hogy ez cseppet sem nyugtalanítja.

Hóruszt afféle személyes védelmezőnek tekinti, és ha érdekelt volna a sorsa, leültem volna mellé, és nevetve jegyzem meg: Hórusz, Hórusz? Az a nyomorult imposztor, aki a Nílus deltájától egy lépést sem merne tenni. Most Ízisz – annak a nőnek tényleg van mersze, ő tényleg megteszi, amit meg kell tenni… – szóval Ízisz és én egyszer tavlit játszottunk egy mantikór lelkéért, és mind a ketten annyit csaltunk, hogy az már gyakorlatilag tisztességes játéknak volt tekinthető.

Kenamon feje simára volt borotválva, amikor Egyiptomból elindult, de a hónapokig tartó utazás és a tenger viszontagságai alatt kinőtt a haja, amit most nemigen tud megzabolázni. Bőre olyan színű, mint a sivatag alkonyatkor; keze nagy, ami arra utal, hogy van némi jártassága a kardforgatásban, ám kardját udvariasságból csótányjárta szobájában hagyta. Szemöldöke sűrű, fekete, szeme tágra nyílt, íriszében borostyánsárga és szürke foltok vannak. Hosszú lentunikát visel, és színes fajanszgyöngyökből fűzött széles nyakéket. Csuklóján jáspis, ametiszt és karneol kövekből aranyszállal fűzött karkötő. A legnagyobb udvarban ül, a palota kapuja és a nagyterem között. Egy oszlopos átjáróban vékony csíknyi árnyékot talált, ahol a tarka környezetbe beolvadó fali gekkók hűsölnek, és most nézi, ahogy az előző éjszakai kérők kivonszolják magukat a szabadba. Másnaposak, mint mindig, és kénytelenek lesznek a nappali órákat arra használni, hogy visszanyerjék erejüket és állóképességüket, miután egész éjjel zabáltak, vedeltek és szolgálólányok szoknyáit tapogatták. Ó, sanyarú, nehéz élet, lamentálnak. Hiszen harcosok, hiszen királynak kéne lenniük! Ez a tragédia történt velük, hogy ifjúi napjaikat kénytelenek azzal tölteni, hogy valami kivénhedt, aszott nőszemélynek, Ithaka úgynevezett „királynéjának” udvarolnak, ahelyett, hogy rabolnának, fosztogatnának és rabszolgákat szereznének, ahogy az igazi férfihoz illik.

A szép karú Andraimón azt mondja:

– Hallottam a fosztogatókról. Sokat elmond a helyzetről, ha Ithaka arra is képtelen, hogy megvédje magát.

Eupeithész sötét hajú fia, Antinoosz, felmordul:

– Kibaszott zsoldosok. A királynénak bőven van pénze. Miért nem fogad fel ő is zsoldosokat?

– Te is tudod, hogy a helyzet ennél bonyolultabb – korholja Amphinomosz királyi sarj, akinek katonának kellene lennie.

Polübosz hosszú lábú fia, Eurümakhosz is kifejtené véleményét:

– Én is gondolkodtam ezen… Mi van akkor, ha…

Antinoosz a szavába vág:

– Senkit nem érdekel, mit gondoltál erről, Eurümakhosz.

És valóban senkit nem érdekel.

A kérők nemigen figyelnek Kenamonra, ahogy elhaladnak mellette. Sok idegen jön Ithaka szigetére; a többség ellátmányt vesz fel, aztán vitorlát bont, és továbbmegy Korinthoszba vagy Pátrába. Csak a csuklóján csillanó arany vonja magára homályos tekintetüket egy pillanatra.

Kenamon vár.

Imádkozz hozzám, súgom a fülébe. Imádkozz Héra istennőhöz, akiért az asszonyok egykor oroszlánok torkát metszették el, és férfiak húsát égették! Hórusz most nem hallgat és nem is hall meg téged; Hóruszt ez nem érdekli. Imádkozz hozzám, és akkor, amikor ennek az egésznek vége lesz, talán nem kell vérbe fulladnod a nagyteremben.

Kenamon nem hall meg engem, én pedig nem erőltetem.

Amikor a szolgálólány közeledik, Kenamon talpra ugrik, mint valami mohó kölyökkutya, akinek végre megengedik, hogy csontot rágjon. A szolgálólány ránéz; enyhe meglepetéssel állapítja meg, hogy külföldi, és mellkasában oly ritmus dobol, amit Kenamon nem hallhat: halál minden hellénre.

Kenamont durván ácsolt lépcsőkön és zegzugos folyosókon át a terembe vezeti. A terem kicsi, hűvös hely, a tenger felől enyhe szelek hűsítik, de a viharok elől védve van. A teremben trónszék áll. Nem valami különleges darab. Odüsszeusz úgy ítélte meg, hogy kell egy magas támlás, míves és szép fa szék, csak hogy világos legyen, ki a király; de óvatos volt, azt akarta, hogy ez a szék kisebb legyen, mint amin Menelaosz vagy Agamemnón ül. Odüsszeusz szerény… ha a szerénység fegyver.

Pénelopé nem a trónszéken ül. Az abszurd lenne. Unokanővére, Klütaimnésztra kérkedőn és hivalkodón férje trónján ülve tartott tanácsot és udvart Agamemnón távollétében, és ez nagyon sok pletyka, valamint végtelen gyötrelmes viták forrása volt, ami ellen Pénelopé semmit nem tehet, és érzi, hogy ez talán nagymértékben megnehezítette a jó kormányzást. Ő inkább egy kisebb széken ül, melyet nem a dobogóra állítottak, és férje trónjától oldalra van. Mégis elég közel ahhoz, hogy egyértelmű legyen, a trónt védelmezi; és elég messze ahhoz, hogy kitűnjön, nem tart igényt rá. Az éj titkos óráin, amikor a férfiak szunnyadoztak, Pénelopé és Éósz sok időt töltött azzal, hogy pontosan meghatározzák a királyné székének helyét.

A nők beálltak megszokott helyükre, hogy kezdődhessen az audiencia. Autonoé megpendít néhány húrt a lantján, amikor Kenamon belép. Pénelopé megszemléli a fonalat, melyet Éósz vont a kosár nyers gyapjúból. Éósz a csomósodott gyapjút lazítja.

Mindig kellemes látvány az új kérőt nőies jelenettel fogadni, jó benyomást kelteni üdvös.

Kenamon feszengve áll előttük, nem tudván, mennyire közelíthet, milyen távolságot kell tartania. Ajándékait bemutatták. Sokkal jobbak, mint amire Pénelopé számított, bár ennek semmi jelét nem adja. A királynénak tetszik, hogy új kérője be akarja tartani az etikettet. Pénelopé mindig is nagyra értékelte, ha valaki egy kicsit igyekezett.

– Nemes királyné… – Meghajlás. Igazán szép meghajlás, illendő. Csípőből. Ahogy kell. Hamar feladja majd. Mind feladják. – …nagy megtiszteltetés a tróntermedben, előtted állnom.

– Megtiszteltetésnek vesszük jelenlétedet, jó uram – feleli Pénelopé. Tekintete a Kenamon csuklóján csillanó aranyra, a nyakát övező ékszerre, szeme színére rebben. Nem fiatal fiú, mint kérőinek többsége. Memphis még nem az özvegyek földje. – Sok férfiú jött már férjem palotájába szívességért, de te mindegyiküknél távolabbról jöttél hozzám. Ez igazán áldás.

– Csak néhány napja vagyok itt, de máris itthon érzem magam Ithakában.

Autonoé kissé hangosan és kissé hamisan pendít meg néhány húrt.

Pénelopé mosolya nem lankad, de van valami a tekintetében, amitől a férfiak nagyon is félhetnek. Mindenki meglepetésére Kenamon észreveszi ezt, és ajkát megnyalva újra próbálkozik.

– Ez alatt azt értem, hogy… a vendégszeretet, a palota kényelme, az emberek kedvessége… olyan, mintha otthon, saját népem körében lennék.

Jobb, egyiptomi, ez sokkal jobb. Loccsants bort oltárom előtt, és megtanítalak, hogyan kell hellén szívvel beszélni. A fáraóitok egyszerűen eltüntetik a történelmetekből azokat, akiket nem kedvelnek; csendbe fojtják a tintás szavakat; a mi élő költőink sokkal veszélyesebbek, mert értenek ahhoz, hogyan láttassák szörnyetegnek az embert jóval a halála után is.

– Ha van valami kívánságod, van valami vágyad, csak szólj, és ha szerény lehetőségeink engedik, teljesítjük – jelenti ki Pénelopé kecses mozdulattal intve, amely mozdulat a teremre, a palotára, a szigetre, az égre és a tengerre utalt.

– Ez nagyon kedves öntől. De csak egy valami van, amire igazán vágyom.

– Ó! Nevezd meg bátran!

Kenamon nyelve fonákját szájpadlásához simítja. Ha őszinte akar lenni, bevallja, legalább magának, hogy Ithakát máris megutálta. Az emberek faragatlanok, az időjárás mostoha, az étel szegényes, a társaság modortalan, és az egész vállalkozás hamvába holtnak tűnik. De fivére küldte, márpedig ő a fivére jóindulatától függ, ezért…

– Idegen vagyok ezen a helyen. Nem ismerem a szokásokat. Az én országomban, amikor egy férfi megkér egy nőt…

– Biztos vagyok abban, hogy a férfiak a te országodban sem kérik feleségül mások feleségét. Tévednék?

Autonoé ujjai alatt feszesen, hamisan pendülnek a húrok.

Pénelopé mosolya olyan vékony, mint a penge, melyet khitónja dús redői között rejt, gerinchajlatánál. Kenamon lélegzete eláll, és egy pillanatig majdnem elvesztem iránta érdeklődésemet; olyan, mint a többi kérő. Ő is ódát zeng a királyné fehér kebléről, bizonygatja magáról, hogy erős, mint egy ökör, hősies, mint egy oroszlán, satöbbi, satöbbi.

Aztán azt mondja:

– Felség… vágyik férjre?

Autonoé ujjai megmerevednek a húrokon. Még Éósz is abbahagyja a fonást. Egyikük sem emlékszik arra, hogy egy kérő ezt a kérdést feltette volna valaha, pedig kérőként már több tucat, több száz férfi lépett be ezen az ajtón. Olyan furcsa a kérdés, hogy Pénelopé kénytelen megismételni magának, úgy ismételgeti magában, mintha új nyelvet tanulna, az egyiptomit, vagy volna valami Kenamon idegenes akcentusában, amitől érthetetlen a hangsor.

– Hogy… vágyok-e férjre? Ez… micsoda érdekes gondolat. A férjem Odüsszeusz. Nem találták meg a holttestét. Következésképpen életben van. A felesége vagyok, és házassági eskünk megbonthatatlan. Ezért nem vágyom férjre.

– Értem – feleli Kenamon, majd enyhén meghajol, és azon gondolkodik, mit fog mondani a fivérének, amikor hazaér. Ezek a hellének, fogja mondani, mind őrültek… egyszerűen bolondok egytől egyig.

– Mindazonáltal – folytatja Pénelopé –, mindenki azt mondja, hogy tévedek. Azt bizonygatják, hogy Trója eleste óta annyi év telt el, hogy férjem minden bizonnyal halott. Azt mondják, kezd kellemetlenné válni, ha nem halott. Amikor Agamemnón háborúzott, Mükénét az unokanővérem, Klütaimnésztra kormányozta, és sokkal kevesebben kérdőjelezték meg az ő… alkalmasságát. De az ő férje még élt, ami azt jelentette, hogy fennállt a megtorlás lehetősége, ha valaki bármiben akadályozná őt vagy hitvesét. Bár Mükéné katonái kissé késve tértek vissza, kérdés sem fért ahhoz, hogy visszatérnek; apák és férjek, akik képesek lándzsát ragadni a város ellenségei ellen. Nyilván feltűnt neked, hogy Ithakában apáknak és férjeknek is szűkében vagyunk. Férjem hírneve jelenleg még távol tartja a legádázabb fosztogatókat, hátha visszatér, és nagy csalódást okoz neki, hogy távollétében úgynevezett szövetségesei feldúlták királyságát. Az illírek… északi barbárok, akik nem értik szokásainkat… néha ránk támadnak, de a hellének sosem. Még nem. Tudod, Odüsszeusz neve nagy erőt jelent. A költők úgy énekelnek róla, mint Akhilleuszról és Neoptolemoszról. De ez az erő minden távol töltött hónappal egyre csökken. Egyre csökken a félelem, amit a neve kelt az emberekben. Ezért szükség van egy új emberre, akitől ellenségeink és kevésbé megbízható barátaink félnek. Tőlem nyilvánvalóan nem fognak félni, hiszen én csak egy nő vagyok. Fiamnak, Télemakhosznak pedig nincsenek királyi veteránjai, sem képzett katonái, akikre számíthatna. Tehát férjre szükség van, bár férjhez mennem lehetetlen. Ez választ ad kérdésedre?

Nagyon, nagyon bolondok, fogja fivérének mondani. Talán a tenger, a horizont nagysága hat valamiképpen az emberi elmére. De legalább meg kell próbálnia, csak néhány hónapig, nem tovább, úgy kell tűnnie, mintha minden tőle telhetőt megtenne. Ezért azt mondja:

– Azt mondják, a férje bölcs ember volt. Vajon ő nem látná szükségét annak, hogy ön újra házasodjon… és megvédje királyságát, benne a fiát?

– Azt mondják, ugye? Valóban nagy ember lehet, akinek eszébe jut átvenni az ő helyét.

Kenamon ezen elgondolkodik. Pénelopé nem bánja, hogy ezzel telik az idő. A férfiak szótlansága új élmény neki, és felkészült, hogy a lehető legtovább kiélvezze ezt.

– Fivérem északi ezüsttel és borostyánnal kereskedik. Bizonyára Ithaka kikötőjének kereskedőivel is üzletel, akik az északi tengeri utakat ellenőrzik. A bátyám rendkívül hiú és nevetséges ember, de kilenc testvérem van, és otthoni vagyonom nem… bőséges. Azt az utasítást kaptam, hogy mondjam meg önnek, ha hozzám jön feleségül, a déli hajók nem fognak többé Ithaka riválisaival kereskedni; hogy minden hellén, aki aranyat, rezet akar, vagy a Nílus gabonáját és Kelet tömjénjét, annak Ithaka lábai előtt kell leborulnia. Utasításba kaptam továbbá azt is, hogy ajánljam fel katonai szolgálataimat úgy, hogy véletlenül se keltsem azt a látszatot, hogy alá akarnám ásni híres eltűnt férjének hírnevét, vagy versenyezni akarnék vele.

Autonoé szája tátva maradt a csodálkozástól. Éósz is elpirul meglepetésében. Pénelopé azt teszi, amit általában tenni szokott, ha attól fél, arcvonásai összecsúsznak és önkéntelenül nem éppen királynéi kifejezést ölt magára. Jámborul az égre emeli tekintetét. Ezt a trükköt Odüsszeusz anyjától, Antikleiától tanulta, aki sok tanácsot adott menyének arra vonatkozóan, hogyan rejtse el valódi érzéseit imával vagy egy kehelynyi borral. Kenamon feszeng, majd kiböki:

– Túl sokat beszéltem, felséges hölgy? Ha megsértettem, kérem, bocsásson meg nekem.

– Nem, nem. Nem sértettél meg. Ez… üdítő hallani, hogy egy férfi ilyen nyíltan állást foglal. Azok közül, akik termeimbe jöttek, sokan csak az időmet vesztegetik; először a szépségemről beszélnek, aztán a saját szépségüket magasztalják. Jellemzően azt elfelejtik megemlíteni, hogy hány katonát tudnak hozni szigeteim védelmére, és mely riválisukat mészárolják le legelőbb. De ők csak ifjak… ezt nem szabad szem elől téveszteni.

– Gyakran mészárolnak le itt riválisokat? – kérdi Kenamon udvariasan.

– Az ég szerelmére, dehogy! A vendéglátó kötelessége és a vendég viselkedése szent! Megbocsáthatatlan lenne, ha az egyezmény hatálya alatt vér folyna. Eljöhet azonban a nap, amikor valaki megtörik, és hátba szúrja felebarátját. Szerintem Antinoosz lesz az, vagy talán Eurümakhosz; egyikük holtan fog összeesni vagy gyilkol. Aztán vérfürdő lesz, megállíthatatlan, olyan, amit emberek és istenek is gyalázatnak találnak.

– Nagyon ingadozó e tárgyban, felség.

– Ez a valószínű végkimenetel. Mindannyian tanultunk unokanővérem, Heléna történetéből; itt nem lesz több bajtársi esküvés nemes férfiúk között, ha választok közülük. Itt inkább az valószínű, hogy a csalódottak összefognak és leölik a szerencsést, aztán ha a választottam halott, ezek a szövetségesek egymás legádázabb ellenségei lesznek, és addig fogják ölni egymást, amíg csak egy király marad talpon királyságom romjain; a legvérengzőbb vagy a leggyávább, amelyiket az istenek aznap éppen előnyben részesítik.

– Ez nem tűnik kívánatos végkimenetelnek. És ha szabad kérdezni, mi történik, ha nem megy férjhez?

– Ó, akkor egy bizonyos ponton valaki megpróbál majd az életemre törni és a fiamat is megölni. Amint mi nem leszünk, az egyetlen tényező az erő lesz; ha gyorsan és hatékonyan megölik a többi kérőt, mielőtt azok felfegyverkezhetnének, bebiztosíthatják maguknak a trónt, bár vértengeren át. A legvalószínűbb azonban az, hogy Menelaosz kihasználja a lehetőséget, Spártából megszálló sereggel jön, és a káoszban megszerzi a nyugati szigeteket. Mindig jó szeme volt a lehetőségekre.

– Láttam – feleli Kenamon, akiben annyi komolyság van, mint egy gyerekben, aki éppen megtudta, hogy a kis krokodil, akit annyira szeret, egy napon éhes vadállattá fejlődik. Lehet, hogy a hellének nem mind bolondok… vagy nem bolondabbak, mint minden más lény, aki egy mohó éjszakán vér és hamu ízét érezte. – El kell ismernem, felséges hölgy, hogy nem hozott fel annyi érvényes okot erre a házasságra, mint reméltem… nem mintha ennek a tehernek önt kéne terhelnie, mert az ön erényei nyilvánvalóak, és akinek van szeme a látásra, látja.

Pénelopé nyelvével szájpadlásán csettint, és bólint.

– Nos, mint olyan nyíltan és őszintén feltártad előttem pozíciódat ez ügyben, a magam részéről meg kell jegyeznem, hogy anyám harminchat éves koráig szült gyerekeket; kiválóak a fogaim, remekül értek a háztartásvezetéshez és azt mondják, a koromhoz képest egészen szépnek számítok.

Pénelopé meglepetésére Kenamon erre felnevet.

A királyné nagyon-nagyon régen nem hallott férfinevetést.

Hallotta, ahogy fiúk hízelegtek szobalányainak, és epekedtek utánuk. Hallotta, ahogy ezek a fiatalemberek részeg tobzódásukban üvöltenek, kegyetlenül veszekednek, és olyan ügyekbe ártják magukat, amikhez semmi közük nincsen. Látta Mentórt enyhén elmosolyodni, mintha azt mondaná: „Ha fiatalabb lennék, ezt nagyon szórakoztatónak találnám”, és egyszer elmondták neki, hogy Peiszénór úgy nevetett egy otromba altesti viccen, hogy mindenki attól félt, ott menten meghal, mert levegő után kapkodva fetrengett a padlón. Ő maga nem látta Peiszénórt boldognak; néha fáradt pillanataiban próbálja elképzelni, de sohasem sikerül.

De most Kenamon nevet, és ez végtelenül meglepő. Az egyiptomi kezét csípőre téve előre-hátra ring, és amikor egy pillanatra sikerül erőt vennie magán, azt mondja:

– Ezek kiváló okok bármely férfi részéről, felséges hölgy. Valóban kiváló okok!

Autonoé mosolyog, valósággal ragyog, szemében élet csillan.

Szobalányai közül mindig is Autonoé volt a legfogékonyabb a vidámságra. Odüsszeusz öreg dajkája, Eurükleia próbálta ezt a hajlamot kiverni belőle, de Autonoé megértette, hogy vidámsága mennyire idegesíti kínzóját, ezért derűsebb lett, élénkebb, csupa könnyedség; dacos, elnyomhatatlan öröm volt benne, ami miatt eladhatták volna a bordélyházba szajhának, ha már annyira szeret nevetni, de Pénelopé azt mondta: „Tetszik nekem ez a lány.” És egy királyné szeszélyével senki nem mer dacolni. Még a komor Éósz, akit az apja négyéves korában egy meddő jerkéért adott el, még ő is mintha úgy nézett volna, hogy ha nem is öröm, de legalábbis csodálat villant volna a szemében. Éósz sok éve megtanulta, hogy arcán a legkisebb érzelem se ragyogjon fel, kivéve az éjszaka legsötétebb óráiban, de ez… nos, ez valami furcsa és igazán új még neki is.

Pénelopé is mosolyog. Furcsa érzés a mosoly az ajkán. Nem sírja magát álomba minden éjjel… gyakorlatias nő, és sok dolga van. De az emberek nem igazán igyekeznek őt szórakoztatni és felvidítani. Olyan, mint egy finom mívű, vékony falú agyag amfora, melyet a legnagyobb óvatossággal ad át egyik szolgáló a másiknak, mert akár a leghalkabb suttogás is megrepesztheti hamuszürke mázát. Otrombaságnak tartanák, ha valaki az ő jelenlétében nevetne; hiszen gyötrődő özvegy. És így, bár Pénelopé emlékszik arra, hogy egykor boldog volt, életéből hiányzott az, ami ilyen vidámságot váltott volna ki belőle. Egészen mostanáig.

Mosolyogva áll fel, mire az egyiptomi elhallgat, és a királyné a kezét nyújtja felé.

Ostoba idegen… nem tudja, milyen veszélyt rejt ez a mozdulat, mert elfogadja a kézfogást, és ismét meghajol. Nem tudja, vajon szokás-e egy hölgyet kézen érinteni, és ajkát a hölgy ujjai helyéhez érintheti-e. Ő az első férfi, akinek bőre Pénelopé bőrét érinti, nem is emlékszik már, mikor történt ilyesmi vele legutóbb. Szívében fogja őrizni ezt az emléket, olyan élénken, hogy végül összezúzza, visszautasítja, kiirtja magából abban a félelemben, hogy lehetetlen dolgok után vágyakozik.

– Uram – szólal meg végre Pénelopé, és elhúzódik. A pillanatnak, a rövid pillanatnak vége. – Hadd fogalmazzam ezt meg teljesen egyértelműen. Ha a lakoma idején bármilyen különleges kegyet gyakorolnék veled, álmodban ölnek meg. A házigazda és a vendég kapcsolatát istenek szentesítik; de te nem tartozol közénk, és a kérőim kezdenek nyugtalankodni.

– Meg tudom védeni magamat, felséges hölgyem.

– Ebben egészen biztos vagyok. De ha téged nem ölnek meg, ha bármilyen kegyet mutatok irányodba, akkor engem ölnek meg álmomban. Vagy a fiamat. A biztonság az egyensúlyon múlik. Bármit teszek, akár igent, akár nemet mondok egy férfiúnak, azzal fenyeget, hogy az egyensúly felborul és véres háború lesz. Megértetted?

– Azt hiszem, igen,

– Jó. Akkor értsd meg azt is, hogy bár szívesen látott vendég vagy, nem fogok veled sétálni, nem fogok veled enni, nem beszélgetek veled Egyiptom földjéről vagy az országaink között elterülő helyekről és arról sem, hogy milyen nyelveket beszélsz, milyen csodákat láttál. Néha lehet esélyed, hogy beszélj velem, és úgy fogok válaszolni, ahogy a ház asszonyához illik. Addig maradsz itt, ameddig csak akarsz. És amikor elmész, búcsút veszek tőled, és természetesen szomorúság lesz egy nagy tiszteletben álló vendég távozása. Sajnálom, ennek így kell lennie.

A költők nem fogják Memphiszi Kenamont megénekelni.

Nem illeszkedik azokba a történetekbe, amiket elmesélnének.

Az audienciának vége. Később, ahogy éjféltájt a tenger mellett jár, arra a sok szellemességre és bölcsességre gondol, amit a királynénak mondhatott volna; okos kis megjegyzéseket és elbűvölő díszítő jelzőket, melyek éppen akkor nem jutottak eszébe, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rájuk. Legnagyobb meglepetésére észleli, hogy ezeket azért mondta volna, hogy a királyné mosolyogjon, nem pedig azért, mert valamirevaló oka lenne arra, hogy továbblépjen, mint a többi kérő.

Egyelőre csak annyit válaszol:

– Köszönöm, felséges hölgy.

– Az istenek hoztak Ithakába – feleli Pénelopé.

8. FEJEZET

Toljuk át Héliosz szekerét a mennybolton; hadd haladjon a Nap egy kicsit a vidéken!

Gyere… gyere velem és lásd!

Az erdő mélyén álló templomban egy véres kezű, vízhólyagos lábú nő leborul a papnő előtt, akinek fenyőtüske és bíborlevél illatú a teste, és azt mondja:

– Szent menedék!

A mozdulatlan déli vizeken férfiak húzzák az evezőt, amíg fel nem támad a szél; ébenfekete vitorláik petyhüdten lógnak az árbócokon. Lenézek Poszeidón vizeire, de fivérem nevét súgni sem merem, nemhogy beszélni vele ezekről a fekete hajókról és a szigetről, ahová mennek.

Odüsszeusz felkiált Kalüpszó nimfa ajkának érintése alatt.

Menelaosz a tarkójánál fogva, fejét a fal felé fordítva fogja le Helénát. Miután végzett, lányuk, Hermioné a padlón találja anyját, tépett ruhájában félig fedetlen testtel, és még mindig azt a falat nézi. Hermioné egy ideig figyeli, aztán sarkon fordul, és elmegy.

Pénelopé, Éósz és Autonoé a délutáni napfényben Phenerára megy.

Három férfi van velük, mindhárom fegyverben, mindhárom katona, akik Trójánál harcoltak. Egyikük sem ithakai. Pénelopé évekkel ezelőtt szerezte őket Spártától és Messzénétől. Olyan emberek kezeskedtek értük, akikben megbízik, akikről tudja, hogy értelmes fej billeg a nyakukon. Csalódott és bosszús, hogy az irányítása alatt lévő katonák közül nagyon kevés hűségében lehet biztos, ha és amikor a helyzet borul.

A nők fátyolba burkolózva hagyják el a palotát. Éósz és Autonoé nem köteles ezt tenni, de úgy találják illendőnek, hogy osztozzanak úrnőjük szerénységében. Pénelopé fátylának színe szürke, mint a fiatal lúdé, és időnként védőöltözetként szolgál, amikor a fűszerkertben a méhekkel foglalkozik, Akkor is ezt viseli, amikor jelenlétével megtiszteli az esti lakomát; távol ül a férfiaktól, akik az ő tüzénél vacsoráznak.

Ezt a fátylat viseli Phenerára menet is, és hálás, hogy a kelme elrejti tekintetét.

A falut körüllengő dögszag jobban jelzi a pusztulást, mint a füst, ám amikor közelebb érnek, azt látják, hogy a hollók csak néhány holttestből lakomáznak; azokéból, akik olyan ostobák voltak, hogy felvegyék a harcot, vagy olyan öregek, hogy ne érje meg eladni őket. A legyeknek mindegy. A legyek bármilyen helyszínen élvezik a vértócsákat. Dárész szemét valaki lezárta, de ez nem akadály a szemtelen rovaroknak, hogy a püffedő húsba fészkeljék magukat. A haszonállatok nagy része eltűnt. Néhány jól táplált birka bizonyos piacokon majdnem annyit ér, mint egy kevésbé kiváló minőségű ember. Birkát megbízhatóbban lehet tenyészteni. Minden házat kifosztottak; padlódeszkákat téptek fel, fáklyát dobtak kutak mélyére. Akárki dúlta fel ezt a helyet, ideges kezek által elrejtett kincsek után kutatott.

Mások is vannak a faluban, más falvakból jöttek, látszólag gyászolni, de valószínűbb, hogy vinni, ami még használható. Az öbölben egyetlen halászcsónak ring, üresen. Elsodorta a víz a parttól. Három fiatalember verseng, hogy ki tud előbb beúszni érte és elnyerni a díjat. Ithakán kevés gyerek van, aki tizenhét évesnél fiatalabb, őket is olyan férfiak nemzették, akik csak átutazóban jártak itt. Az ilyesmi csak féktelen hevességhez vezet.

Papok is vannak, azért jöttek, hogy elvégezzék a szertartásokat. Furcsa látvány. A falu lakói közül kevesen maradtak életben, és közülük sincs senki abban a helyzetben, hogy a gyászolóknak fizetni tudjon, hogy hajukat tépjék, megszaggassák ruháikat és a leégett helyen talált hamuval kenjék be arcukat. Nem lesznek kőből faragott sírok, nem lesznek kis földdarabok, amit az elhunyt földi javaival ékesítenek. Pénelopé ekkor Autonoé fülébe súg, hogy hozasson asszonyokat, akik rendesen elsiratják a holtakat. Ithaka szigetén sok-sok jó siratóasszony él… mint hal a tengerben.

A papok között számos nemes férfi van Athéné templomából; olyanok, akik rájöttek, hogy nincs gyomruk a háborúzáshoz, ezért az istennő tiszteletének szentelték életüket, így elkerülték, hogy Trójába kelljen hajózniuk. Ez olyan álszentség, amire Athénét minden adódó alkalommal figyelmeztetem. Papnők is vannak, amely munkára az utóbbi időben többen jelentkeztek férjhez menendő korban lévők, akik férjjelöltet sem találtak maguknak.

Egyikük kilóg a sorból; Artemisz papnője, akit többnyire úgy láthatnak, hogy olajat önt az újszülöttek fejére, nem pedig az elhunytaknak énekel himnuszokat. Neve Anaitisz. Mint Ithaka lakóinak többsége, ő is titkot őriz. Ám Ithaka lakóinak többségével ellentétben ő nem szokott hozzá ahhoz, hogy titkai legyenek, és már kezd egy kicsit belebolondulni.

Pénelopé a szolgálóival végigsétál Phenera romjain. A talaj poros, lábnyomok látszanak benne, a földet kaparó lábak okozta bemélyedések, olyan csíkok, melyeket kézujjak hagynak, amikor a homokba mélyednek és sziklát karistolnak, miközben láthatatlan kezek a nyakuknál fogva vonszolja gazdájukat a tenger felé. Itt valaki kissé keményebben suhintott meg egy kardot, de a penge nem talált, hanem a célpont mögötti falba csapódott. Földfal és bronz repedt. A parton még láthatók a nyomok, ahol a fosztogatók hajóit partra lökték. Mélyedések a földön, melyek lassanként feltelnek sós vízzel és apró, fürge rákokkal. Észak felé a homokot keményebb gyep, fekete sziklák és kerek, szürke kövek váltják, emelkedő szikla, amelybe a csenevész fa kapaszkodik. Ágai csavartak, levelei sötétek; a természet olyan makacs, mint a sziget lakói. A sziklában bemélyedések vannak, félig elrejtve leesett sziklatömbök és zöld indák falai mögött. A barlangok némelyike természetesen alakult ki. Mások természetesek voltak, aztán emberek mélyítették tovább, vájták egyre mélyebbre az évszázadok során néha vulgáris, esetenként egyenesen szentségtörő okokból.

Nők kisebb csoportja gyűlt össze a szikla mögötti kőnél. Valamit húznak a vízben. Hátukon üres fonott kosarak, némelyikük csuklójára kötél van kötve. Ezek a nők, akiknek férje nem tért vissza, akik olyan makacsok, mint a kő, felmennek a barlangokhoz, ahol a szóbeszéd szerint Phenera csempészei tartják kincseiket. Keserűen fognak csalódni amiatt, amit találnak.

Ahogy Pénelopé közeledik, szemlesütve szétrebbennek. Pénelopé bólint, és úgy tesz, mintha nem venné észre a fosztogatás eszközeit. Tekintetét inkább az ébenfekete nagy kövek között a sekély vízben lévő valami felé fordítja, amit a nők próbálnak szilárdabb talajra húzni. A dagály a vér nagy részét elmosta, de a köveken megtapadt zöld nyálkán és kékmoszatokon vékony vörös csík jelzi a vért. A holttest már puffadni kezdett, de tunikájának deréktáji dagadása a legrosszabbat elrejti egyelőre. Haja könnyű habként lebeg feje körül. Mindig büszke volt a hajára; szép, ruganyos fürtök, enyhe rézvörös árnyalattal.

Az asszonyok partra húzzák a férfitestet, szárazra csúsztatják. A hulla húsa csúszik és ki-kisiklik ujjaik közül, mint a hagyma laza héja. Átfordítják. Arcát és mellkasát a dagállyal-apállyal sodródó kis halak harapdálták; a pépesedő bőrt, a szürke szemeket szívták; igazi lakoma a partközel áttetsző testű, apró lényeinek.

Pénelopé kérdez:

– Ismeri őt valaki?

És valaki válaszol.

– Igen.

Ösztönös a válasz, mert a válaszadó becsületes asszony, aztán rögtön megbánja, hogy megszólalt, mert a királyné ránéz. Vajon azért jött-e, hogy ő is raboljon valamit Phenera törvénytelenül szerzett javaiból, mert igen, nyilvánvalóan azért jött. De már túl késő.

– Hüllosz a neve. Kereskedő.

– Velem… velem egykorúnak tűnik – jegyzi meg. Nem való egy királynénak az életkoráról beszélni, de amikor olyan kevés férfi van a szigeten, akihez hasonlíthatná magát, néha egy előkelő hölgy is önkéntelenül magára utal. – Ithakai?

– Nem. Argoszi, de mindenfelé hajózik. Északra, nyugatra. A barbárokkal borostyánnal és ónnal üzletel, a mükénéiekkel bronz és bor az áru.

– Vajon miért nem ismerem?

Furcsa, feszélyezett vállvonás a válasz. Nem udvarias dolog halottról rosszat mondani.

Éósz letérdel a holttest mellé, hogy elmondjon érte egy imát, és ekkor közelebbről megnézi a hullát. A királyné két személyes szolgálója közül ő a gyakorlatiasabb a halállal kapcsolatban. Vér, szövetek, folyadék, genny; valakinek fel kell vállalnia ezt is, és egy jó szolgáló tudja, hogyan tegye hasznossá magát. Megemeli a hulla állát, lát egy kis sebet a torok és az állcsúcs között; lejjebb húzza az ingét, hátha további sebeket lát, de mivel nem talál mást, elkomorulva néz fel a várakozó Pénelopéra.

Pénelopé nem lelkesedik azért, hogy letérdeljen a nedves kőre egy puffadt holttest mellé, ami különböző folyékony állagú anyagok kitöréseitől bűzlik, ami úgy néz ki, hogy ha kicsit erősebben megnyomnák, kifolynának a szervei. De dolguk van itt. Úgy helyezkedik el, hogy az a megítélése szerint a királynéi elgondolkodás legjobb kifejezője; két kezét egymásra simítja keble fölött, és rövid imát mond Hádészhoz, hogy legyen könyörületes, és adjon könnyű áthaladást az elíziumi mezőkre. Félhangosan mondja, hogy a többiek hallják. Autonoé hátrébb tereli a nőket, megkéri őket, hogy hozzanak valami gyolcsot, amelybe a holttestet betekerhetik, és hagyják a királynét nyugodtan imádkozni, ne zavarjanak. Éósz minden körülmények között meg tudja őrizni nyugalmát, Autonoé azonban elsajátította a szelektív hisztéria művészetét; a legalkalmasabb pillanatokban képes leroskadni és jajveszékelni.

A hullarablók kissé hátrálnak, ahogy Autonoé alsó ajkát megremegtetve „Mily nagy bánat ez” sóhajt ereszt a tenger felől fújó szélbe. Volt idő, amikor Éósz és Autonoé gyűlölték egymást; olyanok voltak, mint a jég és tűz összeeresztve. Az évek során megtanulták becsülni a másik értékeit, és most Éósz újra a parton heverő hullára figyelhet.

Ez a Hüllosz… nem fiatal. Elég idős ahhoz, hogy ellátmányt szállítson Trójába, talán azon gazdagodott meg, hogy rablott arannyal fizetett a gabonáért, amellyel Agamemnón csapatait hizlalta. Nem is görnyedt öregember. Még mindig jól el lehetne adni rabszolgának. Ujjai evezőtől és vitorlától kérgesek, de tele volt a hasa, jót evett, mielőtt meghalt.

– A seb az álla alatt – súgja Éósz, miközben Pénelopé még néhány imát mormol, hogy hangja Autonoé kifejezettebb gyászhangjaival elegyüljön.

Pénelopé előrehajol, a testhez közelebb. Hüllosz ujjai a mellkasán pihennek, és Pénelopé meg merne esküdni, hogy sós víz szivárog az apró lyukakból, melyeket a halak haraptak a pépesedő bőrön, de tudja, hogy ezt csak a képzelete érzékelteti így. Elhúzza kezét a test közeléből. Hüllosz szívét nem döfte át lándzsa. Hasán nem látható kard okozta vágás. Koponyája teljesen ép, nem zúzták szét az agyvelejét. Éósz pillantását követi a testen található egyetlen sebre. Hüvelykujjánál nem szélesebb; a szúrás átlyukasztotta a légcsövet, és eltörte a gerincet. A bemenetnél enyhe, kerek vörös folt látszik, a pengetükör és a kézvédő nyoma. Túl kicsi ahhoz, hogy kard legyen; talán halbelező kés; kétélű és halálos. Éósz felemeli a Hüllosz lábát takaró kelmét. A bőrt sok-sok apró vörös folt borítja, a só és a tenger dörzsölte ki. De vágások és sebek nincsenek. Végigtapogatja a hallott hasát, és keze mozdulatlanná dermed. Hüllosz valamit a derekára kötött. Ruhája alá rejtette. Bőrbe csomagolt valami.

Pénelopé szól:

– Ó, segíts, Autonoé, elvesztem erőmet!

Autonoé rögtön letérdel Pénelopé mellé. Megfogja bal kezét, és a külső szemlélőnek úgy tűnik, mintha ez a női gyengeség, a vallási rajongás jelenete lenne, a hajlott hátak és a női fájdalom elrejti a nézők elől, amit Éósz ezután tesz.

Ruhája alól tőrt vesz elő. A víztől a bőrszíj felpuhult, de Éósz a palota mészárosa volt, mielőtt a királyné szolgálója lett. A bőrszíj kettémetszve. A halottsiratás és a kegyes bánat leple alatt kibontják a kis erszényt.

Az erszényben gyűrű van. Nehéz, egyetlen ónixkő van benne, pöttyös, mint a leopárd bundája. Pénelopé kiveszi Éósz kezéből, a test közelében tartja, úgy, hogy az őket néző falusi nők ne lássák. Saját hangjában sem igazán hisz, amikor kijelenti:

– Ismerem ezt a gyűrűt.

Éósz ekkor Autonoéra néz, ő pedig Éószra. A férfiak úgy gondolják, hogy kettőjük közül Autonoé az optimistább, de tévednek. Mert Autonoé egyszerűen hajlandó a komor, sötét időkben is nevetni. Most senki nem nevet.

Van egy pap, Athéné öreg papja, mindenbe beleavatkozó, pletykás férfiszemély. Ő közelít most, és rosszallón kiált fel:

– Asszonyok! Kérem! Mi ez a… Ó!

Együtt állnak fel. Pénelopé szorosan markolja a gyűrűt, Éósz arcán udvarias mosoly.

– Imát mondunk az elhunytért, és azokra gondolunk, akiket elvesztettünk – jelenti ki Pénelopé. – Ó, mily borzalom, ami történt!

Az esti fényben a gyászolók közelednek.

Hivatásos siratók a faluból, a hegy másik oldaláról, legrongyosabb ruháikban. Hiszen semmi értelme megszaggatni egy ép ruhát, ha nem fizetik meg őket rendesen a siratásért. Autonoé kérésére körbe állnak, hajukat tépik, saját bőrükbe karmolnak, és nagy zsivajt csapnak. Néhány férfi van a közelben, abbahagyják, amit éppen csináltak, mozdulatlansággal tisztelik meg a halottat. A helyi asszonyok is imákat mondanak, udvariasságból, halkan, csak hogy együttérzésüket mutassák, bár többségük sok-sok újholddal korábban kisírta minden könnycseppjét.

A lenyugvó nap árnyaiban Pénelopé és Éósz egymástól kissé távolabb áll.

Pénelopé súgva kérdi:

– Néz minket valaki?

Éósz a fejét ingatja. Mindenki a siratóasszonyok jelenetére figyel. Igaz, éppen ezért fizetik őket.

– Menjünk, nézzük meg a barlangokat!

Méltóságon aluli, hogy egy királyné egyenetlen, sziklás terepen kaptasson fel csempészbarlangba. Athéné rosszallóan morogna; Aphrodité felkiáltana: „Ó, a körmei le fognak töredezni!”, és menten elalélna. Talán csak Artemisz, a vadászat istennője nyugtázná ezt kurta, elismerő bólintással. De nehéz lenne megmondani a bólintás okát; vajon azért helyesli, mert értékeli a halandók erőfeszítését, vagy azért, mert nyers és bárdolatlan nézeteivel egyszerűen szereti megbotránkoztatni civilizáltabb nővéreit?

Mindazonáltal Pénelopé és Éósz felkapaszkodik a barlang szájához, miközben Autonoé lent marad, és valahányszor alábbhagy a siratás, igazi kebelrepesztő sikollyal segít be, hogy az esetleges nézők figyelmét továbbra is lekösse.

– Ó, jóságos pap! – üvölti, a képmutató Athéné-pap lábai elé vetve magát, amikor a pap tekintete éppen oldalra rebbenne. – Mitévők legyünk mi, asszonyok?

Autonoé halála napjáig sem férfinak, sem nőnek nem vallaná be, nem adná meg nekik ezt az örömöt, de vannak napok, amikor munkáját még élvezi is.

A barlangokhoz felmenni nem olyan nehéz, mint elsőre tűnik. Sok kéz megfogta már a fekete követ, sok láb taposta ki az ingatag köveken a keskeny ösvényt, amely egészen addig láthatatlan, amíg az ember nem tudja, mit keressen, akkor azonban rögtön kitűnik, hogy ember műve. Ezen az ösvényen halad Pénelopé és Éósz felfelé csendben, inkább kezük-lábuk jár, mint a szájuk. Ruhájuk szegélyét derékövükbe tűrték, térdük sziklán koppan. Aztán elérik az első kőbe vájt nyílást.

Phenera barlangjaiból elvittek mindent. Itt-ott még vannak jelei, hogy mi lehetett bent: kiloccsant bor, bolygatott por, lúdtollak és kecskebogyók; csontból készült dobókocka, melyet egy dagályra váró, részeg tengerész ejthetett el. Amit a fosztogatók nem találtak meg és vittek el, azt Ithaka asszonyai vették magukhoz. Pénelopé a porba rúg, amely egy ideig gomolyog, aztán leülepszik, puhán, mint a naplemente.

– Ez furcsa – jegyzi meg halkan. – Nem tudatták velem, hogy csempészek rejtőznek az itteni barlangokban; királyi tanácsomnak erről fogalma sincs. Akkor az illírek honnan tudták, hol keressék?

Éósz a fejét ingatja, de nincs válasz. A barlangban semmi nincs. A következőhöz mennek. Ugyanazt a semmit találják, azt a kifosztott ürességet ott, ahol titkoknak kellett volna lenniük. Éppen visszafordulnának, amikor egy másik hely kelti fel Pénelopé figyelmét. Újabb barlang, illetve inkább csak a tenger kivájta, sziklaperem alatti mélyedés, amely alig ad menedéket a tűző napfénytől és a viharoktól. Koromnyomok látszanak a kis barlangszerű képződmény kupoláján, ami azt jelenti, hogy tűz égett alatta. Éósz letérdel a hamu mellé. Hideg. De a szél és a tenger még nem tüntette el a tűzrakás nyomait. Ugyanígy nem tűnt el az a bolygatott homok, melyen valaki a hűvös nyugati szélben összegömbölyödve feküdt.

– Újabb holttestet találtál?

Pénelopé összerezzen, de rögtön nagyon ostobának érzi magát ezért. Erőt vesz magán, a hang felé fordul. A nő nem divatos alkat; nagyon alacsony és túlságosan testes; gyér haját magas homlokából hátrafogva viseli. Nem hord papnői jelvényeket, ruházata nem utal arra, hogy mi a foglalkozása, bár a sziget lakói ismerik, különösen a nők, akik tudják, hogy a vadász nő áldása nagyon jól jön nehéz időkben.

– Anaitisz – szólal meg Pénelopé halkan, azzal bólint és elindul a papnő felé. – Nem számítottam arra, hogy itt talállak.

– Újabb holttestet találtatok?

– Nem… nem. Csak hamut. Mi hozta ide Artemisz szolgálóját?

– Sokan voltak Phenerában, akik a vadászistennőt tisztelték – feleli Anaitisz. Mindig bölcs dolog a pártfogót dicsérni, különösen, ha az olyan szeszélyes, mint Artemisz. – Azt beszélik, hogy Lefkádát is támadás érte, és azt is mondják, hogy…

– Tudom, mit mondanak – csattan Pénelopé hangja, a szándékoltnál talán egy kicsit élesebben. Anaitisz összevonja szemöldökét; nem szokott hozzá, hogy mások a szavába vágjanak, de úgy véli, ha kelletlenül is, a királyné esetében ezt nem róhatja fel. Mindenki tudja, hogy Pénelopé gyászol, és ezért valószínűleg hisztérikus egy kicsit, szegény. – Bocsáss meg – folytatja Pénelopé kissé halkabban, fejét enyhén ingatva, érzelemmentes, halvány mosollyal. – Úgy tűnik, Ithaka mostanában csupa szóbeszédből áll. De igaz. Lefkádát is támadás érte az előző teliholdkor. Nem hittem volna, hogy az illírek ilyen merészek lesznek, és olyan nagy távolságot tesznek meg azért, hogy megtámadják Ithaka szigetét.

– Tényleg illírek voltak? – kérdi Anaitisz a barlang kőszáján túlra, bíborszínű égre nézve, mintha attól tartana, hogy Artemisz kérdésére válaszul vadászsólymot küld jelnek. De Artemisz nem tesz semmit. Túlságosan lefoglalja éppen, hogy meztelenül fürdőzzék napfénypettyes erdei patakban. Ilyen jelentéktelen dolgokkal egyáltalán nem törődik.

A parton a siratóasszonyok teszik a dolgukat; nagyon hatásos; igazán erős tüdejük van, remek előadást rendeznek. Autonoé a haját tépi, vigyázva persze, hogy hajszálat ki ne tépjen, de olyan zilált legyen a megjelenése, mint a háta mögötti esti égbolt vegyes fényei. Pénelopé óvatosan Anaitiszra pillant. Naptól cserzett arcot lát, cserepes bőrű kezet, amely állatok belezéséhez és a szent tűz érintéséhez szokott.

– Van valami ok azt feltételezni, hogy nem illírek voltak?

Vállvonás.

– Úgy gondoltam, hogy a rabszolgaszerzésnél csak egy dolog hoz nagyobb hasznot: üzenetet küldeni a királynénak, hogy rabszolgát fognak rabolni. Könnyebb pénzt kapni azért, hogy ezt ne tegyék, mint végrehajtani a támadást. Kevésbé veszélyes. Kevesebb tengeribetegség meg ilyesmi.

– Amit leírsz, az a mi bátor hellén harcosaink szokása. Az illírek túl barbárok ahhoz, hogy ilyen finom árnyalatokra figyeljenek.

– Ráadásul a holttestek, melyeket láttam, szúrt sebtől haltak meg. Így – mondja, és leszúró kézmozdulatot tesz. Anaitisz a maga idejében sok férfit leszúrt, ismeri a fogásokat. – Az illírek hajlított pengét használnak, amivel hosszú vágásokat lehet ejteni, így. – Újabb mozdulat, képzeletbeli pengével hasít. Ó, ha Anaitisz férfinak születik, nagyon élvezné; kihívta volna Hektórt viadalra, nem várta volna meg a halott szerető és kamaszos duzzogás történeteket. Athéné szereti a költői drámát párbaj előtt, az egymás iránti férfias tiszteletről szóló beszédeket, de Artemisz farkas és erdő gyermeke. Szeret rögtön a lényegre térni.

Anaitisz megrázkódik, mintha álomból ébredne, és nem pontosan Pénelopéra néz. Sosem volt jó abban, hogy emberek szemébe nézzen. A papnők megtanították, hogyan nézzen egy másik pár szemgolyóra úgy, mintha valami emberit látna bennük. Ez néha zavarba hozta őket, de, mint Anaitisz érvel, próbál a várakozásoknak megfelelni.

– Két támadás két teliholdkor. Hamarosan megint vér fog folyni – jelenti ki. Aztán olyan könnyeden, mintha valami cserépedény áráról diskurálna, hozzáteszi: – Szemelé jött a templomba egy lánnyal… Bizonyos Teodóra. Biztos vagyok benne, hogy a többiek szívesen fogadják, de amikor a fosztogatók jönnek…

– Dolgozom a megoldáson, Anaitisz.

– A fosztogatók nem nyulak, királyné – mondja Anaitisz, és egy pillanatig tétovázik, hogy mondjon-e még valamit. Itt van, ez a titka, amit legszívesebben az egész szigetnek kikiáltana. Ha nem kötné papnői esküje, a holdnak üvöltené. Anaitisz azonban, bár az emberekről nem sokat tud, az eskükről mindent. Ezért olyan gyorsan, mintha gyerektársával játszó gyerek lenne, elköszön: – A vadászistennő áldása legyen rajtad!

Azzal sarkon fordul, és elrohan.

9. FEJEZET

A mohó fogyó hold alatt leszáll az éj Ithaka szigetére. Ithaka éjjel a legjobb, amikor a kemény kő és hasított fa építmények belseje legalább menedéket nyújt; maga a suttogó biztonság, szorosan fogott kéz, ami suttogásokat és nyilalló tekinteteket rejt. Eleve titkok hangja és az átkutatott éjszakában elrejtett arcok megpillantása hozott engem ide, de nem azért maradtam. Férjem manapság ritkán pillant le az Olümposz magasából; óráit nimfákkal és borral tölti, de ha egyszer venné a fáradságot és nyugatra nézne, ez az a sötétség, ahol mennyei fényemet is elrejthetem. Titkok hölgye, intrikák hölgye, suttogás az árnyékban, ahová férfi nem mehet. Érzem, most érzem azt a régi izgalmat, annak az ősi erőnek az ízét, amely régóta tilalmas volt nekem. Egykor a nők királynéja voltam, mielőtt férjem láncra vert és a feleségek királynéjává tett engem.

Odüsszeusz tanácsadói, Peiszénór és Aigüptiosz lámpás fényénél ülnek az öregekkel a nagyterem előtt. Nevetés és zene hangjai áradnak odabentről. Volt idő, amikor Ithaka atyái örömüket lelték az efféle vigasságban, de fiaik már nyolc éve nem tértek haza, és ez a maga módján rosszabb, mint a halál.

Peiszénór azt mondja:

– Száz dárda kell. Nem Télemakhoszért. Nem értem. Hanem Ithakáért.

Az öregek, a kikötő és a mezők, az olajfaligetek, a kereskedőhajók urai nyugtalanul néznek egymásra. Eurümakhosz apja, Polübosz szólal meg először:

– Vannak embereitek a szigeteken. Hozzátok át ide őket.

Az apa arany hajából csak pár gyér tincs maradt, szakadt hálóként terül el fején; az fiú azonban az apjától örökölte magas termetét, az apa pedig nem hajlandó meggörbedni.

– És akkor ki őrzi Hyria kikötőjét, ki védelmezi Kefaloniá mezőit? – szól közbe a komor Eupeithész, aki Antinoosz apja.

– Olyan kevés emberünk van, hogy legértékesebb földjeinket is alig tudjuk védeni, nemhogy Ithaka szigetét!

Ezt nem azért mondja, mert egyetért Peiszénórral, hanem csak azért, mert Polübosszal nem ért egyet. Így megy ez már jó ideje kettőjük között, akik egykor a legjobb barátok voltak… amíg nem fogta el őket a gyermekeik jövője iránti ambíció.

– Egészen eddig senki nem gondolta volna, hogy Ithakát támadás érhetné – szól közbe Peiszénór, mielőtt a két férfi vitája elmérgesedne, és egymás ellen küzdő kígyókként sziszegnének. – Lefkáda katasztrófa volt, de sejteni lehetett, hogy előbb-utóbb valami ilyesmi fog történni. Phenera esete azonban megmutatta, hogy a fosztogatók akár itt, Odüsszeusz földjének legközepén is hajlandók lecsapni. Mi lett volna, ha megpróbálják elrabolni a királynét?

– És ki fogja vezetni ezt a különítményt? Nem te. Nem Odüsszeusz embere.

– Ki más vezetné, ha nem én? – mordul Peiszénór. – Nem látom, hogy közületek bárki is próbálna az élére állni.

Eupeithész mocorog hosszú, fakuló himationban, melynek szegélyén bíbor csík volt, rendkívül drága ajándék, elmondása szerint az öreg Nesztórtól. Nem sokkal a halála előtt ajándékozta meg ezzel a híres király, így köszönve meg mindazt, amit Eupeithész tett. Antinoosz nem sokat tanult az apjától, azon kívül, hogy ha elég sok emberrel elhiteted, hogy fontos vagy, egy napon talán tényleg fontos lehetsz. Volt idő, amikor Eupeithész nagyon közel állt Odüsszeusz házához; Laertész királynak és családjának hű barátja volt. Ám ez még az előtt volt, hogy fiai elmentek a háborúba, és nem jöttek vissza; így két lány és Antinoosz maradt rá. Büszke akar lenni megmaradt fiára, és néha magáról megfeledkezve kesereg:

– Pénelopénak kincsei vannak. Fizesse le a fosztogatókat, hogy többé ne jöjjenek ide.

– Te meg miféle kincsről beszélsz? – mordul Peiszénór. – Trója rablott aranyáról? Férje munkájának gyümölcséről? Minden állat, amely a földjén nevelkedett, minden amfora bor, minden szem gabona egyetlen célra megy. Arra, hogy estéről estére jóllakassa a fiaidat. Látsz rajta aranyat? Látsz ékszert a hajában?

Eupeithész szája mozog, mintha a levegőt ízlelgetné.

– Tény, hogy földünk veszélyben van – tűnődik. – Az idegen földről jövők mindannyiunkra fenyegetést jelentenek. Visszataszító és felháborító, hogy Pénelopé megtűri őket udvarában. A nyers erő kimutatása nem ártana.

– És ki fog megvédeni minket a te embereid ellen, Eupeithész, ha te felfegyverkezel? – csattan Polübosz hangja. – A fiaid megvédenék a kikötőt, ha támadás érné, vagy tétlenül állnál és hagynád, hogy leégjen, hogy azok, akiket nem kedvelsz, vesszenek?

– Itt nem csak a kikötőről van szó… – szólal meg Aigüptiosz.

– És higgyük el, hogy Polübosz veszélynek tenne ki akár egy embert is a klánjából, hogy megvédje a magtárakat, ha az illírek a szigetre jönnek? – vág vissza Eupeithész. – Vagy azt a parancsot adja nekik, hogy álljanak félre, miközben mindenem, amim csak van, porig ég?

Az egybegyűltek között ekkor parázs vita robban ki, dühös szitkozódások, vádaskodások, inzultusok hangzanak el. Gyorsan a közeli árnyékba pillantok, lábuk alá, a föld mélyének forróságába; Eriszt, a viszály istennőjét keresem, és arra gondolok, hogy talán ő lopta be magát a társaságba… de nem, ez teljesen, abszolút mértékben emberi ostobaság, az istenek beavatkozása nélkül. Igazán lenyűgöző a maga részletességében és kicsinyességében.

– Én leszek a vezető… – szólal meg Aigüptiosz.

– Hogy micsoda? Egy olyan ember, akit le lehet fizetni?! – háborodik fel Polübosz.

Aztán:

– Olyan ember, akinek semmi tapasztalata nincsen? – mordul Peiszénór.

És persze:

– Egy olyan ember, aki felesküdött Télemakhosz szolgálatára? – csattan fel Eupeithész.

És ebben a szellemben folytatják:

– Közös parancsnokság – böki ki Peiszénór végül. – Tanács a legbölcsebb ithakaiakból.

– Az nem fog menni. Az…

– Aigüptiosz, Polübosz és Eupeithész közösen parancsnokol, mindannyian húsz-húsz embert hoznak…

– Húszat? Az lehetetlen!

– Tizenötöt…

– Szerinted van nekem nélkülözhető tizenöt emberem?

– Talán tízet… az összesen harminc dárdás. És tíz lándzsást adunk Odüsszeusz házából… az összesen negyven. Télemakhosz is szolgálni akar… – Ekkor szinte mindenki megint felnevet. – …ő is hoz magával öt vagy hat dárdást, ami aligha elég, és biztos vagyok abban, hogy egyetértetek, ők elég kellemetlenek lehetnek a harmincfős csapatotoknak. Beszélek Amphinomosszal is. Erős karú férfi, és jelenléte eltántoríthatja Télemakhoszt a… az ifjúi meggondolatlanságoktól.

Sűrű sarucsoszogás hallatszik. Senki nem kedveli Amphinomoszt. Nemcsak azért, mert ő a kérők vezére, aki „nem Ithaka” hírhedt és egészségtelen földjéről érkezett, hanem ráadásul kellemetlenül barátságos és őszinte. Amikor megkérdezték tőle:

– Mit fogsz tenni, ha király leszel?

Első válasza az volt:

– Igyekszem megszüntetni azt a sajnálatos megosztottságot, ami a nyugati szigetek jó emberei között van.

És mindenki legnagyobb megrökönyödésére ezt minden jel szerint teljesen komolyan is gondolja. Ettől persze teljesen bolond lenne, majdnem olyan őrült, mint az ostoba Eurümakhosz, ha nem előzne be Amphinomosz, aki egyszer három férfit ölt meg egy henteskéssel és egy törött asztallábbal azért, mert kecskét akartak lopni egy asszonytól a piacon. Az ilyen morált és képességet nem nézik jó szemmel a szigetek öregjei.

– Egyetértek – jelentette ki Aigüptiosz. Ő volt az első, aki felállt. Ezzel a vita részéről eldőlt.

Másodikként Eupeithész jelezte egyetértését, csak azért, hogy még Polübosz előtt megtehesse.

– Mindenki tíz dárdást hoz, és közös parancsnokság van. Senki nem vitathatja, hogy ha négyen egymás mellett állunk, akkor egész Ithakáért cselekszünk. Mindannyian. Nem csak Odüsszeusz fia.

Trója falai alatt az akhájok Agamemnónt követték, a mürmidónok azonban Akhilleuszt. Nem végződött jól?

Peiszénór erőt vesz magán, kitörni készülő sóhajt nyel le. Máris minden rossz irányba megy, de nem lát más módot. Ezért csak áll, szemébe néz azoknak a férfiaknak, akiknek fia király lehetne, és ezzel nagyon fals húr pendül meg.

10. FEJEZET

Felkel a hold. Alig tizenhárom nap múlva eltűnik, arcát elrejti az égről. Azután tizenhárom nappal megint teljessé válik, és nem kell hatalmas bölcsességű istennő ahhoz, hogy megjósolja: igen, ó, igen, a fosztogatók eljönnek megint. Jelenlétük túlságosan jelentéktelen lesz ahhoz, hogy Árészt merengéséből felriassza; a pengevillanás alig kelti fel Athéné figyelmét, aki éppen az Ógügié szigetén heverő Odüsszeuszt figyeli. Ithaka szigetére azonban igazán véres nap jön el.

Egyelőre azonban a palota nagytermében lakoma van, ahogy minden este lennie kell. Megérkeztek a kérők; oldalukon nincs kard, mosolyuk nem tőrdöfés. Régi törvény Pénelopé házában, hogy aki az asztalánál eszik, csak fegyvertelen lehet; Pénelopét undorral tölti el, hogy a régi jó modor odáig hígult, hogy egyáltalán szükségessé lett ilyen szabályt megfogalmazni.

A zenétől és a férfimorajtól távol Pénelopé gyűrűt tart a kezében, amelynek nem lenne szabad ezen a szigeten lennie. A tengerre néz, és mintha vitorlákat látna a horizonton, az utolsó negyedben fogyó hold dús fénye alatt.

– Peiszénór összeszedi a csapatát – mondja Éósz, és tiszta khitónt terít az ágyra. – Ezt egészen biztosra veszi.

– Fiúk dárdával – feleli Pénelopé. – Olyan férfiak vezetik őket, akiknek egyetlen érdekük az, hogy saját termésüket megvédjék, míg a szomszéd földje felperzselődik.

– Mit mond a jó anya, Szemelé?

– Azt, hogy még nem állunk készen. Sokáig várakoztattam a kérőket. Le kell mennünk.

Alig érzékelhető meghajlás, kis biccentés. Pénelopé kezében a gyűrű majdnem olyan hőmérsékletű, mint a keze. Sima és nehéz. Ujjai közé szorítja.

Lent a lakomateremben zsúfoltság van. Férfitestek. Lehelet melege. Csontok csattannak. Fogak őrölnek. Két szolgálólány viszi be Pénelopé szövőszékét a terembe, hogy a kérők láthassák, amint az árnyas sarokban dolgozik. Halotti leplet sző apósának, Laertésznek. Ha készen lesz, férjhez fog menni. Ezt mondja.

Ahogy az a politikai ígéretekkel lenni szokott, ez eddig két nagy problémát jelent. Először is Laertész nagyon is életben van: disznókat nevel a hegyekben, és egyáltalán nem tetszik neki, hogy várt és elkerülhetetlen pusztulása ilyen népszerű téma lett a szigeti pletykák között. Másodszor az is probléma, hogy ha valamit megtudtunk Pénelopé királynéról az alatt a sok, sok, sok hónap alatt, amíg megpróbált megszőni egy elég egyszerűnek tűnő kelmét, az éppen az, hogy igazán pocsékul tud szőni.

Memphiszi Kenamon kissé távolabb ül a többi kérőtől. A szolgálólányok bort, húst, lencsét, csicseriborsót, borsót, halat – még több halat – és kenyeret hoznak, amelyet az ember ujjai között tartva felitathatja a repedezett vörös agyagtálból a zsírt. Még nem fogadta be az epekedő férfiak egyetlen klikkje sem. Az ithakai kontingens gyanakszik a külföldiekre, a tengeren túlról érkezettekre, akik az ő szent, örökölendő földjeiken akarnának uralkodni. A távolabbról, Kolkhisz és Pülosz, Spárta és Argosz földjéről érkezettek talán hajlandóbbak lennének elfogadni társaságukban egy egyiptomit, ha már elég hosszú ideig átnéztek rajta ahhoz, hogy felfogja végre, semmi esélye sincs a trónhoz vezető véres versenyben, és csak azért tűrik meg, mert furcsa és ártalmatlan.

A palota egyik kutyája – öreg, sárga szemű, szürke bundájú állat, amely egykor tudott vadászni, de most csak sánta patkányok farka nyomát szagolgatja – odabiceg Kenamon mellé, és orrát a lábikrájához nyomja. Ezt a kutyát a kérők nemigen kedvelik, de Eumaiosz, a disznópásztor még meg-megsimogatja a hasát. És ha Télemakhosz éppen kihúzza a fejét a saját seggéből annyi időre, hogy másra is figyeljen, ő is szereti ezt az ebet. Odüsszeusz fia ekkor érkezik, és látja, hogy a kutya a kérő lábához dörzsölődzködik.

– Argosz szeret téged, barátom!

Télemakhosz „barátomként” üdvözöl mindenkit, aki a nagyteremben van.

Hányingere van az undortól és a szégyentől, rosszul lenne, ha ki kellene mondania a kérők nevét, ezért sokat gondolkodott, milyen szót használjon rájuk, amit maró éllel ejthet ki, de aki hallja, virágokat képzeljen tőle.

Kenamon megvakargatja a kutya hosszú, lógó füle tövét.

– Én is kedvelem.

Csend ott, ahol a neveknek kellene lennie. Előbb a vendéglátó, azután a vendég; ez a dolgok rendje.

– Télemakhosz – mutatkozik be kelletlenül a fiú.

– Ó, Odüsszeusz fia!

Télemakhosz azt is megtanulta, hogyan lehet grimaszt mosollyá tenni. Tudjátok, van valami hasonló abban, ahogy a szem beszűkül. Aztán furcsa dolog történik, mert Kenamon feláll, enyhén meghajol, és szinte tisztelet van a hangjában.

– Nagy megtiszteltetés, hogy megismerhetem. Azt mondják, Odüsszeusz hírneve még édesapjáét is elhomályosította. Ennek alapján csak találgatni tudom, hogy ön milyen bátor és nemes lehet, és mit fog még elérni. Örömmel tölt el, hogy elmondhatom az embereknek: találkoztam Ithaka hercegével, Télemakhosszal.

– Ez… ez… Gúnyolódsz velem, uram?

– Esküszöm, nem volt szándékomban. Kérem, bocsásson meg! Nem ismerősek nekem a szokásaik. Ha valamivel akaratlanul megsértettem volna, kérem, mondja meg, mivel.

Télemakhoszt mindenki sérti, és Télemakhosznak minden sértés. Ez is csak egy kialakult szokás. Ez az idegen azonban annyira idegen, hogy Télemakhosz egy pillanatra védtelenné válik.

– Nem, nem… – hebegi végül. – Nem sértettél meg. Kérlek… Szívesen látunk. Egyél, igyál! Amit akarsz. Amíg nekem helyem van a palotában, apám egyetlen vendégével sem bánhatnak rosszul.

Ez a mondat némi fordítási nehézségek elé állította Kenamont. Vannak bizonyos burkolt célzások benne ugyanis; az apa kérdése, a vagyon hovatartozásának kérdése, a státusz, és hogy pontosan ki mit csinál kivel. Egyelőre azonban bólint, mosolyog, Odüsszeusz fiára emeli poharát, de alig kortyol bele, mivel arra gondol, hogy hosszú lesz még az éjszaka, és azt mondja:

– Megtisztel engem, uram. Mindannyiunkat megtisztel ezzel.

Télemakhosznak sikerül grimasz helyett mosolyognia. Aztán elfordul.

Amikor Pénelopé lejön a terembe, a férfiak ököllel csapnak az asztalra. Ütős kakofónia. Volt idő, amikor ez a tisztelet jele volt, a vendéglátót üdvözölték így. Most azonban olyan, mint a mennydörgés. Fenyegetés. Gúny. Pénelopé tudomást sem vesz róla; mintha csak a déli szellő csiklandozná orra hegyét.

A szolgálólányok húst tálalnak.

Odüsszeusz házában körülbelül negyven nő van. Némelyik ithakai; özvegyasszonyok lányai, akik nem tudták etetni fiaikat, ezért lányaikhoz fordultak, és azt mondták:

– Melanthó, ezt meg kell tenni a fivéreidért.

És értejöttek a rabszolga-kereskedők. Sokan azonban nem ithakaiak, és itteni életükről vegyes gondolataik vannak. Tény, hogy a nyugati szigetek kopárak és kietlenek, haltól bűzlenek, és a palota lakomái meg sem közelítik Agamemnón vagy Menelaosz udvarának étkezéseit. Másrészt azonban Pénelopé nem ölt férfit azért, hogy elrabolja a feleségét, nem rabolt gyereket, hogy hitvesévé tegye, nem becstelenítette meg ellenségeinek holttestét, nem loccsantotta ki csecsemők agyvelejét, és nem vérfertőző, kannibál vérvonalon született. Ezek a hiányosságok némiképp anomáliává teszik őt Hellász uralkodói, sőt, az olümposzi istenek között is.

A szolgálók némelyikét már ismerjük. A nevető Autonoé, akit a Dulichiumból jött Hagiusz egyszer megpróbált leteperni a konyha kövén, és e művelet közben a derék férfiú elveszítette egyik szemét. A csendes Éósz, akinek ha modora nem lenne elég elkedvetlenítő, túl közel ül Pénelopé lábához, és ebből a legvakmerőbb kérő is gondolhatja, hogy a ház úrnője felettébb nehezményezné, ha szolgálójának bármi baja esne. Vannak azonban mások is, nagyon sokan, akik most a teremben mozognak.

Eurükleia, a dajka szeme vizenyős, a nyelve akár a kígyóé; az ajtóból néz befelé. Jelenlétére nincs szükség ezen a helyen, mert a lakoma Autonoé dolga. Gyakorlatilag semmi feladata nincs, szabadon jár-kel, amikor csak akar, de ott marad, mint valami régi szag, és komoran nézi a fiatalabb szolgálólányokat. Télemakhosznak gügyög, és arról áradozik, hogy mennyivel jobb volt minden a régi szép időkben. Ha Antikleia királyné a halálos ágyán nem eskette volna meg menyét, hogy Eurükleia esetében „helyesen fog cselekedni”, és ha Télemakhosz nem sietett volna védelmére, Pénelopé a vén csoroszlyát hajóra tette és útnak indította volna Hyria városába, amely jó nagy távolságra van, így széles víztömeg lehetett volna közötte és Eurükleia éles nyelve között.

– Mocskos a hajad! – mordul egy szolgálóra.

Vagy beleszagol a konyhából áradó kellemes illatokba:

– Micsoda borzalmas szagok! És még ti nevezitek szakácsoknak magatokat?!

Kis híján feldönti Phoibé, aki még több bort hoz a férfiaknak és „Bocsánat, igen, ott, üdv, elnézést, igen!” felkiáltással bújik át Eurükleia karba font keze alatt. Kicsi és gyors, fürge, mint a nyúl. Phoibé anyja is Odüsszeusz házában szolgált, és annyira védte a lányát a palota falain túli világtól, hogy Phoibé majdnem tizenöt éves volt már, amikor megérintette saját intim testrészeit és tizenhét évesen a kovács fiának karjaiba dőlt. A fiú már nincs sehol, de sok fiatal férfi jön Pénelopé palotájába a királynénak udvarolni, és Phoibé nincs híján választéknak, ha szép fogú, szép testű pártfogót akar választani magának.

Fontos megérteni, hogy a szolgálók is nőből vannak, nekik is vannak testi vágyaik.

Ott van Melanthó, akit anyja adott el, hogy fivérei boldogulhassanak.

Amikor az első kérők megérkeztek Ithakára, belekóstolt néhányba, és elbűvölték ezek a furcsa férfiak a női világban. Azóta megtanulta, hogy a legédesebb íz a biztonság, ezért már nem foglalkozik a tűztől távol ülő reménytelen senkikkel; egy kis uracskával szűrte össze a levet, egy lehet-hogy-király-lesz, minden-saját-birtokának-ura alakkal és most leggyakrabban Eurümakhosz fölé hajolva látják az asztalnál. Keble a szigorúan szükségesnél kissé közelebb ér a férfiú orrához. Szeretőnek éppen csak alkalmas. Az ígéretei azonban… minden szava igazi nektár.

– Édes Melanthó – nyöszörög egy kérő – neked van a legszebb szemed!

Vagy:

– Phoibé! Még nem láttam azt a gyöngysort a csuklódon. Egyik szeretődtől kaptad?

Vagy esetleg:

– Később találkozhatunk?

– Részeg vagy.

– Alig ért ajkam borhoz. Próbáld ki! Kiállok bármilyen próbát!

– Az emberek néznek.

– De senki sem lát. Később találkozhatunk?

– Talán. Ha jól viselkedsz.

Férfikéz siklik ki az asztal alatt a szoknya alól. Szolgáló combját simította. Vannak, akik azt mondják, Pénelopénak olyan tiszta és erkölcsös házat kellene vezetnie, amilyen tiszta és erkölcsös ő maga. Az öreg Eurükleia kiköp, azt mondja, szégyen és gyalázat, micsoda erkölcstelenség!

Télemakhosz, áldassék a neve, nem igazán érti még mindezt, de amikor végül megérti, haragra gerjed, csodálkozik, és méltatlankodó megvetéssel tekint e nőszemélyek istentelenségére.

Természetesen a nőszemélyek istentelen paráznák, semmi esetre sem a férfiak. Férjem, Zeusz teljesen egyértelművé tette álláspontját e témában, a halandók pedig isteneik példáján tanulnak.

És ki van még itt? Egy szolgáló dolgozik a többiekkel, kinek haja alvadt vér színű, tekintetét a padlóról nem emeli fel. Neve Leaneira, és szívében, egész testében egyetlen ritmus lüktet azóta, hogy Trójából elragadták: Halál minden hellénre! Sokkal több szót ejtünk róla majd, mielőtt történetünk végére érünk.

Leaneira, Phoibé és Melanthó, Éósz és Autonoé – ezek a nők tucatnyi társukkal szolgálják fel a vacsorát. Amikor az első kérők jöttek Ithakára, a szolgálólányok olyan fagyosak voltak, mint királynéjuk; tompák és szinte némák. De ennek több mint egy éve, és ezek a férfiak… ó, ezek a férfiak! Azt hitték, könnyű lesz behízelegniük magukat Pénelopé ágyába; és amikor kiderült, hogy ez nem így van, mit tehettek?

Mit tenne bármelyik melegvérű hím.

A társaságtól távol Pénelopé sző. Mellette Éósz; úgy őrzi, ahogy Argosz őrizte gazdáját, Odüsszeuszt.

Ekkor a szép karú, összevont szemöldökű Andraimón közelít a szövőszék felé. Apja valami potentát Keleten. Az összes kérő közül ő a legjobb diszkoszvetésben. Hangja mély és sötét, mint szemének írisze.

– Szólhatok a ház úrnőjéhez?

Andraimón háta mögött Antinoosz és ithakai fiúkból álló asztaltársasága – fiúk, akik tudják, hogy belőlük sosem lesz király, de úgy gondolják, hogy Antinoosznak talán van némi esélye – harsányan gúnyolódnak, nevetnek Andraimón merészségén.

Éósz, a lépcső őrizője egy pillanatig csak nézi Andraimónt, aztán lehajol, Pénelopé fülébe súg. Pénelopé szintén súgva válaszok. Éósz egy lépést oldalra lép: közelebb mehet.

– Felséges hölgy… – Ez egy újabb beszéd kezdete, megint szerelmet vall, vagy jámborságát bizonygatja, vagy talán, ha szerencsések vagyunk, újabb nagyvonalú ajándék-felajánlás következik. Pénelopé imádja az ajándékokat. Az ajándékok segítenek fedezni az asztali bor költségeit. – …hallom, gondjai vannak.

Pénelopé rendkívül ügyetlen a szövésben. Ujjai egy pillanatra megállnak a szövőszék fölött. Andraimón háta mögött Antinoosz viccelődni próbál, nevetség tárgyává tenni riválisát, ám próbálkozását elfojtja az Eurümakhosz asztalától hallatszó zsivaj. Meglehet, Eurümakhosz nem reméli magának a koronát, de apjának, Polübosznak annyian tartoznak pénzzel, hogy azokban, akik őt követik, nincs meg a pártatlan tisztánlátás képessége.

– A fosztogatók ügye rendeződik – feleli végre Pénelopé. – Peiszénór csapatokat toboroz.

– Hallottam. Biztos vagyok benne, hogy nagyon bátrak lesznek.

Egyesek valószínűleg bátrak lesznek. Bátor volt Ajax. Bátor volt Patroklosz; bátor volt Hektor. Odüsszeusz is, amikor olajfa ágán lógott a tátongó örvény felett, amely hajókat nyel el egészben, és az istenek kegyelméért könyörgött hebegve, remegve. Mindent összevetve nem volt olyan rossz.

– Remélem, élvezed a lakomát, Andraimón – szól Pénelopé, és úgy érint meg egy szál vetülékfonalat, mintha arra számítana, hogy zengő hangot ad, mint a lanthúr. – Semmiben nem szenvedsz hiányt?

– A tenger tele van veszélyes emberekkel, felséges hölgyem. Trójánál harcolt katonákkal, akik úgy érzik, nem kapták meg jogos részüket. Ismerem némelyiküket. Tudom, hogyan gondolkodnak, tudom, mit akarnak.

– Hogyan gondolkodnak… mit akarnak… – ismétli Pénelopé. – Mondd csak, szerinted megkapják valaha, amit akarnak? Szerinted elégedettek lesznek valaha, ha biztosan vannak olyanok, akik náluk többet birtokolnak?

– Felléphetnék az ön nevében, felséges asszonyom, ha óhajtja. Beszéljen olyannal, aki hozzám hasonlóan tudja, mit jelent a harc. Sok bajtársam van a trójai csatából.

Kezét ösztönösen nyakához emeli, a kőhöz, melyet bőrszíjon hord. Hüvelykujjánál nem nagyobb, homok és érintések csiszolták. Közepén lyuk van, amelybe zsinórt lehet fűzni. Olyan ajándék ez, melyet gyereknek adnak nagyobb ajándék helyett. Annyi a különbség, hogy Andraimón, ha valaki rákérdez – márpedig ezt sokan teszik – folyékonyan képes beszélni történetéről: ez egy kődarab Trója városából. Magammal hoztam, amikor hazaindultunk; nem arany, nem rabszolga, mert nem volt illendő, hogy az én pozíciómmal olyan értékes díjban részesüljek. Parancsnokom nagylelkűségét kellett remélnem. Parancsnokom nem volt nagylelkű, de ez a kő… ez velem van, ezt magammal hordozom, emlékeztetőül.

Hogy ezek az emlékek milyen természetűek, soha nem részletezi. Úgy ítéli meg, hogy a hallgatás e tárgyban arra vezeti a hallgatót, hogy képzeletére hagyatkozzon, amely általában sokkal gazdagabb, mint a valóság.

Pénelopé látja, hogy Andraimón ujjait most is a kő köré fonja. Fátyla alatt elmosolyodik. Enyhe negédességgel szólal meg:

– Ez nagyon kedves lenne, de nem kérhetem egy vendégtől.

– Mégis szívesen tenném. Ithakáért.

– Nagylelkűsége elkápráztat. De ne fáradjon! Ithaka képes megvédeni magát.

– Ha ön mondja… De szilárd meggyőződésem, felséges hölgy, hogy ezek a támadások nem szűnnek meg, ha nem lesz valaki… aki jobban ismeri a férfiak gondolkodását. Remélem, nem sértem meg ezzel, csak azt akartam mondani, hogy én így látom a helyzetet.

– Egyáltalán nem sértődtem meg. És hiszem, hogy pontosan értem, mire gondol. Köszönöm, Andraimón. Őszinteségét nagyra értékelem.

Ezzel elbocsáttatott. Kicsit hamarabb, mint arra számított. Legszívesebben odalépne Pénelopé elé, és jó nagy pofonokat adna neki, míg meg nem érti, az ilyen durvaság azonban elképzelhetetlen. Ezért kénytelen mosolyogni, meghajolni, távozni a királyné elől, és bosszúságát valahol máshol élni ki, ahol csak az istenek látják.

Pénelopé nem figyeli távozását. Halkan szól.

– Van valakink, aki követi?

Éósz bólint, és fonalat teker ujja köré. Pénelopé egy sort túl szorosra szőtt. Ó, milyen kár! Most apránként kell visszabontania, kihúzogatnia, megigazgatnia.

Ekkor Mentór tanácsos közeleg, de ő öreg, ezért a kérők szemében egyáltalán nem számít. Könnyed tartással áll Pénelopé széke mellett, és körbenéz a teremben.

– Andraimón?

– Az imént éppen hadi tudományát ajánlotta fel.

– Milyen kedves tőle!

– Az időzítés egészen figyelemre méltó.

– Tárgyal?

– Még nem. Nem mintha abban a helyzetben lennénk, hogy megfelelően válaszolni tudnánk neki, ha ezt tenné. Lehetséges, hogy pusztán véletlen egybeesés. – Mentór a gondolattól elkomorul. Pénelopé mosolyogva teszi hozzá: – Eupeithész fia, Antinoosz felajánlotta nekem Eleia összes gabonáját.

– Nagyra értékelendő.

– Polübosz fia, Eurümakhosz kereskedelmi hajóflottát ajánlott, amely képes ellenőrzés alatt tartani a borostyánkereskedelmet az északi kikötőktől egészen a Nílus torkolatáig.

– Remek befektetés. És az egyiptomi?

– Ó, az egyiptomi. Szép haja van.

Mentór visszafogottan felnevet, és bár mosolyog, hangja komor, szája sarkából szól.

– Látom, a lepel lassan készül.

– Nehéz a munkára összpontosítani, amikor az embert asszonyi érzések foglalják le. Phenerán megöltek egy embert, bizonyos Hülloszt. Nem közénk tartozik. A tanács érdeke lehetne, hogy többet megtudjon róla.

– Érdekünk?

– Ha egy asszony tanácsolhatja, igen.

Mentór meghajol, az egész teremben ő hajlik a legmélyebbre a királyné előtt. Emlékszik arra, amikor Pénelopé megérkezett Ithakára. Szinte kislány volt még, összekuporodva ült Odüsszeusz hajóján. Látta felnőni, és azt reméli, hogy egy napon majd mondhat valamit, ami ebben a témában értelemmel bír; a szavak azonban ajkán ragadtak, soha nem érzi alkalmasnak a helyet vagy az időt.

– Kérdezősködöm bizonyos emberektől. Azt hiszem, a fia kívánja a figyelmét.

Télemakhosz egy ideje nézte őket a terem másik feléből, de most közeledik. Nem szereti, ha gyakran látják az anyja közelében. Már nem fiú, hanem felnőtt férfi; nem való, hogy az anyja khitónja mögé bújjon. De vannak dolgok, melyekről beszélni kell, és jó, hogy mindenki látja; tudják, hogy ott van, védelmezi és segíti a ház királyi asszonyát. Mentór ismét bólint, és Télemakhosz közeledtével távozik.

– Mit akart Andraimón?

Pénelopé fiára mosolyog; ajka keskeny, mint a holdsarló.

– Segíteni, a maga módján. Hallom, Peiszénórnak sikerült egyezséget összehoznia helyőrség létrehozására.

– Igen. Szolgálni akarok.

– Nem… Az nem megengedhető.

– De anya… én…

– Nem hagyom, hogy az életedet kockáztasd… a nagy dicsőségre törekvésben.

Télemakhosz megdermed, aztán kihúzza magát, szálegyenesen áll; van benne valami az apjából; ahogy az állát tartja, olyan, mintha Odüsszeusz bámulna egyenesen Hermész szemébe, és azt mondaná: „Hé, te, fura sarus! Mit gondolsz, mivel játszol?”

– Milyen erőfeszítés éri meg, hogy férfierőt fordítsunk rá, ha nem az, amely dicsőséget hoz?! – csattan fel.

Elfordul, mielőtt anyja válaszolhatna. Nyilván csak józan ésszel próbálná lebeszélni.

– Télemakhosz! – gügyögi harsányan Antinoosz. – Télemakhosz! Anyuci megint azt mondta, hogy menj a szobádba?

Düh villanása, harag rebbenése. Odüsszeusz is szörnyen hirtelen haragú, de megtanulta hevét jéggé változtatni; egy íjász pontosságával cselekszik, nem a bárd hirtelenségével. Télemakhosz még nem tart ott, ezért Antinoosz felé fordul és rámordul.

– Nem kell megvárnom apám visszatértét, Antinoosz. Vér és akarat szerint én vagyok e szigetek királya, és csak atyám neve iránti tiszteletből és az isteni törvények értelmében engedem meg, hogy az én asztalomnál lakomázz!

Antinoosz azonnal talpra ugrik, társai követik. És mások is. A zenészek abbahagyják a játékot, amúgy is játszották már ezt a zenét. Kenamon a terem sarkából figyel.

– Hallod? Te hallod? – fröcsög Antinoosz. – Hallod, hogy a dalnokok kikiáltják a nevedet? Hallod, hogy az emberek kikiáltják az utcákon, hogy te vagy a király? Nem. Én sem. Menj, rejtőzz el egy asszony mögött, te gyerek! Menj, könyörögj anyucinak, hogy védelmezzen meg téged. Ha én leszek a király, majd én gondoskodom arról, hogy biztonságban legyél.

Pénelopé is feláll. Vannak szabályok. Ő a vendéglátó. Nem árthat a vendégeinek, ahogy a vendégei sem árthatnak neki. De ki tudná megmondani, mi történt valójában, ha kést rántanak azok, akik asztalánál esznek, tüzénél melegednek. Csak a költők. De ők megvesztegethetők.

– Antinoosz – szól Amphinomosz halkan, de határozottan. Bár kérőtársához szól, tekintetét egy pillanatra sem veszi le Télemakhosz arcáról. Körülbelül fél tucat társa támogathatja, mind távoli földről valók, mint ő. Antinoosz kidülleszti mellét Odüsszeusz fia felé. Eurümakhosz a teremben lévőket számolja. Meglehet, kardok nincsenek, de vannak kések, melyekkel húsba lehet vágni; és vannak tárgyak, melyeket el lehet hajítani; asztalok, melyeken szét lehet verni férfikoponyát is. Minden kérő a szomszédjaira pillant, és azon tűnődik, hogy jobbra, balra ki az ellenség, ki a szövetséges, és ki a gyáva, aki valószínűleg elmenekül.

Télemakhosz ökölbe szorítja a kezét, de nem emeli fel. Antinoosz ostoba és részeg. Ajkát behúzza, aztán csücsörít, és halk cuppantással levegőt kifújva nőies csókot küld Télemakhosz felé.

Télemakhosz elhajol, mintha megütötte volna. Amphinomosz keze az asztalon késmarkolatra kulcsolódik. Esküdni mernék, hogy megfagy a levegő, az idő lelassul, mint amikor megáll a tenger hullámzása, mielőtt megnyílik az örvény, mint az óceán lélegzése a dagály fordulása előtt.

Gyertek, nézzétek velem az események alakulását! Nézzétek a világot egy istennő szemével!

Delphoiban egy prófétanő felsikolt, magát karmolja, ahogy a szíve felett hordott aranyszobrocska sós könnyeket kezd hullatni. Ógügié szigetén, Kalüpszó az ajkába harapva fojtja el a kéj hangjait… mert Odüsszeusz az utóbbi időben rosszul fogadja az orgazmus édes sikolyait, bár akkor is közösül vele, amikor rossz kedve van; olyankor tenyerét Kalüpszó ajkára tapasztva végzi a dolgát. És a Sztüx folyó ködnedves partján Kasszandra, akin átok ült, hogy mindent tudjon, de próféciájának senki ne higgyen, ujjaival a végtelen ködöt szurkálja, és azt súgja: ugye megmondtam! Most, hogy halott, hogy torkát bosszúszomjas királyné vágta át, egy kicsit jobban elengedi magát a próféciák eredményének kifejezésében.

A halandók élete oly rövid, mint a szikra-fellobbanás, de álljunk meg egy kicsit, nézzünk meg közelebbről egyet, hogyan ég hamuvá. Figyeljük meg, hogyan bontakozik ki az idő ebből a pillanatból, és hogyan vár megszületésre egy jövőbeni lehetőség. A Fúriák tollászkodnak olvadt kő odújukban, a vak bagoly sikolt a sötétben, és így: sem Antinoosz, sem Télemakhosz nem üt, nem szúr, mert felismerik, hogy halál vár mindkettőjükre, ha megteszik, ha ők az elsők, akik megszegik a vendégjog szent kötelezettségét. Ám egyikük sem hátrálhat meg férfiatlanul és férfitársak nélkül és így… és így… ó, igen, egy bizonyos Nüszasz, az idióta Nüszasz, a rohadó fogú Nüszasz fog cselekedni, ő az, aki agyagedényt hajít el, és telibe találja Télemakhosz koponyáját. Nem azért teszi, mert gondolt a következményekre – Nüszasz nem gondolkodik –, hanem mert jó benyomást akar tenni Antinooszra, bizonyítani akarja, mennyire hűséges a leendő királyhoz. Ezért vigyorogva, kéjesen, kárörvendőn, együgyű vigyorral az arcán feláll, csípőből, teljes erőből dob, és cserépdarabok szaggatják Télemakhosz fejét. A sebekből ömlik a vér. Vérpatak.

Ettől a dobástól Odüsszeusz fia nem hal meg – az egész család keményfejűségéről híres –, de abban a pillanatban Pénelopé békéje is darabokra hull. És onnantól nem számít más, csak a harcos, a férfi ereje. Télemakhosz megperdül, ádáz düh villog szemében, és Nüszaszt hanyatt a földre löki. A kérő lába tehetetlenül rúgkapál. Télemakhosz ekkor megragadja a nyakát, és szorítja, szorítja, míg a fiú szeme kigúvad, nyelve lóg, és mielőtt Amphinomosz elvonhatná a herceget, Nüszasz szemében kihuny a fény. Az első hulla a vérfürdőben. Aztán Amphinomosz egyik embere meglöki Antinoosz egyik emberét, egy kissé túl erősen abban a csoportosulásban, amely a gyilkos jelenet körül kialakult. A meglökött ember viszonozza a lökést, és az általános dulakodásban Eurümakhosz egyik embere tőrt ránt, melyet a vendégjoggal szembeni puszta dacból öltözéke alatt rejtve hordott. Ez az alak látja a káoszt, hallja az üvöltést: „Árulás! Árulás! Gyilkosság történt!”, és az alkalmat megragadva, amikor úgy gondolja, hogy senki nem látja – bár ekkor már az Olümposz összes istene figyeli fentről –, a pengét Antinoosz bordái közé döfi, majd abban a pillanatban, amikor a sápadt kérő összeesik, eldobja a tőrt, mintha azzal elrejthetné bűnét.

Így hal meg Antinoosz és még heten azon az éjszakán, és sebeikbe később még kilencen belehalnak. Pénelopé elmenekül, Télemakhoszt végre biztonságba vonszolják, de még mindig gyilkosságot üvölt, ahogy apja tett egykor a szirének előtt. Peiszénór közbelép, és próbál rendet teremteni. Meghal. Keményen meglökik, elesik, fejét a kemény kőbe veri. Két szolgálólány is meghal; a kérők kapják el és koncolják fel őket, mivel esküjüket szegték és kitört a háború, nincs más módjuk kifejezni csekély, nyomorult férfiasságukat azon kívül, hogy a kimaradni akarókra erőszakolják az akaratukat.

Félig lehunyom a szemem, ahogy a prófécia megelevenedik előttem, de látod, tudod… nem szabad félnünk, neked és nekem, hogy teljes valójában meglássuk a jövőt.

Tehát a prófécia szerint ez történik: Amikor Antinoosz holttestét Eupeithész elé viszik, az öregember sír, és kimondja, mennyire szerette a fiát, bár életében ezt sosem mondta neki. A szeretet ilyen esetben bosszút jelent természetesen. Ezt még a költők is tudják. Eurümakhosz és apja, Polübosz ennek tudatában nem várja ki a gyász hét napját, hanem már a negyedik napon támadást indítanak. Legyilkolnak mindenkit Eupeithész házában, miközben Antinoosz lelke még Hádész révészére vár, hogy átkelhessen a Sztüx vizén. Aztán a palotába vonulnak, hogy megszerezzék a trónt és Pénelopét, de a királyné akkorra már… ó, elmenekült. Sietve ment egy kis öbölbe, ahol bizonyos gyors hajó várakozik, amelynek evezőit hat erős férfi – vagy hat egészséges nő – hajtja, és átjut a keskeny szoroson Kefaloniába, és a sziget legtiszteletreméltóbbjai között lel menedékre.

Télemakhosz nem menekül. A palotát védi. Dárdáját az ostromlott kapu tetejéről hajítja, és mire elsötétül a hold, ő is, Eurümakhosz is belehal sebeibe. Menelaosz vörös vitorlák alatt elindul Spártából, kezét dörzsöli, de ne aggódjatok, kicsik, Menelaosz bácsi mindent helyrehoz. Menelaosz bácsi mindenkinek megadja, ami neki jár.

Így semmisül meg Odüsszeusz háza. Hacsak…

Lényem titkos részeiben kutatok, a rejtett erőhöz nyúlok, melyet férjem féltékeny szeme elől rejtettem el. Sokba kerül ez nekem… ó, ha meglátnak, mindent kockára teszek, de valami kis esemény, valami jelentéktelen dolog, hogy az olümposziak figyelmét felkeltse. Például egy kobratámadás vagy valami ilyesmi megtehetné. Ez persze nem a legcsekélyebb, legfinomabb lépésem, de ha a szükség megköveteli…

Antinoosz nagyképű csókja a levegőben lóg közte és Télemakhosz között. Odüsszeusz fia készen áll a támadásra. Az ostoba Nüszasz arra készül, hogy felálljon.

Aztán – amit nem láttam előre – a prófécia megváltozik. Mert abban a pillanatban, amikor minden elszabadulna, vér hullna, düh áradna és szentségtörés történne a lakomateremben, Kenamon lép elő, köhécsel, és furcsa akcentussal azt mondja:

– Bocsánat, nem ismerem az itteni szokásokat. Azért állunk fel, hogy Odüsszeuszra igyunk?

Elképedve bámulok az egyiptomira, alig akarom elhinni, amit látok. És ezzel talán mindenki más ugyanígy van. Kenamon, a nagyszerű kis halandó, ha meg tudnám szorongatni azt a szép arcodat, ha ujjaim érintése nem hozna meztelen testedre azonnali halált, már körös-körül összetapogatnálak, esküszöm.

Aztán meghallom.

Még az én égi hallásom is alig érzékeli, pedig annak érzékenységét a kis halandó agyak fel nem foghatják. Azt hallom, hogy indulni készül, és ott van… valóban ott van… fehér tollas szárnyak csapkodnak.

És ekkor megint az egyiptomira nézek, és egy másik isten beavatkozásának halvány nyomait látom rajta; a legenyhébb árnyalatnyi isteniség halványul el arcáról.

Ó, hogy az a…!

Átkozott, átkozott, átkozott, triplán átkozott titántaszajtó alvilág!

Nincs idő ezzel foglalkozni most.

Télemakhosz egy pillanatig vár, félúton saját túltengő kamaszos idiótasága és egy csöppnyi józan ész között. Kenamon feszengve mosolyog, és hozzáteszi:

– Esetleg Agamemnónra iszunk? Úgy hallottam, a királyotok, királyok királya egykor

Odüsszeusz házának szövetségese volt. Igaz ez?

A jövő pengeélen inog. Itt legalább lehet valami halvány trükköm, ezért megérintem Télemakhosz vállát, és a fülébe súgom: Ne legyél halagyú hülye, fiam.

– Persze – jelenti ki, és amint ezt megteszi, a prófécia megváltozik, a vér lemosódik a falról, a hullák élnek, és megint nevetnek… legalábbis egyelőre. Most még. Télemakhosz kupát emel, melyet Autonoé nyomott sietve a kezébe.

– A legnagyobb hellénre, Trója hősére… apámra! És a nagy királyra, Agamemnónra, Ithaka szövetségesére, családom legkedvesebb barátjára, illetve az emlékére is. Legyen hosszú béke és igazság népeink között!

Senki nem teszi meg, hogy ne igyon Agamemnónra. A józanság ez esetben nem bölcs dolog.

Még Antinoosz is hátralép, emeli kupáját, és ez a pillanat esélyt ad Télemakhosznak, hogy levegőt vegyen, és egy lépést hátralépjen.

Lesz majd leszámolás.

De nem ma.

Még Pénelopé is belekortyol egy kehelynyi borba, és ha jól érzékelem, alig észrevehetően bólint Kenamon felé, ahogy az egyiptomi visszaül a helyére.

11. FEJEZET

Fordul a hold, sötétbe enyészik.

Árnyék-szárnyakon szállok az éjszakán át, a másik istent keresem, a másik olümposzi istennő jelenlétét, akinek lehelete a levegőbe keveredett a palotabeli lakomán. De már elment. Eltűnt. Nem lehet vitás, hogy keleti, vidám templomainak valamelyikébe húzódott, vagy haza, hogy megint Zeusz lábaihoz dörgölőzzön. Vajon meglátott? Tudja, mit csinálok itt? Óvatosnak kell lennem; a lehető legnagyobb elővigyázattal kell dolgoznom a férfiszíveken.

És így fordul a hold.

Ithaka legmagasabb részén él Odüsszeusz apja, Laertész.

Amikor Pénelopé tizennyolc éves volt, és még Télemakhosz súlya húzta a hasát, Odüsszeusz leült az apjával, és azt mondta:

– Nézd, te nem akarsz király lenni, de én igen. Faragatlan vagy, lusta vagy, és őszintén szólva bűzlesz. Szeretném, ha ezt kulturáltan intéznénk el egymás között. Mennyibe lesz?

Laertész, akinek ekkorra már tényleg borzasztó szaga volt, még rosszabb, ha éppen kifújta a levegőt, elgondolkodott az áron.

– Nyolc rabszolga, egy olajfaliget, három… nem, négy disznó, két tehén, két kecske, két ló, egy szamár, a legjobb bor legjobb része, és egy évben egyszer lakomát rendezel nekem, ahol mindenkinek meg kell hajolnia, le kell borulnia előttem, és „Laertész bölcs király urunknak” neveznie engem.

– Kefalonián? – javasolta fia optimistán. – Nagyobb gazdaságod lehet Kefalonián, talán az a szép ott a…

– Ithaka szigetén – felelte Laertész. – Hogy az unokámnak ne legyen kifogása nem-meglátogatni engem.

Odüsszeusznak sikerült ezt grimasz nélkül kibírni, és mindent összevetve szerencsésnek tartotta magát, hogy sikerült az öreget ilyen könnyen lebeszélni a királykodásról.

Télemakhosz életének első éveiben buzgón és lelkesen látogatta nagyapját. Hiszen Laertész hős volt, Hellász legderekabb férfiai közé tartozó, argonauta, Hermész gyermeke, és hajlandó volt megosztani vele azt a férfias bölcsességet, melyet anyja és nagyanyja nyilvánvalóan félreértett:

– Minden nő védelemre vágyik. A férfinak meg kell mutatnia erejét, hogy olyan bátor, mint az oroszlán, hogy a nő meglássa benne azt a védelmezőt, akire szüksége van!

Télemakhosz még sosem látott oroszlánt, de a lényeget megérti.

Pénelopé az ígéretet betartva minden évben nagy ünnepséget rendezett apósa tiszteletére, aki megborotválkozott, haját megnyíratta, beolajozta, és nagyon elégedett volt, ahogy az emberek tömege körbevette, és dicsérték, milyen nagy király. Még az öreg Eupeithész és Polübosz is félretette a régi gyűlölködést annyi időre, hogy Laertész ápolatlan lábánál az mondják: „örülök, hogy látlak, gyere át hozzánk egyszer vacsorázni!”

Amikor nagyanyja, Antikleia meghalt, Télemakhosz sokáig keserves könnyeket hullatott sírjánál; erre Laertész lement hozzá a gazdaságából, unokája vállára tette kezét, és azt mondta:

– Hagyd abba ezt az ostobaságot! Férfi vagy, nem valami nyafogó kislány!

Antikleia mindig azt mondta Télemakhosznak, hogy az apja igazi hős. A nagyapjáról – saját férjéről – azonban soha ilyesmit nem állított. Télemakhosz pedig soha nem kérdezte, miért tartja magát távol Laertésztől, miért lakik inkább a palotában. „Ó, csak segítek anyádnak!” Ez volt a legközelebbi kéretlen válasz a ki nem mondott kérdésre. Nem volt egyértelmű azonban, hogy Pénelopénak szüksége volt-e segítségre egyáltalán.

– Milyen volt apám?

Télemakhosz nagyon sok embernek feltette már ezt a kérdést, nagyon sokféleképpen, de soha nem kapott kielégítő választ. Antikleia azt mondta, egész Hellászban az ő fia volt a legbátrabb, legokosabb. Eurükleia, az öreg dajka szerint Odüsszeusz édes-pici-aranyos csoda volt, igen, igen, az volt, igen, na, ugye, hogy az volt, és Télemakhosz is édes-pici-aranyos csoda, csak nézz magadra, kicsipofikakincsem, igen, bizony, hogy az vagy.

Pénelopé szerint Télemakhosz apja, Odüsszeusz jó ember. Ennél többet nemigen mondott, ami Télemakhoszt nagyon nyugtalanította.

Aztán Laertészt kérdezte:

– Milyen volt az apám?

És meglepetésére az öreg király abbahagyta a pépes mag rágását, megnyalta ragacsos száját, egy adag maghéjat köpött a tűz felé, felnézett a kormos mennyezetre, aztán végre válaszolt:

– Az a fiú tudta, hogy okos, és tudta, hogyan kell az okosságot kijátszani. Nem volt annyira okos, hogy az emberek fenyegetést láttak volna benne, és nem volt annyira ostoba, hogy ne gondolták volna hasznosnak. De nem hagyott helyet a találgatásnak vagy a bosszankodásnak, hogy mi lehet, és mi lehetne. Az okosok döntenek, és kitartanak döntésük mellett. Ezen dolgozni kell. Ő pedig elég munkát tett bele.

Télemakhosz gyanítja, hogy van itt valami, valami a nagyapja hangjában, ami kicsit hasonlít ahhoz, amit anyja kissé zaklatott magyarázataiból hiányzik. Évekig tart, mire rájön, hogy mi az. De egy napon, tizenhét éves korában végre sikerült rátapintani a kérdésre, melyet oly sokáig nem talált.

– Nagyapa – szól Laertész tüze mellett ülve. – Apám jó ember?

Laertész megrándult székén, mintha megütötték volna, és Télemakhosz egy pillanatig attól tartott, hogy nagyapja túl korán, túlságosan korán hal meg, mielőtt anyja befejezné a halotti leplet, és az Ithaka horizontján ólálkodó háború Odüsszeusz apjának halálhírére azonnal kitör. Aztán hollókárogásszerű hangot hallott, nyálkásan hörgő szusszanást, olyan kilégzést, mintha szél fújna csontvázon át, és döbbenten vette észre, hogy nagyapja nevet. Addig nevetett a kérdésen, amíg nevetésétől slejmet köhögött fel, de még akkor is könnyesen pislogott, és keze reszketett, ahogy megsimogatta unokája fejét.

– Az istenek áldjanak meg édes unokám – krákogta. – Micsoda kérdés!

És fordul a hold.

12. FEJEZET

A palotában lakoma követ lakomát és lakomát! Mintha semmi nem történt volna, mintha ezeknek a férfiaknak a halála nem egy sóhajtásnyira lenne. Bort még! Te lány! Hozz nekünk még bort!

– Amphinomosz, nagyon unalmas vagy!

– Eurümakhosz, ha így játszol, egy rongyod sem marad… nem, nem, örömmel elveszem az aranyadat, persze, hogy elveszem, Gurítunk újra?

– Szóval, egyiptomi! Mi ez az „írás”, amiről beszéltél?

– Ma este nincs itt Télemakhosz? Elmenekült, ugye?

– Télemakhosz a nagyapját látogatja meg, tisztelete jeléül.

– Hát persze! Az önként lemondott öreget!

A férfiak nevetnek, Pénelopé pedig új vetülékszálat dob a láncfonalak közé.

Újabb éjszaka, újabb lakoma: későre jár, amikor Pénelopé visszatér szobájába.

– Uránia és Szemelé odafent vannak – súgja Éósz, amikor az első kérők horkolni kezdenek. Arcuk vértől és hústól koszos.

– Egy idegen nővel.

– Köszönöm – feleli halkan Pénelopé, és kinyújtóztatja a szálak fogásától fáradt ujjait. Egy kis biccentés, a fej jobbra-balra mozdul, hogy megszűnjön az izmok merevsége. – Jó éjszakát, nagyra becsült vendégek – mormogja a lakomázó férfiaktól bűzös terembe. Senki nem mozdul távozására, csak ketten nyitják ki félig csukott, józan szemüket.

Pénelopé hálószobájában csak egy mécses világlik. Három nő látszik a halvány fénynél. Inkább árnyékban vannak.

– Üdv, felség – szól az első nő. Ősz haját hátul copfba fonta, göcsörtös keze könnyeden nyugszik ölében. Szeme kék, mint a lapis lazuli, álla éles, mint egy tengerjáró több evezősoros hadihajó orra. Neve Uránia, és kissé szokatlan módon nevét Ithaka partjain túl is ismerik, bár egyetlen költő sem fogja megtisztelni azzal, hogy költeménybe foglalja. A part menti kikötőkben sokan vannak, akik azt mondják: „Ó, igen, ismerem Urániát” vagy: „Szentséges egek! Uránia újabb unokatestvére!”, mert sok-sok év alatt a kereskedelem minden területére kiterjesztette tevékenységét, és olyan könnyen meg tudja állapítani a gyapjú minőségét, mint a faanyag árát. Ezt természetesen nem magáért teszi. A férjéért, vagy talán az apjáért, vagy a fiáért. Az, hogy melyik férfit szolgálja, rendszeresen változik, de az emberek nagyon ritkán súgják egymás között az igazat: Pénelopéért teszi.

Mellette áll Szemelé, anyák lánya, lányok anyja, öreg gazdálkodó, aki oly merész, hogy nem méri férfiakhoz magát. Ugyanaz az öltözék van rajta, mint amiben Teodórát megmentette, a gyolcs szegélye mindig sáros, oldalán vadászkés; ugyanúgy jelenik meg a bozótosban, mint a királyi hálószobában. Keze karba fonva, arca, mint a száraz fa, amit naponta aprít a tűzre. Uránia édes majoránna illatú; csuklójára dörzsölte a növényt. Szemelé verejték- és füstszagú. Ők ketten – a kereskedő és a földműves – Ithaka királynéjának tanácsa, legalább annyira, ahogy talán Aigüptiosz, Mentór és Peiszénór áltatják magukat azzal, hogy nagyon hiányzik nekik Odüsszeusz. Ők ketten mennek el olyan helyekre, ahová a gyászoló királyné nem mehet. Uránia hírnökei végigjárták a nyugati partvidéket; Szemelé nővérei és barátai elmentek a zegzugos táj minden tanyájára, minden falujába. Eredendően nem lehetnének barátok, és egy ideig mindent megtettek, hogy ne kedveljék egymást, de egyikük sem tudta ezt sokáig megtenni.

Ez a két nő nem ritka vendég a palota nőknek fenntartott részein. A harmadik idegen.

Nézzük meg alaposabban ezt az utolsó személyt, aki kezét-lábát lazán lógatva terpeszkedik Pénelopé kedvenc székében. Arcáról a sár nagy részét lemosta, kipiszkálta a piszkot hosszú, töredezett körmei alól; ennél több engedményt nem hajlandó tenni azért, hogy a királyné legbelső kamrájába léphessen. Van egy világ, amelyben ő egykor bájos gödröcskékkel mosolygott; mosolya úgy változtatta meg arcát, ahogy megtörő hullámok a tenger felszínét. Azt a világot nyolc évvel korábban tűz emésztette el. Koromfekete haja egészen rövidre van nyírva, alig félujjnyi a koponyáján, amit sok helyen szégyenletesnek tartanak és megszégyenítésre használják, és ő az egyetlen ember, aki úgy gondolja, hogy így kell éreznie. Mélyen ülő szemének színe olyan szürkésbarna, mint az eső utáni nyári por. Népéhez képest alacsony termetű, alacsonyságát többek között azzal kompenzálta, hogy hétéves korában leharapta egy kilencéves fiú fülét, aki kigúnyolta; tizennégy éves korában kivájta a szemét egy másik fiúnak, aki illetlenül próbálta megérinteni, és ezért a bűnért a lányt mindent összevetve mérsékelt szigorúsággal büntették meg. Fakó bőrből készült durva tunikát és térdig sem érő nadrágot visel, olyan stílusban, ami botrányos lenne bárki másnál, aki ennyi pengés dolgot hordoz magánál. Saruját olyan magasan és szorosan fűzi, hogy egy hullarablónak egyenként legalább húsz percbe telne, mire levenné róla, ha holttestét megpróbálná kifosztani a csatatéren. Közel egy tucatnyi heg van a testén, a könnyű edzésen szerzett kéz-ütésektől kezdve a jobb karján húzódó két vágásig; egyik a könyöke alatt van, a másik felette, ahol figyelmetlensége miatt egy támadó pengéje átcsúszott. A hátán is van egy sebhely, amelynek halálosnak kellett volna lennie, de Apollónak aznap történetesen eszébe jutott, hogy ő az orvostudomány istene, ami az izgága kis mitugrásztól elég szokatlan.

A nő neve Priéné. A nyitott ablak mellett terpeszkedik, és bár nem az én népemből való, ma szolgálatot tehet nekem és az enyéimnek.

Pénelopé – fáradt és nyugtalan az események miatt, melyekre meglátása szerint semmi befolyása nincsen – mosolyt pislog szemébe, úgy néz az agyafúrt Urániára, bólintással üdvözli a kérges kezű Szemelét, és végül ajkán sokkal kevésbé meggyőző mosollyal néz Priénére.

– Uránia, Szemelé, bocsássatok meg, hogy ilyen sokáig várakoztattalak benneteket. Remélem, megfelelően gondoskodtak rólatok.

– Szolgálólányaid nagyon figyelmesek voltak velünk. Ó… és ez a híres szövőszék? – Uránia feláll, ahogy Autonoé és Leaneira behozza az eszközt, amely úrnőjével együtt újabb éjszakát fog eltölteni férfiszemektől távol. – Laertész halotti leple… úgy látom, felettébb bonyolult, gondosan munkált darab.

Uránia egykoron rabszolga volt a palotában. Amikor a férfi, akinek a gabona minőségére kellett volna ügyelni, hanyag és megbízhatatlan lett, átvette és igen hatékonyan végezte a feladatot. Ezt sokan nem nézték jó szemmel. A szabadság csak növelte munkájának hatékonyságát, bár egész Hellászban egyetlen költő sem akad, aki meg merné énekelni ezt az eredményt.

Ezen a holdtalan ithakai éjszakán Pénelopé kikapcsolja az utolsó ruhatűt, amely fátylát tartja, a székre néz, amelyben neki kellene ülnie, és kétszer meggondolja, szóljon-e a felfegyverzett nőnek, és visszakövetelje-e helyét. Inkább az ágy szélére ül.

– Mi hír külföldről? – kérdi végre.

– Sok különböző hír van, attól függően, hogy kit kérdezünk. Azt beszélik, baj van Mükénében. Valami gond lett Agamemnónnal és a feleségével.

– Agamemnónnal és Klütaimnésztrával mindig van valami gond. Boldogabbak voltak, amíg nem voltak egymás közelében.

– Van egy unokabátyám… – Urániának rengeteg unokatestvére van az Égei-tenger mentén. – …Szóval ez a bizonyos unokabátyám azt mondja, hogy amikor Agamemnón leszállt hajójáról, első dolga az volt, hogy trójai ágyasait felesége régi lakosztályában helyezte el.

– És Klütaimnésztra hol helyezte el a szeretőjét?

– Biztos vagyok benne, hogy valami egészen biztonságos helyen. Egészen jól elvolt a hatalomgyakorlással, amíg férje a déli tengereken fosztogatással múlatta az időt. Férje távollétében rendeleteket alkotott, törvényeket hozott és megbüntette ellenségeit…

– Tudtad, hogy ez a királyné dolga?

– Ó, persze, persze… hogyan is felejthettem el?

Pénelopé ajka vékony vonallá feszül. Felkönyököl, nyakát hátrahajtva jobbra-balra mozdítja fejét; szeme félig lecsukva az olajfa gerendák alatt; az egész szobát, és az ágyat, melyen fekszik, olajfából ácsolták.

– Peiszénór fegyveres csapatot szervez.

Ekkor először hallatszik valami zaj Priéné felől. Megvető felhorkanás. Nem is diszkrét. Egyáltalán nem nőies próbálkozás arra, hogy komolyabb nevetés kitörését megakadályozza. Igazi, takonyszóró, nyálkás, disznó-prüsszenés, más kárán röhögés. Pénelopé kissé feltámaszkodik, szemöldökét felvonva nézi a nőt.

– Priéné, igaz? A neved… Priéné?

Priéné vállat von. Sok-sok éve nem érdekli már a saját neve.

– Ha azt mondanám neked, hogy apa nélkül felnevelkedett fiúk serege fegyverzi fel magát most az utolsó silány páncélokkal és dárdákkal, melyek a szigeten maradtak, és így akarják felvenni az illírekkel a harcot a tengeren éjjel, mit mondanál?

Priéné megint felhorkan, ez csak kicsit kevésbé extrém, mint az előző, mert Priéné túl sok taknyot pazarolt az egész nevetséges helyzetre adott első válaszára. Pénelopé folytatja:

– A fiam is beáll közéjük. Nagyon hős akar lenni.

– Az illírek csak katonák nyakát vágják át – feleli Priéné. – Ahhoz, hogy valaki hős lehessen, az kell, hogy hős ölje meg.

– Próbáltam ezt megmagyarázni neki, de az utóbbi években… – Pénelopé felsóhajt. Vannak dolgok, melyeket még ő, aki büszke arra, hogy tisztán lát és beszél… még ő sem mondott ki hangosan, még bronztükrének homályos felületén megjelenő arcmásának sem. – Van egy nagy gondom, Priéné. Uránia szerint te segíteni tudsz nekem. Szigeteimet olyanok támadják, akik illíreknek öltöztek, de úgy ölnek, mint a hellének. Két hónapja Lefkádát érte támadás, most pedig itt, Ithaka szigetén Phenerát. Akkor jönnek, amikor holdfény van a vízen. Túl hamar jönnek ahhoz, hogy illírek lehessenek, mert a két támadás között nem tehették meg a haza- és visszautat. Pontosan akkor jönnek, amikor nyomást gyakorolhatnak rám, hogy menjek feleségül valakihez, aki meg tudja védeni királyságom partjait. Olyan települést támadtak, amelyben az emberek fő foglalkozása a csempészet. Egy ithakai ezt tudja, természetesen, és tudja az is, aki egy ideje már a szigetemen él. De egy illír? Tényleg tudná egy illír, hogy milyen titkokat rejteget Phenera? Ez az én problémám.

– Sok problémád van, királyné.

Pénelopé kis híján felnevet, kezét kis időre a szeméhez szorítja. Fáradt; nagyon fáradt.

– Igen. Ez így van. A fiam csatlakozni akar a fegyveres csapathoz, amelyben legalább két olyan férfi van, a vezetők, akik őt meg akarják ölni. De ő nem törődik ezzel, pedig pajzsot sem tud rendesen tartani. A parton ólálkodva várja a fosztogatókat, és amikor megjönnek, megölik a fiamat. Földjeim lángba borulnak, alattvalóimat elhurcolják rabszolgának, és az a veszély – az az egyre csökkenő veszély – sem tartja féken őket, hogy férjem még életben lehet. Őket, akik azt mondják, férjhez kellene mennem. Vagy férjhez megyek valakihez, aki képes csapatokat szervezni és megnyerni egy polgárháborút, vagy hagyom, hogy a nyugati szigeteken eluralkodjon a káosz, mire Menelaosz a legnagyobb örömmel lépne fel hősies megmentőként, és itt is maradna. Egyik megoldás sem elfogadható. Ezért meg kell ölnöm néhány fosztogatót.

Priéné vállat von.

– Királyné vagy. Ez a dolgod.

– Nem. Az én dolgom az, hogy a férjemért epekedjek, és ne álljak a fiam útjába.

– Akkor a szigeteid égni fognak.

– Tudod, hogyan maradt fenn Ithaka az elmúlt tizennyolc évben?

Priéné nem tudja, és Priénét nem is érdekli.

– Tudod, ki hozza a tűzifát? Ki tartja távol a farkasokat? Ki vadászik vadkanra, tesz csapdákat az erdőbe és épít falakat, ha a nyugati szél rombol? Tudod-e, ki maradt e munkákat elvégezni, miután a férjem elvitte a férfiakat Trójába?

Priéné nem válaszol, de arcán nem jelenik meg a szokásos megvető grimasz. Tekintete Szemelére rebben, aki ott áll Uránia mellett, bőre repedezett, mint az uszadékfa felülete. Aztán megint elkapja róla tekintetét. Priéné nagyon, nagyon messze van az otthonától, azoktól a távoli földektől, ahol egykor Pentheszileia vezette a harcos nőket harci szekeréről. Soha nem mehet már vissza oda.

– A vadászok nem katonák – jelenti ki végül. – Nem lehet egy hellént úgy megnyúzni, mint egy nyulat.

– Nem. De a mi szigetünkön farkasok vannak, nem nyulak – tűnődik Pénelopé. – Egy nő… illetve inkább lány… megkérdezte tőlem, mi értelme, hogy én vagyok a királyné. Nem hirdetek ki nyilatkozatokat, ritkán mutatkozom a nyilvánosság előtt, és illedelmesen távol tartom magam a férfiak hangjától. És mégis, a férjem távollétében én vagyok a királyné, és meg fogom védeni királyságomat. Érted ezt, Priéné?

Priéné beszívja az ajkát, aztán kibiggyeszti, maga alá húzza a térdét, aztán kinyújtja a lábát, megérinti azt a régi sebet a hátán, és felszisszen, és végül hátát egyenesen tartva felül.

– Helléneknek nem dolgozom.

– Akkor miért vagy itt?

– A hellének néha megfizetnek, hogy helléneket öljek.

– Priéné, szerintem én éppen ezt az ajánlatott teszem neked. Azt mondják, a te törzsedben a nők úgy harcolnak, mint a férfiak. Hogy a királynétok…

– Ki ne mondd a nevét!

Annyira éles a hangja, hogy kint, a folyosón a szolgálók összerezzennek, összenéznek, és arra gondolnak, belépjenek-e. Hívjanak segítséget? Egyértelmű utasítást kaptak, de Pénelopé nem neheztel önálló kezdeményezésekért, ha élet-halál kérdésről van szó.

Uránia merev, mint a kő. Alig lélegzik. Szemelé kést rejteget khitónja alatt, de karba font keze meg sem rezzen. Pénelopé óvatosan sóhajt.

– Bocsáss meg. Úgy hallottam, bátor volt, tiszteletre méltó és bölcs. De olyan hadseregre van szükségem, amely úgy harcol, hogy nem vágyik dicsőségre. Keleten rettegnek népedtől. Ha Nyugaton kitudódik, hogy Ithaka szigeteit soha vissza nem tért férfiak özvegyei és lányai védik; innentől Mínosz udvaráig minden zsoldos a partjainkra sereglik. A fiam ölthet páncélt és viselkedhet hősiesen, ha nagyon muszáj. De nekem győznöm kell. A nők már gyülekeznek. Az erdőben, Artemisz szentélye fölött találkoznak, de mint mondtad, ők vadászok, nem harcosok. Nekem mindkettőre szükségem van. Segítesz nekem?

Keleten, Priéné népénél van egy aranyló lángokba öltözött istennő, a házi tűzhely őrizője. Egyszer láttam; lobogó tűz a folyó nyugodt vizén; körülötte a férfiak női ruhába öltözve térdelnek, és véres áldozatot mutatnak be az istennő nevében. Háta mögött kisebb istenek: Papaiosz és Thagimaszidasz, Api és Oitoszürosz, mind az istennőnek hódoltak, de ő… ő csak állt felettük, bíborvörös kezébe fogta a völgy hajnalát. Elrejtettem arcomat a tekintete elől, és siettem vissza az Olümposzra, nehogy irigységet és elkeseredettséget lásson a szememben.

A királyné halott, és Priéné megesküdött, hogy nem ismer el más királynét. De ebben a pillanatban magának is meglepetés, hogy az elé tárt problémán gondolkodik, ajkát lebiggyesztve, ujjait szorosan maga mellett tartva. Végül feláll, Pénelopé felé bólint, egy kicsit mélyebben meghajol Uránia és Szemelé előtt, talán valami ismerőst vesz észre az idős vadásznő tekintetében.

– Két nap múlva – mordul. – Akkor megkapod a választ.

Aztán, talán mert nem érzi jól magát az alulról felhallatszó harsány lakoma zajában, és nem tetszik neki, hogy a szolgálólányok fülüket az ajtóhoz tapasztva hallgatóznak, az ablakhoz megy és kimászik, mintha az a világ legtermészetesebb dolga lenne.

13. FEJEZET

Nézzük most a fiút, aki kifejezetten nem férfi!

Télemakhosz.

Hajnalonta visszatér a lakhelyére, távol a palotától. Disznószarszagú, elhanyagolt kis ösvény vezet oda. A gazdaság gyakorlatilag az övé… illetve az apjáé; a különbség elhanyagolható. Odüsszeusz disznópásztora, Eumaiosz őrzi, akit gyerekként adtak el rabszolgának, ebben nőtt fel, és sosem szabadították fel, mert lehetősége sem volt megtapasztalni a szabadság eszméjét, ahogy ez gazdáinak sem jutott eszébe soha.

A házban disznók hortyognak. Az éjszaka utolsó szürke fényei pókhálóként lógnak a nap előtt. Van egy dárda, egy kard, egy pajzs és egy lándzsa. A fal mellett szalmabábu. Néha ott van az apja íja is, melyet a fegyvertárból lopott ki. Izzadva, lihegve, erőlködve próbálta felajzani az átkozott fegyvert, de egyszer sem járt sikerrel. Mostanában kevesebbszer lopja ki, és ha mégis, az csak egy rakás szégyen.

Télemakhosz még fiú, de abszolút férfi akar lenni. Hát persze, hogy az akar lenni. Ithaka szigetén minden fiú, amikor tizenkét éves lesz, meg van győződve arról, hogy ő az újjászületett Akhilleusz. Mert ha nem halt volna meg Trójánál, Akhilleusz is hasonló nyafogó anyakedvence lenne, aki lánynak öltözik, nehogy katonai szolgálatra hívják; de semmi sem kelti fel jobban a költők figyelmét, mint egy igazi jó háború, egy-két rendes tömegmészárlás.

Télemakhosznak egy éles elméjű pillanatában eszébe jutott – és javára legyen írva, van néhány ilyen pillanata –, szóval eszébe jutott, hogy ha azt akarja, hogy emlékezzenek rá, akkor vagy részt kell vennie egy igazán látványos háborúban, vagy meg kell szerveznie valami ilyesmit. Egy igazi népirtást, melyet talán vulkánkitörés vagy földrengés tehetne emlékezetesebbé; lenne legalább ötvenezer névtelen halott és fél tucat igazi hős.

Lehetséges, hogy egy napon elég jó ember lesz belőle, és rájön, hogy ez a hősiességnek elég borzalmas és korántsem pontos mértéke. Most azonban, amikor még csak fiatalember, aki dárdát ragadott, erkölcsi iránymutatója kissé bizonytalan.

Szalmabábukon gyakorolja a kardforgatást, dárdahajítást. Néha néhány katona gyakorolt vele, régi ithakaiak, akik már akkor is öregek voltak ahhoz, hogy pajzsot emeljenek, amikor Odüsszeusz kihajózott, vagy fél tucat bizalmi ember, akik eléggé szerették a halat ahhoz, hogy a szigetre költözzenek… Egyébként elég ügyes. Van néhány vele egykorú barátja. Apja dicsőségének csodálatában lettek a barátai, de jó látni, hogy többségük Télemakhoszhoz való személyes hűségből vele maradt, mert bár társaságnak elég unalmas, legalább hű a társaihoz. Azt hiszi, ha minden szövetségesét maga mellé hívja Ithakáról, Kefaloniáról, Zákinthoszról és vagy fél tucat kisebb szigetről, melyek apja birodalmában helyezkednek el, nyolcvan lándzsást tudhat maga mellett.

A szalmabábuba szúr, amely nem ellenkezik.

Nyolcvan lándzsás.

Annyi elég, hogy megöljék a kérőket. Különösen, ha meglepetésként éri őket a támadás. Be kell zárni a fegyverterem ajtaját, akkor kell rájuk támadni, amikor részegek. Az elég lesz. Annyi embert titokban összehívni nehéz lesz, de ha okos, mint az apja, ha bölcs…

Puff. A szalmanyakba döfi a pengét, amiből egy kis szalmatöret vérzik, de egyáltalán nem ellenkezik.

Néha, amikor a kötelesség megköveteli, hogy Antinoosz szemébe nézzen, képzeletben lejátssza, hogyan öli meg ezt a kérőt, aki alig idősebb nála, mégis a mostohaapja lenne. Úgy találja, hogy ez a gyakorlat segít neki fenntartani a szemkontaktust vele, udvariasan nézni, mintha nem azt számolgatná éppen, hogy melyik a jobb szög, ahonnan dárdahegyet lehet felfelé döfni a bordái között.

Puff. Megforgatja a dárdahegyet a szalmabábu képzelt belei között. Egyszer hallotta, ahogy egy öreg katona azt mondta, a tiszta, becsületes harc bolondoknak való. Először túl kell élni. Aztán ráérsz kitalálni, hogyan volt.

Ekkor megszólal egy hang:

– Hm… Elnézést, azt hiszem… Ó!

Megfordul, kardját felemelve, készenlétben, ölni készen. Valaki behatolt a szentélyébe, és ő most…

A mögötte álló férfi azonban fegyvertelen. Kissé zavartan mosolyog, békítőn felemeli a kezét, és azt mondja:

– Bocsáss meg, kérlek. Fegyverpengés hangjait hallottam, és azt hittem… De nem akartam a békédet zavarni.

– Egyiptomi… – szusszan Télemakhosz, pengéjét leengedve. Hirtelen és akaratlanul a szégyen pírja önti el arcát, mint ilyen helyzetekben mindig. – Úgy értem… Kenamon, igaz? Mit keresel itt?

– Sétáltam. Próbálok felfedezni minden ösvényt, melyen a palotából el tudok indulni. Meg akarom ismerni a szigetet. Mint mondtam, kardpenge semmivel sem összetéveszthető hangját hallottam, és arra gondoltam… De ez nyilvánvalóan magánterület. Elnézésedet kérem. Már megyek is.

A kis ház ajtaja résnyire nyílik, disznószag árad ki. Eumaiosz fél szemmel kiles; nem elég bátor ahhoz, hogy kilépjen, de nem elég bátortalan ahhoz, hogy teljesen rejtve maradjon odabent. Odüsszeusz disznópásztorának hűsége mindig nagyobb volt, mint bölcsessége. Kenamon megfordul, indulni készül. Télemakhosz észreveszi, hogy Kenamon úgy terítette vállára köpönyegét, hogy szükség esetén könnyen kardot ránthasson. Ez érdekes; igazi férfiakra jellemző. Télemakhosz utánaszól:

– Egyáltalán nem zavarsz. – Leteszi a kardját, bár egyáltalán nem tudja, hogy miért szükséges ez a gesztus, és kissé távolabb lép a disznószagtól. – Tartozom neked… köszönöm… amit tegnap éjjel tettél.

A fiú szégyelli magát; annyira, hogy legszívesebben összehúzódna az emléktől, de Télemakhosz férfi lesz, a férfiak pedig őszinték, és szembenéznek a félelmeikkel, és elismerik más férfiak érdemeit.

– Új vagyok itt – mondja Kenamon mosolyogva. – Azt hittem, talán félreértem a lakoma szokásait.

Télemakhosz odaér az egyiptomihoz, alaposan megszemléli a termetét, a tartását, az arckifejezését. A térde laza, ruganyos; lába szilárdan áll a talajon, egyszerre masszív és könnyed. Ezt vajon hogyan csinálja?

– Szégyen ránk, ha egy idegen udvariasabb, mint a hellének egy része. De talán éppen azért van szükségünk idegenekre, hogy emlékeztessenek azokra az értékeinkre, amelyeket teljesen természetesnek veszünk?

– Véleményem szerint az ember nem értékeli, milyen értékei vannak otthon, amíg nem kerül távol az otthonától.

Télemakhosz alsó ajkába harap, aztán ráveszi magát, hogy ezt azonnal hagyja abba, és inkább mosolyog.

– Ha a sziget útjait akarod felfedezni, mutathatok neked érdekesebb helyeket. Nagyon kevés kérő hagyja el a város határait, de vannak patakok és vízesések, magas hegyek, ahonnan kitűnő kilátás látszik. Az a látvány talán enyhítheti fájdalmadat, hogy távol vagy az otthonodtól.

– Nagyra értékelném, de nem akarok a terhedre lenni.

– Nekem egyáltalán nem teher. A vendégem vagy; a vendéglátód vagyok. Kérlek, gyalogolj velem!

Egy ideig szótlanul haladnak csobogó patakhang felé, üreges sziklafal előtt; a dús lombú fák csillapítják az egyre magasabban járó nap hevét. Aztán Kenamon néha rákérdez, hogy hívják ezt meg azt, vagy milyen madár hangja hallatszik az ezüstös lombok közül. Télemakhosz legjobb tudása szerint válaszol, és figyelmeztet, hogy errefelé vadállatok is vannak. Mire Kenamon rákérdez:

– Ki vadászik rájuk, ha a férfiak elmentek?

És ekkor Télemakhosznak eszébe jut, hogy erre a kérdésre csak egyetlen válasz lehetséges, de ő egészen eddig fel sem tette magának ezt a kérdést.

És Télemakhosznak ekkor az is eszébe jut, hogy Kenamon körülbelül annyi idős lehet, mint az apja, vagy talán csak néhány évvel fiatalabb. Természetesen látott már ilyen korú férfiakat, de szinte sosem járt velük a hajnali erdőben.

Tűlevelű fák között nyomulnak előre a vízesés tetejéhez. Annyira erősen zuhog a víz, hogy egymás szavát sem értenék; Kenamon nevet, és örömében fel-felkiált. Még sohasem látott ilyet. Egyiptomban csak a legdélebbi részeken ad ilyen hangot a folyó, ott, ahol a föld áthatolhatatlanul zöld, ott mintha lebegne a víz.

Aztán kicsit feljebb kapaszkodnak, a fák koronája fölé érnek az ösvényen, a napfürdette fehér sziklákhoz, a legmagasabb hegy koronájára, és lenéznek a tengerre. A napfény csillog, ragyog a tükörsima vízfelületen, és Télemakhosz felteszi azt a kérdést, melyet nagyon, de nagyon fel akart tenni:

– Katona voltál?

– Igen.

– Harcoltál csatában?

– Nem voltak olyan nagy csatáim, mint nektek Trójában, ha ezt akarod kérdezni. De délen véres összecsapásokban, éjjeli harcokban és vérvörös sárban vívtam.

– Hamarosan én is csatába megyek – tűnődik Télemakhosz. – Meg kell védenem, ami az enyém.

– Kik ellen? Remélem, nem a kérők serege az ellenfél.

Fejét ingatja, bár a válasz természetesen igen, igen, egy napon majd: igen.

– Fosztogatók támadják földünket. Csatlakoztam a helyőrséghez.

– Ó, az jó. Tudsz harcolni?

A kérdés tréfa, de attól, hogy Télemakhosz erre feszesen elkomorul, Kenamon arcáról is lehervad a mosoly. Az egyiptomi feszengve nyeldekel, kinyújtja kezét, de megálljt parancsol magának, mielőtt megérintené a fiatalember karját. Elfordul, az égre néz, aztán a tengerre. Mondani akar valamit, de helyette inkább kérdez.

– Azok micsodák?

Télemakhosz követi pillantását a vibráló horizontra.

Három fekete vitorla. Keletről. Közelednek.

Rögtön feláll ültő helyéből királysága – apja királysága – legmagasabb pontján.

– Most mennem kell!

Azzal elrohan a palota és a tenger felé.

14. FEJEZET

Pénelopé éppen birkákat számlál Leaneirával, amikor az üzenet eléri. Egész életét így vagy úgy állatok számlálásával töltötte. Mivel nem voltak rendszeres rabszolga-szállítmányok és zsákmány, amit a király biztosítana a királyságnak, a királyné kénytelen volt energiáit olyan nem előkelő és divatos tevékenységekre fordítani, mint a mezőgazdaság, a termékgyártás és a kereskedelem. Az ilyesmit természetesen senki nem veszi komolyan, de ha senki nem veszi komolyan, senkinek nincs is fogalma arról, milyen hasznot érhet el egy okos és fortélyos királyné, akinek van szeme a jó patákra.

– Királyném! – Phoibé érkezik a kikötőből lélekszakadva. Pénelopét kevés szolgálója szólítja „királynémnak”, ha éppen nem valami furcsa nyilvános eseményen vannak, melyet egy kicsit fel kell élénkíteni, vagy a szóban forgó téma túl komoly, és tiszteletteljes megszólításra van szükség. – Fekete vitorlák!

– Hány hajó? – kérdi Pénelopé és rögtön elfordul a számolástól. És ugyanazzal a lélegzettel utasítja: – Leaneira, a fátylamat!

Leaneira sietve bemegy, és kihozza a szerény özvegyi megjelenés kellékeit, Phoibé pedig pihegve válaszol:

– Három. Keletről. Erősen eveznek.

– Hívd Éószt, aztán küldd el Autonoét, hívja össze a tanácsomat és minden férfit, aki a palotában van. Hol a fiam?

– Én… nem…

Phoibé nem tudja, és annyira kifulladt, hogy képtelen valami kifogást kitalálni. Pénelopé egy legyintéssel lemond a kérdésről.

– Küldj valakit Szemeléhez, figyelmeztesd, aztán Urániát is! Mondd meg neki, hogy készítse elő a hajómat! Menj!

Phoibé sietve indul, amikor Leaneira visszatér. Kezében a fátyol.

– Fekete vitorlák? – mormolja, miközben asszonya megigazgatja a fátyol redőit a homlokán.

– Az sosem jó – feleli Pénelopé. – És három hajó több, mint amennyit azért küldenének, hogy elhozza a rossz hírt.

– Lehetséges, hogy a férje tért vissza?

Pénelopé válasza egy pillanatra a torkában ragad. Milyen furcsa, tűnődik, hogy sosem jutott eszébe ez. Igen. Lehet, hogy Odüsszeusz hazatért. De nem. Fejét ingatja.

– Nem jönne haza Ithakára fekete vitorlák alatt. A róla szóló hír… talán. Az emberek spekulálni fognak, de ha így van, nekünk kell legelőbb ott lennünk, és menteni, ami menthető. Jöjj… nem hagyhatjuk, hogy Polübosz vagy Eupeithész előbb találkozzon a hírnökkel.

Polübosz és Eupeithész már a kikötőben van, amikor Pénelopé megérkezik. Fiaikat, Eurümakhoszt és Antinooszt ágyukból rángatták elő, és kiadták nekik a parancsot, hogy mosdjanak ki, öltözzenek fel rendesen. A következő Andraimón szolgájával, a sötét szemű Manthával; rövid köpönyeget vett fel a sós tengeri szél ellen; ott áll Amphinomosz és még vagy egy tucat kérő. Télemakhosz kifulladva rohan, aztán rájön, hogy úgy nem túl szép látvány; lassít, szinte díszlépésben nyomul be az egyre növekvő tömegbe.

Pénelopé hat szolgálólánya és hat hű testőre kíséretében jön, mögöttük Mentór, a férfias tekintély megjelenítése végett. Ha nem tudott azonnal ott lenni, legalább a bevonulása legyen grandiózus. Minden szolgálója fátylat visel, mintegy elővigyázatosságból, tiszteletből, akármilyen komor üzenetet vetítsenek előre a fekete vitorlák.

Természetesen mindenki előbb ér oda, mint a hajók. Az eredmény: tolongás. Ithaka kikötője rendkívül zsúfolt, és a kiugró, rozoga mólók mellett gyakran hallani „egy kicsit jobbra!”, „egy kicsit balra!”, „vigyázz az evezőkkel!” kiáltásokat. Három szép hajót bemanőverezni a kis kikötőbe olyan lassú és nehézkes, hogy a könnyen fáradó öreg Polübosz széket kér, és hogy ne essen a méltóságán csorba, Eupeithész is, így csak Pénelopé és kísérete áll, mondhatni az illendőség ellenében.

A nők hálásak, hogy fátylat viselnek, így arcukra nyugodtan kiülhet a végtelen unalom, nem kell fenntartaniuk a fontosság komorságát, ami Télemakhosznak és embereinek jelenleg láthatóan fájdalmasan nehezére esik, és az udvarias üdvözlő mosolyokat sem, amelyekre szükségük lesz a következő néhány pillanatban. Pénelopé kicsit azért is hálás, mert időbe telik, amíg a hajók kikötnek, így van esélye átgondolni a tucatnyi lehetséges jelenetet. Csak egyik ilyen aggasztó lehetőségben jelenik meg a férje; abban, hogy a hajók Odüsszeusz megerősített, biztos halálhírét hozták. Reméli, hogy holttestet nem szállítanak. Ha holttestet hoztak, akkor kénytelen lesz sok-sok órát nyilvános sírással tölteni, ami egészen biztosan groteszk lenne, különösen, ha a halált vízbefúlás okozta. A gyász nyilvános kifejezésének kötelessége értékes időtől fosztaná meg, mert ha férje meghalt, akkor neki titokban és nagy sietséggel kell cselekednie.

Valahol távolabb, alig egyórányi járásra a sziget egy kis öblében, ahol homokot nyaldos a tenger, Uránia és társai hatpár-evezős hajót készítenek elő, hogy Pénelopét és fiát biztonságba vihessék. Pénelopé nem tudja, hogy szüksége lesz-e a hajóra, és nem ez az első alkalom, hogy riadót fújnak, de az a legjobb, ha a legrosszabbra is felkészülnek.

Amikor az első fekete vitorlás nagy hajó kiköt, senki nem száll ki.

Ez két okból is nyugtalanító. Először is azért, mert arra kényszeríti a várakozó tömeget, hogy még egy kicsit tovább várakozzon, a férfiak leplezetlen arcára mélyebb ráncokat vés az esemény jelentőségének tudata. Másodszor azért, mert ez egyben azt jelenti – ami nem éppen szívderítő következmény –, hogy az egyik hajón olyan méltóságok vannak, akik elég fontosak ahhoz, hogy társaik udvariasan hajójuk fedélzetén várjanak, amíg ezek a bizonyos méltóságok partra szállnak. Ettől az egész sokkal jelentőségteljesebb. A legjobb eshetőség az, hogy valami kisebb rangú királyi felség érkezett, akit azért küldtek, hogy súlyt adjon Menelaosz vagy Agamemnón valamilyen deklarációjának. Talán Nesztór fia, Peiszisztratosz érkezett… vagy maga Nesztór. Ha Odüsszeusz halott, az öreg Nesztór nyilván úgy dönt, hogy személyesen jelenik meg a hírt közölni; van benne annyi jó érzés. Ha valóban Nesztór érkezett, az hasznos lehet; senki nem kezd polgárháborút, ha a nagy tiszteletben álló öreg hős, Odüsszeusz szeretett szövetségese Pénelopé oldalán áll, és valószínűleg eszébe sem jutna rögtön elfoglalni Ithaka szigetét. Lehetséges, hogy ez esetben Pénelopé kénytelen lenne hozzájárulni, hogy Télemakhosz feleségül vegye Nesztór egyik lányát – Epikaszté kedves és szép, de kissé túlzottan szereti a költészetet – de ez igazán csekély ár azért, hogy megtarthatják a szigeteket.

A következő pillantásra azonban láthatók már bizonyos motívumok a hajó elején – valami bikaforma és valami oroszlánféle –, ami nem tűnik Nesztór stílusának. És a legnagyobb hajó fedélzetén álló férfiak pajzsának mintázatát látta már, amikor Mükéné harcosai jöttek üzenettel, és Odüsszeuszt háborúba vitték. Ó, Pénelopé gyomra erre összerándul, baljós sejtelem vesz rajta erőt.

A legnagyobb hajó kikötött a fa móló mellé, kürtszó harsan, rekedtes, farhangszerű reccsenés bronzzal szegélyezett csontfehér tülökből. Néhány katona száll ki először, hogy segítsenek a fontos utazóknak. Pénelopé két alakot lát, ők lépnek a férfiak körébe. Egyikük államférfiúi himatiónban, dús redőit lengeti a tengeri szél. A másik durva szürke khitónban, haja hamuval beszórva. Olyan komor, olyan szomorúan lassú léptekkel haladnak, hogy a tömegben a legtürelmesebb nézőnek is ökölbe szorul a keze, hogy mi lesz már, na, mi lesz már, gyerünk!

Pénelopé az első, aki felismeri őket; az első, aki előlép üdvözlésükre. Jobban meghajol, mint azt az illem megköveteli, de tisztes szokás, hogy egy kis nemzet gyászoló királynéja a találkozás első pillanataiban kinyilvánítja jó szándékait. A közeledő férfiak megállnak; a közöttük haladó két személy előlép a királyné üdvözlésére.

– Agamemnón király drága gyermekei, nemes Oresztész, kedves Elektra – köszönti a vendégeket, de hangja tompán szól, mert gondolatban végigsorolja jövetelük összes lehetséges okát, és egyik sem jó. – Minden hellének közül benneteket látunk legszívesebben Ithaka szigetén.

Legalább tíz névből álló listát tudnék írni azokból a nevekből, akiket Pénelopé a legkevésbé szívesen lát a szigeten, és mindenhatóként tévedhetetlen megállapításom az, hogy Oresztész és Elektra ezen a listán a kilencedik illetve a hatodik helyet foglalja el. Ezt nem változtatják meg sem szavaik, sem tetteik, mert íme: Elektra két ujjával hamut húzott feje tetejéről az álla csúcsáig, körmeit koromba mártotta. A hajón kisebb tüzet rakhatott – ami rendkívül veszélyes –, hogy fenntartsa ezt a hamuval szórt külsőt, tűnődik Pénelopé. Vagy egy kisebb doboz faszenet hord mindig magánál – ez észszerűbb lenne –, egy kis méhviasszal keverve, ami összetartja a port. Ha Pénelopénak nyílt tengeren, sós vízpermetben napokat kellene eltöltenie, nyilván csalna egy kicsit, hogy égőáldozata megmaradjon.

Oresztész nem igyekezett ilyen külsőt magára venni; persze egy férfinak nem állna jól, sőt méltóságon aluli lenne, hogy ilyen érzelgős legyen, mint a húga. Kezét kardja markolatán tartva – az apja kardja? – majdnem olyan élettelen hangon, ahogy Pénelopé szólította meg, viszonozza a köszöntést:

– Köszönöm, Odüsszeusz nemes hitvese. De nem vagyunk már Agamemnón gyermekei. Atyánk halott.

15. FEJEZET

Így halt meg Agamemnón, a hellének legnagyobbika, Kelet és Nyugat legerősebb királya, Trója meghódítója, Mükéné ura.

– Te kibaszott szajha, baszott szajha, gyere ide, te kis kurva, te rosszéletű céda, te… gyere ide! Ha elkaplak, esküszöm…

A jól megépített, arannyal ékesített márványpaloták egyik hátránya az, hogy az ember szavai erősen visszhangozhatnak az épület csarnokaiban. A rabszolgák elfordítják arcukat, udvari emberek sietnek árnyékba húzódni, ahogy a király elhalad. Ám még Mükéné pompás udvara sem elég nagy ahhoz, hogy előbb-utóbb ne legyen hová menekülni.

Utána, azaz miután nyakon ragadta hitvesét, és érzéseit teljesen egyértelművé tette előtte, az asszony megmosakodott, és férje az asszony nedves haját arcából visszarántva azt mondta:

– Úgy nézel ki, mint egy kibaszott…

A mondat végét elvágta a kés, melyet az asszony egyenesen férje légcsövébe szúrt, és a penge hegye a nyak másik oldalán bukkant elő. Agamemnón egy pillanatig állt, súlyát az asszony karjának felfelé ható ereje tartotta, kezében még a tőr, amely elhallgattatta urát. Aztán Agamemnón gyatra ételen hízott, bíborvörös bortól részeg teste túlságosan elnehezült, az asszony nem tudta tovább tartani. Elengedte a pengét, és a férfitest vérzőn a padlóra roskadt.

Természetesen, amikor a költők ezt mesélik, némi művészi cikornyával színezik a történteket; azt terjesztik, hogy Agamemnón fürdőt vett éppen; hitvese érzéki érintése kényeztette el, ettől olyan furcsa, túlfűtött nemiségű ez az árulás; azt mondják, Klütaimnésztra szeretője ölte meg a hős királyt, mert a férfiak sokkal megbízhatóbbak az ilyesmiben; azt mondják, éppen a Trójából és még néhány helyről rablott zsákmányt szemlélte. Ha részegségét említik is, csak enyhe mámorként utalnak rá, mert ha akár egy pillanatra is elfogadjuk, hogy egy nő – egy nő! – képes megölni Trója meghódítóját, Priamosz és egész rokonságának lemészárolóját, akkor Agamemnónnak mindenképpen legalább egy kicsit részegnek kellett lennie. Ártatlan ittasság lehetett csak, az ital alig fokozta kedélyét, nem lehetett olyan tomboló részeg, amilyen valójában volt.

Odafentről végignéztem halálát, ahogy még sok isten. Férjem, Zeusz is figyelte, aki pedig mindig is kissé elfogult volt a zabolátlan férfiakkal szemben. Ettől a látványtól rosszallón mordult fel, még a fejét is elfordította. Bár Agamemnón egykor áldott volt és szerették, egyetlen olümposzi isten sem akadt, aki ne gondolta volna úgy, hogy ez az egész egy kicsit túl messzire ment. Ezért nem jöttek csodák, nem láttak jeleket, nem adatott kegyelem. Az asszony tőre átdöfte a király nyakát, és félmeztelen teste elterült a padló márványkövén.

Odüsszeusz palotájában Oresztész esküdt fivére és szolgája, Püladész ezt egy kicsit másképp meséli el, miközben Agamemnón hamuval meghintett hajú gyermekei a díszhelyen ülve hallgatják az elbeszélést. A kérők is csendben figyelik, ahogy a mükénéi elmondja a zsarnok királyné történetét, akiben őrült hatalomvágy lakozott. Szól a nők árulásáról és a vad Klütaimnésztra hűtlenségéről és groteszk barbárságáról is.

– Legyen átkozott minden hűtlen asszony! – üvölt fel.

Ez a kijelentés Mükénében, Phineuszban, sőt, Olümpiában is tomboló dicséretet és egyetértést váltott ki. – Legyen átkozott minden hűtlen asszony, minden egyes hűtlen asszony!

Ithakában azonban teljes a csend. A legostobább kérő is csukva tartja a száját, gondolatai cikáznak.

Pénelopé nemes vendégeitől kicsit távolabb ül, arcát fátyol mögé rejti, melyet alig rebbent lehelete.

A férfiak sorban állnak, hogy italáldozatukat a tűzre loccsanthassák. Nem szóltak nekik előre, ezért haza, illetve szállásukra kell majd rohanniuk, hogy megfelelő áldozatot hozzanak, amit majd nyilvánosan elégethetnek a szent oltáron. Ám Pénelopé a halálban is jó vendéglátó, mert elrendelte, hogy minden férfi kapjon egy marék gabonát és egy kupa bort a palota raktárából; ezeket feltűnés nélkül kiosztották a szolgálólányok, miközben Püladész beszélt, így egyetlen férfi sem lesz felkészületlen, ha áldozatot kell bemutatni a meggyilkolt nagy király emlékének.

Még Kenamon is azt teszi, amit a többiek, pedig az ő szokásai teljesen mások, mint a hellénekéi; a hamuszürke Elektra és a márvány-merev arcú Oresztész, a legyilkolt uralkodó gyermekeinek lába elé loccsantja italáldozatát, és rövid imát mormol, bár nem tudja, milyen isten törődne egy olyan ember szívével, amilyen Agamemnón volt.

Aznap este nem lesz lakoma, és még hét estén át nem. Pénelopé a maga részéről egyrészt megkönnyebbült, másrészt aggódik az események ilyetén alakulásán. Hét éjszaka nyugalom áldott jó dolog a háznépnek, de ez idő alatt, amikor ő nem tarthatja szemmel őket, vajon hova mennek a kérők, mit csinálnak?

Oresztész mond még néhány szót – bosszúról, vérről.

Elektra nem szól, fivére kezét fogva térnek vissza helyükre. Úgy szorítja, hogy Pénelopé attól tart, vér serkenhet ki Oresztész ujjai hegyén, és csak a hideg hús marad a csonton, de Oresztész, ha észre is veszi, mintha nem is törődne vele.

Agamemnón gyermekei a palota legszebb szobáit kapják. Természetesen nem Odüsszeusz szobáját – az szentségtörés lenne –, hanem az öreg Laertész és néhai felesége, Antikleia termeit. Talán így illik, hogy az első nő, aki Antikleia után a halott királyné poros ágyában alszik, egy halott király leánya.

Pénelopé karon ragadja Télemakhosz, ahogy fia elhalad mellette a folyosón.

– Próbálj közel kerülni Oresztészhez – súgja, de fia elhúzza a karját.

– Nem kell megmondani nekem, hogy mit tegyek és mit ne, anyám.

– Most, hogy apja halott, ő lesz a leghatalmasabb férfiú egész Hellászban. Szükséged van a segítségére.

– Oresztész az unokatestvérem. Nincs szükségem… asszonyi intrikákra…

Télemakhosz keresi a szavakat; próbálja megtalálni azokat, amelyek pontosan kifejezik, mennyire megveti ezeket a hátsó folyosói titkos tanácsokat.

– …Egy a vérünk, és egy a becsületünk.

– Nem sokkal ezelőtt az anyja megölte az apját. Az apja megölte Oresztész húgát. A nagybátyja Mükéné trónját akarja. Athéné szent nevére, gondolkozz, mielőtt megszólalsz!

Télemakhosz megfordul, és bár kénytelen távolodni az iránytól, amerre menni akart, ez az egyetlen irány, amerre mehet, ha meg akarja mutatni, hogy hátat fordít az anyjának. Nagy léptekkel halad a folyosón.

Később, amikor Pénelopé már nem áll ott, Télemakhosz visszaoson arra, amerre menni akart. Csak hogy ne rontsa el a hatást.

Éósz áll Pénelopé mellett az olajfával burkolt, hűs lepedős szobában, és követi úrnője tekintetét a nyílt tengerre.

– És most? – kérdi egyszerűen.

– Hm?

– Mit tegyünk?

– Nem tudom.

– Szükséges a hajó? Elmeneküljünk?

– Még ne. Talán. De még nem. Gondolkodnom kell. Ez mindent megváltoztat. Csakis az Agamemnóntól való félelem tartotta vissza Hellász hercegeit, semmi más. Hacsak Oresztész nem képes megszerezni a trónt, egyetlen király képes fenntartani a békét, mégpedig Menelaosz, ő pedig…

És Menelaosz? Amikor fivére halálhírét vette, egyik lábát átvetette aranytrónusának karfáján, ujjait a lábánál ülő felesége, Heléna puha, dús hajába fúrta. Bólint a hírhozónak, aztán alsó ajkát beszívja. Nem sír, nem grimaszol, nem nevet fel hangosan, és csak kicsit később teszi fel a kérdést:

– És hol van most az ifjú Oresztész?

Így jut el Spártába a hír.

Ithaka szigetén Éósz a padlót nézi.

– Amikor megláttad a vitorlákat, azt hitted, Odüsszeusz tért haza?

– Az is egy lehetőség volt.

– Remélted?

– Remélni? Hogy a férjem halott?

– Vagy, hogy él?

Furcsa és még furcsább. Minden lehetőség közül, amit számításba vett, egyik sem volt az, hogy mi a teendő, ha Odüsszeusz él. Ez a felismerés kis ideig mulatságos, kis ideig szomorú, de az érzelmeknek ez a különös tánca csak egy pillanatig tart, aztán homloka ráncba húzódik, amitől idősebbnek látszik a koránál.

– Nem. Nem reméltem.

Halk kopogás az ajtón. Autonoé. Fátylát csak arra a rövid időre húzza hátra, amíg ezen a privát helyen van. Nyilvános helyeken minden szolgáló hét napig köteles fálylat viselni, vagy ha valami okból nem lenne elég fátyol, hamuval kell bekenni homlokukat, amit valami kötőanyaggal visznek fel a bőrre, hogy ne kelljen túl sok időt vesztegetni a gyászhoz méltó külső felfrissítésére.

– Elektra úrhölgy kíván veled beszélni, felség – súgja komor, figyelmeztető hangon, nehéz sóhajjal. Nincs hangjában a király halála miatti szomorúság, csak azt sajnálja, ami ezután biztosan bekövetkezik.

16. FEJEZET

Elektra szobájában, ahol egykor Odüsszeusz anyja élt, egyetlen mécses ég. A fénye éles, táncoló árnyékokat vetít a falakra; az árnyékok széleinél Hádész sötétsége szüremkedik be. Odüsszeusz úgy öt éve találkozott anyja árnyával a Sztüx folyó partján. Anyja lenyalogatta a vért a fia ujjairól, üreges szemével csak a skarlátvörös folyadékot látta, amit Odüsszeusz nyújtott neki, aztán miután így némiképp feltáplálta magát, csapdosó nyelve visszahúzódott a koponya mélyébe, és beszélt a gyászról, a holtakról.

Pénelopé minderről természetesen semmit nem tud, és akik Odüsszeusszal utaztak a Holtak Földjére, már maguk is halvány szellemek, megfeketedett búzamezőkön bolyonganak. Ám ezen a helyen, ezen az estén Pénelopé úgy érzi, eltávozott lélek csókját érzi nyakán, és azon tűnődik, férje-e az.

Elektra haja még mindig hamuval szórt. Olyan kötelezettségvállalás ez, amit Pénelopé egyszerre helytelenít és kénytelen elfogadni. Agamemnón lánya néhány évvel idősebb, mint Télemakhosz, mégis hajadon; azt mondták neki, várnia kell, hogy apja férfit válasszon neki, és áldását adja. Bár rokoni szálak fűzik Helénához, semelyik palota falára nem festenek képet Elektra szépségét megörökítendő. Apja sasorra és anyja makacs álla együtt olyan profil, mint a gyűrt fémlap. Haja sűrű, göndör; olyan apró bodorodásokkal, hogy az már nem divatos, és olyan dús, hogy alig lehet ápolni. Szeme nagy, ám míg a költők azt mondják, hogy fivérének ábrándos tekintetében van valami bájos őszinteség, Elektra minden fejmozdulata olyan, mintha sólyom nézne körül; úgy nyeli el, úgy dolgozza fel a fényt, mintha látóterében minden lélek reszkető prédanyúl lenne. Apjának volt ilyen a tekintete, de Agamemnón megtanulta, hogy lehajtsa fejét, mint az oroszlán, aki azon gondolkodik, hogy felfalja-e a szeme előtt levő élőt, vagy egyelőre elég vér van a gyomrában, és túl kövér, túl lassú a támadáshoz.

Elektra csupa csont és bőr, ruhája szürke. Gyerekként arany karkötőket viselt, melyeket az anyjától kapott; anyja olyan szorosan ölelte magához, hogy azt hitte, összeroppan a szorítástól, és ilyenkor Klütaimnésztra a fülébe súgott:

– Éli fogsz, lányom. Élni fogsz, és soha senki nem fog bántani téged.

Elektra ötéves volt, amikor nővérét, Iphigeneiát véres kezű apjuk feláldozta Artemisz istennő oltárán. Nem sok emléke van a nővéréről, csak időnként belenyilall a fájdalom érte.

– Elektra úrnő – szólítja meg Pénelopé, ahogy leül a fiatal nővel szemben az árnyas szobában. Elektra két szolgálólányt hozott magával; mindketten hamut szórtak magukra, mint úrnőjük. A szolgálók a csontos kéz egyetlen mozdulatára sietve távoznak. Nehéz eldönteni, hogyan szólítsa ezt a sovány, görnyedt fiatal nőt. Nem királyné, de fivére, Oresztész gyakorlatilag Mükéné királya, csak nem ül a trónon. Elektra tehát Hellász legnagyobb királyának húga. És mégis, mit ér egy húg férj nélkül manapság?

– Pénelopé… szólíthatlak Pénelopénak? Hiszen unokatestvérek vagyunk, ugye?

Pénelopé mosolyog és bólint.

– Elektra. Remélem, mindennel elláttak, amire szükséged van. Hozassak több fényt?

– Köszönöm, ne. Ez elégséges. Vendéglátásod teljességgel elégséges.

Ha Ithaka nem elég, akkor semmi sem elég. Ez gyakorlatilag a sziget mottója.

– Egész Hellász átérzi gyászodat.

Ez kedves, könnyed megjegyzés királyi felségek között. Sokakról leveszi a könnyzápor és hajtépés terhét, így az azonnali megsemmisülés veszélyétől megvédi a szép frizurát.

– Tudom. Apámat szerették.

Agamemnónt, a trójai mészárost, aki Hellász legnagyobb férfijait egy elszökött királyné miatti haragjában a halálba, tízéves háborúba vitte. A költők nyilvánvalóan szeretik, és ha a csontok már mind elporladtak és a port a tengerbe fújta a szél Trója felperzselt romjai előtt, azon a napon egészen biztosan nem számít már más, csak az, hogy a költők szeretik-e Agamemnónt. Pénelopé erre nem válaszol.

Csend áll be. Ennek a csendnek nem lenne szabad közöttük feszülni. Beszélgetniük kellene. Pénelopé minden okossága ellenére nem igazán jó az efféle csevejben. Az, hogy megengedték neki, hogy mélyen gyászolja haza nem tért férjét, az elmúlt tizennyolc évben valóságos áldás volt; elfogadható lepel a hallgatásra. Ám ebben a félhomályos, inkább sötét szobában vannak bizonyos rituálék, amelyeket be kell tartani, bizonyos viselkedéssémák, melyeket most Pénelopé próbál előhúzni túlpezsgő gondolatai közül.

Ajka mozdul, hogy valami sekélyes megjegyzéssel kezdje… az Agamemnónnak áldozandó bika tulajdonságairól, vagy talán valami anekdotát idéz fel arról, hogy férje mennyire dicsérte a nagy királyt, akivel fiatalságában volt együtt. Odüsszeusz fiatalságáról szóló történeteinek nagy részében ott volt Agamemnón. Pénelopé csak az előttről ismeri, hogy ideje lett volna megöregedni.

Aztán Elektra megtöri a csendet:

– Tudni akarod, miért jöttünk.

Hála az isteneknek, gondolja Pénelopé, hangosan pedig így válaszol:

– Agamemnón bármelyik gyermeke bármikor…

– Tudni akarod, miért jöttünk Ithaka szigetére – vág a szavába Elektra, ami rettentő udvariatlanság. Ám olyan udvariatlanság, ami ezen a helyen és ekkor egyáltalán nem ok a neheztelésre, sőt üdítő, áldott közbeszólás. – Küldhettünk volna hírnököket. Sokan, köztük királyok is jelentéktelen rabszolgától tudják meg ezt a hírt. Még nagybátyámhoz, Menelaoszhoz is egy bizalmi emberünket, a pohárnokot küldtük. Tudni akarod, hogy bátyám és én miért szántunk időt és fáradságot arra, hogy eljöjjünk Ithakába, a szigetre, amely… – Orra egy pillanatig ráncot vet, egy szót keres, ami pontos, de közben nem egyenesen sértés. – …Amely olyan távol áll Mükéné érdekeitől.

– Igen, felmerült bennem ez a kérdés is.

Apró bólintás. Elektra anyja nagyon szerette a bókokat és a szellemességet. Egyszer egy kiváló költő állt előtte, és szójátékaival, mondat-táncaival kápráztatta el a királynét; nem volt harcos, nem volt hatalmas király, de Klütaimnésztra megölelte, és a költő…

…mindegy. Elég legyen abból, hogy mi volt az a költő. Elektra megesküdött, hogy soha többé nem gondol ilyesmire. Nemcsak anyja vérét utasította el, hanem minden tulajdonságot, amit ezzel a vérrel Klütaimnésztrától örökölhetett. A zene iránti rajongást. Azt, hogy kedveli a friss, meleg kenyeret. A homlok fölött viselt hajfonatokat. A sárga színt. A szavakban lelt örömet. Mindezeknek veszniük kell a nővel, aki királyi apját megölte.

– Klütaimnésztra… – Elektra a név kimondásától is megborzong, megveti, hogy a nyelvére vette, de feladata van, és teljesíteni fogja. – Miután meggyilkolta apánkat, elmenekült. Szeretőjét megölte a bátyám, de Klütaimnésztra elmenekült. Ez… gyávaság… elfogadhatatlan… az istenek megsértése, hogy apám gyilkosa még levegőt vesz. Érted?

– Azt hiszem, értem. De ez nem magyarázat arra, hogy miért jöttetek Ithaka szigetére.

– Nem magyarázat?

Elektra szemében villan valami. Megint ott van, az oroszlán, a sólyom; azt mondhatja, hogy ereje az apjától van, de az anyja is így nézett, amikor a férfiak elkezdtek pletykálni a háta mögött, amikor azt terjesztették, hogy egy nőnek nem lenne szabad férfimód uralkodnia.

Kegyes lenne, ha Elektra megint kimondaná, amit gondol, ha nyíltan beszélne. De nem kegyes. Megesküdött, hogy soha senkivel nem lesz többé kedves, sem kegyes.

Pénelopé feszengve moccan, és próbál úgy fogalmazni, hogy szavai sem vallomásként, sem fenyegetésként ne legyenek értelmezhetők.

– Rendben. Ha nyíltan beszélünk egymással, ahogy unokatestvéreknek kellene… Oresztész nem lehet király, amíg anyját meg nem ölte – jelenti ki. – Nincs hellén, aki oly férfiút fogadna uralkodójául, aki túl gyenge ahhoz, hogy egy nőt megöljön. Mohó szívű erős férfiak vágynak Agamemnón megüresedett trónjára. Köztük nagybátyád, Menelaosz. Trójai harcos. Ezért Oresztésznek nagyon hamar meg kell bosszulnia apja gyilkosát, és véget kell vetnie anyja életének. De akkor miért jöttetek Ithaka szigetére? Miért vesztegetitek itt az időt? – Megint Elektrára néz, azt várja, hogy unokahúga hangosan kimondja azt, amit ki kell mondania, de Elektra nem szól. Hallgatása beszédes. Hallgatása sok mindent elmond Pénelopénak arról, amit nem kedvel ebben a mükénéi nőben. – Klütaimnésztrát megölni jöttetek.

Még egy oroszlán is várt volna egy szusszanásnyit, mielőtt válaszol. De Elektra nem várt.

– Igen.

– Úgy hiszitek, hogy férjem királyságában van?

– Igen.

– Miért?

– Kémeink jelentették, hogy nyugatra menekül. Ithaka a nyugati tengerek kapuja. Ha el akar menekülni, a ti valamelyik kikötőtökből kell indulnia. Idáig követtük; nem hisszük, hogy messze lehet innen.

– Királyságomban nekem is vannak őrszemeim. Tudomásom lenne róla, ha unokanővérem itt lenne.

– Igazán, kedves unokanővérem? És ha itt lenne, mit tennél?

Óvatosan, innentől nagyon óvatosan… Pénelopé a szavakat keresi.

– Ha királynéként jött volna hozzám, tiszteletre méltó vendégként fogadtam volna. Most, hogy tudom, hogy gyilkos, örömmel nézném végig, ahogy elég a teste.

Ez hazugság. Megérintem Ithaka királynéjának vállát, gyengéden megrázom. Mindenható Zeusz, ha ma éjjel lenéz az Olümposz magasából, talán felfigyel a fiatal Télemakhoszra, aki Oresztész ajtajánál ólálkodik. Figyeli, ahogy a mükénéiek hajóik körül nyüzsögnek; figyeli, ahogy Menelaosz szeme sarkában valami villan, amikor közlik vele fivére halálának hírét. Férjem ezt a szobát, ezeket a nőket nem tartja szemmel. Ma minden isteniség, ami róluk ragyog, tőlem ered.

– Rendben – tűnődik Elektra hosszú csend után. – Akkor rendben. Anyám fortélyos. Tudja, hogyan rejtőzhet el.

– Parancsot adhatok, hogy kutassanak át minden hajót, minden…

– Igen. Tedd azt! Zárasd le a kikötőket!

– Nem vagyunk gazdag föld. Nem csak ón és borostyán megy át a kikötőinken. Gabonát hozunk a népnek és takarmányt az állatoknak.

– Akkor gyorsan meg kell találnotok őt, igaz?

Pénelopé lélegzete elakad, feszengve nyeldekel, a halvány, pislákoló fény felé fordítja fejét, aztán újra Elektra irányába néz.

– Férjem atyád szövetségese volt. A nyugati szigetek, mint mindig, szolgálatotokra állnak.

Elektra elmosolyodik; mintha bőrtelen koponya mosolyogna; olyan vicceken nevet, amelyeket Hádész is élvez. Félig lehajtja fejét, és Pénelopé feláll. Az árnyékba húzódott szolgálók még inkább a sötétbe simulnak, mintha azt mondanák: „Kicsodák? Mi? Mi sosem álltunk Mükéné szolgálatában.”

Aztán amikor Pénelopé keze már az ajtót érinti, Elektra utánaszól:

– Gyerekkorodban anyámmal játszottál, ugye? Mindketten Spártában nőttetek fel.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer, hogy leendő királynék játszottak együtt Spárta mezőin, gyerekek szaladgáltak mezítláb a napon. Hol vannak most? Pénelopé tekintete a távolba réved.

– Klütaimnésztra folyton a hajamat rángatta, Heléna pedig azt mondta, hogy olyan a járásom, mint a kacsáké.

– Úgy uralkodott Mükénén, ahogy te uralkodsz férjed királyságában.

– Igen – tűnődik Pénelopé. – Valóban. De biztos vagyok abban, hogy Oresztész holnap reggel beszélni fog királyi tanácsommal, Odüsszeusz hű embereivel, és megbeszéli ezeket a súlyos kérdéseket a fiammal is. Amikor ezek a megbeszélések véget érnek, értem küldetnek majd azzal, hogy le kívánják zárni a kikötőket és átkutatni szigeteinket. És mely királyné… vagy király… ne engedne a tanács bölcs döntésének?

Elektra alig ismeri unokatestvérét, Pénelopét, de úgy véli, lát benne valamit, ami az anyjára hasonlít, és szeretné szeretni, szeretné gyűlölni, szeretné áldását kérni, és szeretné arcon köpni. Elektrát tizenegy éve nem ölelte senki, azóta, hogy anyja megölelte, és ő sikoltva szakította ki magát a karjaiból:

– Én NEM vagyok Iphigeneia!

Azzal kirohant a szobából, és az anyja soha többé nem szerette. Elektra egyszer megcsókolt egy rabszolgafiút a kovács műhelye mögött, és a fiú keze Elektra testének tilalmas részeire siklott. Elektra sírt és még többet akart, aztán ellökte magától a fiút, elszaladt az olvadt fém és a lángok szaga elől. Később eladatta azt a rabszolgafiút, hogy az a férfitekintet soha többé ne égesse az arcát. Azóta sem nézett férfira.

Istennőként, aki szakértője ezeknek a dolgoknak, véleményem az, hogy Elekra nagyon zavart fiatal nő.

Ezért Pénelopé válaszára válaszolva azt mondja:

– Ahogy mondod, unokanéném. Úgy van, ahogy mondod.

És egész éjjel nem alszik, kivéve, amikor igen, de a dalnokok nem erről fognak dalolni.

17. FEJEZET

Ithaka alszik, és míg alszik, álmodik.

Télemakhosz álmában döfő dárdákat és törött pajzsokat lát, napfényt csillanni hős férfiak páncélzatán, és csatakiáltásokat hall. A nap minden órájában gyakorolni fog, és még éjszaka is egy ideig, hogy hazáját szolgálja, hős lehessen, amilyen az apja… volt. Ám álmában dárdáját valami véres ellenség felé döfi, és úgy tűnik, mintha lelassulna, megragadna a levegőben, mintha túl nehéz lenne, nem tudná tartani, míg körülötte mindenütt fürge dárdahegyek szúrnak, és így elszenderedve meghal.

Athéné időnként jobb álmokat küld neki, de amíg az apa él, istennő-társam gyakran elhanyagolja a fiút.

Elektra álmában anyja szobájába les, és nőt lát, aki felkiált a gyönyörtől; lába között egy költő ajkai. Nem gondolta volna, hogy nők is átélhetik az extázis állapotát. Amikor tanárait kérdezte erről, azt mondták, hogy ez szemérmetlen kérdés, és Aphrodité papnőjéért küldtek, aki egy meglehetősen emlékezetes délutánon elmagyarázta, hogyan és honnan jön a gyerek, hogy Elektra minden hónapban vérezni fog, és a női gyönyör csak azért adatott, hogy a férjük gyönyörét szolgálja. A beszélgetésben nem volt szó arról, hogy mi történik, ha férfiak nőket ragadnak el férjük mellől saját gyönyörük szolgálatára. Mert ugyan miért is kellene ilyen jelentéktelen részletkérdésekkel foglalkozni?

Két holdciklus telt el azóta, hogy Elektra apját lemészárolták. Az idő óta Elektra nem havivérzett. Arra gondol, hogy vajon fog-e még vérezni valaha.

Oresztész azt álmodja, hogy három árnyék áll az ajtó előtt, és hallani véli a fúriák vad nevetését. Tudja, hogy élete a bonyodalmak után megoldódik.

A szolgálók is álmodnak; azok is, akiket a költők sosem említenek.

Éósz… arról álmodik, hogy egy napra ő Uránia; rejtett erő és titkok asszonya. Szeszélye szerint manipulálja a férfiakat, akaratát tengereken át suttogva, parancsként adják tovább, a nevét azonban nem tudja senki. Éósz szerint ez a lehető legnagyobb hatalom, és csak mosolyog, ha azokra a férfiakra gondol, akik az életüket adnák, hogy a költők megénekeljék őket, ahelyett, hogy éljenek, éljenek, éljenek az élet csodájában, és hosszú boldog életük végén elfelejtsék őket. Ő még nem tart ott, természetesen. Azt azonban tudja, hogyan tegye magát nélkülözhetetlenné, felbecsülhetetlen értékűvé, és ez egy rabszolganőnek valamiféle hatalom… talán az egyetlen hatalom, amiben része lehet.

Autonoé végtelen sötét erdőről álmodik, amelyből képtelen kimenekülni. Próbál nevetni, próbál mosolyogni, sötét hangulatát vidámsággal legyőzni, ahogy mindent legyőz, próbálja a rémálmokat daccal elűzni, a rémálmok azonban nem hagyják el őt.

Leaneira arról álmodik, hogy nővérével fut Apollón templomához; apró lábak szaladnak poros ösvényeken, kis kezek nyúlnak aranyfigurák után, mielőtt a város leég. De a tüzek még ebben a tiszta emlékben is elérik. Befurakodnak gyerekkorába, ifjúságát vérrel és füsttel árasztják el, lecsupaszítják a padlón fekve sikoltó, meggyilkolt fivérei és anyja koponyáját. Az égő Trója tüzei a múltját is elemésztik, álmait is, nem marad más, csak a tűz.

Jázminillatú és halszagú házában Priéné is álmodik. Álmában harcos királynéját, Pentheszileiát látja, és azt a napot, amikor hírnökök érkeztek Trója városából, és szövetségeseiket háborúba hívták. Arról a napról álmodik, amikor megpillantotta Akhilleuszt. Nagyon messze volt, táncolt, bronz villant, napfény és test. Úgy harcolt, ahogy a nők harcolnak. Nem nyers erővel, hanem fortéllyal és gyorsasággal. Nem várta meg, hogy felmérje, ereje nagyobb-e, mint ellenfeléé, hanem egy-egy rosszul fogott dárda mellett oldalra ugrott, és elvágta az ostoba, megtántorodott harci barom verőerét. Csak annyi időre állta a nehéz kard csapásait, hogy a lendület tovább vigye, aztán pengéjét az óvatlan ellenfél csillogó páncéljának megnyíló résébe döfte. De Pentheszileia távol tartotta magától Akhilleuszt; úgy mozgott, ahogy a hellén hérosz, nem hagyta magát könnyű csapdákba csalni; távolságot tartott, amikor hosszú karja a vérző levegőbe csapott; Pentheszileia pengéje ínt és izmot, csuklót és ujjakat keresett, bármilyen prédát, amit elejthet a gyilkos döfés előtt.

Priéné álmában rohan Pentheszileia felé, királynéja segítségére. Mert a Kelet Asszonya páratlan harcos volt, a farkasok és medvék földjének szülötte, őt is megfertőzte azonban a költő-betegség, mert kijelentette, hogy: Ezt a csatát egyedül vívom Akhilleusz ellen. Tiszta őrület. Az ő harcmodoruk abszurd megtagadása, mert ők egy testvériség, nővérek, mióta először ittak kancatejet az ezüstös ég alatt. És mégis: az én nevem fennmarad, engem énekelnek, mint Akhilleusz megölőjét. És így az amazonkirálynőt a költők keze és Akhilleusz kardja együtt ölte meg.

Priéné a nagy síkságon vágtázó lovakról, a folyók szúnyograjairól álmodik, és arról, hogyan lihegett, és hátán a seb hol megnyílt, hol összezáródott, mint a tátogó hal szája. Aztán felébred, fegyvereiért kap, melyek soha nincsenek távol tőle. Megtalálja őket, megnyugszik, visszaalszik, és újra álmodik.

Trója falai alatt volt egy éjszaka, amikor Athéné megjelent Odüsszeusz álmaiban, és azt mondta… vagy valami hasonlót…: „Édes istenek! Micsoda szép ló!”

Volt egy éjszaka Spártában, amikor Aphrodité ujjait Parisz kupájába mártva vörösre festette a királyfi ajkait, és azt súgta: „Ugye, milyen szép feneke van a király feleségének?”

Ritkán lépek be halandók álmaiba, mert férjem attól tart, beléjük plántálok valami képet magamról, ajkam megérintheti álmos ajkukat, valami obszcén bizalmasság történhet a csillagos ég alatt. Dicsőségem leghízelgőbb pillanataiban is kissé telt, dupla tokájú nőnek ábrázolnak, anyának, aki egy kissé elengedte magát. Az éjszaka titkos óráiban senki nem akarja, hogy a szortyogó vén Héra látogassa meg. De ma éjjel lenézek Priénére, az alvó keleti harcosra, és eszembe jut, hogy nézett ki az istennője, ahogy kezét a tengerig hömpölygő nagy folyó fölé emelte, hogyan ragyogott fel a szeme, és hogyan csattant nyelve szétvált ajkakon, és titkon hátranézve, hogy senki nem les-e ma éjjel a sebesen sodródó fellegek közül, beosonok Priéné álmaiba.

– Figyelj rám, lányom – súgom. Hangom, mint a folyóvíz. Hajam, mint a táncoló lángok. – Tanítsd harcolni lányaimat!

Régen volt, hogy Priéné legutóbb isteneivel álmodott. Azt hitte, elfeledkeztek róla. Most azonban kinyújtja remegő kezét, és anyanyelvén kiált fel, Anya, Anya, Tabiti, Anya. Nem maradok ott, hogy válaszoljak neki. Bár messze vagyunk a hazájától, a Kelet lánya talán bosszús lenne, ha meglátná, hogy valaki betolakszik az imáiba, akkor is, ha az a valaki olyan csodálatos, mint én.

– Tanítsd meg asszonyaimat harcolni! – súgom, ahogy az éjszaka nappallá foszlik.

18. FEJEZET

A gyász második napján Ithaka fiai összegyűlnek.

Igen, nagy a sírás, és sűrűn loccsannak az italáldozatok Agamemnónért. Igen, nem lesz ma lakoma Odüsszeusz palotájának nagytermében. A hold azonban mégis változik, lám, változik; vékony lett és sötét, mintha ő is siratná a türannosz Agamemnónt, és aztán hízik újra, ezüst fénye csókolja a tengert, és a nyugati szigetek lakói ezúttal, ha felnéznek égi mosolyára, bánkódnak, mert a teliholddal a fosztogatók is jönnek.

A palota falainak árnyai közt Peiszénór apátlanul felnőtt fiúkat tanít a közelharc művészetére.

Szánalmas látvány.

Nem mintha ezekből a fiúkból hiányozna az akarat vagy a tehetség. Sokan – különösen a Télemakhoszhoz közel állók – önként vállalták a szolgálatot, mert megértették, milyen dicsőség lehetősége rejlik abban, hogy megvédik hazájukat. Néhányan fiatalabb korukban gyakoroltak már karddal, de mivel senki nem volt különösebben elkötelezett a kiképzésük mellett, néhány levegőbe suhintás után felhagytak a gyakorlással, csak annyi erőfeszítést tettek, hogy nagyon bátornak tűnhessenek, de nem tanulták meg a vívás művészetét. Sok kihagyott fanyalog, hogy Polübosz és Eupeithész nem fog hiányozni, ha meghal. A legfiatalabb tizennégy éves, és alig tudja felemelni a pajzsát.

– Jól van – mordul Peiszénór. – Most pedig próbáljuk újra!

A többiek nézik. A kis csapat négy parancsnoka, Aigüptiosz, Peiszénór, Polübosz és Eupeithész figyeli, ahogy a gyerekkorból alig kinőtt ifjak karddal vívnak, és néha bátrabb csapásokat engednek meg maguknak, amitől meginognak, mert alig bírják el fegyverük súlyát, és általánosságban igyekeznek boldognak látszani ebben a hiábavaló harci táncban.

Antinoosz és Eurümakhosz nem tagjai az egységnek. Apjuk nem hajlandó engedni, hogy az életüket kockáztassák. Amphinomosz azt mondta, átengedi a segédét, de neki nincs szüksége kiképzésre. Jönni fog, amikor hívják, mondja. Ezt állítja.

Még egy látogató figyeli, ahogy Peiszénór kiképzi embereit. Memphiszi Kenamon önkéntelenül ingatja fejét, de az első halvány mozdulat után észbe kap, és sikerül elejét venni a többinek. Tudja, hogy ha meglátnák rosszallását, az rendkívül rosszul venné ki magát.

A gyöngyházzal berakott tiszafából készült tanácsasztalnál az öreg Mentór maghéjat köp ki fogai között, lassan rágja a magbelet. Teli szájjal szólal meg:

– Hát, akkor nagy szarban vagyunk, ugye?

Ha tanácsbeli tanult társaihoz szól, Mentór kissé árnyaltabban fogalmaz. Ha a királynéval bizalmasan beszélhet, nagyobb szabadságot és szabadosságot enged meg magának a gyorsabb és pontosabb érthetőség jegyében, hiszen mindig sok dolga van, és rengeteg helyet kell felkeresnie.

– Én nem egészen ezekkel a szavakkal mondanám – feleli Pénelopé.

– Mi lenne ez más, ha nem nagy szar, ó, Ithaka Klütaimnésztrája?! Ha ez igaz, fél lábbal már a Sztüx vizében vagyunk, és süllyedünk.

– Nem, ha megtaláljuk, és átadjuk gyerekeinek.

Mentórnak megint káromkodni lenne kedve, de Pénelopénak is megvan a maga tűréshatára, ezért megelégszik annyival, hogy rendkívül obszcénul pislog, és csücsöríti ajkát. Pénelopé felsóhajt. Az utóbbi időben sokat sóhajtozott. Nem kéne Eurükleiát, a dajkát hibáztatni azért, hogy fia ilyen szokást vett fel.

– Mi mást akarnának tőlem, tanácsurak? Ha Oresztész nem találja meg az anyját, Mükénében tarthatatlanná válik a helyzete. A nagybátyja átveszi az uralmat. Menelaosz, mint Spárta és Mükéné királya! El tudják ezt képzelni? Olyan kényúr lenne, aki mellett fivére, Agamemnón a visszafogottság mintaképe lenne. És ha úgy gondolja, hogy gyilkos királynét rejtegettünk, nem is kell jobb ürügy neki, hogy megszálljon minket. Menelaosz mindig is irigy szemmel tekintett a nyugati kikötőkre. Nem… Vagy meg kell találnunk Klütaimnésztrát, vagy be kell bizonyítanunk Elektrának, hogy az anyjuk, ha tudtunk nélkül itt is járt, nincs már a területünkön.

– Úgy érti, felség, Oresztésznek?

– Tessék?

– Az imént azt mondta, meg kell győznünk Elektrát. Nyilván Oresztészt akart mondani.

– Igen, igen, természetesen – mondja, és legyint.

Mentór hosszan, lassan szívja be a levegőt; grimaszba húzott felső ajka alatt mézzel színezett, kiálló sárga fogak tűnnek fel.

– Mi az?! – csattan Pénelopé hangja. – Mondd ki, Mentór!

– Miért Ithaka? Ha Klütaimnésztra valóban itt van, miért? Elmenekülhetett volna délre, Kréta szigetére, vagy északra, barbár földre. Miért jött volna éppen Ithakába?

– Szerinted segítségért fordulna hozzám?

Mentór vállat von. Valaki erre fog gondolni. Talán valaki már erre is gondolt. Talán érdemes lenne teljesíteni tudósi kötelezettségét, és neki is számításba kellene vennie ezt a lehetőséget, mert egyáltalán nem elhanyagolható.

Pénelopé sóhaja már-már felmordulás.

– Lehet köztünk vérrokoni kapcsolat, de aligha voltunk egy család, barátok pedig egyáltalán nem. Tudod, mit mondott, amikor Odüsszeusz feleségül vett engem? Azt mondta: „A Pénelopé-récének végre, végre benedvesedhet a… lába egy lúd fiával.”

– De ön királyné.

– Hérának legyen hála! Tényleg? Észre sem vettem.

– Két királyné Hellászban, mindkettőnek sokáig távol volt a férje…

– De Klütaimnésztra kezéért senki nem versengett, amíg a férje távol volt. Nem gondolod, hogy ez furcsa?

– Talán azért, mert az a kéz annyira mélyen benne volt egy bizonyos költő seggében. Az a csoda, hogy az a bizonyos költő meg tudott szólalni úgy, hogy a szájából nem látszottak ki a finom női ujjak.

– Ez egyszerűen undorító.

Újabb vállvonás. Mentór egyszerű ember, minden tőle telhetőt megtesz, hogy hasznos legyen.

– Mindenki tudta. Talán az egyetlen kurafi, aki nem tudta, az Agamemnón volt. Képzelje, milyen meglepetés volt neki, amikor kiderült.

– Elképzelem, milyen meglepetés volt Klütaimnésztrának, hogy a férje visszatért. Évekig vezette az országot; tíz éven át küldött ellátmányt a tengerentúlra, férje végtelen hadjáratába, és még hét évig tartotta fenn a békét, ahogy dühös veteránok szivárogtak haza, és rabolni, fosztogatni kezdtek, miközben a király a déli tengereken fosztogatott. Aztán egy napon Agamemnón a palota kapujához tántorog, és bekiált: „Üdv, drágám! Itt vannak a kincseim meg az ágyasaim, találj nekik helyet!”

Klütaimnésztra a palotából kifelé menet elmetszette a trójai hercegnő, Kasszandra torkát. Kasszandra nem mutatott ellenállást. Miután egy évig a hajánál fogva rángatta ágyába Agamemnón, keze a torkán, nyála csorog, Kasszandra megtanulta, hogy sikoltozással nem ér el semmit. A második év után még Agamemnón is elhitte, hogy a hercegnő hallgatása beleegyezés, és mindenfélét elképzelt arról, hogy a nő még élvezi is, hogy finoman szólva fölé kerekedik. Mire hét év elteltével Klütaimnésztra megölte, Kasszandra teljesen lemondott a beszédről. Tudta, hogy úgysem hinne neki senki, és senkit nem érdekel a sorsa. Így halt meg Trója prófétanője, istenek és férfiak játékszere.

– A kikötők lezárása súlyos érvágás nekünk – tűnődik Mentór, a tompa elmélkedés csendjét megtörve. – Hiszen mi kereskedőnép vagyunk.

– Ugye üzentél már Északra?

– A hírnök a délutáni dagállyal fog kihajózni.

– Nem tudom, nem kéne-e először Zákinthoszt útba ejteniük.

– Miért? – Mentór gyanakvón tágra nyitja a szemét. – A szél nem kedvez nekik, ez a kitérő csak késleltetné az útjukat.

– De sok hajó jár a nyugati gyarmatokra Zákinthoszról, ráadásul, ha Klütaimnésztra északon lenne, már hallottuk volna hírét, ugye?

Mentór szeme résnyire szűkül a tűző napfényben. Egy pillanatig elgondolkodik, kiben kéne bíznia; a lányban, akit ismer vagy a királynéban, aki most előtte áll. Választ. Meggondolja magát.

– Rendben. Előbb délre mennek. Talán szerencsénk lesz. Talán Klütaimnésztra nem Ithakán van – sóhajtja, mint aki mindig is így hitte. Pénelopé megtanulta, hogyan rejtse el arcát, érzéseit a férfiak elől, de Mentór ismeri a királyné hallgatását. Hirtelen felnéz. – Mi az? Mi történt?

– Találtam egy gyűrűt. Phenerán.

– Mit keresett Phenerán?

– Királynéi kötelességeimnek tettem eleget. Nincs olyan király, aki ne ment volna le, és ne tartott volna hősies beszédet bosszúról, vérrel megtorlásról, ilyesmi. Nekem is ezt kellett volna tennem. Akkor, ha… Volt egy holttest a sziklák alatt. Egy bizonyos Hüllosz. Csempészettel foglalkozott. Te elhiszed, hogy illírek törtek partjainkra?

– Nem. És ön, felség?

Pénelopé ajkát csücsöríti, fejét oldalra hajtja, felméri a férfit, akit szinte egész felnőtt életében ismert, akiben megbízik, és mégsem bízhat benne sosem teljesen, amíg ennek a táncnak az utolsó lépése is megtétetik, és aztán soha egyetlen férfiban sem fog megbízni.

– Nem. Szerintem barbár ruhába öltözött hellének. Szerintem az egyik kérő fizeti őket, és így, erővel akarja megszerezni a kezemet. Feleségül akar venni. Mindent vagy semmit. Bátor húzás. Merész, de bátor.

Van ebben valami kegyes csodálat. Hektór is csodálta Akhilleuszt, a legvégsőkig.

– Azt tudja felség, hogy melyikük?

– Csak gyanúm van. De akárkik is legyenek ezek a fosztogatók, akárki küldte őket ellenünk, a fosztogatók rabszolgákat szednek, nem hullák kellenek nekik. Ezt a Hülloszt nem úgy végezték ki, hogy szíven szúrták, nem is keresztbe hasították fel a mellkasát. Egyetlen késszúrás-nyom volt – mondja és megérinti torkát ott, ahol az állkapocs tapad. Különös hely, az érintéstől furcsa érzése támad. – Kis penge, olyanféle…

…olyanféle, amit egy királyné tarthat rejtve magánál; aki retteg attól, hogy megbecstelenítik, és nem biztos abban, hogy a Fúriák felelnek neki, ha segítségül hívja őket. Nem bölcs dolog ilyesmit kimondani, még egy olyan érdemes ember előtt, sem, mint Mentór.

– Úgy értem, milyen közel kell lenni ahhoz, hogy egy férfit így megöljön valaki? – Pénelopé feláll, felméri a távolságot közte és Mentór között. Az öreg tanácsnok csosszanva, kis lépéssel hátrál, úgy, hogy észre sem veszi. – Az áldozat vagy pontosan tudja, hogy meg fog halni és nincs hova menekülnie, háta mögött fal van, erőtlen, ledermedt, mint nyúl a farkas előtt… vagy annyira közel van, hogy észre sem vette a pengét, magabiztos az utolsó pillanatig, amikor észleli, hogy a torkába fúródott fémtől nem kap levegőt.

– Nem tudtam, hogy ily sokat tud a halálról, felség – mormogja Mentór, és kissé zavarban van, hogy ez a női személyt, aki egykor gyerek-királyné volt Odüsszeusz udvarában, olyan erők formálták, melyeket ő nem ért teljesen.

– Nagyon keveset tudok a gyilkolásról – feleli Pénelopé, és vállat von. – Az a férfiak ügye. De nők öltöztetik fel és siratják a holtat, ha beállt a halál, ugye?

Mentór felesége azért halt meg, mert fekete, duzzadt csomó nőtt a mellében. Amíg élt, nem engedte, hogy férje felemelje a gyolcsot erről a fájdalomról, és holtában nők vitték a temetőbe. Zavarában megnyalja ajkát, inkább másra gondol.

– Valami gyűrűt említett.

– Ó, igen… Hüllosznál volt, elrejtve. Arany. Rajta a királyi pecsét. Agamemnón gyűrűje.

– Egy csempésznél volt?

– Halott csempésznél. Éppen ez aggaszt a legjobban. Élő csempészt fizethettek volna szolgálataiért ezzel a nehéz gyűrűvel. Ez a fizetség unokanővéremet olyan messzire vihette volna Ithakától, amilyen messze a madarak szállni képesek. Egy halott csempész azonban… egy halott csempész, akinél még ott van ez a nagyon is felismerhető gyűrű, akinek még nem volt ideje ezt a gyűrűt felismerhetetlenné formáltatni… ennek a csempésznek nem volt ideje teljesíteni, amit vállalt.

– Ön szerint Klütaimnésztra adta neki azt a gyűrűt?

– Lehetséges, hogy viteldíjként adta, igen. De ha a csempész halott, és még mindig Ithaka szigetén van, felmerül a kérdés, hogy valóban viteldíjként szolgált-e az a gyűrű.

Feszes csend állt be, ezen a tényen gondolkodtak. Végül Mentór saját rémálmaiba bámulva felmordul:

– Ez a fegyveres csapat rendkívül rossz ötlet.

– Egyetértek.

– Tudja, felség, hogy csak negyven embere van? Aigüptiosz próbál járőröket küldeni, Polübosz a kikötőt akarja védeni, Eupeithész pedig a magtárak őrzésére akarja rendelni őket; mire meghallják a riadót és felsorakoznak, vagy túl késő lesz, vagy túl kevesen lesznek ahhoz, hogy érdemben tehessenek valamit.

– Tudom. – Pénelopé hangja lágy, mint a pillangó szárnya, laza, mint a pókháló. A királyné a jövőbe tekint, és nagyon belefáradt a nézésbe. – Az ő alkalmatlanságukra támaszkodom, hogy életben tartsák a fiamat.

– Tudja, felség, hogy minden rendben lesz. Hiszen ő Odüsszeusz…

– Ha azt mered nekem mondani, hogy ő Odüsszeusz fia, mintha az valami védő varázserő lenne, esküszöm, sikítok – feleli olyan tisztán, mint a kehelydob csengése. – Üvölteni fogok, hajamat tépem, és tombolok. Héra úgy segéljen, megteszem!

Édesem, súgom halkan, benne vagyok. Sokszor előfordult, hogy amikor férjem hazatért kalandozásairól, nekiestem a szökőkútnak, megszaggattam ruháimat, a földre vetettem magam, és megesküdtem, hogy meghalok; szememet kapartam, vért karmoltam isteni bőrömből, és ököllel vertem mellkasomat. Ez hosszú távon nem változtatja meg a viselkedését, de legalább egy kicsit, nagyon kicsit, de sikerül zavarba hoznom, ha nem is annyira, amennyire ő megaláz, lealacsonyít, tiszteletlenül bánik velem, és nem tekint nőnek. Szóval, te sirass! Én hozom az olajágat.

Lehetséges, hogy Mentór hallja a hangomat, legalábbis mondanivalóm töredékét, lehet, hogy leheletemtől libabőrös lesz, mert van benne annyi jó érzés, hogy elfordítja tekintetét és egy kicsit gondolkodik, mielőtt felnéz, és azt kérdi:

– Mit fog tenni, felség?

– Mivel? – kérdi Pénelopé és felsóhajt. – A fosztogatókkal? Az unokanővéremmel? Elektrával vagy Oresztésszel? A fiammal?

– Mindegyikükkel. Gondolkodtam… Mindegyikükkel.

– Mentór…

– Tudom, hogy tizennyolc éve mentek el Trójába. Tudom, hogy ez katasztrófa, tudom… de ha valamelyikükhöz feleségül menni kisebb katasztrófa, mint az alternatíva…

– Egy kis polgárháború, egy enyhe vérengzés most, azzal haladékot nyerünk, és a sokkal rosszabb csak később következik?

– Nos, őszintén szólva igen. Ha mondjuk Antinooszhoz menne feleségül, felség, akkor Eurümakhosszal kell háborút vívni, de a gabonatárolók legalább biztonságban lesznek, és amint trónra lép…

– De mi van akkor, ha Eurümakhosz győz?

– Rendben, akkor legyen Andraimón. Szörnyű király lesz, de legalább katonai tapasztalatot és kapcsolatokat hoz, ami lehetővé teszi önnek, hogy…

– Amphinomosz nem tűrné meg Andraimónt a trónon, és Amphinomosz elég okos ahhoz, hogy legyenek kapcsolatai Kefalonián…

– Pénelopé!

Felemelte a hangját. Ilyesmi nem fordult elő a királyné tizennyolc éves kora óta, amikor agyagedénnyel dobta meg Eurükleiát, amiért kilopta Télemakhoszt a bölcsőjéből. Ki a kis hős? Iiiigen, kicsi hős vagy, iciri-piciri, súgta a régi házicseléd, ahogy Pénelopé fia szinte herkulesi erővel szorította az ujját.

– Felség! – korrigál. – Így is, úgy is háború lesz. Elkerülhetetlen. Semmit nem lehet tenni, hogy megelőzzük. Válasszon valakit most, amíg Oresztész a szigeten van; fordítsa előnyére ezt a pillanatot. Hiszen csak halogatja az elkerülhetetlent.

– Ez nem így van.

– Pénelopé… Felség…

– Nem így van. Mentór, ez nem így van. Nem halogatom az elkerülhetetlent. Tudom, hogy újra férjhez kell mennem. Tudom.

– A férjét várja.

– Tessék? Nem. Úgy értem… Igen, természetesen, gondolok rá.

– Még őt szereti?

Pénelopé megtanulta, hogyan rejtse el érzéseit a férfiak elől, de néha ő is meglepődik.

– Tessék?

– Úgy értem, a könnyek, a gyász, a…

– A hihetetlenül hasznos, hihetetlenül hatékony könnyek és gyász.

– Tehát nem…? – próbálkozik, a szavakat úgy préselve ajkai között, mintha valami elfertőződött pörsenés lenne.

– Tizenhat éves voltam, amikor összeházasodtunk. Kedves volt, jó volt, nagyon örültem, hogy ő a férjem, és nem… gyakorlatilag bárki más. Emlékszem, körbenéztem apám udvarában a hellén férfiakon és arra gondoltam: „Hérának legyen hála, sokkal rosszabb is lehetett volna. Ez szerelem?”

Pénelopé, a lány, aki még nem lett asszony, férje karjában feküdt a csillagos ég alatt, és érezte… sok mindent érzett. Fiatal nő volt, aki éppen akkor fedezte fel a testét, önmagát, a személyiségét, akivé lenni akart, és nagyon, nagyon akart szeretni. Orrát férje mellkasához nyomta, Odüsszeusz pedig magához ölelte. Karja hideg, arca meleg a férfitest melegétől, és arra gondolt, talán igen, talán ez a szerelem, és sokat fantáziált azon, hogy ez mit jelenthet.

A költők ritkán beszélnek a szerelemről azon kívül, hogy magával ragadja a szerelmest, és ha szerelemből elárulnak valakit. Héraklész lázálmában lemészárolta feleségét és gyermekét. Engem okolnak őrületéért, de ez nem igaz, mert bár játszom a férfiak szívével, nem én okozom a tébolyt. A csodálatos Médea, a megvetett és megvető; Atalanta, aki szüzességet esküdött, kivéve, ha erejét elrabolják; Ariadné, akinek léha teste istenek és férfiak között hánykolódik. Nem szólnak ódák a csendben, nyugalomban leélt életekről, ha egy férfi és egy nő elégedetten öregszik meg együtt.

Vajon szerethet-e az ember úgy, hogy nem hős, tűnődött Pénelopé az Ithaka szigetére vezető első és utolsó úton.

És mégis eszébe jutott, hogy Menelaosz hogyan ragadta Helénát állon, hogyan nézett mélyen a szemébe és mondta: az enyém vagy, és erre unokahúga elmosolyodott, negédesen felnevetett, és az egészből játékot csinált és rettegett. Férfihoz tartozni jó, mondta Heléna, miután Menelaosz felmordult, és kímélet nélkül belényomakodott. Jó tudni, hogy semmiért nem kell aggódnom. Heléna talán azt gondolta, hogy ha hangosan kimondja, akkor el is hiszi… de nyilván nem gyakorolta eléggé ezt a fortélyt, mielőtt Párisz megérkezett.

Pénelopé tizenhat évesen hagyta maga mögött apja udvarát, hogy feleségül menjen egy férfihoz, akit csak három hete ismert. Ahogy ott állt a hajó orrában, amely Ithaka szigetére vitte, behunyta szemét, és azt ismételgette: szeretni fogom, szeretni fogom, szeretni fogom. Meg fogja találni a helyét és a megelégedettséget, és ezt szerelemnek fogja nevezni. Mert a szerelem több, mint amit egy királyné remélhet, de a legkevesebb, amit egy nő tehet.

Most – nem először – eszébe jut, hogy már jóval több ideje gyászoló, magányos asszony, mint amennyi időt boldog asszonyként, férje ágyában töltött. Több ideje komorul el férje nevének említésére, több ideje veszi magára a legmélyebb szomorúságot, hogy elégedettek legyenek azok, akik ránéznek, mint amennyi ideig férje jelenlétében mosolygott. Amikor kimondja Odüsszeusz nevét, az már valamiféle politikai jellegű tett, nem hallja mögötte a férjét.

Szeretni fogok, szeretni fogok, szeretni fogok, súgja Pénelopé a nap árnyainak.

Nem biztos abban, hogy kit, de azt tudja, hogy egy napon majd újra szeretni fog.

– Szabad kérdeznem, hogy ha nem szerelem miatt, akkor mire vár?

Ezt éppen Mentór kérdezi. Egykor szerette a feleségét, de férfinak szerelemről nem illendő beszélnie.

– Tessék?

– Ha nem arra vár, hogy Odüsszeusz hazatérjen, és ha mindenképpen muszáj férjhez mennie, mire vár? Akárhogy is lesz, a háború elkerülhetetlen. Mit lehet elérni várakozással?

– Akárhogy is lesz… nem szeretem az elkerülhetetlent.

– Ön szerint van valami lehetőség a háború elkerülésére?

Pénelopé ajka elvékonyodik, és egy pillanatig arra gondol, megemlít bizonyos keleti harcost, egy nőt, akinek a tekintete is olyan éles, mint tőrei. De nem szól. Ha Mentór nem beszél szerelemről, akkor nem illő, hogy Pénelopé háborúról beszéljen.

– Talán nincs. De tartozom annyival a népemnek… a férjem örökségének…, hogy legalább megpróbálom.

– De mennyi ideig? Meddig szövi még Laertész halotti leplét?

– Ameddig csak tudom.

– Bocsássa meg ostobaságomat, de ez nem úgy hangzik, mintha Ithakáért tenné. Sokkal inkább önmagáért teszi.

– Hogy… magamért? – Pénelopé hangja arculcsapás; elfojtott harag kirobbanása. – Azt hiszed, magam miatt hagyom, hogy vagy száz férfi nyálát csorgatva bámulja a testemet minden egyes éjjel? Azt hiszed, tolerálom végtelen rágalmazásaikat, folytonos beszédüket és sértegetéseiket? Önmagamért alázkodom meg nap mint nap? Nem. A népemért teszem és a fiamért! – Pénelopé gyorsan a szája elé kapja a kezét, nehogy hangja elérje a palotában hallgatózó füleket. Egy pillanatig szótlanul állnak, ő és Mentór; menekülő léptek neszére figyelnek, vagy elfojtott nevetésre a félig csukott ajtó mögül. Semmi. Sirályok veszekednek egy rothadó hal belsőségein; csontok forrnak a konyhai fazekakban.

Végül Mentór megszólal:

– Nem védheti Télemakhoszt örökké.

Pénelopé hirtelen megroskad.

– Tudom.

– Meg kell találnia a saját útját.

– Ha lenne saját útja, abban a pillanatban, hogy betöltötte a tizenhatodik évét, összegyűjtötte volna a férjem megmaradt hű szolgáit, és magának követelte volna Ithaka trónját. El tudod képzelni? Egy tapasztalatlan fiú-király a trónon; egy héten belül megszálltak volna minket.

– Oresztész sem sokkal idősebb, és ő lesz Mükéné királya.

– Ő lesz? Akkor miért nem király már? Ó, persze. Emlékszem… először meg kell ölnie az anyját, bizonyítania kell, hogy jelleme és hajlama van az uralkodásra. Megölni a saját anyját, mint a királyi tekintély próbája… remélem, ezt az eszmét Télemakhosz nem teszi magáévá!

– Nem tenné… Soha… Ön sem tudja elképzelni, hogy megtenné!

– Mit tennél, ha szeretőt tartanék?

– Azonnal visszavonulnék, jó messzire.

– Miért?

Mentór nem válaszol, Pénelopé mosolyog, bólint, és néha úgy gondolja, hogy sírva fakad; nem emlékszik, mikor sírt legutóbb azért, hogy érvelését alátámassza, de most szabadon hagyja folyni könnyeit.

– Abban a pillanatban, amikor szeretőt fogadok, méltatlanná válok arra, hogy Odüsszeusz felesége legyek. Megsemmisül minden igény jogalapja, miszerint aki feleségül vesz engem, azé lesz Ithaka trónja, és csak terhet jelentek Télemakhosznak. Legjobb esetben száműznie kell engem valami távoli szentélybe, hogy hajamra hamut hintve tartsak bűnbánatot. A legrosszabb esetben bizonyítania kell, hogy ő nem az anyja fia, vagyis azt kell tennie, amit most Oresztész kénytelen tenni… Meg kell mutatnia, hogy férfi a talpán, apja fia, méltó arra, hogy megvédje Odüsszeusz becsületét és trónját.

– Sosem tenné meg.

– Valóban? Néha elgondolkodom. Nem mindig voltam… Tudod, ha szeretsz egy gyereket, nehéz tudni, hogyan védheted meg.

Mentór egy ideig hallgat, aztán karba fonja a kezét, védi magát a várható csapásoktól.

– Rendben. Menjen feleségül Amphinomoszhoz! Ő legalább annyira felkészült a háborúra, mint a többiek. Nem fog önnel rosszul bánni, és valószínűleg nem öli meg ott helyben Télemakhoszt. Amikor a házasságról tárgyal vele, kikötés legyen, hogy Télemakhosz száműzetésbe mehessen; nevezhetik ezt küldetésnek. Amphinomosz elküldheti Télemakhoszt valami nagyon hősies küldetésre, hogy nagyon bátor tettet hajtson végre; például szerezze meg Akhilleusz pajzsát, a szfinx farkát vagy ilyesmit, és azzal az új királynak és önnek elég ideje lesz megvívni a háborút és elrendezni a dolgokat. És amikor majd Télemakhosz visszatér, vagy olyan hős lesz, hogy megöli Amphinomoszt, követeli örökségét, és így nem kell megölnie önt, mert hiszen szent házasságban élt, ő pedig megerősítést nyer, mert teljesítette küldetését… akármi is legyen az… vagy elég felnőtt lesz ahhoz, hogy megállapodjon, nyugodt életre vágyjon, és ne okozzon sok gondot. Akárhogy is, így mindenki nyer.

– Vagy a fiam teljesen értelmetlen küldetésben hal meg.

– Vagy a fia teljesen értelmetlen küldetésben hal meg, felség – fejezi ki egyetértését Mentór egyetlen bólintással. – Ithakán kívül azonban sokkal kisebb az esélye, hogy meghal, mint itt a szigeten, ahol Antinoosz vagy Andraimón álmában odalopózhat hozzá, és elvághatja a torkát. Mit mond erre, felség? Ön, Amphinomosz, Ithaka összes aranya és minden elérhető dárdás az oltárnál holnapután?

Mentór olyan közel van ahhoz, hogy nyélbe üsse ezt az alkut, mintha csak halat venne; türtőztetnie kell magát, nehogy a tenyerébe köpjön, és a markát tartsa. Pénelopé egy pillanatig tanulmányozza ezt a minden hájjal megkent kereskedőt. Nem tudja biztosan, mit higgyen erről a határozott homlokról és kiálló állról, de aztán felnevet. Csak nevet, és egy pillanattal később már Mentór is, és ez semmit nem old meg, de egyikük sem emlékszik, mikor nevettek legutóbb együtt, vagy egyáltalán… És egy ideig én is velük nevetek, mert ugyan hol találnék vidámságra, ha nem mások életében?

Amikor a nevetés alábbhagy, egy kicsit ülnek még, amíg megnyugszanak, amíg alábbhagy a csuklás. Aztán Mentór köhint egyet, és azt mondja:

– Akkor most mi legyen?

– Nem tudom megakadályozni, hogy Peiszénór kiképezze a csapatot, és a fosztogatók távol tartása szinte biztosan olyan sok pénzbe kerülne, amennyit nem tudok kifizetni. Van azonban valami, amit ehelyett tervezek, de az…

Úgy tesz, mintha kardot keresne, ujjai a levegőt hasítják.

– Profán? – javasolja Mentór segítőkészen. – Vakmerő?

– Valahogy a kettő egyszerre, igen. Ami Klütaimnésztrát illeti… Meg kell találnunk. Van ötletem, hol keressük.

– Oresztész jelenléte hasznos önnek. Senki nem indít háborút, amíg Agamemnón gyermekei a szigetén vannak.

– Lehetséges. De minden perc, amit Oresztész nem királyként tölt Mükénében, növeli az esélyt, hogy a nagybátyja úgy gondolja, most ő következik. Fiam talán jelen lehetne Oresztész beiktatásán? Úgy néhány hónapra távol lehetne Ithakától, ami jót tenne neki…

– Biztonságosabb, mint valami küldetés, és időt adna neki, hogy jobban megismerje az unokatestvérét…

– Pontosan. Lehet, hogy tengeribeteg lenne, és úgy érezné, ennyi kaland bőven elég is.

– Mindig is nagyra értékeltem anyai ambícióit, felség.

Pénelopé szóra nyitná száját, valami nagyon durvát akar mondani, olyan hangot kiadni, mint amiért gyerekként meg szokták verni, de ekkor kopognak az ajtón, és bennakad a hang.

Autonoé nyit be, csoszogva közeledik, és Pénelopé fülébe súg.

– Ó – mordul Pénelopé. – Értem. Mentór kérlek, bocsáss meg nekem. Női gyengeség tört rám, muszáj visszavonulnom.

– Úrnőm, mindig is csodáltam milyen kitűnő időzítéssel tud önre törni a női gyengeség.

– Örülök, hogy valaki értékelni tudja.

Mentór enyhe főhajtással válaszol, mosolyogva; egy pillanatig Pénelopé is boldog, és csodálkozik az érzés furcsaságán. Aztán becsukódik az ajtó, és kint áll a folyosón, jobbra-balra néz, látják-e más szemek, de követi Autonoét az emeletre; olyan gyorsan lépdel, ahogy egy királyné haladni mer.

– Átjött a palotán? Látta valaki? – kérdi súgva.

– Nem. Az ablakon mászott be.

– Tessék?! Az én ablakomon?

– Igen.

– Ennyit a palota biztonságáról.

– Elküldtem Szemeléért és Urániáért.

– Rendben, akkor…

Autonoé kinyitja a hálószoba ajtaját. Priéné ott ül Pénelopé kedvenc székében, a királyné legbelsőbb lakosztályában, személyes terében, mintha úgy nőtt volna oda, mint az olajfa. Arckifejezése olyan elgyötört, mint a tartása; mintha lefelé, lefelé, lefelé csúszott volna, mint sár a vihar áztatta hegyről; túl fáradt, hogy fenntartsa magát a sűrű esőben. Nem áll fel, amikor Pénelopé belép, nem hódol idegen királynőnek. Állát kicsit felszegve várja, hogy Autonoé távozzon, aztán felmordul:

– Azt akarom, hogy jól, nagyon-nagyon jól megfizessetek. Azt mondják, van aranyad elrejtve a barlangokban.

Pénelopé egy pillanatig összefogja két kezét a hasa előtt, kissé kihúzza magát. Amikor a gabona áráról alkudozik, tapasztalatból tudja, az a leghasznosabb hozzáállás, ha azt mutatja, van ideje tárgyalni, nem sürgeti semmi; elkeseredettségét szinte altató lassúság mögé rejti.

– Alaposabban körbe kell járnunk azt, hogy mit jelent a „nagyon-nagyon jól” – feleli. – Jól értem? Ez azt jelenti, hogy elfogadod ajánlatom alapelvét?

Priéné leteszi keresztbe vont lábát. Előbb az egyiket, aztán a másikat. Andraimón talán felismerhet ebben valami harcos-jelleget; egy asszony, aki nem siet, aki a szükségesnél több energiát semmire nem fecsérel, amíg el nem jön a gyilkolás ideje. Priéné is felismerne bizonyos dolgokat Andraimónban, és miután felismerte, vicsorogna, kimutatná a foga fehérjét.

– Nehéz lándzsát nem. Olyat, amilyen a férfiaké, nem. Bronz tányért sem. Mi íjat és nyilat használunk, csapdákat, dupla élű pengét és tüzet.

– Egyetértek.

– Senki nem kételkedik bennem, senki nem kérdezi, mit miért teszek. Te sem. Senki. Azt csináljuk, amit én mondok. Rendben?

– Addig rendben, amíg az, amit mondasz, szigeteim védelmét szolgálja. Ez esetben igen. Addig teljes hatalmad van. De ha zendülést szítasz és ellenem akarod fordítani embereimet, azt hiszem, meg kell értened… sokkal régebben vagyok Ithaka királynéja, mint amennyi ideig Odüsszeusz felesége voltam. Az itteni asszonyok tudják, milyen értékeket képviselek, és amúgy is megtudom.

Priéné elmosolyodik. Farkasmosoly.

– Van még valami – tűnődik Pénelopé, kissé elgondolkodva, ahogy néha az apját látta, amikor ártatlan emberek felett ítélkezett. – Ha bármi is kitudódik… erről a vállalkozásunkról, ha az emberek megtudják, kik védik valójában Ithaka szigetét, akkor királyságom minden hellén zsoldos célpontjává válik. Mi nem vagyunk olyanok, mint a te néped. A mi férfiaink nem hiszik, hogy nők képesek harcolni. A titoktartás alapvető fontosságú. Megértetted?

Priéné vállat von.

– Amíg az asszonyaid nem mondják el.

– Nem, nem így értem – szól Pénelopé, azzal Priéné szemébe néz, és kényszeríti, hogy nézzen a szemébe. – Ha a nők harcolnak, egyetlen férfi sem maradhat életben. Nem élheti túl senki, hogy elmondja, amit látott. Nincs kegyelem. Nincs futni hagyás. Uránia azt mondja, helléneket akarsz ölni. Ez az egyik oka, hogy kértem, keressen meg téged.

– Ithaka királynéja – szól Priéné azzal a mosollyal, ahogy azon a napon mosolygott, amikor legyőzte a legerősebb férfit a törzsében, most visszaemlékszik, milyen erős volt az érzés. – Nálam jobb mészárlót nem találsz.

19. FEJEZET

A férfiaknak természetesen gyászidőben is kellett étel.

Nincs zene a lakomán, és Pénelopé nem szövi Laertész halotti leplét. Az asztaloknál néma csend van, és ami bort a szolgálók töltenek, az áldozat a halott Agamemnónnak és merev hátú, merev tekintetű fiának.

Az egyik sarokban ülök, és az egész eseményt borzasztóan unalmasnak találom. Hol van Erisz, a viszály istennője, amikor a legnagyobb szükségem lenne rá? Hol vannak a veszekedések, az intrikák, a hátba döfött tőrpengék? Nevemre, nagyon hiányoznak Médeia mocskos viccei és az, amire Thália képes egy hajlékony vesszővel.

Ám aztán… Leaneira közelít az árnyékban lévő székhez, melyen Pénelopé ül, lehajol, és a fülébe súg.

– Andraimón szeretne beszélni veled.

– Attól tartok, éppen Agamemnón királyt gyászolom.

– Ezt én is mondtam neki.

– Sajnos még egyszer ezt kell mondanod neki.

– Nagyon kitartó.

– Az ő oldalán állsz, igaz?

Leaneira bólint, de nem mosolyog. Elfordul. Andraimón a szeme sarkából figyeli, de Leaneira nem néz a szemébe.

Télemakhosz unokabátyja, Oresztész mellett, de egy kicsit alacsonyabban ül és próbál férfihoz méltó beszélgetést fenntartani vele.

– Szóval… ööö… az apád biztosan…, úgy értem, az apád egészen biztosan… de, ööö… szóval te Athénben voltál?

Oresztész csak a tekintetével válaszol, a szája túl fáradt ahhoz, hogy szavakat formáljon.

– Igen, ott volt – felel Elektra bátyján áthajolva, kezét Oresztész térdére téve. – Miután anyánk bemocskolta magát, miután szégyent hozott mindannyiunkra, bátyám úgy érezte, nincs más választása, mint Athénba menekülni, hogy harcosnak és királynak tanuljon, amíg eljön az idő, és bosszút állhat.

– Ööö… igen, persze, úgy értem, igen, ez így… nyilvánvalóan.

– Én Mükénében maradtam. Valakinek ott kellett maradni, hogy szemtanúja legyen anyánk erkölcstelenségének. Apánk sírt, amikor elmondtam neki. Erőszakos lett. Torkon ragadott, itt. – Elektra két ujjával megérinti nyaka tövét. Olyan vékony a nyaka, hogy Télemakhosz látja a légcső szelvényeit, mintha létrafokok lennének a kulcscsontja pereméig. – A padlóra lökött, azt mondta, hazudok, és azon a kövön vágja el a torkomat, melyen feláldozta Iphigeneiát. Teljhatalma volt.

Egy napon Oresztésznek is teljhatalma lesz. Ha kisujjammal megpöccinteném a tarkóját, vajon feldőlne, térdre esne, változatlan arckifejezéssel, mint isteni érintéstől dermedt szobor? Van benne vér? Hahóóó! Oresztész! Van otthon valaki?

Elektra megint mosolyog, festett szeme sarkában szomorúság és komor sötétség húzódik.

– Egyszer találkoztam Odüsszeusszal, amikor még fiatal voltam – tűnődik. – Segített apámnak egyenesen tartani a kezét, amikor a tőrt Iphigeneia mellkasába döfte.

Télemakhosz ekkor fogja fel, hogy ez azt jelenti, az apját Elektra látta jóval azután, hogy tőle elbúcsúzott. Nem mintha ez valami nagy érdem lenne.

Télemakhosznak az is eszébe jut, hogy Elektra a maga módján a legkívánatosabb nő, akit valaha látott, ugyanakkor furcsamód olyan kívánatos, mint az orrvérzés. Fiatal férfiként ezt a dichotómiát rendkívül zavarónak találja, bár talán idővel megtanulja, hogyan is van ez.

Témát vált, és mivel ithakai, olyan tárgyat választ, amit némiképp jobban ismer.

– Szóval… ööö… szereted a halat?

Ekkor megváltozik a légkör; az esti fény minősége is változni látszik. Szívem jég, arcom tűzforró; megérzem jelenlétét abban a pillanatban, amikor belép a terembe. Tekintetem az ifjú hercegről az ajtóra rebben. Álruhában van, koldusként jelenik meg, a szagot kissé eltúlozta, szinte már undorkeltő. Alsó ajka előrefittyedt, nyálzik, és ha megborzolnám a haját, veréb reppenne fel belőle. Kis híján felugrok ültő helyemből és rákiáltok: „Mostohalány, mosakodj meg azonnal és szedd össze magadat, különben esküszöm, lebarnítom azt a rózsás arcodat!” De ez Ithaka. Temploma bármennyire szerény és értelmetlen, nagyobb, mint az enyém. Én vagyok az, akinek nem lenne szabad itt lennie ezen a lakomán, nem ő.

Ezt ő is tudja természetesen; azonnal észrevesz engem. Elkomorulok, de nem hajlok meg tekintete előtt, inkább egy kicsit kihúzom magam, kicsit magasabbnak akarok látszani. Lassan mozog, rendkívül lassan; egyik helyről a másikra sántikálva koldul egy-egy darabka húst, egy maroknyi gabonát. Antinoosz rászól, hogy menjen el, tűnjön a lakomázók szeme elől, mert büdös, sánta nyomoréknak itt nincs helye, kívül tágasabb. Eurümakhosz mosolyog és affektáltan negédeskedik, és azt mondja, hogy persze, hát persze, igen, természetesen, örömmel, de semmit nem ad neki a tányérjából. Amphinomosz zabkásalevesbe mártott kenyeret ad neki, Andraimón levegőnek nézi, Kenamon azonban rászánja az időt, és beszélgetni próbál vele. Mesélj magadról, hogyan jutottál el a palotába, ez egészen érdekes. Ő pedig közel egy percig beszél neki, aztán megunja az egyiptomi kíváncsiskodását, és tovább sántikál. Amikor Pénelopé közelébe ér, a királyné elrendeli, hogy a koldust ültessék le, és adjanak neki ételt, italt, ahogy az a palotában szokás, Elektra pedig megjegyzi, mennyire találó, hogy aki ennyire közel van a halálhoz, halotti torra jöjjön; mert most éppen nincs semmi ebben az életben, amit Elektra ne vonatkoztatna az apjára.

És így végül a koldus-istennőt mellém ültetik a kandalló mellé, díszhelyre. Megigazgatja a botját, feltűnően szopogat egy mócsingos csontot; rongyos lepleiből kilátszó ujjai ragacsosak és egy kicsit túl mocsoktalanok, legalábbis evés előtt. Kis híján megőrjít faragatlan fennhéjázása. Rámordulok:

– Hádész nevére, mit gondolsz magadról? Mit művelsz már megint? Nevetséges vagy, abszolút nevetséges. Mi ez a játék? Nem lehet, hogy csak egyszerűen… Jóságos ég! A hajad! És mi ez a bűz? Ez…

– Disznószar – feleli Athéné. Égi hangjának könnyedségét csak én értem. – Kikísérleteztem. Az a legjobb álca, ha az ember, illetve esetemben az álruhás istennő egy kis mennyiséget óvatosan a csuklójára és a tarkójára dörzsöl.

Elborzadva hátrahőkölök, szemem kigúvad, és nagyon kevés választ el attól, hogy rámorduljak: Megmondalak apádnak, isten bizony, megmondalak. Beszélek vele. Ezt nem fogja annyiban hagyni. Majd meglátod…

Athéné azonban egyszerűen mosolyog, mintha már hallaná a szavakat, melyeket mondhatok, mintha már mindent tudna, és tudja, mi lesz a végkimenetel. Az önelégült kis tehén, affektáló hölgyike, mindig meglobogtatja úgynevezett bölcsességét, úgynevezett intellektusát, és ez… ezért… nevemre, nagyon utálom!

– És te…? – kérdi végül.

– Argoszi kereskedő vagyok – csattan a hangom, és ujjaimat végighúzom gondosan olajozott hajamon. – Bár csak a szemük sarkából látnak, és amint elfordulnak tőlem, azonnal el is felejtenek. Egyesekkel ellentétben nekem nincs szükségem arra, hogy bárkit is megigézzek.

– Argoszi kereskedő – ismétli fahangon. – Miben utazol? Lapis lazuli? Karmazsin csizma? Arany övveretek?

Megvetéséhez csak az hasonlítható, mennyire igyekszik uralkodni magán, hogy ne nevessen.

– Én legalább érzékandalító ambróziával hintettem be magamat, nem disznószarral – folytatom méltatlankodva. – Az emberek alig vesznek észre, de ha észrevesznek, látványom kellemes tompa látású halandó szemeiknek, de ez… ez… – dühösen mutatok szutykos, rongyos alakjára, tetőtől talpig végigmérem, de ő csak vigyorog, sárgára varázsolt fogai látszanak, és mohón kenyérbe harap. Undorodva fordítom el arcomat, igyekszem elhessegetni a képet a tudatomból, ahogy zümmögő szúnyogot zavarok el.

Ez egy pillanatig kettőnk között marad: a szájalása és az én megvetésem. De oka van annak, hogy ma este a palotába látogatott és eljött a halotti lakomára, gondolom, és nem adom meg neki azt az örömet, hogy könnyen tudakozódjon.

Athéné teli szájjal beszél, tekintetével végigpásztázza a termet, és kíváncsisága végül legyőzi büszkeségét.

– A múlt hónapban megéreztem jelenlétedet ezen a szigeten, de nem gondoltam, hogy olyan mélyre süllyedsz, hogy halandók között járkálj. Volt valami harc, illetve lett volna valami harc a kérők között. Megoldottam, természetesen, lecsillapítottam a kedélyeket; de te ott voltál. Miért jöttél Ithaka szigetére, te intrikus?

– És vajon hol kellene lennem, háború istennője? Fent az Olümposzon, hogy Zeusznak hízelegjek, ugyan küldjön már Odüsszeusznak jó szelet? Vagy túltetted már magadat azon, hogy egy emberért lealacsonyodj?

– Úgy beszélsz róla, mintha a kegyeltem lenne… mégis te vagy a palotájában. Vajon mit gondol erről a te király-férjed?

– Ne aggódj, mostohalány, hajnalra Kréta szigetén leszek, és a vért iszom, melyet aranyserlegben ajánlanak fel nekem – mordulok rá. – De néha a legnagyobbaknak sem árt emlékezni az… egyszerű alantasokra. Furcsa híveid vannak itt Ithaka szigetén. Ami felajánlások, modor, gazdagság, kultúra és kellem vonatkozásában hiányzik, azt hallal pótolják… és a te nevednek szentelnek ezt-azt.

– Van valami különbség köztünk, mostohaanyám – feleli cápamosollyal. – Én ismeretekkel és tettekkel szerzek magamnak híveket. A gazdálkodónak olajfát adtam; a harcosnak pajzsot. Míg te, úgy tűnik… csak elvárod, hogy imádjanak, de nem teszel semmit, amivel kiérdemelnéd. Tudod, miért nem égetnek húst áldozatként neked Ithakán?

Azért nem égetnek húst áldozatként, mert Ithakán nagyon kevés a feláldozni való hús. Idős hajadonok és özvegyek csendesen, maguknak mondják imáikat.

– Túl sok ideje figyeled Odüsszeuszt. El is felejtetted, hogy Ithaka a nők szigete. Lehet, hogy a férfiak imádkoznak hozzád, lehet, hogy ők vért hullatnak a tiszteletedre, de az anyák az én nevemet kiáltják, amikor elfolyik magzatvizük.

Athéné pislog rám, szeme tágra nyílt, mint hírnök állata, a bagoly szeme. Nem sűrűn fordul elő, hogy a bölcsesség istennője zavarban van, de ha ez előfordul, az olyan, mintha tudatának egy része falba ütközött volna, amit egyszerűen fel nem foghat, mintha minden, ami tudatán kívül létezik, egyáltalán nem is létezhetne. Aztán lassan, szavanként, mintha valami nagy, érthetetlen dolog hangzana el:

– Ki nem szarja le, mi lesz az anyákkal?

Férjem egészben nyelte le Athéné anyját, így próbálta megakadályozni lánya születését, de Athéné így is megtalálta az utat kifelé, Zeusz koponyájából bújt elő, agyvízben, vérben. Zeusz számomra ismeretlen okból azonnal megszerette a lányt, és Athéné a maga részéről puszta udvariasságból soha egyetlen elejtett megjegyzést sem tett az atyai kannibalizmus ügyére.

Ha nekem kellene megennem Athénét, datolyaágyon szolgáltatnám fel. A lábak lassan párolva, a hasa hirtelen sütve, olajban. Ez a gondolat nem egyszer megmosolyogtat, de jobban belegondolva valószínűleg gyomorrontásom lenne tőle.

– Ki nem szarja le… mi lesz… az anyákkal? – ismétli Athéné a szavakat próbálgatva. Nagyságukat méregeti, és elégedettnek tűnik. – A költők nem énekelnek… gyerekszülésről. A költőket nem érdekli, hogy az anyatej könnyen folyik vagy lassan. Az egyetlen megnevezésre érdemes anya az, aki harcos fia hazatérésének örül! A királyi palotákban csak olyan dalokra emlékeznek, olyan dalokat énekelnek, amelyek olyan férfiakról szólnak, akikből lett valami! Csak azoknak a harcosoknak és hősöknek a neve marad fenn, akik csatában haltak meg! Ki a bánatot érdekelnek a kibaszott anyák?

– Úgy látom, elevenedre találtam – jegyzem meg udvariasan, és élvezem, ahogy bíbor pír kúszik fel a nyakán.

Amikor nagyon feldühödik, arca felpuffad, és olyan, mint egy hal. Ezt a férjemtől örökölte, csak a férjemnek ilyenkor egy kis véna a nyakán kidagad, és úgy ficánkol, mint egy fuldokló angolna.

– Mit keresel itt, öreganya? – mordul rám. – A férjed nagyon rosszra gondolna, ha megtudná, hogy itt ólálkodsz!

Ha az Olümposzon beszélne így velem, Zeuszhoz fordulnék, és azt mondanám: „Te hagyod, hogy így beszéljen velem?” És Poszeidónnak, aki talán még nálam is jobban utálja, sírva mondanám: „Miért hagynak szenvedni engem a rokonaim?” Mire ők toporognának egy kicsit, feszengenének, aztán megmondanák a magukét Athénének, határozottan kifejeznék, hogy helytelenítik az ilyen beszédet, mire mostohalányom néhány hétig a keleti szigeteken duzzogna pásztornak öltözve, míg mindenki lehiggad, pár nimfa masszírozza a lábamat és legyezi arcomat, amíg meg nem unom folyamatos fecsegésüket. Manapság az már győzelem lenne.

Ma este azonban, Ithaka szigetén csak halandók vannak, és ők nem értik az istenek szavait.

– Talán Odüsszeusz családját figyelem. Valakinek figyelnie kell rájuk.

Athéné ajka undorral torzul grimaszba.

– Én védelmezem Odüsszeusz családját. Én vagyok az oltalmazója.

– Odüsszeusz oltalmazója. De nem a családjáé. Körülnéztél ebben a teremben? Konkrétan milyen védelmet tudsz nekik biztosítani? Egyiptomi fülekbe súgsz? Gyomorgörcsöt hozol egy kérőre, aki jól bezabált a vaddisznósültből?

– El fog jönni az ő idejük is. Odüsszeusz hazatér.

– Ó, szóval Odüsszeusz hazatér! Hát, akkor minden rendben. Örömmel hallom, hogy mindent kézben tartasz.

– Elmondhatnám Zeusznak, milyen meggondolatlanságot cselekedtél – mordul rám.

Egészen közel hajolok hozzá, és van még bennem belőle egy kicsi, mármint a tűzből, amely csakis a vérző nőktől ered, akik azért könyörögnek, hogy gyermekük meg ne haljon.

– És nyilván fivéremnek, Poszeidónnak is, aki legalább annyira szeret engem, amennyire megveti férjemet, és bár büntetést kapnánk érte, megemelhetnénk a tengerek vízszintjét, vízbe fojthatnánk a kis Odüsszeuszt, feletethetnénk csontjait a medúzákkal. Szívesen vállalnám a büntetést, csak hogy bosszantsalak.

Athéné a háború és a bölcsesség istennője. Láttam, ahogy szomorú tekintettel emelte fel lándzsáját, mintha azt mondaná: „Hát, jó, hát jó; ti akartátok. Próbáltam kegyelemmel lenni irántatok, de ti olyan ostobák vagytok, hogy nem akartok élni.” És amikor eljő a pillanat, semmi nem állíthatja meg, nincs megváltás, nincs remény, nincs menekvés. A tomboló Árészhoz legalább lehet imádkozni, hogy lágyuljon meg a szíve, miután lángra lobbant.

Egy pillanatig egyensúlyozunk, ő meg én. Tombolhatnánk; ó, egyesített isteni erőnkkel egy pillanat alatt lerombolhatnánk minden kőfalat a szigeten… De ki látná? Az Olümposz tekintete nyilván Ithaka felé fordulna, és bár én nyilván büntetést kapnék azért, mert úgy mertem cselekedni, ahogy egy istennőnek cselekednie kell, vagyis beavatkoztam az emberek dolgaiba – …férfiak dolgába, mondaná férjem, és nem egyszerű anyák dolgába, hanem férfiakéba! – Athéné sem járna jobban. Bár szüzességet esküdött, látom, hogy éjjelente lelopózik Kalüpszó szigetére, nyelve hegye mozog cseresznyeszín ajkai között, ahogy Odüsszeusz a nimfa gyöngyház ágyában nyög és vonaglik. Ha valami férfi-isten látná Athéné tekintetét, mit mondana? Milyen büntetést róna rá Zeusz, ha rájönne, hogy gyermeke mégsem képes ellenállni a testi gerjedelemnek?

Egy pillanatra el is feledkeztem arról, mennyire gyűlölöm az önelégült képét. Legszívesebben a fülébe súgnám: Hadd küldjek valakit az ágyadba! Ha nem férfit, akkor fogadj be nőt! Az istenek el sem tudják képzelni, hogy képesek vagyunk kéjt átélni úgy is, hogy nincs férfi a közelben, aki kielégítsen minket. Ezzel nem hágunk át semmilyen szabályt, csak… élünk egy kicsit. Itt. Érzel valamit itt? Nem érdemelnéd meg, hogy egy kicsit többet érezz? Démétér és Artemisz, de még az öreg és unalmas Hesztia is tud valamit arról, amiről beszélek. Tettünk ezt-azt, amikor a sötétség fátyla takarta a holdat, kéjjel kiáltottunk fel, úgy, hogy ha életünk férfiai hallanák, még Zeusz is megkérdőjelezné saját sokat dicsért képességeit. Te is megtehetnéd, Athéné, ha csak egy pillanatra is képes lennél elfelejteni, hogy férfi módra gondolkozz.

Azt hiszem, látom a szemében… logikus kalkuláció; átgondolja, hogyan állnak közöttünk a dolgok. Mi áll felettünk. Férfitekintetek figyelik minden moccanásunkat. Hirtelen visszaül, kissé elfordítja arcát, állát felszegi, mintha semmi zavar nem lenne itt, sem a világban.

– Látom, eljöttek Agamemnón gyermekei – tűnődik. Hangja hűvös, mint a tenger.

– Igen.

– Nyilván az anyjukat keresik.

– Nyilván.

– Szörnyű bűn, ha egy fiú megöli az anyját… és az is bűn, ha egy fiú a gyilkoson nem bosszulja meg apja halálát. Vajon Oresztész hogyan oldja fel ezt az ellentmondást?

Vállat vonok. Egyáltalán nem kellene érdekelnie, hogy feloldja-e ezt az ellentmondást vagy nem.

– Ha jól emlékszem, kifejezetten kedvelted Klütaimnésztrát. Úgy viselkedett, mint maga Zeusz. Rendeleteket hozott. Ítélkezett. Ha átvonult a palotán, mindenki hajlongott előtte. Szeretőket fogadott, akik az ő gyönyörének szentelték magukat, és persze a sajátjuknak is. Hányszor imádkozott hozzád, hogy a férje ne térjen haza? Azt hiszem, a szél egy része, amely Agamemnónt hazavitte Trója partjaitól, nem Poszeidón szigonyáról származott. Fivéred, a tenger istene tudja, hogy belekontárkodtál az északi szélbe? És a férjed? – kérdezi, és én nem válaszolok, de legalább annyi jó érzés van benne, hogy nem mosolyog. – Te is tudod, hogy Klütaimnésztrának meg kell halnia. Oresztész király lesz; nagy ember. Így fog történni.

– Nagyon odavagy a nehéz helyzetben levő fiatalemberekért, ugye? Szerinted Oresztész meg fogja köszönni az isteneknek, hogy anyja megölésére buzdították? Gondolod, hogy a korona könnyen fog állni azon a kemény fején, ha rákerül?

– Nevét költők fogják énekelni, és mellette leszek – mondja, tekintete a fiú Oresztészre rebben, és olyan villanást látok benne, ami egyáltalán nem tetszik. – És Télemakhosznak ugyanilyen élete lesz.

– Talán most az egyszer egybeesnek érdekeink. Nem vagyok Odüsszeusz ellensége.

– De Klütaimnésztra a barátod.

– Minden királyné a barátom… Pénelopé is.

– Pénelopé? Pénelopé nem…

Athéné a nő felé néz, aki a terem legtávolabbi sarkában csendben ül. Talán túl sokat mondtam; szokatlan merevség van Athéné arcán; mintha először látná Odüsszeusz feleségét; orra hegye váratlanul moccan. Feláll. Van valami felséges könnyedség a koldus álcán, valami mennyei ragyogás az aurájában, ami a legelégedetlenebb kérő tekintetét is magára vonja; tekintetek siklanak felfelé, mintha szemük vak lenne, de szívük az Olümposz egy kis darabját látná.

Aztán lüktető arany fénybe olvad, én pedig sietve isteni varázslatot küldök a hunyorgó szemekre, amelyek látták, hogy ne vakuljanak meg, ahogy mostohalányom elvonul előttük, és azonnal elfelejtsék, hogy istennőt pillantottak meg.

Nagyon jellemző ez a nyomorult Athénére; mindig másoknak kell eltakarítaniuk utána. Lehet, hogy probléma lesz még vele, mielőtt ennek itt vége lenne.

20. FEJEZET

Artemisz temploma mellett, mélyen a csenevész erdőben van egy völgy, ahová csak vadak járnak. A völgyből patak folyik a tengerbe; vize gyakran eltűnik a kövek között, így a forrást nehéz megtalálni. Éles sziklákból álló magas falak védik a szelektől, bár a haraggal megemelt hang a szurdok legmagasabb pontjáról a sziget széléig is eljut. Az éj legsötétebb óráján ezen a helyen gyülekeznek a nők.

Szemelé vezette őket ide; Uránia és segítőkész unokanővérei suttogták el hívó szavát a szigeten. Az elfeledetteknek; halott apák hajadon lányainak, elveszett férjek özvegyeinek küldte el az üzenetet. Gyertek, mondja Szemelé, ahogy a nők gyülekeznek. Ne féljetek, mert van itt valami, amit tehettek.

Ezen az estén eljön Teodóra is, a felégetett Phenera egykori lakója; felkel durván ácsolt ágyáról a rozoga templom melletti kunyhóban, hátára veszi íját. Teodórának nincs otthona, nincs családja, nincs férje.

Követi a többi nőt az éjszakában. Halvány mécsesfénynél, ragyogó csillagok alatt követi őket a sziget legmélyebb részére, ahol az erdő feketévé lesz, és a levegőben már nem érezni a tenger sós páráját. Követi őket oda, ahol medvék bődülhetnek, farkasok üvölthetnek, egy kis tisztásra, ahol tűz ég, ahol a nők várnak. Egyeseket ismerni vél: Szemelé és a gyerekei; a feleségek, akik azt mondják, férjük nem ért haza, még nem ért haza; az anyák, akik csak állnak, karjuk merev, álluk makacsul felszegve, már nem éreznek, már nem gyászolnak, csak élnek, elboldogulnak. Ithaka szigetén ezt csinálja az ember: él és elboldogul valahogy. Ezen az estén negyven nő jött. Holnap többen lesznek.

Középen egy másik nő áll; prémeket visel, derekán tőrökkel teli öv. Megfordul, felméri a szedett-vedett társaságot, az elfeledettekből és elveszettekből álló leendő hadsereget; végignéz fegyvereiken: favágó fejsze, halászkés, aratósarló, vadászíj. Nem tűnik elégedetlennek.

– Rendben – szól Priéné. – Melyikőtök tud farkast ölni?

A hajnal gyér fényében mintha bagoly rikoltását hallanám. Athéné a közelben van – ó, persze, hogy itt van a szigeten; a saját dolgait intézi –, de hozzám hasonlóan észrevétlen kíván maradni. Nem lenne jó, ha Zeusz megtudná, hogy mi, istennők túlságosan beleavatkozunk az emberek dolgaiba.

A fény ezüstös remegéssel tükröződik a tenger felületéről, és magasan fent, Odüsszeusz palotájában férfi húzza végig nedves ujjait egy szolgálólány gerincén, aki mellette hever, és azt súgja a lánynak: szabad leszel. Szabad leszel. Szabad leszel.

Más férfiak is megpróbálták ágyukba vinni. Semmit nem ígértek neki, feltételezték, hogy a lány teste is őket szolgálja, nem csak a munkája. Rúgott és sikított egy kicsit tiltakozásul, és egy kivételével mindegyik elengedte. Ez az első férfi, aki magához szorította, és azt mondta: szabad leszel.

Szabad leszel.

A lágy úgy gondolja, hogy a férfi hazudik, sőt, szinte egészen biztos abban, hogy hazudik, és mégis ez az érzés a leghatásosabb ajzószer.

Szabad leszel.

A nap egyre erősödő fényében Télemakhosz felveszi páncélját, és rohan Ithaka hegyein át.

Tudja, hogy Akhilleusz híres harcosai, a mürmidónok is páncélban futással gyakorlatoztak. Felvették tollas sisakjukat, pajzzsal és dárdával rohantak fel a hegyre, onnan pedig le, a tenger partot nyaldosó vizéig. Délben csak annyi időre álltak meg, hogy egymással csatázzanak. Súlyos sebeket ejtettek egymáson csak azért, hogy megtanulják a fájdalmat elviselni, és aztán egészen estig futottak. Este a férfimunkától kimerülve lakomáztak, élvezték a bort és a nőket, akiket elkápráztatott e férfiak hősiessége, mert semmi sem fogható ahhoz, mint olyan férfival közösülni, aki tizenkét órát futott, mielőtt felébredt benne a gerjedelem.

Így képzeli Télemakhosz a mürmidónok életét, és képzelete szinte minden pontjában súlyosan téved. Eljutott odáig, hogy képes huszonöt percig teljes páncélzatban futni, mielőtt kimerültségében félájultan összeroskad, feje lüktet, keze-lába mintha ólomból lenne, és annyi férfiasság van benne, mint egy pitypangban. Ha ismerte volna az apját – ha az apja mellette lett volna, és megtanította volna, hogyan lehet harcos, ahogy azt apáknak meg kell tenniük –, Odüsszeusz leült volna mellé, és azt mondja:

– Athéné szent nevére, fiam, mit művelsz? Csatába soha nem rohan az ember, csak csatából! Meséltem már neked arról a zseniális taktikai lépésről, amit háromperces vágtának nevezünk?

Senki más nem magyarázhatja ezt el Télemakhosznak, csak az apja. Más férfitól gyávaságnak, hihetetlennek tűnne. Odüsszeusztól szülői bölcsesség. Télemakhosznak mindenféle fura elképzelése van a szülői bölcsességről. Az én öregem felfalt, amint megszülettem; a mi apáink már nem olyanok, mint a régiek voltak.

És mégis…

…ahogy Eumaiosz gazdasága mögött eléri a hegy tetejét, van ott már valaki. Az a valaki kora reggel gyors egészségügyi sétát tett a hegy tetejére. Kenamon ül ott, álla felszegve; déli irányba figyel, mintha otthona illatait érezné a felkelő arany nap fényében. Vajon van Pénelopéja, aki valahol a Nílus partján várja? Vajon sós könnyekkel fehérre sírja ezt a sziklát, és az istenekkel dacolva visszamegy a haragos tengeren át? Lehetséges… de a dalnokok erről nem énekelnek.

Télemakhosz lelassít. Egyszerre dühös, hogy egyedüllétét megszakította ez az idegen, aki királyságába, reggeli testgyakorlásába betolakodott, ugyanakkor kíváncsi is. Anyjához hasonlóan ő sem tudja biztosan, mit jelent felnőtt férfit látni a szigeten, legalábbis olyat, aki éppen nem másnapos vagy nem halra alkudozik. Olyan mozdulatlanság van Kenamon arcán, hogy Télemakhosz úgy hiszi, a kérő éppen imádkozik. Nem illendő megzavarni valakit, aki éppen az istenekkel érintkezik, még ha idegen istenekkel is, akik talán nem is figyelnek az otthontól oly távolról szóló imaszavakra.

(De vajon valóban igaz ez? Sólyom csattogtatja szárnyait, alakja kirajzolódik a napkorong előtt… Hórusz, ha te vagy az, és nem hoztál valami rendes áldozati ajándékot nekem, megbüntetlek, szemtelen kis szarházi, gyere vissza azonnal!)

(Lehet, hogy csak egyszerű sólyommadár volt…)

Aztán Kenamon kinyitja szemét, és meglátja Télemakhoszt. Feláll, meghajol.

– Ithaka hercege… jó reggelt!

Télemakhosz legyint. Ugyan, kérlek. Szereti ezt a gesztust. A legyintést. Nagyon királyi. Néha az anyja is gyakorolja, de gyengédebb mozdulattal, nőies sóhajjal, mintha azt mondaná: „Megtisztelsz, de igazán nem vagyok méltó a tiszteletedre.” Télemakhosz gyűlöli, amikor az anyja ezt teszi, és esküszik, hogy ha ő elbocsát embereket, azt megfelelő, királyi módon, királyi gesztussal fogja tenni.

– Látom, megtaláltad kedvenc helyedet – mondja, azzal leül az egyiptomi mellé a fűre.

– Igen. Köszönöm, hogy megmutattad nekem. Ez a hely… egyszerre szabadság és börtön – mondja Kenamon. – Az, hogy ennyi víz vesz körül benneteket.

És Télemakhosz magába rúg, mert ő is pontosan ezt mondta volna, ez az a kedves és éles elméjű megjegyzés, amivel Odüsszeusz fia előállt volna. Miután ezt már nem mondhatja, csak ül magába merülve, túlságosan lefoglalja belső monológja ahhoz, hogy igazán belegondoljon, miket mond az egyiptomi, míg Kenamon azt mondja:

– Hogy megy a gyakorlat?

– Tessék? – Télemakhoszról szakad a víz, miután teljes páncélzatban futott fel a hegyre; ez nem alkalmas pillanat arra, hogy elfeledje, miért fut reggel, de egy pillanatra talán elfelejtette. – Ó, a véderő. Az… az jó lesz, azt hiszem. Keményen gyakorlunk. Reggelente jövök fel ide, mielőtt Peiszénór összehív minket, mert… nos…

– Mert te a király fia vagy – fejezi be a mondatot készségesen Kenamon a csendbe némuló Télemakhosz helyett. – A te kötelességed, hogy a legerősebb, legbátrabb legyél, hogy védelmezd társaidat, igaz?

Amikor a költők Akhilleuszról dalolnak, számtalan tényt nem említenek. Átsiklanak azon a nem jelentéktelen dolgon, hogy milyen sok időt töltött Patroklosz szőrös mellére borulva, és milyen taknyos könnyeket hullajtott. Kicsit homályos a költők beszámolója arról is, hogy milyen érzelgősek voltak a mürmidónok, amikor együtt énekeltek, a testvériségi szeretetről és arról, mi a különbség a férfias combon csapás és a sorban mellettük álló combjának megsimogatása között. És egyáltalán nem említik azt, milyen sokáig volt Akhilleusz elég ügyetlen a karddal, ahogy azt sem, hogy egyszer véletlenül saját magát csapta dárdanyéllel fejbe, miközben úgy forgatta, mint szárnyas platánmagot a szél, mert nem divatos, ha egy hősnek gyakorolnia kell a hőssé válást. Ha a bárdoknak hiszünk, hősnek lenni a hőssel vele született képesség, és az, hogy a férfias kalandok előtt tizenöt évig gyakorolni kell, izmokat feszíteni, kis íjtól a legnagyobbakig haladni fokozatosan… nos, ez nem illik bele a hősiesség miliőjébe.

Télemakhosz nem az apjától, hanem a bárdoktól tudja, mi az a hősiesség. A bárdok pedig váltig állítják, hogy Odüsszeusz tizenhárom éves korára vadkanokat győzött le puszta kézzel, miközben túljárt Hermész eszén is, és tengeri témájú epikus verset költött. Miközben én, akinek az idő csak olyan, mint a ködpára, amely szertefoszlik, mint a felhők, megmondhattam volna neki, hogy Odüsszeusz legjobb ifjúkori verse szó szerint így szól:

Kecskét láttam reggel
Fenn a hegyen állt
Meg akartam fogni
Nem hagyta magát.
Futott, mint a rák.

Pénelopé számára természetesen hasznos, hogy a költők Odüsszeusz életének izgalmasabb részeit éneklik meg. Néha titokban játssza ezeket a dalokat, és hozzátesz egy-két verssort. „Ta-dam-tadamm és ha egy napon majd hősként tér haza ta-damm-ta-damm, meglakol az otthonát bemocskolók hada, ta-damm-ta-damm, mind megöli, írmagjuk sem marad, ta-dam-ta-damm, ó, hatalmas, hatalmas Odüsszeusz.”

Sajnálatos módon Télemakhosz nem tud anyja kibúvóiról és kifogásairól, ezért az öreg Eurükleia szórakoztatja az apjáról szóló történetekkel, például azzal, hogy Odüsszeusz kétévesen már kígyókat ölt puszta foggal, és ötéves korára három nyelvet beszélt, és egyszer álmában sas jelent meg… ez a nagyság biztos jele.

Télemakhosz álmaiban egyetlen egyszer sem jelent meg sas, bár Apollón tudja, hogy próbálkozik.

Most itt ül egy messzi földről jött idegen mellett, és az a szörnyű érzése támadt, hogy a régi hősökkel ellentétben, a nyomorult Héraklésszel és az összes többivel ellentétben, akiket megáldottak az istenek és dicsértek a költők, neki, Odüsszeusz fiának, Télemakhosznak tényleg nagyon sokat kell gyakorolnia, ha életben akar maradni a csatamezőn. Neki nem jutott rendkívüli tehetség a léptek gyorsasága, a kard táncoltatása és a szavakkal való könnyű bánás terén sem. Neki nem adatott meg egy olümposzi próba luxusa sem – találjon meg valami gyapjút, ölje meg az anyját, ilyesmi –, ő ilyesmivel nem öregbítheti hírnevét. Mindezek helyett neki az jutott, hogy fosztogatókkal kell harcolnia, kemény csata várja valami átkozott tengerparton, éjféli intrikák, és részegen alázzák olyan férfiak, akiknek mindegyike az ő mostohaapja akar lenni. És ha életben akar maradni, minden reggel fel kell kelnie és futni, amíg nem tud többet futni, és esténként gyakorlatoznia kell és elismerni – ó, hogy ez mennyire fáj neki! – …elismerni, ha hibázik.

És ekkor itt van: a krízis pillanata.

Az égre pillantok, meg kell győződnöm arról, hogy Athéné nem figyel. Nem látom. Tehát, ha figyel is, jól elrejtőzött.

Télemakhosz mellett ülök. Balján istennő, jobbján egy idegen. Kezembe veszem a kezét.

Ez az, fiú, súgom a fülébe. Ez az esélyed, hogy ne legyél féleszű idióta.

Szívében a költők nagy tettekről dalolnak. Van egy hely, ahol apjának kellett volna lennie, de azt a helyet nők és más férfiakról szóló történetek töltötték be, és ezek ott bent olyan képet alkottak Odüsszeuszról, amely sosem lehetett valóságos, sosem lehetett emberi.

Hős vagy, Télemakhosz?

Ajkamat füléhez nyomom, és felteszem a kérdést: Férfi vagy?

Kenamon azt mondja:

– …Úgy értem, szeretem a halat, mint bárki más, és nagyon jól el tudjátok készíteni, persze, de ahonnan én származom, nincs sok hal, szóval, tudod, nem eszünk sokat, és kell egy kis idő, amíg hozzászokom és…

Télemakhosz a szavába vág.

– Tanítanál engem?

Kenamon felé fordítja fejét.

– Tessék?

– Megtanítanál engem? Harcolni. Azt mondtad, katona voltál, és Peiszénór… szóval ő nem nagyon… és apámnak nem volt lehetősége megtanítani, hogyan kell az íjjal bánni.

Ajka remeg, mintha még gyerek lenne, akit rajtakaptak a frissen eltört agyagedény mellett. Lehet az ember úgy férfi, hogy sérülékeny? Kérhet egy férfi segítséget, kérheti egy másik férfi segítségét? És mégis, Odüsszeusz mégis Athénéhez imádkozik, leborul, sír, és az istennő nevét üvölti.

– A helyőrség… – szól Kenamon halkan. – Azt hittem, Peiszénór…

– Arra tanít minket, hogyan kell dárdával a kezünkben szoros alakzatban állni. Ha hadseregben lennénk, ha a trójaiak ellen harcolnánk, ennek talán lenne valami értelme. De mi fosztogatókkal fogunk harcolni, illír haramiákkal. Ők nem fognak alakzatba sorakozni. Nem fognak… tisztességesen harcolni. És amikor meggyújtják a jelzőtüzeket és harcba hívnak minket… nem hiszem… nem lehetek biztos abban… hányan jelennek meg a gyülekezőtéren. Ha Odüsszeusz fia nem hősként hal meg, ha észrevétlenül ölik meg éjnek évadján, azt hiszem… talán az mindenkinek könnyebbség lenne. – Ez a kijelentés olyan közel van az igazsághoz, amilyen közel Télemakhosz még soha semmit nem mert gondolni, nemhogy hangosan kimondani. Ez nem tarthat sokáig. – Amikor apám hazatér, vér fog folyni. Minden kérőt lemészárol. Háború lesz. Muszáj lesz megtisztítani Ithakát.

Kenamon ajka feszes, homloka ráncban. Tudja, mit jelent a „megtisztítani” kifejezés, de nem biztos abban, hogy ebben a környezetben is ismeri. Van valami a helyi nyelvben, amit tudásával felfogni képtelen.

– Azok, akik velem szövetkeznek – folytatja Télemakhosz –, életben maradnak. De a helyzet veszélyes. Minden nappal, amit apám távol tölt, nagyobb veszélyben vagyok. Veszélyben vagyok azoktól, akik… nem tisztességgel harcolnak. Túl kell élnem ezt itt, amíg apám hazatér. Peiszénór megtanítja nekem, amit tud, de az… Te katona voltál. Te… tudnál tanítani engem.

Kenamon egy pillanatig nem szól, és bár nem látok bele tisztán a tudatába, úgy érzem, egy-egy gondolatát képes vagyok megérteni. Egy röpke percre a fiúra néz, aki, ha nem vigyáz, teljesen váratlanul nekitámadhat, és elvághatja a torkát. Vajon Télemakhosz megtenné? Egyikük sem tudja.

És aztán Kenamon megint csak férfi, aki emlékszik a napra, amikor unokaöccse megszületett, és arra is, hogy mennyire szeretett játék karddal játszani esténként, amikor bogarak ciripeltek a halvány fényben. Látja most az ifjú Télemakhosz állapotát, és egy pillanatra nagyon öregnek érzi magát.

– Rendben – feleli végül. – Ithaka hercege, megtanítalak fegyverrel bánni.

Megszorítják egymás alkarját, hellén férfi módra. A szövetség jele. És Télemakhosz másnap éjjel fácánt lát álmában, ami nem éppen sas, de határozottan olyasmi madár.

A nap első fényében, miközben fia egy messzi-messzi földről érkezett idegennel méri össze pengéjét, Pénelopé a sziklán áll, testét, arcát fátyol takarja. Éósz áll mellette.

– Szóval…. – szólal meg hosszú csend után. – Ha az unokanővérem lennél, hova mennél innen?

21. FEJEZET

Pénelopé a sziklák között jár, Phenera fölött.

Ez egyáltalán nem szokatlan dolog. Odüsszeusz felesége gyakran tölti idejét azzal, hogy sziklán áll és szomorúan szemléli a tengert. Nagyon tiszteletre méltó tevékenységnek tűnik. Önmegtartóztató fegyelem. Ezt várják el és követelik meg tőle. Ugyanakkor lehetőséget is ad, hogy távol legyen a palotabeli kérők állandó bűzétől. Ha meglátják, az emberek megjegyzik: ott van Pénelopé, ott van a mi gyászoló királynénk, ne zavarjuk, mert most láthatóan gyászol, hogy később olyan lehessen, mint a jég. Ó, áldassék megtört szíve! Hát nem csodálatos olyan asszonyt látni, aki érzéseit magában tartja, és csak a sötét, mély tengerrel osztja meg?

Általában a település közelében lévő sziklát választ, hátha valami nagyon sürgős esemény következik be, de Oresztész és Elektra jelenléte a vendéglakosztályokban bizonyos megnyugvást jelent, haladékot, mert amíg ott vannak, az erőszak fenyegetése csökken, erre a kis időre fortélyos, nyugtalan béke áll be, ezért Pénelopé távolabb mehet a sziklás terepen.

Napok óta nem találkozott a fiával, de ez a gondolat még nem fogalmazódott meg benne a maga teljességében és minden jelentőségével. Amikor azonban ez bekövetkezik, torka összeszorul, émelygés tör rá, gyomra összerándul, és megint arra gondol, hogy milyen borzalmas anya.

Most azonban, ahogy tisztán és egyszerűen ott áll a sziklán, lehetősége van továbbmenni, nevezett szikla közelébe, és körbejárni, lehetőleg úgy, hogy a szél belekapjon lepelruhájába, és a látvány egyszerre testesítse meg gyászoló szívének vad viharát és a nőt, aki erősen tartja magát a kegyetlen elemek ellen, akit hűség és bátorság megedzett.

Néha elgondolkodik, vajon Klütaimnésztrának jobb lett volna-e, ha a tengerhez közelebb él. Mükéné dús kényelmében, ahol lágy szellők fújtak és a termékeny föld dús termésének finom javait élvezhették, sokkal nagyobb kihívás lehetett olyan jámborul viselkedni, ahogy azt egy királynétől elvárták. Talán ha több lehetősége lett volna olyan képet kelteni magáról, hogy alázatosan vár, és erényességét kimutatandó talán kicsit elhanyagolta volna magát, Klütaimnésztrának nem kellett volna elmenekülnie halott szeretője felnyársalt holtteste mellől, nem üldözték volna bosszúért, bosszúért és csakis bosszúért üvöltve.

Uránia, minden vásárolható és eladható dolgok – de legfőképpen titkok – kereskedője parfümtől illatozik. Pénelopétól és a mellette levő Éósztól kissé távolabb áll. Teljesen elfogadott, hogy nők ilyesminek tanúi legyenek; bizonyos súlyt ad az eseménynek. Végül, ahogy csak a három nő és a szél érzékelheti a hangját, Éósz azt mondja:

– Andraimón tegnap este megint azt követelte, hogy találkozhasson veled.

– Valóban?

– Antinoosz veszekedett Amphinomosszal. Antinoosz azt mondja, hogy mivel apja fizeti a csapatot, olyan, mintha ő maga is a soraikban lenne, ezért neki nem kell háborúba mennie. Amphinomosz nevetett, és azt mondta, Antinoosz világ életében gyáva volt, és majdnem összeverekedtek.

– Hol vannak most?

– Antinoosz az apja házában duzzog. Amphinomosz lándzsával gyakorol.

– Valakinek figyelmeztetnie kéne Amphinomoszt, hogy ne vigye túlzásba; véletlenül se képezze ki túl ügyes lándzsaforgatóvá magát. Igazán kár lenne, ha hamarosan éjjel lendülő tőrpengék célpontjává válna.

– Gyakran néz rajongással Melittára. Szólok majd neki, hogy bizalmasan tudassa Amphinomosszal ezt a veszélyt.

– Tedd azt! Hol van Elektra és bátyja?

– Oresztész imádkozik.

– Nem, úgy értem, hol van… Egy pillanat. Komolyan… – Pénelopé megáll, hosszan néz komor szolgálójára. – Mindig. Hol van mindig?

– Mindig. Phoibét állítottam rá. Éjjel-nappal figyeli, és azt a jelentést kaptam, hogy Oresztész alig eszik, csak vizet iszik, és folyamatosan Zeuszhoz imádkozik. Nagyon… istenfélőnek tűnik.

– Így is lehet mondani. És Elektra?

– Ő is imádkozik, de sokkal hagyományosabb módon. Talált egy kellemes helyet a kedvenc fürdőmedencéd mellett.

– A kis barlang fölötti sziklán, a vízesésnél?

– Pontosan ott.

– Kiváló érzéke van a legjobb hely kiválasztásához. Folytasd!

– Ott fürdik, úgy, hogy azt rituálénak lehet nézni, aztán földdel dörzsöli be az arcát, és megint fürdik. Leaneira és Autonoé áll szolgálatára, de azt mondják, valahányszor látogatója érkezik, gyorsan sárral keni be magát, és zaklatott, komor, szomorú arckifejezést vesz magára. Ám abban a pillanatban, amikor a látogatók elmennek, leveti ezt a mázt, lelkesen beszélget emberével, Püladésszel, utasításokat ad és jelentéseket fogad. Aztán este visszatér a palotába, megint behinti magát hamuval, fivére szobájába megy, ott marad, amíg nem szólítanak a vacsorához, aztán követi, ahogy a dajka követi a királyi gyermeket a lakomára.

– Szerinted Oresztész tudja, hogy a húga irányít?

– Autonoé nem egészen biztos abban, hogy Oresztész mennyit tud vagy mennyire érdeklik az ügyek. Mással van elfoglalva.

– Ilyesmi bárkivel megesik, ha az anyját kell rövid időn belül meggyilkolnia. És… lehet benne bízni? Beszámítható?

– Azt hiszem, ez attól függ, mit értünk ez alatt. Nem viselkedett durván, nem próbált nőkkel kikezdeni, még ha ennek az ellenkezőjét is igyekszik elhitetni magáról. Rendszeresen megköszöni, ha kiszolgálják és Autonoé szerint már legalább négyszer megkérdezte a nevét.

– Hogyan jön ki Télemakhosszal?

– Még nem kérdezte meg a fiad nevét kettőnél több alkalommal.

Pénelopé felsóhajt.

– És Elektra? Ő érdeklődést mutat… a fiam iránt?

– Rámosolyog, néha megfogja a kezét, és azt mondja, bátyja milyen hálás Télemakhosz segítségéért, és mit jelentett apjának Ithaka, mint állandó, hű szövetséges. De Télemakhoszt annyira leköti, hogy Oresztésszel próbáljon beszélni, hogy nem vagyok biztos abban, hogy észrevenné a húg figyelmességét és közeledését, ha lenne valami észrevennivaló.

Pénelopétól erős önfegyelmet követel, hogy ne húzza grimaszra a száját.

– Beszélek vele erről. Hogy halad Klütaimnésztra keresése?

– A mükénéiek nem ismerik a szigetet. Egyre… durvábbak. Tegnap átkutatták Szemelé gazdaságát. Nagyon keményen bántak vele és a lányokkal. Gabonát loptak, ezt mondták az asszonyok, és azt is, hogy kis híján megtalálták a fegyvereket.

– Menjen Szemeléhez hírnök bocsánatkérésemmel és ajándékkal! Mennyire jól ismeritek Phenerát? Éósz? Uránia?

– Vannak a közelben növő virágok, melyek ha rájuk taposunk, kellemes illatot árasztanak – tűnődik Éósz, mint valami poéta. Aztán kissé gyakorlatiasabban hozzáteszi: – És előfordult, hogy kemény teleken bizonyos csempészett árukat kellett vennünk Phenera lakosaitól.

– Ha éjjel menekülnél erről a helyről, hova mennél?

– Az öböl túloldalán halászasszonyok laknak – szól Uránia, tekintetét Pénelopé arcáról egy pillanatra sem véve le. – És a palota nincs messze.

– Mi van még?

– A barlangok, de azokat eléggé ismerni kell. Artemisz temploma, az öreg Eumaiosz kunyhója, de ő nem szívesen lát vendégeket.

Pénelopé bizonytalanul bólint, tekintetét újra a tenger felé fordítja.

– El kell érnünk, hogy a mükénéiek elhagyják Ithaka szigetét – mondja, és ujjaival simogatja az aranygyűrűt, amelynek nem kellene ezen a helyen lennie. Gyerekkoruk óta ismeri Éószt; hercegnőt és rabszolgalányt egyszerre hozták Ithakára; Uránia fogta a kezét a vajúdás sikolyai közt, amikor Télemakhosz megszületett, de most még ő is tétovázik. Aztán fejét ingatja, Uránia felé nyújtja kezét, benne a gyűrű. – Kérlek, tedd el ezt!

Uránia lassan felemeli, jobbra-balra mozdítja. Kissé lassan érti meg; és amikor felfogja, mit tart a kezében, félelem terjed el többnyire szelíd, békés arcán.

– Ez… Ezt hol találtad?

– A Pheneránál meghalt csempésznél volt.

– Ez… ez az övé?… Aki elszökött…

– Azt hiszem, igen. Unokanővérem sosem értette, milyen értéke van annak a sok szép tárgynak, amit birtokolt. Valószínűleg azért, mert túl sok volt ahhoz, hogy mindegyiket külön-külön értékelni tudja.

– Mit akarsz tenni ezzel?

– Vidd innen messzire!

– Nem lenne könnyebb a tengerbe dobni?

– Egyszer még szükségem lesz rá.

– Igazán? De mikor?

– Vidd el, amilyen hamar csak tudod! Északra kell vinni, Hyriába. Pár napja hírnököt küldtem, hogy unokanővéremnek hírét vigye a nyugati szigetekre, és elrendelje a kikötők lezárását. Azt a parancsot kapta, hogy… lassan haladjon. Ha gyors vagy, még előtte Lefkádába érhetsz. Erről rajtunk kívül senki más nem tudhat. Nem hagyhatom, hogy Oresztész most… bizonytalan legyen. Ki tudja, mit tennének a kérők, ha Mükéné megvonná támogatását Odüsszeusz házától.

– Megteszem. Van még valami?

– Igen. A mi kis hajónk, vészhelyzet esetére. Ki tud a létezéséről?

– Én, Éósz, Autonoé…

Pénelopé bólint, de csak félig figyel. Tekintetét az ég felé fordítja, mintha valami kedvező jelet keresne.

– Lehet, eljött az idő, hogy még néhány embert beavassunk titkunkba.

Uránia szorosan markolja a gyűrűt, homloka ráncba rándul.

– Mire gondolsz?

22. FEJEZET

Ithaka szívében, a sziget közepén, ahová poros ösvény vezet a kis völgyön át, szentély áll. Sziklához tapadó alacsony, göcsörtös fák veszik körül, mint megannyi göndör hónaljszőr-csomó. Másképpen kopott és avíttas, mint Athéné nagyobb temploma, amely kétórányi gyaloglásnyira van, és keskeny ösvény vezet oda. Erre nyilvánvalóan kevesebbet költöttek a királyi vagyonból. Kevesebb rablott kincset szenteltek tiszteletére, és kevesebb kövér hasú, elbizakodott ember jött koptatni koszos küszöbét. Ám közelebbről megszemlélve a durván ácsolt deszkafalak és a tisztára sepert padló valamiféle hódolatot feltételez, bár az imádat alanya ezt észre sem veszi, és nem is érdekli egyáltalán.

Sötétzöld tűlevelek illata terjeng a levegőben ezen a helyen, és napon száradó friss nyersbőr szaga. Fehér vadvirágok nőnek a szentély nyugati részéhez támaszkodó kövek között, mintha az épületet nem halandó kezek építették volna, hanem isteni erő húzta volna ki a földből. Az ajtó fölött kúszóborostyán és kanyargó vadszőlőindák kapaszkodnak. Óvatosan közelítem meg, bár a gyermek, akinek tiszteletére épült, hozzám képest senki, és nagyon ritkán, csak a legbotrányosabb szentségtörésekért bukkan fel. Túl sok családi viszály tört már ki azért, mert nem adták meg a tiszteletet egy szentélynek, és meg kell hagyni, Artemisz a haragtartáshoz nagyon ért. Legalább ez közös bennünk.

Felesküdött nők szolgálják a vadásznőt, de minket csak egy érdekel, mert már találkoztunk vele. Anaitisz az, aki Phenera véres partján állt, és tudta, hogy merről csap le az illír kard. A papnő most az erdőből tér vissza, csípőjén néhány döglött nyúl lóg. Elégedett a munkájával, és csodálattal látja, hogy a sok – többnyire koszos, rongyos – hívő között ma maga Pénelopé is a szentély előtt térdel. Ez némi figyelmet vonzott magára; a hívők, akik legalább annyira a pletykáért jönnek és a mézért, amit időnként a szentély kaptáraiból kapnak, most hirtelen áhítatossággal igyekeznek az imádkozó királyné közelébe kerülni. Ide gyűltek a legfiatalabb papnők is; igyekeznek nem mocorogni és bámulni a királyi felség jelenlétében; rakoncátlan hajukat sietve hátrasimítják homlokukból, piszkos körmeiket tenyerükbe rejtik.

Anaitisz mindezt látja, de Anaitisz nem olyan, mint Ithaka asszonyai. Biztosították, hogy senkihez sem hasonlít. Nincs türelme olyan emberekhez, akik nem azt mondják, amit gondolnak. Nem érti, miért mond valaki olyat, hogy „Ó, Hesztia! Nagyon tetszik, ahogy a hajadat feltűzted!” pedig valójában azt gondolják: „Ó, ne, már megint az unalmas, vén Hesztia… Hesztia, ne meséld el nekünk megint azt a történetet az árpavető gazdával! Hallottuk már, és elsőre sem volt érdekes… Ó, ne, elment, valaki adjon bort, erős bort.” Ebben a vonatkozásban nagyon sok hasonlóság van közte és az én szeretett fiam, Héphaisztosz között, akit oly gyakran gúnyoltak ostoba testvéreim, hogy most, amikor sértődötten becsoszog a helyiségbe és a többi olümposzira néz, annyira se méltatja őket, hogy kinyissa a száját és egy „jó reggelt”-et vagy „jó napot”-ot morduljon, mert tudja, hogy ami választ kapna, azt végtelenül unná.

Artemisz papnőjében, Anaitiszban felismerek valamit az én fiam tulajdonságai közül, és ezért előzékenyebb leszek vele, mint talán megérdemelné.

Ezért van az, hogy amikor azt látom, hogy királyné térdel Artemisz oltára előtt, Anaitisz nem siet be meghajlással és papnős alázattal, és nem tereli nagyon hamar a szót arra, hogy milyen jó lenne megjavítani a tetőt vagy hátul jobb latrinát kéne építeni. A nyulak még véreznek, a vér lefolyik a combján, úgy megy oda a királynéhoz; fejet hajt az oltár durván faragott alakja felé, ami nő lehet, de nem hasonlít istennőhöz, és megszólal:

– Mit keresel te itt?

Pénelopé lassan felemeli fejét. Ez időt ad Anaitisznak, hogy átgondolja helyzetét, és hozzátegye: – Felség.

– Nem úgy illik, hogy a királyné minden isten előtt kifejezze tiszteletét?

– Azt hittem, Athéné a patrónád.

– Athéné a férjem patrónája – feleli halvány, üres mosollyal. – Az én helyzetem sokkal hajlékonyabb.

Anaitisz nem szereti a „hajlékony” szót. Hallotta, ahogy gyakran használták az emberek olyan értelemben, amitől ő felettébb kényelmetlenül érezte magát. Abban sem egészen biztos, hogy egy nőnek illendő olyan könnyen megválasztania vallásos rajongásának tárgyát, ahogy a széljárás változik. Nyilvánvalóan áldozhat Poszeidónnak, mielőtt hajóra száll, és imádkozhat Démétérhez, mielőtt magot szór a szélbe, de Anaitiszt arra tanították, hogy jobb egy állandó patrónust vagy patrónát választani és hozzá ragaszkodni azon az alapon, hogy egy igazán hűséges, a lehető legjobb szándékú istenség égi beavatkozásának mindig nagyobb hatása van, mint egy-egy spontán imának Árészhez most, hogy az események mozgásba lendültek.

Ebben az értelemben, mint sok más értelemben is, azt mondhatnám, hogy Anaitisznak igaza van; sok félszívvel imádkozó rabszolga tanulhatna valamit a papnő határozott elköteleződéséből. De kinek szentelje magát egy királyné, aki egy egész királyság feje? Nem imádkozik a kovácsért, a cserzővargáért, a szajháért és a pásztorért is? Melyik istenség a legmegfelelőbb, amikor mindannyiunk áldására szükség van, hogy összetartsa országát?

Imádkozz hozzám, királynék királynéja, súgom olyan puhán, amilyen puha a szarvastehén frissen nyúzott bőre. Megtanítalak, hogyan kell mindannyiukat behódolásra édesgetni.

Hideg szél fúj, megzörgeti a leveleket a szentély ajtajánál, én pedig sietősen visszahúzódom. A küszöbön túlról hallgatózom, nehogy Artemisz megérezze a jelenlétemet megszentelt földjén.

Anaitisz nem tudja, hogyan érveljen, vitázzon királyi felséggel. Egyik lábáról a másikra helyezi át testsúlyát. Úgy érzi, hogy bizonyos dolgok, melyeknek teljesen nyilvánvalónak és könnyűnek kellene lenniük, ezzel a királynéval egyáltalán nem azok. Sikerül egészen halkra, suttogóra fogni hangját, olyan halkra, mint a róka léptei a téli erdőn.

– Láttam egy keleti nőt a szentély feletti erdőben tegnap éjjel. Azokat a nőket vezette, akik ide járnak. Azt mondta, nem fog hellén istenekhez imádkozni, de minden jó vadász megérti, mit csinál. A férfiak tudják? Hallottam a fegyveres csapatról.

– Nem. A férfiak nem tudják. Miért? Meggondolod magad az ajánlatoddal kapcsolatban, hogy menedéket adsz a nőknek a szent ligetben?

– Nem. Artemisz örülne. Azt hiszem, Athéné is.

Athéné nagyon dühös lesz, ha rájön, bár én még nem vagyok biztos abban, hogy azért, mert annyira felbosszantották hősies ifjúinak bolondozásai, vagy azért, mert nem neki jutott ez előbb eszébe. Akárhogy is, ennek abszolút viszályszaga van, de ezen én csak nyerhetek. Ha azt akarja, hogy az ő Odüsszeusza hazatérjen… ha azt akarja, hogy a hazatérő Odüsszeusznak legyen otthona, ahová hazatérhet… akkor engedni fog.

– Ha a nőket harcba hívják, csatlakozol hozzájuk? Jó szemed van, és erős a karod.

– Talán – tűnődik Anaitisz. – Megölik a kérőket?

– Ó… nem. Legalábbis még nem.

– Miért nem?

– Azért, mert ha megöljük a kérőket, azzal a szárazföldről hozunk magunkra megszállókat. Nő nem ölheti meg a férfiakat a palotájában, különösen nőkből álló sereggel nem. Az teljességgel elfogadhatatlan lenne, és jogosnak tekintett ürügy lenne arra, hogy legrégebbi ellenségeink, még maga Nesztór is ide jöjjön a fejemet levágni. Vagy a fiamat vennék rá, hogy tegye meg ezt nekik, és ez lenne az egyetlen helyes lépés, ha Télemakhosz reméli, hogy túléli reménybeli király társai támadását.

– De… ha Odüsszeusz hazatér? Nem öli meg ezeket az embereket?

– Talán.

– És az nem okozna bajt? Nem jönnének a megszállók?

– Talán nem. Ő a király. Száz fegyvertelen embert megölni igazán királyi dolog.

– Értem – mondja Anaitisz, pedig nem érti. Azt tudja természetesen, hogy ilyen a társadalom és a társadalomban a dolgok így működnek. Anaitisz okos. Megtanulta ezeket a leckéket. Azt nem érti azonban, hogy ha már így van, miért olyan kibírhatatlanul ostoba a társadalom, és miért dühöngő idióták vezetik. Ezen a ponton egyetértünk. – Azt hiszem, megértem, miért jöttél a vadászistennőhöz imádkozni és nem a szűz harcoshoz mentél – teszi hozzá, azzal egy kicsit kényelmesebben leül Pénelopé mellé.

– Gondolom, találkoztál a mükénéiekkel.

Anaitisz elkomorul.

– Tegnap jöttek. Nagyon durvák voltak.

– Ugye nem szentségtelenítették meg a szentélyt? Ugye nem léptek be a szent helyre?

– Nem. Odáig még ők sem merészkednek. Artemisz az egész hellén sereget visszatartotta, míg Agamemnón fel nem áldozta legidősebb lányát, és ezzel csillapította haragját – teszi hozzá, és a gondolattól felcsillan a szeme. – Nem kockáztatnák, hogy újra magukra vonják az istennő haragját.

– Apa! Apa, apa, apa, apa, apa, megölték a szent szarvasomat apa, apa, apa, apa, apa! – nyöszörgött Artemisz a férjem fülébe. Természetesen nem egészen ezekkel a szavakkal, de ha le kellene fordítani a felháborodás lázas szavait, melyeket az Olümposzra hozott, amikor Agamemnón megölte az egyik nyomorult szent szarvasát, nagyjából ezt hallottátok volna. – Apa, apa, apa, apa, apa, apa, apa, APAAAA!

– Hát, jó! – csattant férjem hangja. – Ha annyira akarod, megkaphatod az átkozott emberáldozatodat!

Zeusszal mindig csak a gond van; soha nem gondolkodik el a dolgokon. Menelaosz a nyakánál fogva tartotta Klütaimnésztrát, nehogy kikaparja férje szemét, ahogy Agamemnón a tőrpengét Iphigeneia mellkasához csapta. Más isten nem is nézte őket… Artemisz sem. Hermész ment el hozzá elmondani neki, amikor megtörtént, mire Artemisz azt mondta:

– Ó, tényleg?

És íme, megfordult a szél, Trója felé fújt. Csak én és Hádész álltunk a gyermek mellett az oltárnál. Klütaimnésztra sikoltozott, Elektra pedig, aki túl kicsi volt ahhoz, hogy ennyi vért lásson, úgy sírt, hogy nem értette, mi történt. Iphigeneia kilencéves volt. A költők hamisan állítják, hogy idősebb volt, a korához képest bölcs. Annyira bölcs, hogy önként vállalta a halált. Így Hellász hőseinek nem kellett a csuklóját fogniuk, amely olyan vékony volt, hogy többször kicsúszott a kezükből, miközben a tőr éle a csontjait karistolta.

– Nahát, de tényleg! Hagyod, hogy Agamemnón lánya Artemiszé legyen. Miért nem adod nekem Odüsszeusz legénységét?! – jegyezte meg bosszúsan Héliosz, amikor Odüsszeusz emberei lemészárolták az ő szent teheneit. És jogos. Miért nem? Férjem megengedte, hogy egy apa meggyilkolja saját gyermekét azért, mert egy szarvasvadász hibázott, szóval mivel Héliosz mindig is furcsa rokon volt, Ithaka utolsó férfiúinak élete tisztességes alku volt. Ilyen szerencsétlen precedensek keletkeznek, ha az istenek királya túlságosan el van foglalva valami halandó nő peplosza alá nézéssel ahhoz, hogy istenkirályhoz méltón uralkodjon.

– Artemisz igazán nagy istenség – mondja egyetértően Pénelopé, és talán azon gondolkodik, mit jelent pontosan, mennyire hajlékony kifejezés az isteni nagyság. – A nők védelmezője.

Anaitisz egy kicsit mocorog, és nem néz Pénelopéra.

– Hát, igen. A nők védelmezője.

– Szentélye pedig szent hely, melyet a férfiak nem bolygatnak.

– Lemészárolja őket az istennő – feleli Anaitisz kimérten, és ebben teljesen igaza lehet. Athéné imádja, amikor bronz páncélzatba öltözött faragatlan harcos térdel előtte a szentélyben, és amikor egy férfi megerőszakolt egy nőt a szentély oltárán, a nő haját változtatta kígyókká, a szentséggyalázás büntetéseként. Ennyit Athéné bölcsességéről. Artemisz azonban… Artemisz sokkal kevésbé elfogult a férfiak tulajdonságai iránt.

– Neked… neked van szükséged menedékre?

– Nem. Még nem.

– De… lehetséges?

– Remélem, odáig nem jut el a dolog. Kefalonián vannak szövetségeseim, akik, ha a helyzet nagyon… nehézzé válna… remélem segítenek nekem.

– Hallom, a kikötőket lezárták.

– Másképpen is el lehet jutni Kefaloniába, mint a kikötőkön át. A sziget ugye tele van barlangokkal és rejtekhelyekkel, ahol el lehet rejteni egy gyors, evezős-vitorlás kis hajót, melyet egy nő is tud használni. Phenera asszonyai ezt jól tudják.

Anaitisz bólint, és mivel nem mondhat semmi jót, inkább nem mond semmi jót. Pénelopé újra félig lehunyja szemét, és szerény áldozatot ajánl fel… ami olyan kevés, hogy alig kavarja fel a kis helyiség szent levegőjét. Nézem imáit, mint porszemeket a levegőben, mielőtt feláll, megfogja Anaitisz kezét, és egy pillanatig úgy néz ki, mint aki fejet akar hajtani, aztán sarkon fordul, és sietős léptekkel távozik a levelekből és fenyőfából épített szentélyből.

Éósz odakint áll és vár.

– Jól ment? – kérdi súgva, de Pénelopé mutatóujját gyorsan szája elé kapva elhallgattatja. Csak akkor szólal meg, amikor a völgyet övező erdőségbe érnek, és csak az istenek hallhatják őket, senki más.

– Nagyon is jól – feleli végül. – Ha szerencsénk van, napnyugtára a sziget fele tudni fog a hajóról.

23. FEJEZET

Esti találkozás a folyosón. Elektra még mindig szürkében. Pénelopé fátylat visel. Egészen idáig sikerült tervei szerint elkerülnie mükénéi unokahúgát; inkább Oresztészre fordította a figyelmét. Elektra azonban felfedezte a palota folyosóit – megtalálta a fegyvertárat is, ahol Odüsszeusz íját őrzik –, és kiismerte a lakók szokásait.

– Ha egy kicsit is hasonlít az anyjára, elfoglalja a fegyvertárat, és dárdahegyre tűz minket, ha nem kapja meg, amit akar – figyelmeztet Éósz.

– Ha egy kicsit is hasonlít az anyjára, békén hagyja a fegyvertárat, és álmunkban mészárol le minket henteskéssel – igazítja ki Autonoé, kaján mosollyal hámozva le egy leves fügegyümölcs vastag héját.

Most Elektra áll Pénelopé előtt. Mindkettőjüket fátylat viselő szolgálók vigyázzák. Szorosan Elektra mellett áll Oresztész; embere, Püladész szorítja húgához, mintha nem tudnák eldönteni, hogy a nők előtt vagy mögött haladjanak, és a végén a kettő közötti megoldást választották. A folyosó túl szűk ennek a furcsa formációnak, és Pénelopéra hárul a feladat, hogy megtörje a csendet. Hangja a lágy és komoly tónus között csendül.

– Hogyan halad az anyád iránti kutatás, kedves rokon? – érdeklődik.

És:

– Nem jól – csattan Elektra hangja, aztán a keserű grimasz helyét rögtön mosoly veszi át, és nektárnál édesebb hangon folytatja: – Nem jól. Kénytelenek leszünk átkutatni a szent helyeket, sőt, talán magát a palotát is.

– Természetesen átkutathatjátok a palotát. Ez magától értetődik! Na, de a szent helyeket?! Az nem dühítené fel az isteneket?

Elektra mellett Oresztész bólint. Mindent tud az istenek feldühítéséről; a családja arról híres. Elektra is tudja, hogy családján átok van, de az elátkozottság azt jelenti, hogy a kár nagy része már úgyis bekövetkezett, szóval Hádészba az egésszel! Mit zúdíthatnának még rájuk az istenek?

Édes kis magonc, súgom a fülébe, amit eddig láttál, az még semmi.

– Talán több ember kéne – tűnődik Elektra. – Talán megkérhetnénk a nagybátyámat, hogy küldjön embereket Spártából, a katonái segíthetnének szavatolni a szigetek biztonságát.

– Milyen csodálatos ötlet – csicsereg Pénelopé. – Futárt küldhetek Püloszba is, Nesztórhoz, és Hellász minden királyához. Egészen biztos vagyok benne, hogy minden jóérzésű és nemes lelkű hellénnek érdeke ez az ügy.

Elektra mosolya oly vékony, mint a tőrpenge, melyet anyja döfött apja szívébe, éles, mint az a másik tőr, amely nővérét megölte. Bólint Pénelopénak, aki félreáll és továbbengedi.

Éjszaka – rendkívüli lakoma.

Oresztész csak úgy eszik, ha Elektra eteti. Tányért tart elé, kenyér közé húst fog, szájába teszi, egyél, jó fivérem, egyél, a jó fivér pedig egykedvűen elfogyasztja, amit húga ad neki.

Háta mögött két mükénéi férfi áll; úgy figyelik a termet, mintha Klütaimnésztra kérőnek álcázta volna magát, és itt lenne, Pénelopé kezéért versengene.

A dalnokok Agamemnónról dalolnak, a király nagyságáról, hatalmáról, végtelen erejéről. Egyikük olyan dalba kezd, amely arról szól, hogyan ölte meg fivérét Agamemnón apja, és hogyan szolgálta fel testvérének a tulajdon, leölt fiai húsát, és ezzel ő lett a második a családban, akinek egy rokon húsát kínálták fel lakomán… ám a közönséget szemlélve a dalnok sürgősen kihagyja a szövegből ezt a részt.

A szolgálók járkálnak a helyiségben, szótlanul szolgálják ki a görnyedten ülő férfiakat.

A dalnokok nőkről nem dalolnak.

Ó, egyszer… egyszer az én nevemet emlegették; az áldott anyaistennő szobrocskáját emelték a levegőbe, az anyaistennőét, akinek méhe tele, és emlői duzzadtan mutatnak az ég felé; ujjaikat a földbe dugták, és azt kiáltozták: anya! Anya! Anya! De egy napon fivérem, Zeusz megunta a küszködést a halandók és istenek ügyében. Látta, mijük van másoknak, és még többet akart, többet magának… bár már akkor is nagynak számított, lévén a felleggyűjtő, villámosztó. Ő ezt nem így gondolta. Az áldozatokat, melyeket a többiek kaptak, saját személye lekicsinylésének vette. A hódolatot, melyet a többiek kaptak, saját nagysága iránti sértésnek tekintette. Az egyenlők között nagynak lenni az ő szemében gyenge, teljesen közönséges dolognak számított. Még feljebb akart kerülni; és mivel az istenek atyjaként már elég kevés magasság volt, amit elérhetett, szükségszerű volt, hogy a többiek kerüljenek lejjebb.

A dalnokok nem dalolnak nőkről, a nők pedig csak temetéseken dalolnak – vagy csak akkor, ha a férfiak nem hallják.

Ám amikor a lakomának vége, és az ég sötét, amikor a költők alszanak, és a villámosztó, aranyló egek alatt szuszogva szendereg, én énekelek, és ti halljátok. Gyertek velem; bolyongjunk csendes szolgálók szívében, míg Ithaka és Mükéné férfiúi részegen elterülve horkolnak.

Éósz tizenhárom éves volt, amikor Odüsszeusz nászajándékként Pénelopénak adta. Pénelopé egy ideig zárkózott és kemény volt; minden tőle telhetőt megtett, hogy királynéként viselkedjen. Ám amikor Pénelopé kínok között, vajúdva sikoltott, Éósz fogta a kezét, Uránia a lábát. Így született meg Télemakhosz. És ha egy nő ennyi időt tölt azzal, hogy egy másik nő kitágult vaginájába bámul, azt az ember vagy örökre kizárja az életéből, és úgy tesz, mintha ez a vaginába-bámulás soha meg nem történt volna, vagy túlteszi magát ezen, és olyan mély kapcsolat keletkezik kettőjük között, amely a vérségi köteléknél is erősebb.

Éósz megesküdött, hogy neki sosem lesz gyereke. Következésképpen Athéné istennőhöz hasonlóan arra is megesküdött, hogy sosem lesz férfi az életében, ám mostohalányommal ellentétben sok más módját találta, hogy hűvös téli éjszakákon szórakoztassa magát.

Autonoé sok házban szolgált, mielőtt Pénelopé megvette, és sok munka volt vele, míg idővel megkedvelte. Dacosság volt a szemében, nyelve éles, ami számos verést eredményezett. Bár a törvény szerint civilizált helyeken a gazda nem nyúlhatott tulajdonához annak beleegyezése nélkül, e törvények alkalmazásában mindig jelentős lazaság volt, és ha korábbi gazdái azt remélték, hogy magjukat Autonoé hasába plántálhatják, erőszakosságuk eredményeképpen csak bosszú, bosszú és düh, és bosszú született.

– Mit akarsz? – kérdezte Pénelopé egyszer Autonoét, amikor előző nap, a harag és dac egy különösen vad pillanatában kis híján kikaparta egy férfi szemét. Autonoét meglepte a kérdés; sosem fordult meg a fejében, hogy ezt valaki megkérdezi tőle, és fogalma sem volt, mit válaszoljon.

– Hatalmat – felelte végül. – Olyan hatalmat, amilyen neked van.

– És hogyan fogod azt elérni?

– Talán egy férfi feleségül vesz.

– Ez a terved?

Autonoé tétovázott. Valójában a kérdésnél, hogy mire vágyik, csak az a kérés volt furcsább, hogy gondolkozzon el, hogyan akarja ezt elérni. Aztán Pénelopé azt mondta:

– Fogadd el ezt egy királynétől: a legnagyobb női hatalom az, hogy mi képesek vagyunk titkokat befogadni.

Ez volt az a pillanat, amikor biztosan tudtam, hogy szeretem Pénelopét. Azt hittem, hogy Hellász királynéi között nem tudok olyat szeretni, aki ennyire szelíd, és oly mélyen meghajlik a férfiak hajlandósága előtt. Tévedtem.

Melanthó egyáltalán nem bánta, hogy eladták Pénelopénak. Mert Odüsszeusz palotájában legalább rendesen kap enni, nyolc nap szolgálat után van két szabadnapja, kap ruhát, amely nem szúr túlságosan, és a saját ágyában aludhat, fekhelyén senkivel nem kell osztoznia. Ráadásul ő is megérezte a hatalom szagát, és bár nem tud róla, nem érti, olyan hataloméhség mardossa gyomrát, amit egy napon majd ki kell elégíteni.

Phoibé rabszolgának született; Aphroditéhez szokott imádkozni, élvezi a férfiak érintését, akik veszik a fáradságot és megérintik, és egy napon majd rájön, hogy inkább hozzám kellene imádkoznia. Aphrodité a fiatalok istennője, és azoké, akik még nem vesztek el.

Eurükleia, a dajka Odüsszeusz születésénél is jelen volt. Antikleia nagyon szerette. Amikor Pénelopé ifjú feleségként Ithaka szigetére került, Eurükleia a királyné haját igazgatva azt mondta:

– Semmi gondod ne legyen, ne aggódj! Eurükleia néni mindent megold.

És Télemakhoszt édes süteménnyel etette, amikor az anyja ezt kifejezetten megtiltotta, megengedte, hogy mézet nyalogasson a tálból, szeretettel megcsipkedte a kisfiú arcát, és olyanokat mondott neki, hogy: „Ne hallgass anyádra, ha kiabál veled, te különleges vagy!” Egészen addig csinálta ezt, míg egyszer Pénelopé berontott Antikleia szobájába, és felüvöltött:

– Azt akarom, hogy az a nő tűnjön el innen!

Anyósa lassan felnézett ágyban fektéből, néhányat pislogott a fiatal királynéra, aztán felsóhajtott:

– Hisztérikus vagy, drágám. Le kéne feküdnöd egy kicsit.

Amikor Antikleia meghalt, Eurükleia gyászában kitépte az összes haját. Illetve néhány tincset kitépett, de nagyon kemény munka volt, és lassú, ezért amikor senki nem figyelt, egyszerűen lenyeste a többit, egészen a tövénél, és a hatás ugyanaz volt. Három nap múlva Éósz ment oda hozzá:

– Pénelopé azt mondja, hűségesen szolgáltál, és sokat adtál magadból. Úgy érzi, eljött az idő, hogy kötelességeid egy részét átadd fiatalabb szolgálóknak, és élvezd élemedett korodat.

Eurükleia kiáltozott és vicsorgott, és mindenfélének elmondta Pénelopét egyenesen a szemébe; olyanokat mondott neki, amikért, ha nem Odüsszeusz szoptatós dajkája lett volna, azon nyomban eladták volna egy disznópásztorhoz szolgálni. Pénelopé mosolygott, és hagyta, hogy kitombolja magát, kiadja, ami a szívét nyomja, és amikor Eurükleia végre elhallgatott, egyszerűen azt mondta:

– Nos, azt hiszem, ezt elrendeztük.

Így az Eurükleia-ügy rendeződött. Még mindig kísért a palotában; motyog és rosszalló megjegyzést tesz minden porszemre, minden suttogott szóra, de már senki nem figyel rá igazán. Azon tűnődik, hogyan nem vette észre, hogy Pénelopé már nem lány, hanem nővé lett. Úgy érzi, Pénelopé valami fortélyhoz folyamodott, és úgy lett ilyen határozott asszonnyá, amikor senki nem figyelt.

Leaneirát a hajánál fogva rángatták ki Trója romjai közül. Nem beszél az álmairól, annak a férfinak sem, aki megesküszik, hogy szereti.

– Tudod, hogy sosem bántanálak téged – mondta a férfi, amikor Leaneira végül engedett, és ölelésébe húzódott. – Tudod, hogy nemet mondhatsz, amikor csak akarsz.

Leaneira nagyon régen nem mondott nemet. Eddig soha nem volt rá lehetősége. Most kipróbálja, hogy milyen érzés; súgva mondja, aztán egy kicsit hangosabban, a férfi pedig, ahogy ígérte, leáll. Egy férfi. Nem kevesebb. Egy igazi harcos. És leállt, amikor arra kérte. Leaneira sírt, a férfi ölelte, és Leaneira másnap éjjel nem mondott nemet.

– Ha én leszek Ithaka királya, szabad leszel.

Sok kérő súgta ezt már szolgálóknak. Eszébe sem jutott ez a sötét szemű Antinoosznak, aki azt feltételezi, hogy elementáris férfiszépsége elég ahhoz, hogy elcsábítson bármely két lábon járó lényt, és úgy érzi, összeesküdtek ellene, ha ez mégsem így van. De Eurümakhosz is próbálkozott, akadozva, furcsán mondva ki a szavakat, és úgy tűnik, Melanthó legalább eltűri, nem tette szóvá, hogy nem hiszi. Még Amphinomosz is próbálkozott, bár nem tudta meggyőzően mondani, ezért elővette régi szokását, csecsebecséket ajándékozott, és a hullócsillagos történettel állt elő.

De ő – Leaneira szeretője – úgy mondta a „szabad leszel” ígéretet, hogy igaznak, őszintének és valóságosnak tűnt. Nem fiú, hanem férfi; bölcs és éles elméjű férfi. Magához ölelte és azt mondta:

– Szabad leszel, bár megszakad a szívem, hogy helyetted úrnőddel kell hálnom.

Leaneira pedig a növő holdra emelte tekintetét, nem válaszolt, amit a férfi a vonzalom jelének vett, és egy kicsit szorosabban vonta mellkasának melegébe.

Leaneira most a palota kapujánál vár, éjfekete lepelben, ahogy Éósz visszatér a kémek asszonyával, Urániával folytatott beszélgetéséből. Leaneira odamegy Éószhoz, és a fülébe súg:

– Andraimón. Beszélni akar Pénelopéval. Négyszemközt.

Éósz lelassít, csak egy kicsit, aztán megérinti Leaneira karját.

– Ne itt.

A kútnál ülnek le.

Odüsszeusz palotájában egyetlen férfi sem húz magának vizet. A kövek hűvösek, nedvesek, a legsötétebb peremen zöld moha nő. Éósz úgy ül, hogy térdei a kút sötét száján Leaneira felé lejtenek; keze az ölében, kész vigasztalón megérinteni Leaneirát, ahogy azt Urániától látta, amikor az öreg hölgy meg akar oldani valamit.

– Mennyi ideje állítottak rá, hogy Andraimónt figyeld, Leaneira?

Éósz ezt Urániától tanulta; mármint azt, hogy ha az ember olyat kérdez, amire már tudja a választ. Ezt Leaneira is tudja. Gyorsan tanult, amikor a hellének rabszolgává tették.

– Kilenc hold óta.

– És mióta fogadott az ágyába téged?

Leaneira látta, ahogy a hellének egymás után hágják meg Trója lányait, asszonyait, és úgy tűnt neki, hogy ezt nem kéjvágyból, nem a gyönyörért, nem a női test élvezetéért teszik. Azért teszik, mert ez az egész – a háború, a harag, a sérelem, a veszteség, a fájdalom – a semmiért volt. Miért is? Egyetlen lángba borult éjszaka, és néhány király viszi el a zsákmányt? Amikor a nap felkelt a város romjai fölött, a hellén katonák még mindig dühösek voltak, véresek, tanácstalanok, de most már nem maradt egyetlen elmondatlan történet sem; nem lesznek dalnokok, akik megörökítenék küzdelmüket, elmondanák, milyen nagy hősök. Ezért vadállatokká lettek, meggyalázták az élőket és a holtakat, apáik miatt, akik nem tanítottak nekik mást, csak azt, hogy az igazi férfi a bíborvörös napra üvölt.

És Leaneira nem gondolta volna, hogy az után a nap után képes lesz megint férfira nézni. Mert férfira mosolyogni azt jelentette volna, hogy megtagadja a nővérét, meggyalázza az anyja emlékét, akiknek csontja temetetlenül hever Trója hamujában. És mégis, most itt ül a kút káváján a nővel, aki Pénelopé kedvenc kéme lehet, aki kedvesen rámosolyog, és azt mondja:

– Andraimón szép férfi, igaz?

– Három hold óta… Én… három hold óta… közösülök vele.

– De ugye nem…?

Gyors fejrázás. Ilyen kérdést csak nők tesznek fel, és pontosan tudják, mit jelent.

– Nem. Vigyázok. Számolom a napokat a vérzésemtől. Ő… megérti.

– Élvezed a társaságát?

– Nem durva. Más, mint a többi. A többiek még fiúk. Ő férfi. – Éósz vár, keze összefűzve az ölében. Leaneira hosszan, halkan felsóhajt. – Pénelopéval akar beszélni. Nagyon kitartó. Ragaszkodik hozzá. Azt mondja, csak ő tudja megmenteni Ithakát a fosztogatók rohamaitól. Felajánlotta, hogy hetven zsoldost hoz Pátrából. De Pénelopé nem hajlandó találkozni vele.

– Szerinted miért van ez így?

– Nem mutathat különleges kegyet egyetlen kérő iránt sem.

– Igen, ez természetesen így van. De ezen túlmenően miért? Hallottál arról, hogy támadások érték part menti településeinket? Lefkáda, Phenera? Tengeri rablók nem támadnak csak azért, hogy rabszolgákat vigyenek magukkal. Azért rabolnak, hogy fizessenek nekik, pénzt követelnek, hogy hagyják abba, nem azért, hogy újra és újra raboljanak.

– Andraimón ezt nem tenné. Ő jó ember.

– Azt hiszed?

– Igen.

És valóban hiszi. És nem hiszi. A halandók szíve oly ingatag; hol ide, hol oda dobog halálukig; szabálytalan dobogás, mintha pillangószárnyak csapkodnának.

– Én nem – mondja Éósz és gyorsan feláll, ahogy szikár gém reppen fel a folyómederből. – Szerintem pontosan olyan, mint a többi.

Leaneira legszívesebben felüvöltene. Mit tudsz te a férfiakról? Mit tudsz te arról, hogy mire képesek a férfiak, amikor a történetük nem úgy alakul, ahogy akarták? Mit tudsz te arról, hogy kik a férfiak, amikor minden szó, amit a fülükbe öntöttek – hős, harcos, hódító, király – hazugság? Te ott a palotában, árnyak és titkok között… Mit tudsz te?

Nem kiált fel. Nem olyan, mint Éósz, aki biztos lehet abban, hogy úrnője kegyeiben áll, és nem olyan, mint Autonoé, aki volt oly szerencsés, és megtanult nevetni. Feláll, ahogy Éósz felállt, szembefordul vele, és azt mondja:

– Azt kérted, hogy kerüljek… közel Andraimónhoz. Tudjam meg titkait. Legyek a szemed. Azt mondtam el, amit láttam.

– És nem ugyanazt mondta neked, amit ebben a palotában minden férfi mond a szolgálólányoknak? „Segíts nekem, és ha én leszek a király, megjutalmazlak. Szabad leszel.” Érdeklődött pletykákról, sugallatokat súgott füledbe, megkért, hogy kémkedj Pénelopé után?

– Természetesen mindezt megtette. Az a férfi, aki nem ezt teszi, bolond.

Éósz fáradtan felsóhajt.

– Mit akarsz? – kérdi végül. – Ha Pénelopé bármiben kedvez neki, a többiek fenyegetést látnak benne.

– Eddig is találkozott férfiakkal titokban. És az a nő az ablakán mászik be.

– Te nem láttad! Te nem is láttad!

Éósz úgy dühöng, mint az úrnője; éles, rideg hördülésekkel, melyek olyan gyorsan tűnnek el, ahogy megjelentek. Klütaimnésztra ugyanígy. Ti, Hellász királynéi nem különböztök egymástól annyira, mint gondoljátok magatokról.

A két nő egy pillanatig csak nézi egymást az esti fényben, és nem Leaneira, hanem Éósz az, aki enged.

– Beszélek Pénelopéval.

24. FEJEZET

Télemakhosz gyakorlatozik, hogy férfi legyen.

Reggelente az egyiptomival gyakorol Eumaiosz tanyaháza mögött. Délután Peiszénórral és a jó- és rosszfiúkból álló csapattal. Antinoosz apja, az öreg Eupeithész emberei az udvar egyik felén vannak, Eurümakhosz apja, a dühöngő Polübosz ifjai a másikon. Télemakhosz és ifjú követőinek csapata minden tőlük telhetőt megtesz, hogy mindenkivel barátságban legyenek, de udvarias kezdeményezéseikre senki nem válaszol. Amphinomosz és Aigüptiosz a csoport egyik végétől a másikig jár, próbálnak egy kis együttműködést létrehozni, de este, amikor a szerveződő helyőrség izzadtan, olajos testtel feloszlik, az apák odasúgják embereiknek: ne hallgass arra a Peiszénórra és arra az Aigüptioszra, se senkire! Csak arra figyelj, amit én mondok!

Engem szolgálsz, nem Ithakát.

Télemakhosz egyszer csak azt veszi észre, hogy a holdat bámulja. Egyre teltebb. A királyfi pedig nem annyira ostoba, hogy ne tudná kiszámolni, mikor lesz újra telihold. Lehet, hogy ezúttal az illírek mégsem jönnek. Lehet, hogy Lefkádénak és Phenerának csak nem volt szerencséje.

– Nézz az ellenség szemébe! Hadd lássák szándékodat – adja ki az utasítást Peiszénór a pajzsaikat nehezen tartó fiúknak. – Ott fogják elveszteni a csatát, a tekintetetekben, abban a pillanatban, már megsemmisültek. Üvöltsetek, mint az oroszlán! Ami a karddal történik, az csak a művelet befejezése.

Vajon Akhilleusz is úgy üvöltött, mint az oroszlán? Valószínűleg. Télemakhosz erre a következtetésre jut. Szeme olyan volt, mint Árész szeme, amely egyszerű nézéssel is képes csapást mérni. (Árész szeme valójában nem ilyen volt. Teljesen tompán nézett, mert olyan hosszan figyelt a világba, és csak veszélyt látott. Ebben a tulajdonságában Akhilleusz tulajdonképpen osztozott a háború istenével, és aztán meghalt.)

A sziget túloldalán mükénéi férfiak – trójai veteránok – minden kunyhó, minden műhely ajtaján bedörömbölnek.

– Nyissák ki, Agamemnón nevében! – üvöltenek. Nem Oresztész nevét kiáltják. Télemakhosz figyeli őket. Csodálkozik, hogy milyen mocskos a páncéljuk, mennyire horpadt a pajzsuk, és mégis, azok a hegek milyen sokkal nagyobbnak láttatják őket.

És mégis:

– Mozdítsd a lábadat! Állj be a szúrás mögé! – mordul rá Memphiszi Kenamon, és Télemakhosz engedelmeskedik. – Ha nem éred el a pengéddel a torkomat, legalább annyit megtehetsz, hogy lemetszed az ujjaimat!

Kenamon nagyon másképp közelíti meg a hadviselést, mint Peiszénór.

Ha Télemakhosz történetesen Ajax vagy Menelaosz fia lenne, nem kéne figyelembe vennie Kenamon tanítását, hanem dönthetne úgy, hogy Peiszénór elegánsabb módszereire támaszkodik. Aztán eszébe jut, hogy ő Odüsszeusz fia; Odüsszeuszé, aki szeretett íjjal lőni, biztonságos távolságból, aki valami lóval és különleges tervekkel machinált, akinek mindig sikerült úgy eljutni a frontvonalra, hogy mindig lazán három-négy emberre legyen a nehezétől. „Elnézést, hogy késtem, a harci kocsim megint elakadt, az a haszontalan holmi!”

Ez jár a fejében, amikor délután Télemakhosz üvölt Peiszénór kedvéért, üvölt, hogy megmutassa, ő harcos, de reggel, a gyakorlatiasabb gyakorlata előtt jól irányzott rúgást próbál kivitelezni Kenamon térdére, de elvéti, és teljes erőből tökön rúgja.

– Ó! Elnézést, én… én annyira… nem akartam… – hebegi, de titkon nagyon is imponál neki az eredmény.

És este, bár a hivatalos gyászidőnek vége, a kérők visszafogottan lakomáznak, mert Elektra a díszemelvényről nézi őket, már majdnem telihold van, és Klütaimnésztrát nem találják.

Egy éjjelen, amikor már majdnem telihold van, Andraimón karon ragadja Leaneirát.

– Hádész szerelmére, miben mesterkedsz? – mordul rá. – Pénelopé rám sem nézett. Azt mondtad, rá tudod venni, hogy beszéljen velem! Azt mondtad, képes vagy…

Leaneira zavartan néz. Elhúzza a karját, és dörzsöli. Természetesen nem ez az első eset, hogy megragadják a karját; volt már ilyen; és ütötték, vonszolták. A testi fájdalom semmi. De ez olyan férfi, aki esküdött neki, hogy soha nem fogja bántani, és most a szeme vörös a tűz fényénél, és a kérők félig nyitott ajtók mögött várakoznak, és a palota folyosóin dohos a hűvös levegő.

– Találkozni fog veled. Hamarosan.

Andraimón a fejét ingatja, és elfordul. Csalódott, de nem dühös. Elszomorítja a kudarca; addig olyan sokat gondolt arra a nőre.

Az égen betelik a hold.

Van egy kis hajó, az egyik kis öbölben, melyet Ithaka asszonyai közül csak kevesen ismernek.

Legalábbis csak kevesen ismerték; Uránia, Éósz, Autonoé; Pénelopé házának bizalmasai.

Aztán tudomást szerzett róla Artemisz papnője, Anaitisz, aki abszolút titoktartást kérve elsuttogta egy papnő-növendéknek, aki azonnal elmondta az anyjának, aki elmondta az unokatestvérének, aki elmondta egy barátjának, aki – ki gondolta volna – halat árul, és ami azt illeti, nagyon rövid időn belül…

Veszélyes a vízpartra vezető út; kötéllétrán kell leereszkedni a sziklaperemről. De ha az ember leér, fekete sziklák között haladhat óvatosan, néha sóréteggel borított lógó gyomokba kapaszkodhat, csúszós moszatra tenyerelhet, hogy egyensúlyát el ne veszítse. Ez a hely túl kicsi ahhoz, hogy a legkisebb tételekben utazó, legszegényebb csempészeken kívül mást is érdekeljen, és túl nehéz eljutni ide ahhoz, hogy a halászasszonyok ezzel a területtel bajlódjanak. Néha gyerekek jönnek le rákászni, és jó kövér kagylókat lehet találni a hullámok mosta sziklák között az öböl sarkánál, ha valaki megkockáztatja a mászást.

A hajó Uránia hajója. Tíz embert képes szállítani, akik közül hat evezhet. Foltozott, háromszög alakú vitorlája van. Szárított hús és tiszta ivóvíz van a rakterében, és elég erős ahhoz, hogy akkor is átvigye utasait Ithakából a közeli Kefaloniába, ha a széljárás nem kedvező. Kefaloniába, ahol például készséges szövetségeseket vagy rejtekhelyet találhat, akinek erre szüksége van. Uránia általában nem rejti el a hajóját; asszonyai halászni járnak vele és elég jó fogással szoktak visszatérni. A hajót néha partra húzzák, az ösvény végére, magasra nőtt zöld bokrok mögé, melyek makacsul tapadnak Ithaka tüskés hegyeire, mint a fúriák ujjai. Ez a hajó kész elvinni egy nyugtalan királynét, akinek nagyon hamar menedék és nyugalom kell.

Ma a hajó ebben a kis öbölben van, teljesen megrakodva, és ilyen szükséghelyzetre készen. Sötétebb folt a sötét éjszakában.

Mocskos öltözékű nő közelít a sziklaperemhez. Gyűlöli a saját szagát. Gyűlöli a lábát felsértő tüskéket. Gyűlöli a hal ízét, a só szagát. Gyűlöli a sötétséget és a göröngyös utat, de mindenekfelett ezt az átkozott szigetet gyűlöli. Ezt a dögvészes, elátkozott helyet egyenesen megveti. Ha más útvonalat választhatna, nem menne erre, de minden nyugati hajónak meg kell állnia Ithakán.

Lopott mécsest tart, és egy pillanatig ügyetlenkedik a gyenge fénnyel a sötétben; a feltekert kötélhágcsót keresi a sziklaperemen. Amikor megtalálja, nem hiszi el, hogy ezen kell leereszkednie. Továbbmegy, kicsit balra, aztán jobbra, de nem talál más eszközt, amin lemehetne. Lerúgja a szikláról, odalentről hallja a tenger zúgását; a hullámok felcsapnak a köves mélyből, aztán visszahúzódnak. A nő megáll, elgondolkodik a lehetőségein, kezével védi a lángot, ahogy belekap a szél.

Logisztikai probléma: hogyan ereszkedjen le a kötéllétrán úgy, hogy közben a mécses lángja se aludjon ki? Leül a szikla peremére, kinyújtja az egyik lábát, de rögtön visszahúzza. Nem így kell. Próbál hasra fordulni, lába a levegőben kalimpál, a létrát keresi, és az éjszakába mordul:

– Hogy a csodában… Mi ez a… Ez a legostobább… Gyűlölöm ezt az átkozott szigetet, gyűlölöm…

Balra valami roppan a hangamezőn. Torkán akad a szó. Felugrik, fegyverként emeli fel a mécsest, a derékövébe tűzött kis tőrt keresi. Legalább azt megtartotta, és nem fél használni.

Szemelé áll az árnyékban, mellette a lánya, Miréné. Az idős nő udvariasan köhint, bárdja nyelére támaszkodik. Miréné, egy rég halott, sosem ismert apa lánya nézi anyja mellől; udvariasan kíváncsi, kezében pásztorbot, homloka ráncban, mintha próbálná megoldani a rejtélyt, hogy lehet az, hogy ez a nő nem tudja használni a létrát. Aztán még egy nő jön, és még egy, és még hárman lépnek ki a sötétből. Egyikük homlokát ráncolva áll; Teodóra, aki nem sokkal korábban még a felégetett Phenera faluban lakott. Kezében íj; arcán van valami, ami nem volt ott akkor, amikor még csak nyulakra vadászott.

A nők egy pillanatig csak állnak, méregetik egymást az erős nyugati szélben. Aztán a rongyos öltözékű nő leteszi a mécsest, köp egyet, majd felnéz, és halkan azt mondja:

– Ó, hogy az a…

25. FEJEZET

Szemelé gazdaságában találkoznak.

Mint Ithaka nagy részén minden, ez is szerény építmény, ám szerénysége meghazudtol egy bizonyos igazságot. A házban élő asszonyok kénytelenek voltak félretenni női méltóságukat, és valami megélhetést keresni mesterséggel, munkával. Így két felszabadított rabszolga él a nagyobb háztól néhány percnyire egy kisebb birtokon; abszolút zseniálisak az ón- és ólomolvasztásban, öntésben. A gazdaságban egy másik egykori szolga is lakik, aki szántás közben nyomorodott meg, és lábadozás közben nagyon érdekes dolgokat talált ki a keletkezett trágya felhasználásáról.

A rongyos ruhás nő alacsony zsámolyon ül a tűz mellett. Haja koszos és összekócolódott, de így is vette a fáradságot, hogy megpróbálja magasra tűzni a fején. Elgyötört arca két oldalára néhány sötétbarna tincset húzott. Azt mondják, tojásból kelt ki, és valóban van valami hosszú, fehér, hattyúnyakra hasonlító a nyakában, krémszínű bőrében, világos borostyánbarna szemének villanásában, ahogy tekintete erre villan, ami Léda lányának mutatja. Nem kent arcára ólomfehéret, nem vett esti mézfürdőt… nincs szüksége ilyesmire. Kiálló álla az apjáé, telt ajka az anyjáé, de a keze… azt mondanám, hogy a keze a legszebb, a legtökéletesebb; finom ujjak, hosszú hüvelykujj; combja előtt lógnak, mint csata előtt a harci lobogók. Körmei tiszták, erősek. Bőre szinte ragyog; évekig ápolta olajjal, és többnyire az árnyékban tartózkodott.

Szemelé derékszíján tőrkés van. Míves, vékony darab; nem földműves, nem állattartó szerszáma. A nő öltözéke alól húzta elő; a nő sikoltozott és rugdalt egy kicsit, de most a rongyos ruhájú asszony nyugodtan ül, mintha mi sem történt volna; mintha ez lenne a legegyszerűbb dolog a világon. Vár. Nem részesíti fogvatartóit abban a kegyben, hogy szóba álljon velük. Hátradőlve ül. Magas és határozott. Én is sokszor vártam így; kész voltam vitatkozni férjemmel, és büszkén kikiáltani ellenvetésemet: „De Héraklész csecsemőkorában megfojtotta a kígyókat, miért kiabálsz velem?” Büszkeség után mindig engedékenység jött, természetesen – megtörés és zokogás és himationja szegélyének rángatása –, de rá kell szánni az időt, hogy eljussunk odáig, hadd érezze a férfi, hogy kifárasztott, hogy elhasználta energiáidat, és valóban tanultál a hibáidból.

Ő az első verziót vitte mesterfokra; a büszke visszaszólást, a szem sarkában villanó haragot, és volt idő, amikor Agamemnón, aki szintén erre hajlott, ezt rendkívül vonzónak találta. De sem ő, sem a férje nem tanulta meg a folyamat másik részét, ezért házasságuk enyhén szólva hanyatlásnak indult.

Megérkezik Pénelopé. Szeme vizenyős a kialvatlanságtól, izzadt testén földműves öltözetet visel. Kissé kifulladt. Az ajtóban áll, a csillagos ég sötétje előtt, gyorsan haladó fellegek alatt. Bokájánál ködpára gomolyog. A nők egy pillanatig egymást nézik, aztán Szemelé, aki az egész hosszú nap alatt ébren volt, hirtelen megszólal.

– Ez ő?

– Igen – feleli Pénelopé. – Ő Klütaimnésztra.

– Üdv, kisréce – szól Klütaimnésztra.

– Üdv, unokanővérem – mormogja Pénelopé, és körülnéz, hogy hol talál még egy zsámolyt. A többi nő egy pillanatig nem érti, mit keres; aztán Miréné rájön, és gyorsan felajánlja a saját székét a királynénak, aki mosolyogva elfogadja a felajánlást. Szemelé lánya kezét karba fonva áll, nem igazán tudja, mit kezdjen azzal a helyzettel, hogy ilyen sok királyi felség jelent meg szerény családi tűzhelyüknél. – Azt hiszem, bogáncs van a hajadban.

– Gyűlölöm ezt a szigetet – fröcsög Klütaimnésztra, és feltűzött haját tapogatja. – Te lány! – szól parancsoló hangon Mirénére, akit nyilvánvalóan eléggé engedelmesnek, szolgálatába állíthatónak talált. – Segíts!

Miréné ekkor Pénelopéra pillant, aki alig láthatóan ingatja fejét.

– Éósz, lennél oly szíves…?

Éósz ellép az ajtó mellől, leteszi mécsesét, odamegy Mükéné bosszús királynéjához, és óvatosan kezdi kibontani kócos fürtjeit.

– Éósznak a legrakoncátlanabb hajhoz is van tehetsége – magyarázza Pénelopé. Szeme csillog a tűz fényében. – Több más tehetsége mellett. Szemelé és lánya a vendéglátóid, te pedig a vendégük vagy, és neked is be kell tartanod a vendégjog előírta szokásokat.

– Úgy tudtam, a vendégek szentek Ithaka szigetén.

– Igen. Éppen ezért Éósz segít rendbe tenni a hajadat.

Klütaimnésztra hangosan felhördül; hangja olyan, mint a hattyúrikoltás. Azt mondják, Klütaimnésztrát hattyú költötte ki.

– Jó sokáig tartott, míg rám találtál, Pénelopé-réce.

– Örülhetnél, hogy én találtam rád, nem a lányod.

– Elektra? Itt van? Ó, hát persze, hogy itt van. Nem tud leállni, ha egyszer valamire rááll.

– És a fiad is.

Klütaimnésztra megdermed, keze ökölbe szorul. Régi szokás… Aztán megnyugszik, és ujjai kiegyenesednek. Arcán ragadt a mosoly. Mérgezett mosoly, ami csak csípős, fanyar, sértő megjegyzésekben lel örömöt, és abban, hogy milyen feszélyezettséget hoz azokra, akik e tombolón dühös ajkakat látják. Agamemnón elbűvölőnek találná ezt a mosolyt. Egy ideig. Agamemnón, aki egész Hellászt meghódította, úgy gondolta, meg tudja hódítani ezt a mosolyt is; ez lesz a végső győzelem, ami oly sokáig elkerülte őt. Tévedett.

– Oresztész? Hogy van? – kérdi halkan, mintha ez lenne a világ legkönnyebb kérdése.

– Sokat imádkozik.

– Jó fiú.

– Azért jött, hogy téged megöljön.

– Ez csak természetes. Mindig is tudta, mi a kötelessége.

– Nem tűnsz különösebben zaklatottnak emiatt.

– Oresztész sosem zaklat fel engem. Azt teszi, amit tennie kell – feleli, mire Pénelopé összevonja szemöldökét, és Éósz ujjai egy pillanatra szüneteltetik Klütaimnésztra összecsomósodott hajának gondos kibogozását. A mükénéi királyné feszengve mocorog székén, aztán felmordul. – Hogyan találtál rám, kisréce?

– Kérlek, ne nevezz így! Én vagyok a nyugati szigetek királynéja.

– Ó, kiskacsa… – szól Klütaimnésztra, ajkát csücsörítve. – A férjed halott, a fiadnak nincs hadserege, te pedig… Mi is a helyzet veled? Kétségbeesetten udvarolsz a fiamnak, jó szándékát akarod elnyerni, és talán vagyont is remélsz? Esetleg azzal próbálkozol, hogy egy párt csinálsz Elektrából és Télemakhoszból? Hidd el, ha én mondom: a lányom egészben lenyeli a fiadat, és kiszarja a csontjait.

– Te vagy az anyja.

Megvető felhorkanás; Pénelopé nyilván semmit nem ért az anya-lánya kapcsolatból.

– Találtam egy holttestet a parton; bizonyos Hüllosz a halott – mondja Pénelopé, és alig tudja türtőztetni magát, hogy hangjában ne reccsenjen királyi megvetés.

– Tehát tudtad.

Szemelé átadja Pénelopénak a kis tőrt, amit Klütaimnésztra derékövéből húzott ki. Pénelopé ujjai között vizsgálja, különösen a tőr hegyét és a kis kézvédőt, ami véres gyűrűnyomot hagyhat, ha egy férfi nyakába döfik. Aztán visszaadja az idős földműves nőnek, fejét ingatja kissé, mintha furcsamód megigézte volna talpa alatt a föld; elgondolkodva beszél, mint amikor tábornokok szólnak messzi csatamezőn meghalt katonákról.

– Oresztész és Elektra férfiakat hozott a szigetemre. Igazán újdonságnak számít errefelé, hogy nagy férficsapat menetel. Minden gazdaságot, minden falut átkutattak. A palotámat is át fogják kutatni. Ez gyalázat, természetesen, de olyan gyalázat, amit, mint te mondod, egy kis, szétszórt szigetekből álló királyság királynéjának el kell viselnie. Az, hogy nem találtak, három lehetőséget hagyott nyitva. Az egyik az, hogy a szabad ég alatt rejtőzöl, ami azok alapján, amiket rólad tudok, elég valószínűtlen volt. A másik lehetőség az, hogy elmenekültél a szigetről. A harmadik az, hogy a szentély védelmében vagy. Éppen arról próbálom meggyőzni Elektrát, hogy a második lehetőség következett be.

– Elektra nem fog hinni neked.

– Igyekszem meggyőzni.

Klütaimnésztra ajka felfelé ível. Mintha a tisztelet villanása lenne. De annyira ismeretlen neki ez az értés, hogy képtelen egy pillanatnál tovább tartani; szinte azonnal visszatér arcára a mérgezett mosoly.

Vajon Pénelopé látja ezt? Lehetséges. De férjéhez hasonlóan tudja, mikor beszéljen úgy, mintha nem hallaná senki más, mikor szőjön mesét úgy, mintha amit mond, nagyon bensőséges dolog lenne, megosztott titok.

– Azon az éjszakán, amikor Hüllosz meghalt, Phenerát támadás érte. De Hülloszt nem illírek ölték meg… bár nem hiszem, hogy ott azon az éjszakán bárkit is illírek öltek volna meg.

– Valóban nem – feleli Klütaimnésztra. Úgy dobja a szót, mintha piszkot piszkálna ki a körme alól. – A szikláról figyeltem. Hellének voltak, illír öltözékben. – Látja, hogy unokahúga összevonja szemöldökét. Vállat von. – Mivel a férjem olyan sok hellént kényszerített behódolásra, sok hellén katona barbárnak öltözik; azért öltenek álruhát, hogy úgy tűnjön, még tiszteletben tartják Mükéné békéjét. Gyerekes taktika, könnyen át lehet látni rajta, ha az ember hozzám hasonlóan sok időt töltött igazi illír követek fogadásával és udvara igazi illír ajándékokat kapott.

Tessék, itt a magyarázat. Az ok, hogy Odüsszeusz miért választotta minden spártai nő közül éppen Pénelopét feleségül. Nem csak azért, mert nagyon megfelelt neki ez a házasság, nem azért, hogy némi presztízst is hozott neki; nem csak azért, mert azt beszélték, Pénelopé egy najád lánya, és van egy kis varázslat a vérében. Tessék, itt a magyarázat… az a pillanat, amikor az unokanővérek nevetnek, egymásra mutogatnak és énekelnek: „Pénelopé-réce, Pénelopé-réce!”, és a fiatal Pénelopé, akit csecsemőként az apja ledobatott a szikláról, és akit a tenger megmentett a vízbe fulladástól, bár nem éppen elegáns módon, úgy, hogy bátor kacsák raja mentette meg, csak ül a parton, közben a lányok nevetve énekelnek, a haját húzzák, és ő nem tesz semmit; az egész olyan, mintha egy másik világban lenne, másik helyen, ahol semmilyen élc, semmilyen bántó tréfa nem érheti el; nincs fájdalom, nincs düh, homlokára nem jön ránc. A végén a zaklatók megunták, hogy dalban gúnyolják a kövön; aztán Odüsszeusz odaült mellé, és azt mondta:

– Teljesen hiábavaló az óceánt gúnyolni, igaz?

Mire Pénelopé felnézett, és bár nem szólalt meg, szája sarkában egyetértés rebbent.

Most Zeusz lánya, Klütaimnésztra egy régi, kopott tanyaházban ül Ithaka szigetén, és megint Pénelopéval beszél, mint amikor még gyerekek voltak; és mintha a víz nézne vissza rá, és a legkisebb fodrozódás nélkül nyelne el minden kavicsot.

– Te ölted meg Hülloszt azon az éjszakán Phenera partján – sóhajt Pénelopé. – Elméletem szerint lefizetted, hogy Mükénéből vigyen téged Ithakába, és az volt a terv, hogy Ithakáról még nyugatabbra folytatod utadat. Út közben azonban vagy felemelte az árat annyira, amennyit már nem voltál hajlandó megadni neki, vagy kitalálta, ki vagy, és rájött, hogy sokkal többet kaphat, ha elárul téged. Így történt?

– A csempészek mohók – felelte Klütaimnésztra, és vállat vont. – Hüllosz csak átlagosan volt mohó és átlagosan ostoba. Megfenyegetett; úgy beszélt velem, mintha valami… menekülő trójai lennék! El akart árulni engem! Nem volt más választásom.

– Nem gondolta, hogy fenyegetést jelentesz. Közel tudtál kerülni hozzá. Annyira közel, hogy érezted a leheletét. A torkába szúrtad a pengét, azt, ami most Szemelé szíján lóg.

Klütaimnésztra nem tagadja. Talán még büszke is rá, ahogy én is büszke vagyok rá.

– Így viszont, hogy Hüllosz meghalt, nem volt már lehetőséged könnyen és gyorsan távozni Ithakától, és tudhattad, hogy hamar felfedezik a holttestet. Ám szerencséd volt. Jöttek a nem-illírek, és bedobhattad a hullát a többi halott közé. Eggyel több vagy kevesebb, nem számít.

– Tudod, miért támadták meg a tengeri rablók azt a közönséges kis falut? – kérdi Klütaimnésztra hirtelen, azzal előrehajol a tűz fényébe. – Akarod tudni?

– Phenera a csempészek menedéke; jövedelmező, de védtelen.

– Ezt minden királyné tudja. De tudod, hogy honnan tudták a tengeri rablók? Elmondhatom neked, ha szépen kéred. Nem én voltam az egyetlen, aki végignézte, ahogy a falu leég.

Pénelopé ajka keskeny vonallá feszül.

– Megölted Hülloszt, otthagytad a testét, és jöttek a tengeri rablók. Ennyi teljesen világos. De már kifizetted neki a viteldíjnak azt a részét, hogy hozzon el Ithakába. Ékszereket adtál neki, aranyat, Agamemnón pecsétjével. Egy gyűrűt is. Egyedi darab.

– Megtaláltad ezeket?

– Igen.

– Hol?

– Hüllosz hulláján.

– Rendben, mindig is tudtam, hogy nem hattyú vagy, hanem inkább keselyű! Ithaka királya és királynéja… szeméttúrók vagytok; mások tányérjából emelitek el a falatot.

– Én vagyok az a királynő, aki mégis megmentheti az életedet, unokanővérem.

– Aligha vagy királynő. Meghajol valaki, ha elhaladsz előtte? Magasztalja valaki a nevedet? Én tudom, milyen uralkodni.

– Tudtad. Valaha. Most csak egyszerű gyilkos vagy, semmi több. Ha Oresztész rád talál, hulla leszel.

– Oresztész jó fiú – csattan a hangja. Aztán kissé halkabban hozzáteszi: – Jó fiú.

Amikor Agamemnón először találkozott Klütaimnésztrával, karddal döfte keresztül a férjét. Gyermekük a szomszéd szobában sírt. A csecsemő fiú annyira újszülött volt, hogy Klütaimnésztrának még szülés utáni fájdalmai voltak. Lerántotta a rövid tőrt Agamemnón derékszíjáról, és megpróbálta szíven szúrni magát, de Agamemnón elkapta a csuklóját és szorosan fogta, amíg az emberei a szomszéd szobába mentek, és aztán a gyermek nem sírt többet. Olyan gyűlölettel telt Klütaimnésztra tekintete, ami soha nem tűnt el az arcáról; olyan mámorító volt, amihez foghatót a zsarnok még nem látott.

Tudom, mire gondolt Agamemnón, amikor Klütaimnésztra tekintete a testébe szúrt. Meg fogom törni.

Agamemnón mindig is élvezett ezt-azt megtörni, széttörni, összetörni. A tőrt nászajándékként adta Klütaimnésztrának, aki azt szó nélkül elfogadta.

– Egy kicsit tanácstalan voltam, hogyan csalogassalak elő, miután Hülloszt megölted – ismeri el Pénelopé. Keleten a hajnal áttöri a horizont szürkeségét. – Bár Ithaka kis sziget, rengeteg búvóhely van. Nem a szabad ég alatt voltál… ahhoz túlságosan kényes vagy. Nem is a falvakban, és nem Kefaloniában, mert akkor vagy az enyéim vagy a mükénéiek megtaláltak volna. Szentélyben menedéket kérni tűnt a legvalószínűbbnek; mert a mükénéiek csak a szentélyeket nem dúlták fel. A szentélyek szentségét én sem sértettem volna meg. Nem lehettél Athéné templomában, mert arról hallottam volna. Túl sok hatalommal bíró férfi jár oda, túl sok szem les a falak között. Akkor hol lehettél? Talán Artemisz oltáránál, messze a városoktól, nők menedékén, annak ellenére, hogy az istennő nem igazán ápol jó viszonyt a törzseddel. Ez majdnem elég is, és a papnők megvédtek volna, ha szükségedben hozzájuk fordulsz oltalomért. Természetesen, ha elhagyod a szentélyt, nem tudnak megvédeni, de mindenáron el akartál menni Ithakáról, miközben Elektra emberei a szigetemen portyázva téged kerestek. Emlékszem, te voltál a türelmetlenség mintaképe; udvariatlan voltál és nyugtalan. A rejtőzködés igazi kínszenvedés lehetett neked.

– Megtanultam türelmes lenni, unokahúgom.

– De nem eléggé – feleli Pénelopé a szándékoltnál kissé élesebben. – Mivel szinte biztos volt, hogy a szentélyben vagy, csak az volt a kérdés, hogyan húzzalak elő onnan. Általános vélekedés Ithakán, hogy ha a kérőkkel nem alakulnának jól a dolgok, kénytelen leszek elmenekülni egy másik szigetre, szövetségeseimhez. E célból hajót tartok titkos helyen, ami mindig indulásra kész. Egyszerű volt ezt megemlíteni Anaitisznak a szentélyében. Ithaka népe nagyon szereti a pletykát, és Anaitisz… Nos, azt hiszem, nagyon örült, hogy magadtól elmész úgy, hogy nem szegi meg a menedékkérők oltalmazására tett szent esküjét. És most itt vagy.

– Itt vagyok – ismeri el Klütaimnésztra. – Vagyis most a te mérged vagyok, ugye?

Pénelopé megmoccan székén, előrehajol, ujjait összefűzi, aztán hátradől; úgy tűnik, egy pillanatra elfeledkezik arról, hogyan kell királynénak lenni. Éósz ujjaival végigsimít Klütaimnésztra hajának kibontott dús tincsein. Én a hajvégekkel játszom, a mükénéi királyné hátát dörzsölgetem, és azt súgom: Itt vagyok. Haragosan nézz Pénelopéra, teszem hozzá kissé hangosabban, de nem annyira hangosan, hogy a halandók megijedjenek titkos jelenlétemtől. Itt vagyok. Lehet, hogy Pénelopé királyné, az én birodalmamban esedező hívő, de Klütaimnésztra volt Spárta egyetlen leánya, aki férje trónjára mert ülni.

– Miért jöttél Ithakára, unokanővérem? – kérdi Pénelopé halk sóhajjal.

– Nem miattad, kiskacsa – feleli Klütaimnésztra éles, magas hangon. – Nem volt más választásom. A te szánalmas szigeteid az utamban voltak. Bárcsak Poszeidón süllyesztené el mind egytől egyig!

– Gondoltál arra, hogy segítséget kérj tőlem?

– Egyáltalán nem.

– Miért nem?

Klütaimnésztra felhördül. Nem kellemes, udvarias hang, de ő sosem érezte szükségét, hogy önmagán kívül bárkire tekintettel legyen. Agamemnón ezt is figyelemre méltónak találta egy ideig, Aztán már nem.

– Azért, mert mindent tudok rólad, kisréce. Tudom, hogy Odüsszeuszért búslakodsz és sírdogálsz. Ó, szegény én, ó, az én nyomorult életem, mit mondanak a férfiak?! Nem vagy uralkodó királyné. Csak egy özvegy vagy, aki a siránkozásával legitimálja, amit Odüsszeusz házának férfijai döntenek. Nincs benned gerinc, hogy segíts nekem.

Pénelopé felsóhajt, fejét ingatja.

– Látsz itt akár egyetlen férfit is?

Klütaimnésztra fogvatartóira pillant, és egy pillanatig úgy tűnik, mintha felfogná, milyen neműek. Valami villan a szemében… talán kétely? Rögtön kisimul a homloka. Eltolja maga mellől Éószt, kihúzza magát ültében.

– Abból, amit eddig láttam, csak kétfajta férfi van Ithakán. Öregek, akik meglapulnak a sarokban, és ifjak, akik szeretnének a lábad közé férkőzni.

– Kiváló meglátás Ithaka férfiúiról – ismeri el Pénelopé. – Mivel ezt ilyen tisztán látod, meglep, hogy nem vagy tudatában a következményeknek. Elektra elrendelte a kikötők lezárását. Odaadhatom neked a hajómat, de csak Kefaloniáig tud vinni, ahol a mükénéiek járják a partot, és nagy vérdíj van kitűzve a fejedre. Elkapnak, és megölnek. A fiad az én földemen ontja véredet. Tehát itt maradsz, Szemelé vendégeként és az én vendégemként, amíg biztonságban el nem távolítom a szigeteimről gyermekeidet.

– Eltávolítani őket? Hogyan?

– Nyilván úgy, hogy azt várom, valami öregember tegyen valamit. Hiszen csak erre vagyok jó, ugye?

Klütaimnésztra ugyanabból a fészekalj tojásból bújt ki, mint Heléna. Fivérei fényesen ragyognak az égbolton. Nagyon kevés dolog van, ami meg tudja lepni, és mégis, most talán átgondolja néhány eddigi feltételezését. Egész életében nem sok mindent kellett átértékelnie.

– Elektra sosem fogja feladni.

– Nagyon hasonlít hozzád.

– Egyáltalán nem hasonlít hozzám! – Pénelopé oldalra biccenti fejét, figyeli, ahogy a mükénéi királyné összeszedi magát, aztán Klütaimnésztra halkan hozzáteszi: – Az a lány mindig az apjára hasonlított.

– Apa egy igazi hős, te meg egy hülye kurva vagy – üvöltötte a tizenegy éves Elektra, és becsapta az ajtót az anyja előtt. Klütaimnésztra nem emlékszik, miért csapta be a lánya az ajtót, de úgy gondolta, éppen ilyen időszakát éli, és majd elmúlik.

– Apa egy igazi hős, te meg… te meg… csak… csak egy asszony vagy! – csattant fel a tizenkét éves Télemakhosz, és elrohant Pénelopétól, aki éppen megpróbálta rávenni… valamire. A kertészet alapjait tanulni. Vagy precedensjogot. Vagy nyilván valami olyasmit, ami hasznos lehet egy királynak. Valamit, ami nem arról szól, hogy Trója felei alatt kell hősnek lenni. Pénelopé is úgy gondolta, hogy a fia éppen ilyen időszakát éli, és majd elmúlik.

Két királyné ül csendben és elgondolkodik: van határa annak, amit egy anya adni tud? Mi, istenek, dicsérjük azokat, akik mindent odaadnak, mindent, a mindennél is többet és többet, mint valaha elég lehet. Azokat a nőket, akik csak mindent adnak oda, amit odaadhatnak, aztán nem marad bennük több, azokat Tartarosz égő mezeire ítéljük, és egyszerűen azt mondjuk: ez a gyerekekért van.

Pénelopénak ekkor eszébe jut, hogy nem tudja, kedveli-e a fiát. Természetesen szereti, és lándzsahegy elé állna, hogy fia életét megmentse. De kedveli-e? Nem biztos abban, hogy elég van-e már benne a férfiból, aki majd Télemakhosz lesz, hogy ezt el tudja dönteni.

Klütaimnésztra nem kedveli Elektrát. Egyik éjjel észrevette, hogy lánya az ajtórésen beles a hálószobájába, amikor Aigiszthosz éppen munkában volt rajta, de nem kiáltott fel, hogy hagyd abba, hagyd abba, hagyd abba szerelmem! Nem tudta, milyen az, amikor egy férfi imádja, nem tudta, milyen saját gyönyörét megtapasztalni… míg Aigiszthosz a szeretője nem lett. Később azt mondta magának, hogy ez a legjobb, ami történhetett, a legjobb, amit egy lánygyermek láthat, hogy Elektrának tudnia kell, hogy a nők is felkiálthatnak a férfiérintés okozta gyönyörtől; hogy egy férfi is gondolgat a nő gyönyörére, nem csak a magáéra. Azt gondolta, Elektra akkor megérti ezt, és örül az anyja boldogságának, de úgy tűnt, Elektra attól a naptól fogva még jobban gyűlölte Klütaimnésztrát; sokkal jobban, mint azon a napon, amikor az oltár mellett állt, amin Iphigeneia meghalt.

– Apának meg kellett ölnie Iphigeneiát – jelentette ki Elektra egy részeg éjszakán, amikor a lakoma véget ért. – A hellénekért és az istenekért tette. Nem kellett volna megpróbálnod beleavatkozni!

Pénelopé a fiának, Klütaimnésztra gyermekeinek azt mondta, hogy az apjuk hős volt. Már kicsi korukban ezt mondták, ha a gyerek rákérdezett, hogy hol van az apja. Kegyes válasznak tűnt. Úgy tűnt, ez a helyes.

– Azt hiszem, nincs más választásom, mint a te… diszkréciódban bízni – tűnődik Klütaimnésztra. A két királyné a tűz remegő árnyékában ül. – Ez biztosan boldoggá tesz téged.

– Nem tesz boldoggá. Mégis diszkrét leszek.

– Néhány éjszakával ezelőtt mécsesfényeket láttam az erdőben a szentély felett, most pedig kardviselő nők vannak a szigeteden. Te… csak nem… mesterkedsz valamiben, kisréce?!

– Ha nincs se aranya, se katonája, se neve, se becsülete, mi mást tehetne egy nő?

Klütaimnésztra bólint. Neki volt aranya, elég katonája és neve… becsülete nem egészen, de az első három is megteszi. Most rongyok fedik a testét, a haja koszos, és a neve… hiszen már azt sem tudja, mi most a neve.

A két nő egy pillanatig csendben ül. Klütaimnésztra egyenesen, mint Zeusz templomának oszlopai, Pénelopé kissé meggörnyedve; kíváncsisága látszik nyugtalan viselkedésén. Végül Klütaimnésztra hangja csattan:

– Ki vele! Nyögd ki! Ne csak ülj és bámulj!

– Miért tetted? – sóhajtja Pénelopé. – Miért ölted meg Agamemnónt?

Klütaimnésztra szeme tágra nyílik a haragtól, a tehetetlen bánattól; szíve mélyén felsír, Aigiszthosz, Aigiszthosz, és szeretőjének nyelvét érzi, nyaka meleg hajlatában. Amikor megszólal, hangja olyan, mintha nem tűz égne, hanem jég.

– Hogy miért… miért öltem meg? A férfit, aki megölte a lányomat? Aki megölte a fiamat? Aki a háborúból szajhákat hozott haza, akiket az én ágyamba fektetett? A gyilkost? Hellász szörnyetegét, a… Meg kéne köszönnöd nekem. Egész Hellásznak köszönetet kellene mondania nekem ezért! Térden állva kéne a lábamat csókolnod azért, hogy… Hogy miért öltem meg?

Pénelopé homloka egy pillanatra ráncba rándul, inkább zavarban van, mint megsértődne Klütaimnésztra szavaitól.

– Nem… – szólal meg halkan. – Nem így értem. Úgy értem… miért úgy ölted meg?

Klütaimnésztra megdermed, mint a marni készülő kígyó, aztán magába roskad, kisebbnek tűnik, nem királynénak, hanem nőnek. És persze semmi nem ilyen egyszerű. Mert igen, igen, mindez igaz, volt vér és volt gyilkosság, de mégis… Klütaimnésztra meghajolt, mosolygott, és azt mondta, amikor Agamemnón lába a mólót érintette:

– Ó, szerető hitvesem, az istenek hoztak haza! – lába elé vetette magát, és kijelentette: – Hősöm! Szerelmem! Ó, királyok legnagyobbika!

És Agamemnón lába elé virágszirmokat szórtak, és aranyszéken vitték a palotába, miközben Klütaimnésztra nagy nyilvánosság előtt örömkönnyeket hullajtott férje hazaérkezésére, és az örömkönnyekhez igazán kevés hagyma segítsége kellett.

Csak később, amikor férje hátat fordított neki, csak akkor engedte meg magának, hogy fájdalmas grimaszba ránduljon arca, hogy a düh kalapáljon a szívében. Akkor Aigiszthosz lépett elő az árnyékból, szorosan magához vonta, és azt súgta:

– Még ne, szerelmem. Még ne! Óvatosnak kell lennünk. Bölcsnek kell lennünk. Ne csapj le rá! Még ne.

Aigiszthosznak, aki maga is király fia volt, néhai apja Agamemnón nagybátyja, akit hatalmi harcban mészároltak le, legalább annyi joga lett volna, hogy Mükénében uralkodó legyen, mint másnak. Mégis le kellett alacsonyodnia, költővé kellett lennie, aki kénytelen nők örömét keresni, hogy előrejusson az életben, a legalacsonyabb sorban. Magához ölelte a dühtől reszkető Klütaimnésztrát, ahogy az asszony bőre borsózott Agamemnón érintése után, és azt mondta neki: várj, szerelmem. Várj! Nagyon bátor vagy, nagyon erős. Egész Hellászban senki más nem lenne erre képes, csak te.

Attól félt, hogy Agamemnón azonnal magáévá akarja tenni; nagy kezét arcára nyomja, hogy ne lássa asszonya arcát, miközben férfidolgát végzi. De nem… túlságosan eltelt a borral és a város férfiúinak üdvözlő imádatával, hogy feleségével törődjön, és így Klütaimnésztra ott állt mögötte, mosolygott, és azt mondta:

– Ahogy akarod, szerelmem.

Így történt, hogy a királyné Agamemnón trójai rabszolganőit a palota legszebb szobáiban szállásolta el, és arra gondolt, vajon a király az ő arcukat is kezével takarja-e el, miközben meghágja őket, és fáj-e a nyakuk az állandó oldalra tartástól.

Várj, várj, súgta Aigiszthosz, várj, amíg eljön a megfelelő idő, lehet méreg vagy váltóláz, vagy valami halvány esély a bosszúra, ami lehetővé teszi, hogy eljátssza a gyászoló özvegyet. De aztán egyik éjszakán, amikor Klütaimnésztra éppen álomba merült volna, Agamemnón berontott szobája ajtaján, és felüvöltött:

– Mi a faszt műveltél, asszony?

Klütaimnésztra felriadt szendergéséből, felállt, és férje rögtön rátámadt. Arcon csapta, és a királyné tudta, hogy azonnal el kell esnie, mert Agamemnón úgy szereti ütni a nőket, ha állnak.

– Mi a fasz van? Száműztél embereket? Száműzted a barátaimat?

– A törvényt hajtottam végre. Mükéné ellenségeit száműztem; úgy uralkodtam, ahogy te meghagytad nekem, és…

Agamemnón megint megütötte, bár már a földön feküdt, és ekkor Klütaimnésztra már félt, nagyon félt.

– Te nem uralkodsz – üvöltött Agamemnón, felesége szemébe köpött, és Klütaimnésztra orrából folyt a vér. – Én vagyok a király! Én vagyok a király! Te csak… te csak… valami vagy, nem valaki. Te nem adsz parancsokat! Te nem száműzöd a barátaimat! Te nem beszélsz férfiakkal, kereskedőkkel, hadvezetőkkel, a tanács tagjaival, egyetlen férfival sem, csak ha én mondom neked, hogy beszélj velük!

És itt vagyunk, már megint itt vagyunk.

Valaki a fülébe súgott: „Agamemnón, ami a feleségedet illeti…”

Valaki elmondta neki, hogy amíg távol volt, Klütaimnésztra a trónszéken ült, a király nevében beszélt, és aki ezt megkérdőjelezte, az elég hamar elhallgattatott. Nő létére úgy uralkodott, mint egy király, és most… tessék, itt vagyunk, már megint itt vagyunk, mindig is tudni lehetett, hogy ez lesz… Agamemnón felkapja feleségét, az ágyra hajítja, és az asszony hiába sikít, hiába karmol, hiába próbálja ujjait a király szemgödrébe mélyeszteni, a férfi sokkal erősebb. Mindig is erősebb volt.

És amikor végzett, zihálva hever a ragacsos lepedőn; előadta érveit a legjobb módon, ahogy érvelni tud.

Aigiszthosz üzenetet küld a palotán kívülről: Jövök. Jövök, és embereket viszek magammal. Visszavesszük, ami a miénk…

De nem jön.

Agamemnón visszahívja száműzött barátait, a tolvajokat és hazugokat, akik távollétében kilopták volna a királyné szemét is, kiürítették volna a kincstárt; a hízelgőket, a talpnyaló semmirekellőket, akik mézesmázas szavakkal magyarázták, miért szegültek ellen a törvénynek. Letépi Klütaimnésztráról a khitónt előttük, a királyné meztelenül áll.

– Könyörögj megbocsátásukért!

És mivel Klütaimnésztra nem könyörög, mert nem hajlik, Agamemnón a térdére szorítja az asszonyt, véresre veri, és Aigiszthosz még mindig nem jön el.

És aztán egy éjjel, amikor Agamemnón a fejénél fogva falhoz szorítja, és nagy terpeszbe rúgja a lábát – szajha, kibaszott kurva, rohadt riherongy, én vagyok a király, én vagyok a király, én vagyok a király! –, egy éjjel, amikor utána ott fekszik, és bort és dögszagot izzad, Klütaimnésztra felkel megmosakodni, lemosni magáról férje magját és szagát, ezüsttáljában meglátja a kis tőrkést, amit néha gyümölcs szeletelésére használ. Ez a tőr volt a nászajándéka.

És abbahagyja a mosakodást, mert úgyis újra meg kell majd mosdania.

És kézbe veszi a tőrt.

– Úgy nézel ki, mint egy kibaszott… – bődül Agamemnón, de a mondatot már nem fejezi be.

Klütaimnésztra megtette, amit meg kellett tennie.

Nem a fiáért, aki Tantalosz udvarában, nem a lányáért, akit Artemisz oltárán mészároltak le.

Amit aznap éjjel tesz, meggondolatlanul és sietve, azt magáért teszi.

Nem másért.

Szeretlek, súgom, ahogy a vér lefelé csorog Klütaimnésztra karján.

Szeretlek, súgom, ahogy Aigiszthoszt elhívja rejtekhelyéről, és Aigiszthosz döbbenten nézi a hullát.

– Mit… mit tettél?!

De Klütaimnésztrának erre nincsen válasza.

Szeretlek, súgom, ahogy Klütaimnésztra kimenekül az éjszakába. Az istenek királynője szeret téged. Legyél szabad, szállj, mint a hold az égen! Te vagy az igazság, te vagy a bosszú, te vagy az igazság kardja az éjszakában! Te vagy az én Klütaimnésztrám!

Néhány nappal később Oresztész elhajította a dárdát, amely véget vetett Aigiszthosz életének. Ő volt az első ember, akit Klütaimnésztra fia megölt.

Szeretlek, súgom, ahogy Klütaimnésztra mozdulatlanul ül az ithakai éjszakában. Itt vagyok. Ujjaimat ujjai közé fűzöm, aztán a másik kezem mozdul, megfogom Pénelopé kezét is, magamhoz kötöm őket, külön-külön azon a csendes helyen. Királynőim, súgom, ahogy a nap vékony pereme felbukkan a keleti horizonton. Ne féljetek!

Odakint bagoly huhog a halványuló éjben, és egy pillanatig érzem a másik jelenlétét; tollas szárnyak halk suhogásával távozik.

26. FEJEZET

Szemelé tanyaháza mögött a sötétben Priéné vár. Mellette Teodóra, aki Pheneráról menekült el, hátán íj. Uránia, a királyné kémeinek vezetője kissé távolabb áll egyik szolgálójával. Mások is vannak ott… mélyebbre kell kémlelni a sötétben, és ott vannak; az özvegyek, az árva lányok, a hajadon lányok és a rongyos halászasszonyok. A királyné hívta őket, ők pedig jöttek a hívó szóra. És most, ahogy Pénelopé és mögötte Éósz közelít, csendben várnak a sötétben.

Pénelopé megfogja Uránia kezét, a fülébe súg. Az idős nő bólint, int kísérőinek, hogy távozzanak; itteni munkájukat elvégezték. Hamarosan újabb munka vár rájuk.

A királyné Priéné felé közelít. A harcos nem hal meg. Sem nőnek, sem férfinak nem hódol. Pénelopé tőle néhány lépésnyire megáll, a mécsesek gyenge fényénél nézi Priénét és a körülöttük gyűlt sötétet. Szeme félig árnyékban. Aztán olyan hangerővel, hogy mindenki hallja, megszólítja:

– Priéné! Parancsnok!

Priénét még soha senki nem nevezte „parancsnoknak”. Az ő törzsében nem volt szükség címekre. Mindenki megértette a kötelességét, tudta a helyét; nem kellett történetekkel körülírni, amiket az erősek erőltettek a gyengékre. De ez itt Hellász, ahol a szavaknak önálló erejük van.

– Királyné – feleli, és bár nem biztos abban, hogy ez helyes megszólítás, nem is érdekli. – Tehát ez itt Agamemnón asszonya.

Pénelopé az ég felé néz, a lenyugvó holdra, a horizont szürke vonalára, aztán kissé oldalra mutat, jelezve, hogy lépjenek távolabb, hogy halkabban beszélgethessenek. – Igen, ő az.

– Ő tette? Ő ölte meg Agamemnónt? – kérdi Priéné, és képtelen visszafogni magát, hangjából kihallatszik a csodálat. – Tényleg meztelen volt a fürdőben, mint mondják? Az asszonya ivott a véréből? Tényleg megette a férfi…

– Ezekre a részletekre nem kérdeztem rá. Hogy megy a gyakorlatozás? Hamarosan holdtölte lesz. – Vállvonás a válasz. Ez evidens, ezért említésre sem méltó. – A tengeri rablók holdtöltekor jönnek – teszi hozzá Pénelopé, és nézi, ahogy a gyenge fény Priéné arcán játszik. Arca rezzenésében jelet keres. – Az asszonyok addigra készen állnak?

Priéné csak annyi ideig gondolkodik a kérdésen, amíg elrúg egy kavicsot.

– Nem.

Pénelopé erőt vesz magán, visszafojtja csalódott sóhaját; vitatkozni akarna, de eszébe jut, hogy jobb, ha nem teszi. Türelmes. Folyton erre emlékezteti magát. Türelmesnek lenni azt jelenti, hogy érezzük a perzselő dühöt, a tehetetlen haragot, magunkban tombolva lázadunk a világ igazságtalansága ellen és mégis… mégis… befogjuk a szánkat. Ezt értette meg a türelemről, bár úgy tűnik, senki más nem képes felfogni, milyen hév lüktet szívében. Ezért inkább csak azt mondja:

– Értem. Tegyék, amit tenniük kell. Szép napot!

– Királyné – szól Priéné, mielőtt Pénelopé távozhatna. – Ez a Klütaimnésztra…

– Mi van vele?

Priéné kihúzza magát, jobb kezének két ujjával mellkasát érinti, a szíve fölött.

– Imádkozni fogok, hogy áldás és szerencse érje.

Priéné nagyon régen nem imádkozott. Imádkozz hozzám! – súgom a fülébe, ahogy a nők távoznak. Imádkozz hozzám, amazon, imádkozz Héra istennőhöz!

Priéné nem hallja. Szíve nem nyitott másra, csak a kelet asszonyára, aki a hajnal tűzpiros fényében fürdik.

Reggel Anaitisz áll a palota kapujánál. Lába kifelé áll, mint a kőrisfa gyökere.

– Artemisz papnője, ó mily csodálatos! – üdvözli Autonoé sipító hangon. – Kérlek, kerülj beljebb!

Anaitisz komoran nézi a nőt, a palotát, a várost; mintha mindenben csapdát gyanítana. Végül azonban, vonakodva bár, de átlépi a küszöböt. Nem iszik a borból, amivel kínálják, nem ül a felé tolt székre, csak áll, szilárdan, határozottan, kezét karba fonva közel egy órán át, miközben ittas, másnapos kérők vonszolják el magukat mellette. Végül megjelenik Pénelopé.

– Tiszteletre méltó papnő – szól a királyné –, megtiszteltetés számunkra látogatásod.

– Nem, nem az – feleli Anaitisz. – Az emberekben nincs tisztelet.

– Kérlek… beszéljünk négyszemközt.

Kissé furcsán beszélnek Hesztia kis házi szentélye előtt, ahol csak nők állnak meg imádkozni. Nővérem kissé unalmas, bölcs öreglány; nem nehezményezi, hogy egy másik istennő papnője úgy áll a szentélye előtt, mintha az övé lenne. Ha az én képmásom előtt beszélne Artemisznek ez a szolgája, én biztosan bibircsókokat küldenék rá.

– Nos? Hol van? – mordul Anaitisz.

– Ha az unokanővéremre gondolsz, elmondhatom, hogy teljes biztonságban van.

Felhördülés, mély levegővétel, de Anaitisz nem biztos abban, hogy mit kezdjen ezzel a váratlan információval. Nem készült megfelelő szavakkal, így csak azt tudja hebegni:

– De… valóban?

És ahogy ott áll ezzel a kérdéssel, kissé túl fiatalnak, éretlennek tűnik.

Pénelopé felsóhajt, mosolyog, ellenáll a késztetésnek, hogy hátba veregesse a másik asszonyt.

– Félretéve az én… bonyolult érzéseimet azzal kapcsolatban, hogy azt a nőt, a legdrágábbat, akit egész Hellász keres, a szentélyedben rejtegetted, és félretéve azt a meglehetősen sarkos és határozott érzésemet, hogy milyen készségesen elmondtad neki, hogy útra kész hajóm van…

– Amit te mondtál el nekem! – méltatlankodik Anaitisz, és kis híján sikít. Aztán óvatosan körülnéz, hogy éles hangját nem hallotta-e meg valaki. – Azt akartad, hogy elmondjam neki! Azt akartad, hogy elmenjen a szigetedről!

Pénelopé vár egy pillanatot, hogy a papnő haragja elmúljon, aztán elmosolyodik, és megint csak bólint.

– Természetesen azt akarom, hogy Klütaimnésztra elhagyja a szigetemet. De nem najádok lánya. Tengerészeti ismeretei csak odáig terjednek, hogy megjegyzést tesz a hozzá legközelebbi szép testű evezős olajtól csillogó vállára. És ez a kimenetel a lehető legkevésbé rossz.

– Az én védelmem alatt áll. Menedéket kért.

– A te védelmed alatt állt. Amikor elhagyta a szentély területét, már senki védelme alatt nem állt, csak maga felelt magáért. Most pedig az én védelmem alatt áll.

– Artemisz ezért nagyon…

– Artemisz vette rá Agamemnónt, hogy ölje meg a lányát. Bármennyire is jelen vannak az istenek az életünkben, jó nővér, ne képzeljük, hogy a mi érdekünkben tesznek bármit. Csakis magukért.

Ha én lennék Apolló, történetek mestere és balladák szövője, itt fejezném be mesémet, ezzel a nagyon tömör kijelentéssel. Sajnálatos módon azonban Apollón nagyon el van foglalva. Délosz szigetén próbálgatja a lantját, közben még nem mutált hangú szép fiúk figyelik, mondjuk úgy, zenei hajlamait, ezért hagyom, hogy a történet tovább folyjék, bár nem hiszem, hogy ennél bölcsebb és pontosabb megállapítás elhangozhat ebben.

Anaitisz zavartnak tűnik, mintha duzzogna, és ha teljesen őszinte akar lenni magával, nem is tudja, mit gondoljon erről az egész helyzetről.

Végül megszólal:

– Találkozni akarok vele.

– Nem.

– Miért nem?

– Mert nem akarom, hogy egész Ithaka megtudja, hol van Klütaimnésztra.

– Én soha…

– De biztosan megérted, miért nem vállalom a kockázatot.

Anaitisz határozottan érez valamit – talán felháborodást? –, de sosem biztos abban, hogy milyen érzelem vezérli legerősebben egy adott órán, míg le nem ülhetett átgondolni az egészet. Ezért fejét felszegve, tekintetét elfordítva azt mondja:

– Tudok titkot tartani, felség. Te is tudod, hogy tudok.

– Tudom. És hálás vagyok érte.

– Hamarosan telihold lesz.

– Nem kerülte el a figyelmemet.

– A nők harcolni fognak, amikor jönnek a tengeri rablók?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert még nem állnak készen. És ha készen állnának is, nem tudom, hol fognak lecsapni az illírek.

– Ó! – Anaitisz lelkesedése olyan ingatag, mint úrnőjéé; ebben legalábbis egyformák. – Akkor mit tehetünk?

– Ezen én is gondolkodtam egy kicsit. Athéné templomának papnői néha áldozattal köszöntik a teliholdat; én is gyakran vettem részt ilyen szertartáson; férjemért imádkoztam. Úgy tűnik, talán Artemisz szentélye is ünnepelni kíván. Lehetne talán valamiféle… éjféli ünnep? Szent lakoma, amelynek ideje történetesen egybeesik a holdtöltével? Dalok, táncok, mézes sütemény a gyerekeknek, ilyesmi? Olyan vallási esemény, ami arra késztetné a part mentén élőket, hogy egy kicsit a sziget belseje felé húzódjanak, a tenger lágy hullámaitól minél távolabb.

Anaitisz szeme felcsillan.

– Athéné templomának természetesen mindene megvan, ami kell. Mindenki, aki elhalad az öböl mellett, megáll, és tiszteletét teszi Odüsszeusz híres patrónájánál. Míg Artemisz szentélye… mi mélyebben vagyunk az erdőben, kevesebb ember…

– Gondoskodom róla, hogy megfelelő ellátást kapjatok.

– …a tető is beázik… a tavaly téli viharok…

Pénelopé túl fáradt ahhoz, hogy alkudozzon, túl kimerült ahhoz, hogy akár a szeme rebbenjen.

– Küldetek ácsokat, hogy javítsák meg a tetőt, és szekerek fogják felvinni a felajánlásokat.

– Az istennőnek tetszik az éjféli tánc – jelenti ki Anaitisz egyetlen elégedett bólintással, de arca hamar grimaszba torzul. – És a másik dolog? Az… az a nő nem szállt fel a hajóra?

– Esküszöm, hogy egyelőre biztonságban van.

– Egyelőre?

– Dolgozom rajta – sóhajt Pénelopé. – Tudom, hogy ez… Tudom, hogy a bizalmadat kérem. De minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megoldjam ezeket a dolgokat.

Úgy tűnik, Anaitisz szerint a világ tele van olyan emberekkel, akik minden tőlük telhetőt megtesznek, ez azonban a legritkább esetben jelent valamit. És mégis, talán mégis csak annyit kérhet, hogy tegyenek meg minden tőlük telhetőt. Anaitisz pontosan tudja, hogy kihasználták, de nem sértődött meg ezen túlságosan. Őt kihasználni teljesen észszerű dolog. És nincs ideje olyan emberekre, akik az észszerűséget nem tisztelik.

– Biztos vagyok benne, hogy az istennő nagyra értékeli adományaidat – jelenti ki eltűnődve.

Pénelopé bólint és mosolyog.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy kifejezzük az isteni hatalom iránti tiszteletünket.

27. FEJEZET

A felhős éjszakában lenézek az egekből, és mintha azt látnám, hogy…

…igen, nézd csak meg jobban! Ott van!

Athéné ül ott, és úgy üvölt, mint egy féleszű idióta. Egy ősöreg, kiszáradt fa ágán ülő bagoly. Üvölt, csak üvölt, bagolyhangon, és világító szemével a sötétbe pislog, mintha nem látnám, mintha nem látnék mindig át nyomorult álcáin.

Üvölt, csak üvölt átkozottul, és hagyom, hogy rikoltozzon még egy kicsit a palota feletti fán, mert bár nem szívesen ismerem el, Ithaka inkább az ő területe, mint az enyém, és jobb, ha olyan csatákra tartogatjuk erőnket, melyeket biztosan megnyerhetünk.

Huhúúúú, huhúúúú, rikolt, de nem… egy pillanat. Nézzük meg alaposabban! A gyorsan suhanó felhők alatt kis híján nem vettem észre, de Athéné ma éjjel nem csak egerekre vadászik.

Athéné a nyugtalan tenger vizéről felszálló éji ködpárába kiált, a köd pedig válaszol neki. A hang beleszövi magát a nyomorult Antinoosz apja, Eupeithész álmaiba, aki fiát a nyugati szigetek királyának látja, és most meztelenül és szégyenkezve áll, miközben Polübosz, Aigüptiosz és az öregek tömege rá mutogat, kinevetik, és disznótrágyával dobálják. Hogyan jutott idáig, tűnődik magában csodálkozva; és vergődik, vonaglik szégyenében. Aszott testét takarja haragjuk elől. Hogyan történhetett, hogy az öregek, akik egykor Laertész szolgái voltak, fegyvertársak és barátok, így egymás ellen fordultak.

Athéné rikolt az éjféli ködbe, és parancsára a köd beszivárog Amphinomosz orrlyukain. Amphinomosz katona volt, aki már csak egy özvegy nő kérője, aki dárdáról, vérről és a halál táncáról álmodik, és zuhan, zuhan, zuhan egy aranyhajú hős kardja alá, akinek nem látja az arcát, csak azt tudja, hogy felemelkedik, és aztán megint zuhan, zuhan, zuhan.

Athéné az éjféli ködbe kiált, és álmai megérintik a palotában időző kérőket; rémálmok jönnek rájuk, vér, rettenet és rég esedékes bosszú. És az istennő álmai megérintik az alvó Oresztészt is, de egy álom-érintés nem elég ahhoz, hogy áttörje a fájdalmat, ami már bevette magát a királyfi álmaiba. Az istennőnek faltörő kos kellene ahhoz, hogy elüldözze anyja arcának képét, ahogy az megjelenik véres álmaiban.

És az istennő álmai megérintik az öreg harcos Peiszénórt is, akit különösen kedvel, és egyetlen éjszakára elhiszi, hogy képzetlen fiúkból álló csapata győzhet. És az istennő álmai megérintik Memphiszi Kenamont is, akinek tényleg nincs fogalma arról, hogy mit gondoljon erről az álomóráiba való erőszakos betörésről, mivel ez az első alkalom, hogy hellén istennő küld neki látomást.

Athéné álmai nem érintik a palotában tartózkodó lányokat, asszonyokat.

Huhúúú, huhúúú, huhog a bagoly, huhúúú, huhúúú, és mostohalányomnak eszébe sem jut, hogy Ithaka lányai, asszonyai is megérdemelnek egy kis figyelmet.

Nevetni tudnék, arcába köpni, hüvelyk- és mutatóujjammal összecsípni ostoba csőrét, és pislogó sárga szemébe üvölteni, hogy huhúúú, a halálba is, huhúúú. Talán majd később. Nem most.

Aztán meglátok egy másik álmot, amit Athéné küldött, bár kis híján elmulasztom, mert apró és fekete, mint egy darab faszén. Ezt az álmot nem a ködpára viszi, ez egy vékonyszárnyú szúnyog szívókájában van, ami éppen apró pocsolyából kelt ki Télemakhosz ablaka alatt. A szúnyog befészkeli magát az ágyneműbe, magas hangon zsong és zümmög, a királyfi forró leheletét szimatolja, és végül a nyak lágy pulzusára reppen, szívószervét a bíborszínű vér édes lávájába szúrja.

És ahogy a szúnyog lakomázik, Télemakhosz álmodik, szendergésében felkiált, és nem tudom, Athéné milyen álmot küldött rá, mert nem látom. Leszállhatnék az Olümposz magasából, letéphetném a rovart a nyakáról, kiszoríthatnám belőle a látomást, amit Athéné plántált bele, de Athéné akkor megtudná, látná, és férjemhez repülne panasszal:

– Ó, felséges atya, nem zavar téged, hogy a feleséged halandók elméjének működésébe avatkozik?

Mire férjem azt mondaná:

– Nem, Héra nem, abszolút nem!

És nem telne el egy nap, színe elé idéznének azzal, hogy lakomát ad, és azt akarja, hogy az ételeket én készítsem le, vagy valami próféciát akar értelmeztetni, vagy valami más ostobasággal, valami átkozott ostobasággal, ami távol tart engem az emberek világától, miközben ő az orra hegye mellől engem figyel, és azt próbálja kideríteni, hogy én… én… hűtlen voltam-e.

Így folytatódna a történet, ahogy már annyiszor megtörtént ugyanez. Hiszen én a feleségek istennője vagyok, a feleség kötelessége pedig az, hogy otthon maradjon.

Ezért megengedem, hogy Athéné ráküldje az álmát Odüsszeusz fiára, és fogalmam sincs, mit álmodik, csak azt tudom, hogy verejtékben tocsogva, lihegve riad fel, és ezen az estén hanyagságom még engem is megrémít.

És így a hold felhők mögé rejti fényét, de nekünk, akik ujjaink érintésével félrevonjuk a fellegeket, a hold nő.

És aztán:

Egy nappal telihold előtt egy sebesen suhanó felhős délutánon, amikor olyan tágas az ég, hogy ahhoz foghatót csak Poszeidón változó vizei felett találni, tengerészt vonszolnak a nagyterembe, és Aigüptiosz lábai elé lökik.

Aigüptiosz meghallgatja történetét, aztán sürgősséggel hívatja Peiszénórt és Mentórt.

Mire Pénelopé is meghallgatja, unalmasság és ismétlések szövik át a történetet, az első elmesélést élénkítő színes részletek és védhető túlzások tompa tényközlésekké lettek, hogy mikor, hol, hogyan történt és ennyi. Semmi más. Még spekuláció sem.

Aigüptiosz azt mondja:

– El kell ezt mondanunk Oresztész királynak!

És mindenki egyetért abban, hogy ez jó ötlet.

Oresztészt hívatják, Elektra is jön; néhány lépéssel bátyja és hű emberei mögött.

– Mi ez? – csattan a hangja, amint meglátja a jó emberek, a befolyásosok és az egyszerűen kíváncsiak gyülekezetét. – Mi ez a zaj?

Pénelopé a tanult tanácsnokok fala mögül nézi, akik most az ő nevében készülnek szólni, és arra gondol, hogy Klütaimnésztra minden tiltakozása ellenére az anya nagyon sok vonása megvan a lányban. Hogyan is ne lenne, amikor az apa oly sokáig távol volt otthonuktól?

– Ez a férfi kereskedő Korküra városából – mordul Peiszénór, aki mindig szeret fontosnak látszani, ha királyi felségek… akárha megkoronázatlanok… tartózkodnak a teremben. – Borostyánnal kereskedik, az északi kikötőktől viszi a Nílushoz. Mutasd meg őfelségének, amit nekünk megmutattál!

A tengerész, bizonyos Origenész, aki igazán többet érdemel ennél, kinyitja ökölbe zárt kezét, és megjelenik a fontoskodás tárgya. Arany. Nehéz. Szépen ül napszítta bőrének közepén. Elektra előrehajol, elveszi az aranyat, lassan forgatja. A délutáni fény sűrű mézként árad be a keskeny ablakokon, kemény vonalakat és dárdaéleket rajzol a mozdulatlan levegőbe. A gyűrű súlyát érzi kezében. Vonalait szemléli. Nem mutatja meg fivérének.

– Ez anyám gyűrűje – jelenti ki végül, és a teremben általános, bár kissé túlzottnak tűnő sóhajtás tör fel a jelenlevőkből. Pénelopé kissé elkésett a kilégzéssel, mert azt feltételezte, a nagy hűhóból teljesen nyilvánvaló, hogy a gyűrű Elektra anyjáé, de az általános hatás mégis pozitív. – Hogyan került hozzád?! – mordul Elektra a félénken kushadó férfira, és Pénelopé megint nem akarja nyíltan elismerni, de Elektra szemének villanásában, állának mozdulatában Klütaimnésztra jellegzetes vonásai ismerhetők fel. Ki mástól tanult volna királyi nőként viselkedni?

– Egy nő jött Hyriába – felelte, és néhány elmeséléssel korábban itt bő magyarázat következett volna, teljes magyarázat és ékes szavak, de most ez nyugodtabb elbeszélés, hiszen már sokszor elmondta, és mindig ugyanúgy. – Észak felé akart menni, hajót keresett. Egy Szosztráté nevű kereskedő vette fel, aki alig két hónappal ezelőtt egy rakomány épületfát vett tőlem. Az a nő ezzel a gyűrűvel fizetett Szosztrátének, ő pedig adósság fejében nekem adta. De amikor be akartam cserélni egy rakományra, amit majd délre hozhatok, városunk elöljárója elé vittek, aki az egyik mükénéi elé állíttatott, aki megesküdött, hogy ez a gyűrű az áruló királyné, Klütaimnésztra birtokában volt. Aztán embereket hívtak, akik ide hoztak engem, és most itt vagyok. Tisztelettel, szolgálatra – teszi hozzá sietve, mivel látja, hogy királyi felségek is jelen vannak. – Hűséggel. Mert szolga vagyok.

Pénelopé ugyanolyan kíváncsisággal hallgatja, mint mindenki a teremben, mert valóban először hallotta ezt a mesét, és ahogy hallgatja, arra gondol, vajon milyen részei viselik magukon Uránia munkáját. Nyilván ő találta ki a nőalakot, aki Szosztrátének adta a gyűrűt; ő biztosan Uránia háza népéből való volt, de már elment, valami biztonságos helyre csempészték, ahonnan sok-sok holdtöltéig nem kell hazatérnie. És ki még? Vajon ez a bizonyos Szosztráté is Uránia kitalációja, vagy egyszerűen hasznos elem volt, amit meg lehetett játszani; eszközként használták, hogy a gyűrű eljusson Origenészhez, és Origenész ezután Pénelopé udvarába? (Az utóbbi eset áll fenn. Szosztráté nem tudja, hogy felhasználták, ahogy Origenész sem fogja fel, milyen kiszámítható a viselkedése, vagy milyen könnyű volt manipulálni a terveit. Uránia egyetlen kockázatot vállalt. Amikor a kikötőőr nem ismerte fel rögtön a gyűrűt Origenész kezében, az idős kémnőnek oda kellett küldenie hozzá egy lányt, aki a fülébe súgta, hogy látott egy ilyen gyűrűt még Mükénében? Erre a lányra most senki nem emlékszik.)

Elektra megmarkolja a gyűrűt, és úgy szorítja, hogy úgy tűnik, vérezni fog tőle; az ujjpercei elfehérednek, a csuklója remeg.

– Hyria a te területed, igaz? – mordul Pénelopéra. – Hogyhogy még elhagyhatják hajók a kikötőjét?

Pénelopé ajka mozdul, hogy válaszoljon, illetve bocsánatot kérjen; már majdnem elfordul, és azt mondja: „Jó tanácsnokok, hogyan történhetett ez a szörnyűség?” Ekkor azonban Mentór szól:

– Északra küldött követünket kedvezőtlen szelek késleltették. Nemrégen ért vissza hozzánk.

Ez… részben igaz. A hír először délre ment, Zákinthosz kikötőibe, és a hírnököt nemcsak kedvezőtlen szelek és nagyon is kedvelt borok késleltették, hanem az is, hogy nem vésték jól a tudatába, hogy milyen fontos az üzenet átadása. Az ilyen kommunikációs hibák gyakoriak, bár sajnálatosak; ilyesmi bármely szigeti királyságban megesik.

Elektra mogorván, maró gúnnyal néz; mint a beszáradt vérnyomot szaglászó nőstény oroszlán.

– Hova ment ez a nő?

– Nem tudom – ismeri el Origenész, és fejét mellkasára hajtja, mint egy riadt madár. – Szosztráté észak felé szokott kereskedni, a sápadt barbárokkal. De már egy hete kihajózott; fogalmam sem volt, hogy ez a gyűrű olyan fontos!

– Előkészíthetjük a hajókat – ajánlja fel a mükénéi Püladész, némi reménnyel. – Talán az esti dagállyal kihajózhatnánk…

– Erről majd négyszemközt beszélünk – csattan fel Elektra, aztán rájött, hogy talán egy kicsit túl erőteljes volt ez a kijelentés, hozzátette: – Fivérem hamarosan rendelkezést ad ki.

Bólint, és elfordul. Kis udvariassági gesztus, tekintve, hogy a palota nem az övé. Nagy léptekkel elindul szobája felé. A gyűrűt a markában szorítja. Oresztész követi. Az ő ökle is csontfehér, ujjaiból kiszorult a vér. Kardja markolatát fogja.

– Milyen szerencsés egybeesés – súgja Mentór tűnődőn Pénelopé fülébe, ahogy a tömeg az érdekes jelenet végeztével eloszlik.

– Ezt hogy érted? Szörnyű szégyen. Aligha szerencsés.

– Valóban szégyen, de semmit nem tehettünk volna. Ha a hírnök Hyriába megy előbb, nem Zákinthoszra, az unokanővére talán nem menekült volna el, felség.

– Ez spekuláció; és egyáltalán nem segítő spekuláció.

Lábdobogás. És ott van, megérkezett Télemakhosz. Mind mindig, most is lekéste a fő eseményt.

– Mi történt? – kérdi szigorúan, és nem egészen biztos abban, hogy Mentórnak, Aigüptiosznak vagy furcsamód kivételesen az anyjának címezze a kérdést. Ezért úgy alakult, hogy Mentór válla és Pénelopé orra között egy meghatározhatatlan pontra nézett.

– Klütaimnésztra megszökött – közli vonakodva Peiszénór.

– Klütaimnésztra megszökhetett – pontosít Mentór, kezét hasa ívére simítva.

– Szégyen és gyalázat! – mordul fel Aigüptiosz. – Ki kell békítenünk valahogy Oresztészt!

– Az unokanővéremre hasonlító nőt láttak elhajózni északra – hajt Pénelopé. – A gyűrű, amivel az utat fizette korábban biztosan a menekülő királyné birtokában volt.

– Zeusz szent nevére – sóhajt döbbentem Télemakhosz. Verejtékes arcpírja hirtelen elhalványodik. – Tehát kudarcot vallottunk?

– Kudarcnak is lehet tekinteni – tűnődik Mentór.

A fiú felegyenesedik.

– Fel kell keresnem Oresztészt. Személyesen kell bocsánatát kérnem. Ez az én királyságom, vállalnom kell a felelősséget. – Pénelopé szemöldöke összerándul, olyan egyenes lesz, hogy átívelhetné a keleti és nyugati partokat összekötő vizet, de semmit nem mond. – Oresztész… nagyon dühösnek tűnt?

– Ki tudja, mit gondol Oresztész – szól Mentór, és miközben ezt mondja, egyre tapasztaltabb szemmel szemléli a mennyezetet; mintha csak akkor vett volna észre egy pókhálót a sarokban. – Úgy tűnt azonban, hogy a húga egyáltalán nincs elragadtatva.

– Oda kell mennem hozzájuk! – Télemakhosz hangja kétségtelenül nagyon királyi, ahogy kihúzza magát, és e szavakat mondja. – Meg kell próbálnom enyhíteni a kárt, amit ez a szerencsétlen hanyagság okozott!

Meg kell hagyni, nagy léptekkel és gyorsan halad. Eljut Elektra ajtajához úgy, hogy nem botlik meg és nem kap orrvérzést. Az idősebb férfiak és nők figyelik, ahogy elindul; végül Mentór közelebb hajol Pénelopéhoz, és azt súgja:

– Tegyek… tegyek valamit?

– Nem – sóhajt a királyné. – Nem okozhat kárt, és Elektra talán még élvezi is, hogy egy vele egykorú megalázkodik előtte. Fáj a fejem, vissza kell mennem a szobámba, hogy…

A megfelelő szót keresi, ujjai a levegőben mozognak, mint a mennyezeten a pók csápjai.

– …női bajokon elmélkedjen? – fejezi be a mondatot helyette Mentór, és reméli, hogy ezzel segíthetett. – Csendben kiheverje a szomorú szenvedés fájdalmait?

– Igen. Pontosan. Köszönöm.

Megfordul, indulni készül, de ekkor Mentór ismét közel hajol hozzá.

– Holnap telihold.

– Tudom.

– Beszélnie kell a fiával.

– Beszélnem kéne?

Pánik pírja, pillanatnyi zavartság. Most mi kerülte el a figyelmét? Mi került a vakfoltra, ami a gyermekét érinti, de ő ezt nem veszi észre?

– Peiszénór felkészíti a csapatát, hogy a sziklatetőn járőrözzenek. Ha a tengeri rablók visszatérnek…

– Ó… értem.

– Nagyon balszerencsés lenne, ha találkozna az ellenséggel. És mégis ez a szándéka.

– Mit… mit javasolsz, mit mondjak?

Megint ott van, ha csak egy pillanatra is a lány, akire Mentór emlékszik, megmutatkozik a királynéban. Nincs él a hangjában, nincs csípős szellemesség; nem tud az öreg szemébe nézni.

– Például azt, hogy büszke rá? Hogy nagyon bátor.

– Igazán? Te ezt mondanád?

Mentór megpaskolja a hasát, mintha ez a gesztus önmagában szinte meghajlás lenne.

– Az ön fia, felség. Biztos vagyok benne, hogy kitalál valamit.

28. FEJEZET

Elektra azt mondja:

– Bátyám azonnal indul két hajóval Hyriába, és meg fogja tudni ott, amit anyánkról tudni lehet. Én Ithakán maradok.

– Természetesen addig maradtok, ameddig csak akartok… Szívesen látunk. És megadunk mindent, amivel csak szolgálhatunk. Küldetek ellátmányt a fivéred hajóira és…

– Az istenek velünk vannak – csattan Elektra hangja. – Meg fogjuk találni.

És ha nem, akkor Menelaosz a kezét dörzsöli Spártában; nahát, nahát, nahát, gondolja, nézzük csak, hiszen Mükéné király nélkül van, micsoda tragédia, milyen szörnyű dolgok történtek fivérem birtokaival, nahát, nahát, nahát!

– Megtiszteltetés a királyt szolgálni – mondja Pénelopé, és egy pillanatra szinte el is felejti, hogy túl idős és túlságosan királynéies ahhoz, hogy meghajoljon Elektra és a mellette ülő szótlan fiú előtt.

Este Éószt elküldi Szemelé gazdaságába.

Ő maga a palotában maradt, Laertész halotti leplét szövi. A kérők sorokban ülnek a nagyteremben Elektra izzó tekintete előtt, nincs részeg üvöltés, és meglepődnek, hogy jobban félnek ettől a hamuval behintett apró termetű nőtől, mint bátyjától féltek, aki távozott.

Ahogy Éósz átlépi Szemelé tanyaházának küszöbét, Klütaimnésztra azonnal feláll, és éles hangon szól:

– Hol van Pénelopé? Hol van a fiam?

– A királyné a palotában van, a lányodat szórakoztatja – feleli Éósz halkan, kezét maga előtt összefogva. Klütaimnésztra felhördül; mert Elektrát nagyon kevesen tudják szórakoztatni, és gyakran ők sem a szándékolt módon. – A fiad északra hajózott, miután eljutott hozzá a hír, hogy téged Hyriában láttak.

– Igazán? Elhitte?

– Megmutatták neki egy gyűrűdet. Azt, amit Hüllosznak adtál.

Klütaimnésztrának szép szemöldöke van, leginkább összevonásra alkalmas.

– Hm. Lehet, hogy a kisréce nem is olyan ostoba. Én mikor szállok hajóra?

– A mükénéiek még mindig figyelik a kikötőt.

– Miért? Ők miért maradtak?

Éósz ajka vonallá keskenyedik feszes arcán, és nem válaszol. Ez vele kapcsolatos, de ha a királyné nem beszél erről, akkor ő sem. Szerencsére Klütaimnésztra figyelme elterelődik a tárgyról, mielőtt mélyebben belemerülnének a témába.

– Elektra nem figyelhet mindent. Mindenki tudja, hogy a te kis szigeted a csempészek és mindenféle nyomorult népség menedéke.

– Holnap telihold. Akkor senki nem hajózik.

– Miért nem? Az a legtökéletesebb alkalom.

– Akkor jönnek a tengeri rablók.

Klütaimnésztra előrehajol, hirtelen érdeklődést mutat; Éósz rezzenéstelen szemének márványos falát nézi.

– Tengeri rablók? Azt a látszatot keltitek, hogy illírek, igaz?

– Teliholdkor támadnak.

– Ó, hát persze, hogy teliholdkor támadnak. De már követet kellett volna küldenetek. Pénelopénak le kellett volna fizetnie őket. Miért nem tette?

Éósz nem szól. Éósz már régen megtanult csendben maradni.

– Kivéve, ha túl magas az ár – liheg Klütaimnésztra. – Kivéve, ha az ár a királyság, igaz? Az egyik kérővel van gondotok? Valami nagy, erős ember odaállt Pénelopé ajtaja elé, és azt mondta: „Gyere hozzám feleségül, és megígérem, hogy a problémáid meg fognak szűnni?” Ugye így volt? Milyen szép történet! Tudod, ha én lennék Ithaka királynéja, ezt a férfit a hálószobám ajtajáig vezetném, megígérném neki, hogy minden földi vágya teljesülni fog, aztán a szemgödrébe döfném tőrömet, és a testét a tengerbe vetném. Mindenki azt mondaná, hogy szörnyű baleset volt. Megfizetném a dalnokokat, hogy ezt hirdessék.

Éósz bólint, elgondolkodik, lelki szemei előtt lejátszódik a jelenet, aztán rákérdez:

– És ez neked eddig hogyan sikerült?

Klütaimnésztra hátrahúzza a kezét, megütni készül a szolgálót úgy, hogy a szoba másik oldalára perdüljön, de Szemelé megragadja a csuklóját, mielőtt ellendíthetné a kezét, és lassan ingatja fejét. Aztán leengedi a kezét, és Klütaimnésztra keze vele együtt ernyed el. Székére huppan.

– Hamarosan – mondja Éósz. – Ha a hold fénye egy kicsit tompul.

Még egy pillanatig nézi a bukott királynét, aztán sarkon fordul, és elmegy.

29. FEJEZET

Hajnalodik Ithakán. Az utolsó hajnal a kövér telihold csókolta éjszaka előtt.

Az égen nincsenek felhők, és ez eléggé sajnálatos, mert így semmi sem takarja a telihold fényét. Igazi ajándék az iránykereső hajósoknak. Az Eumaiosz gazdasága mögötti hegyen Télemakhosz félreugrik Kenamon lendülő kardja elől, de az egyiptomi kihasználja előnyét.

– Ha te hátrafelé mész, én előre! – mordul. – Addig megyek előre, amíg neked nem lesz hová hátrálnod! Csak akkor hátrálj, ha csapdát állítasz az ellenségnek. Most pedig mozdulj!

Utána a verejtéktől csatakos, fáradt Kenamon és Télemakhosz egymás mellett ül a friss víz mellett a patak partján, feljebb attól a helytől, ahol Eumaiosz disznói nedves orrukkal a vízbe lefetyelnek. Az egyiptomi leveti ingét, vizet paskol arcára, hónaljára, lábát a vízbe mártja, és felsóhajt. Télemakhosz egy pillanatig bizonytalan, hogy sovány testét megmutassa-e a napfénynek az idegen férfi erős teste mellett, mégis követi példáját, és egy ideig úgy ülnek.

Végül Kenamon megszólal:

– Ma este telihold lesz.

Télemakhosz bólint, de nem válaszol.

– Félsz? – Télemakhosz a fejét ingatja, és meglepetésére könnyű ütés éri a vállát. – Ne légy nevetséges, te fiú! Persze, hogy félsz. Szerinted apád nem félt, valahányszor csatába ment? Félni azt jelenti, hogy látod a szemed felé tartó lándzsahegyet. Félni azt jelenti, hogy megválasztod, hol és mikor támadsz. Az egész… – szól Kenamon, és laza kézmozdulattal a körülöttük elszórt fegyverekre mutat – …nem arra tanít, hogyan használd a kardot vagy a pajzsot. Arra tanít, hogyan összpontosíts, hogyan maradj mozgásban, amikor annyira félsz, hogy nem tudsz gondolkodni.

Az Artemisz temploma feletti erdőben Teodóra az íjászatot gyakorolja. Megfeszíti az ideget és lő, lő, lő, amíg Priéné mellé nem áll, és azt mondja:

– A fának már elege van.

Teodóra újra felajzza az íjat, kifújja a levegőt, elengedi a nyílvesszőt. Priéné nézi, de ezúttal nem mond semmit. Priénének nincs otthona, amit védelmezhetne. Az ő otthona a népe volt, a népe pedig halott. Nem biztos abban, hogy kedveli a nőket, akiket kiképez; abban azonban egészen biztos, hogy sosem fogja kedvelni a királynét, akit szolgál. De emlékszik arra, milyen volt az otthon, ezt látja Teodóra szemében, és egy pillanatig arra gondol, hogy szépséget lát, és ez az egész nagyon felzaklatja.

Kenamon azt mondja:

– Harcolj biztonságosan, fiú.

Télemakhosz nagy rézcsörgés közepette feláll. Bólint. Az egyiptomi tekintete végigköveti a királyfi hátát, ahogy távolodik.

Napnyugta, arany tükör az óceánon, vérszínű csík a nyugati égen.

Peiszénór parancsnoktársaival ül: Aigüptiosz, Polübosz, Eupeithész körében.

– Amikor jönnek… – szólal meg Peiszénór.

– Ha egyáltalán eljönnek – mond ellent neki Eupeithész.

– …összpontosítanunk kell erőinket.

– Nos, akkor természetesen a kikötőbe megyünk! – kiált fel Polübosz.

Ugyanekkor Eupeithész teljesen mást kiált:

– Természetesen a gabonaraktárakat védjük!

Egy pillanatig komoran néznek egymásra. Aztán Aigüptiosz köhint egyet, és hozzáteszi:

– Északon védtelen falvak vannak…

– A kikötő nélkül Ithaka éhezni fog – jelenti ki Polübosz minden szót úgy hangsúlyozva, hogy mutatóujjával a levegőbe bök.

– Ithaka gabona nélkül is éhezni fog! – vág vissza Eupeithész.

– A kikötőnek vannak védői, a tárházak a sziget belsejében vannak… – szólal meg Aigüptiosz kissé erőtlenül. Sok oka van annak, hogy Odüsszeusz nem vitte magával ezt a tanácsadóját a háborúba, és ez egyre egyértelműbb kezd lenni.

– Nem vállalhatunk kockázatot – mordul Polübosz. – Ithaka legfontosabb értékét kell védenünk, az pedig a kikötő!

– Ez a két célpont még az illíreknek is… nem valószínű…

– Ha azt akarjátok, hogy az embereim harcoljanak, akkor a gabonaraktárakat véditek.

Peiszénór alig tudja megállni, hogy fel ne sóhajtson. Ezek a szövegek természetesen azóta a legelső nap óta ugyanígy elhangzottak, hogy ezekkel az öregekkel tárgyalt a szigetekről. Akkor fogalma sem volt, hogyan fog bírni velük, és szégyenére most sem tudja, mit mondjon nekik. Végül Aigüptiosz szólal meg:

– Talán ha ezt az egészet… taktikai szempontból nézzük… – mondja Aigüptiosz, aki sosem volt csatában. – Őrszemeket állítunk fel a legészakibb és legdélibb pontokon, fáklyák és gyors lovak lesznek náluk. Ha hajót látnak, lóra ülnek és riasztják fegyvereseinket, akik mindkét kikötőnél és a magtáraknál állomásozhatnak, de a sziget más helyein is, hogy oda gyülekezhessenek, ahová a hajókat közelíteni látjuk.

Ithaka bölcsei elgondolkodnak ezen. Peiszénór nem gondolkodik. Ő már tudja, hogy a fiúk, akiket kiképzett, mind meg fognak halni. Hetek óta tudja, és mégsem tudja, mert tudata meghasadt; ő a bölcs, aki látja a dolgok igazságát, és ő a katona, aki a megöregedéstől retteg; aki egyszer a csatamezőn látta a halált, de félt a szemébe nézni. Athéné, hol vagy most? Hol a harcos bölcsességed? Mert ideje lenne, hogy bölcsességed leragyogjon erre a megtört emberre; kegyelmed fényébe kellene burkolnod. De mindent összevetve, te sosem törődtél a megtört emberekkel.

A parancsnok, aki becsüli embereit, érvelni próbál:

– Ez így nem lesz jó. Még ha sikerül is, túl sokáig tart. Nem lesz elég…

A szavak azonban sóhajba fulladnak.

– Legalább húsz embert akarok a kikötőbe – mordul Polübosz.

– Húszat akarok a magtárakhoz – riposztol Eupeithész.

– Akkor nem lesz elég emberünk a sziget többi részét védeni… – szólal meg Aigüptiosz.

– De mint mondtad, amint az őrszemektől értesítést kapunk, az embereink csatlakozhatnak a többiekhez – feleli Eupeithész. – Teljes létszámmal veszik fel a harcot az illírek ellen, és visszaverik őket.

Aigüptiosz ekkor Peiszénórra pillant, várja, hogy az öreg mondjon valamit, bármit, ami változtathat a helyzeten. Peiszénór nem szólal meg. Fejét leszegi, szája görbül, és végül a várakozásteli feszült csendbe mondja:

– Nem látok más megoldást.

Mert valóban nem lát más megoldást.

Ahogy a napnyugta éjszakába sötétül, a véderő kivonul.

Egy kicsit látványosra veszik; a tucatnyi különböző fajta dárda és pajzs és vért puha kezekbe, fiús lábikrákra, vézna mellekre simul. Télemakhosz tőle telhetően igyekszik derekasan vezetni a csapatot, ami a nézőkből gyér éljenzést vált ki. Eupeithész és Polübosz ezt méltatlankodó kérő fiaik biztatására ellenezni akarta… hiszen nem Télemakhosz serege vonul, hanem ithakai férfiak védereje, de Télemakhosz ugyanúgy ithakai, mint a többiek.

Aztán eszükbe jut, hogy Odüsszeusz fiát talán a halálba vonulni látják, és ha nem is hal meg, az ország vagyonát védi, ezt a vagyont pedig kis szerencsével az ő gyerekeik örökölhetik. Ez a felismerés alázatra hajtana másokat, az ambíció mérge azonban már a vérükben van, ezért inkább szakállukat simogatva állnak, és nem néznek a vonuló ifjak szemébe.

Amphinomosz néhány lépéssel Télemakhosz mögött halad. Hallgatag, tőle meglehetősen szokatlanul hallgatag, és amíg az este fő feladatát el nem végzik, nem nyilvánul meg komolyabb kérdésben annál, hogy hogyan lehet a nyúlhúst a legízletesebben elkészíteni. A kérők közül ő az egyetlen, aki csatlakozott a véderőhöz.

– Nincs értelme egy sziget királyának lenni, ha az ember nem hajlandó harcolni érte – vélekedik, és nyilvánvalóan igaza van, amit mindenki rettenetesen bosszantónak talál.

Kenamon az egybegyűltek nézők mellett, tőlük kissé távolabb áll, nézi, ahogy Télemakhosz menetel, és rámosolyog, ahogy elhalad mellette. A komoly királyfi pedig maga sem tudja miért, visszamosolyog rá.

Pénelopé nem integet a fiának, és Télemakhosz úgy tesz, mintha nem keresné az anyját a tömegben.

Később Pénelopé azt mondja, ez azért van, mert nem akarta megzavarni, elvonni a figyelmét, valójában azonban bár ki akart menni a kivonulásra, mással volt elfoglalva, ezért nem figyelt a véderő kivonulását jelző dobszóra; azt hitte, csak a füle cseng. Legalábbis ezt a történetet adja elő saját magának.

Gyertek velem Ithakába teliholdkor.

A telihold fénye beragyog a palota termeibe, ahol Andraimón ül Antinoosz és Eurümakhosz társaságában, és nevetve azt mondja:

– Ez neked történet? Hadd mondjak el neked egy történetet!

Néha, nagyon ritkán Andraimón szeme oda rebben, ahol Pénelopé szövi a leplet. Van valami a tekintetében, ami azt mondja: ha eleged van belőle, drágám, bármikor, ha eleged van, csak szólj!

Pénelopé nem néz Andraimón szemébe, de ez nem jelenti azt, hogy az üzenet meghallgatatlan maradt.

Leaneira ételt szolgál fel az asztalnál; szőlőlevélbe göngyölt húst és hallevest. Bíborszín borfoltok lila ajkakon. Tányért tesz Andraimón elé, aki nem néz a szemébe, meg sem köszöni; egy szót sem szól Leaneirához, ahogy a lány dolgozik.

Elektra csak ül, de nem eszik.

– Oresztész hamarosan visszatér anyánk fejével – jelenti ki. Püladész ül mellette, és eléggé tudja fegyelmezni magát ahhoz, hogy ne paskolja meg Elektra térdét az asztal alatt minden ilyen grandiózus kijelentésnél.

Artemisz templomában gyülekeznek a lányok, asszonyok. Férfiak nincsenek közöttük, és így a lehető legfurcsább hang keletkezik; nők hangja, énekhang, de nem gyászdal szól. Egyesek az erdőről és szarvasokról énekelnek, mások a nagy máglya körül táncolnak, melyet a papnők raktak, és dobszó mellett reményteli imákat hallgatnak. Mások – azok, akik éjszakánként titokban találkoztak az erdő alatt – körültekintőbbek a mulatsággal. A legidősebb közöttük Szemelé nagynénje, akit akarata ellenére vonszoltak ide az északkeleti partszakaszról. Az idős asszony most kijelenti:

– Szánalmas ürügy az örömködésre.

Bár az étel meglehetősen ízlik neki.

A legfiatalabb lány hároméves, apja egy Éliszből való férfi, aki azt mondta, hogy marad, valójában azonban átutazóban volt. A kislánynak fogalma sincs a tengeri rablókról, sem a haragos tengerről, még nem tudja, mit jelent a rabszolgaság, és annyi mézet eszik Pénelopé készletéből, hogy rosszul lesz tőle.

Néhány nő – Priéné csapatából – kis késeket hozott magával, vagy földműveléshez használt eszközöket.

– Ez az ósdi valami? Felejtsd el, hogy nálam van – mondják.

Természetesen nem készek még a harcra, de ha az illírek erre a szent földre mernek lépni, nem halnak meg felkészületlenül.

Priéné az erdőszélről nézi őket, és nemsokára Teodóra is csatlakozik hozzá. Hátán az íja. Nem szólnak egymáshoz. Felkel a hold.

30. FEJEZET

Az éjszakára elcsendesedett palota egy még csendesebb szobájában nyílik az ajtó. Három alak lép be halkan, kezükben apró mécses, lángjaik vezették őket ide. Egyszer, tétován kopognak a nehéz ajtón, aztán hideg lépcsőkön haladnak lefelé a föld alá, kongó pinceüregbe. Újabb őrzött ajtó nyílik. Kopp. Kopp. Nehéz retesz húzódok vissza, ajtó rekesztő farúdja emelkedik fel. Nyirkos föld- és mészszagú helyre lépnek. Állványon bőrök lógnak; a padlón néhány rúd ón és sárgaréz. Két ezüstkupa, nászajándék Ikariosztól a lányának talán, vagy Laertésztől a fiának. Szárított hal szaga terjeng, és egy zsák drága sót is látnak. A padló nagy része üres. Még látszanak a por kirajzolta nyomok; egykor arannyal vagy lopott bronzzal teli ládák állhattak ott, fosztogatással szerzett faanyag vagy a déli vidékről való édes parfümök. Az üres térség közepén áll Pénelopé, mellette Éósz, közöttük mécseslámpás.

A helyiségbe lépő három nő megáll, mélyen az árnyékban, aztán egyikük előlép, magasabbra tartja mécsesét, hogy jobban lásson.

– Andraimón – szólítja meg Pénelopé.

– Felség – feleli Andraimón.

– Remélem, megbocsátod, hogy ilyen későn és ilyen nem éppen barátságos találkozóhelyre hívattalak. Biztos vagyok benne, hogy megérted, miért nem szerettem volna, hogy más kérők tudomást szerezzenek beszélgetésünkről. Ezért természetesen erre a célra az én lakosztályom nem alkalmas.

Andraimón gyors mozdulattal egyszer bólint, a mögötte álló nőkre pillant. Leaneira távozni készül, de Pénelopé felemeli a kezét, és egy kicsit a hangját is.

– Szeretném, ha Leaneira és Autonoé itt maradna. Így is elfogadhatatlan, hogy négyszemközt találkozom olyan férfival, aki nem a férjem vagy a fiam. És úgy hiszem, Leaneirának van némi érdeke abban, hogy milyen eredménnyel zárul a beszélgetésünk. Igaz? Nagyon győzködött, hogy beszéljek veled.

Andraimón a trójai szolgálóra pillant, aki arcát az árnyékba fordítja inkább.

– Igen… szerettem volna négyszemközt beszélni felségeddel, de ön annyira került engem, felség. Attól tartok, túl sokáig halogatta.

– Bocsáss meg. Mint bizonyára tudod, nem mutathatok különös kegyet egyetlen kérő iránt sem, nehogy a többiek sértésnek vegyék.

– Attól tartok, viselkedésével mindannyiunkat megsértett, felség.

– Sajnálom, hogy ezt a benyomást keltettem. És mégis, jobb ez így, mint ha csak egyet sértenék meg, ugye? Az egyensúly érdekében.

Andraimón elkomorul, mécsese fényében a helyiség ritkásan elhelyezett tárgyait szemléli; tekintete az ezüstön akad meg, ahogy a fény az esküvői kelyhekre vetül.

– Ez a kincstáram – magyarázza Pénelopé egyszerűen. – Mint láthatod, nem jártak ránk jó idők.

– Ugyan – mordul fel Andraimón –, mindenki tudja, hogy Ithaka királynéja valahol egy rejtett barlangban aranyat halmoz fel. Hiszen a férje Hermész leszármazottja, az apósa argonauta, és házasságában maga a csalók istene ajándékozta meg.

– Ajándék egy csalótól? Ez nem hangzik jó alapnak egy királyság gazdaságának.

Meglepetésére Andraimón elvigyorodik.

– Nem. Tényleg nem. De felséged férje és az apja is hírhedt fosztogató és tolvaj volt a háború előtt. Ón és borostyán áramlik át a kikötőin; szóval ne próbáljon meggyőzni engem arról, hogy Ithakának nincs arany a bőre alatt.

– És mit gondolsz, mivel fizettünk a háborúért? – sóhajt Pénelopé. – Gondolod, hogy a férjem végig Trója tengerpartján ücsörgött, és az emberek egyszerűen a homokból húzták elő, amire szükségük volt? Tízhavonta küldönc jött Ithakára, és követelte, hogy küldjek még, még, még. Fegyvert a törött dárdák helyett. Faanyagot a harci szekerek javításához. Gyapjút és kendert sátornak, vitorlának, köpönyegnek és halotti lepelnek. Aranyat Agamemnón ingatag szövetségeseinek. És persze embereket. Még több embert. Trójába küldtem minden fiút, aki elég idős volt ahhoz, hogy kötelet húzzon vagy katona sisakját tartsa. Egy sem tért vissza. Szóval kérem, mondja el nekem, hogy ön szerint egy szigeten, ahol csak nők és kecskék élnek, hogyan tölthetné meg kincstáramat.

Andraimón fel-alá járkál, kicsit balra, kicsit jobbra, Pénelopé arcát nézi, az alacsony, sötét helyiség sarkait.

– Ön okos asszony, felség. Jól ért a kereskedéshez.

– Ó, igen, a kereskedés. Igazad van, a nyugati szigetek jó helyen vannak, sok üzletet köthetünk ezen a forgalmas útvonalon. De még ha nagy hasznot is sikerülne szereznem a vállalkozásból… és a valóság az, hogy alig jön be annyi jövedelem, amiből ebben a szegényes állapotban, ahogy most látod, fenntarthatom az udvart… ti, kérők teljesen kiszipolyoztatok. Természetesen szándékosan. Minél többet esztek, minél többet isztok, minél jobban feszegetitek a határokat, minden szent szabályt, amely vendég és házgazda között van, annál elkeseredettebbé tesztek engem. Egy elkeseredett királyné, akinek üres a kincstára, egy bizonyos ponton biztosan engedni fog. Megtörik. Egy bizonyos ponton nyilván férjet választ, hogy véget vessen ennek a lassú kivéreztetésnek. Átlátom ravasz terveteket, és meg kell hagyni, bizonyos fokig értékelem is. Nem hozhatok szégyent a királyságra azzal, hogy nem etetlek benneteket; és ami ennél is fontosabb, nem uralkodhatok egyedül, nem küldhetem el az összes kérőt, különösen most nem, hogy unokanővérem, Klütaimnésztra bizonyította, milyen katasztrofális következményei lehetnek egy ilyen próbálkozásnak. Muszáj, hogy Ithakának királya legyen. De kicsoda? Eurümakhosz? Amphinomosz? Te?

– Jó király lennék.

Mit hall az ember Andraimón szavaiban? Ígéretet? Fenyegetést? Igazságot? Talán mindháromból valamennyit, attól függően, mit akarunk kihallani belőle.

– Lehetséges – sóhajt Pénelopé. – De megölnéd a fiamat.

– Nem.

– Ugyan! Most őszintén beszélünk, sötétben, ahogy Leaneira akarta.

Leaneira a padlót nézi, arca ég, mint a mécses a kezében.

Andraimón tétovázik, aztán lassú mosoly jelenik meg arcán.

– Hát, jó. Igen, egyszerűbb lenne megölni. De ha ma este megesküszik, hogy én leszek a férje, én leszek a király, felség, akkor inkább száműzöm a fiút. Nesztórhoz vagy Menelaoszhoz küldöm tanulni. Nagy lehetőség. Tőlem nem esik bántódása.

– Nem esik bántódása? – tűnődik Pénelopé. – Mit gondolsz, mennyi időbe telik neki, hogy hadat gyűjtsön és háborút indítson Ithaka új királya ellen? Egy évbe? Talán kettőbe?

– Ez az ő döntése lenne. Nem az enyém.

– Ne feltételezzük, hogy másként döntene. Nem… te száműzöd, ő pedig visszatér és megpróbálja megdönteni a te hatalmadat. Ha te önmagadat védve megölöd, akkor úgy is elvesztem a fiamat. Ha pedig támadóként ő öl meg téged, utána talán ellenem fordítja pengéjét, mert olyan emberrel mertem hálni, aki nem az apja, és az életem… kétségessé válik. Mindannyian tanulunk Klütaimnésztra esetéből. Akárhogy is, a száműzetés csak halasztott halál, semmi más. Antinoosz persze egyszerűen orvgyilkosokat küldene a fiam után. Rólad ilyet nem feltételezek. Csak azt mondom, hogy vannak emberek, akik ezt tennék.

– Egyesek ezt tennék – csattan fel. – De én katona vagyok nem valami folyton siránkozó gazdálkodó fia.

– És igen… katona. Erős, képes vagy megvédeni engem, ha háború jön.

– Valóban megvédeném önt. Nem csak azért, mert királyné. Hanem mert nő.

– Köszönöm. Ezt jó tudni.

Pénelopé elhallgat. Andraimónnak furcsa a csend. Nem szokta meg, hogy más emberek gondolataira kell várnia, nemhogy egy nő elmélkedésére, úgy, hogy a nő válaszától az ő sorsa függ. Végül nem bírja tovább.

– Nos? – csattan fel. – Megegyeztünk?

– Mi történne Leaneirával, ha te lennél a király? – kérdi Pénelopé.

Leaneira erre felkapja a fejét, szeme összeszűkül. Andraimón meglepetten pillant rá, mintha el is felejtette volna, hogy a helyiségben van.

– Ezt hogy érti, felség?

– Megtartod ágyasnak? – Andraimón szája mozdul, azonnal frappáns választ akar adni, fogadkozni, hogy így lesz vagy úgy, de nem jön ki hang a torkán. Pénelopé elmosolyodik. – Ha azt mondanám, hogy feleségül megyek hozzád, de ennek az ára Leaneira, hajlandó lennél megfizetni ezt az árat? Ezzel nem akarom azt mondani, hogy hűségére számítanék. Kétségtelen, hogy az évek múlásával… feltéve, ha életben maradunk… te fiatalabb, dúsabb legelőkön keresnél magadnak élvezetet. De nem Leaneira ölében.

Andraimón megint a szolgálóra pillant, aki már nem a padlót nézi; szeme izzó parázs. Pénelopé arcát nézi.

– Mit javasol, felség?

– Add el! Nem érdekel, hová. Nem érdekel, kivel fekszenek össze a szolgálóim… csak az, de az nagyon is érdekel, hogy hűségesek legyenek hozzám. A trójai hozzád hűséges, nem hozzám, ezért a továbbiakban nekem már nincsen hasznomra.

– És ha nemet mondok?

– Akkor sosem fekszel nászágyamban – feleli Pénelopé teljes egyszerűséggel. – Amphinomosz jól bánik a dárdával, és képes harcosokat szerezni. Nem vagyok biztos abban, hogy egyenlő feltételek között, tisztességes harcban le tudna győzni téged, de gondoskodnék arról, hogy egy ilyen harcban ne legyenek egyenlő feltételek. Ugyan, ugyan, ne légy nevetséges! Kicsi az ár, melyet Ithakáért kérek. Mondj le a szolgálólányomról, száműzd valami tanyaházba, és te leszel a király.

– Felszabadítom.

– Nem – feleli Pénelopé, és úgy nézi ujjai hegyét, mintha hirtelen valami piszkot látna rajta. – Nem szabadítod fel.

– Esküszöm, hogy felszabadítanám.

– Akkor meg kell szegned az esküdet. Biztosra veszem, hogy ez nem lenne nagy áldozat neked. Hiszen csak egy rabszolgalány.

Andraimón megint nyugtalanul lépdel. Egy kicsit balra. Egy kicsit jobbra. Zeusz is így járkált, ha nagyon fontos dolgokon gondolkodott. Rájött, hogy ha erre-arra lépked, kevésbé látszik tehetetlen ostobának, mint ha csak állna, fejét leszegve, felfelé nézve, gondolataiba merülve. Egy igazi vezetőnek fenn kell tartania azt a látszatot, hogy gondolatai vibrálók, erőteljesek, minden testi erejére szüksége van, hogy helyesen gondolkodjon. Sokaknál a gondolkodás kimutatása gyakran meghaladja a magára a gondolkodásra fordított energiát.

Athéné javára legyen írva, ő nem fél attól, hogy egyszerűen csak egy helyben állva gondolkodjon.

Andraimón döntésre jut. Drámai döntés. Állát felszegi, mellkasát kidülleszti, és nem néz Leaneira szemébe.

– Rendben – szólal meg végül. – Ithakáért… a királyságért. Megegyeztünk.

Leaneira nem szisszen fel, nem görnyed kétrét fájdalmában. Nem rendkívüli érzés a remény fájdalmas elvesztése. Csak azt jelenti, hogy újra ugyanúgy él, ahogy az életet ismerte; elkerülhetetlen következményként. Visszatérésként a normalitáshoz. A remény csak röpke illúzió volt. A remény csalfa volt. Félig lehunyja szemét, és sóhajtva engedi el.

Andraimón nem néz rá, ahogy egy lépést tesz Pénelopé felé; talán a kezét akarja megfogni, vagy – ó, botrányos borzalom! – csókkal pecsételné meg az alkut. Pénelopé jobb kezét felemelve hátrál.

– Van még valami – teszi hozzá gyorsan, mire Andraimón foghegyről felszisszen. – Illírek támadják Ithaka partjait. Minden teliholdkor. Előbb Lefkáda, utóbb Phenera volt a célpontjuk. Úgy tűnik, van némi tudásuk királyságomról, tudják, hol kell lecsapni, hol vagyunk a legsérülékenyebbek. Hallottam olyan szóbeszédet is, hogy valaki jelezte nekik a Phenerába vezető irányt. Az a valaki sziklán állva mutatta az utat. Természetesen nagyon sok kereskedő halad át kikötőimen, akik információt adhattak nekik, de gyanítom, sőt hiszem…, hogy közelebbi forrásból kapták a jelet. És feltettem magamnak a kérdést, hogy vajon miért támadna egy tengeri rablóbanda ránk többször úgy, hogy nem követel semmit. Még az illírek is tudják, hogyan játsszák ezt a játékot; a haszon abban van, hogy a megtámadott védelmet vásárol, nem abban, hogy az életüket kockáztatják azzal, hogy tengerre szállnak. Hol van a biztonság ajánlata a népemnek, hogy megtarthassuk azt a keveset, amink van? És akkor hirtelen eszembe jut, hogy te, Andraimón, te voltál palotámban minden kérő között a legelszántabb és legtürelmetlenebb, hogy beszélhess velem.

– Nem vagyok türelmes alkat. Ithakának király kell.

– Nem vagy türelmes… igen, ez jól hangzik. Türelem. Micsoda nehéz dolog! A többiek készséggel igyekeznek azon, hogy kiegyenek a vagyonomból, hogy addig igyanak és kurvázzanak, amíg türelmem elfogy. De te nem. Elgondolkodtam, mi mindent megtennél, hogy… felgyorsítsd az eseményeket? Ott voltál Trójánál. Sok harcias férfit ismersz. Olyan férfiakat, akik maguk is érzik a mardosó mohóság kínjait most, hogy a háborúnak vége. Gondolom, könnyű lenne a fülükbe súgni, hogy itt nyereségre lehet szert tenni. Vagy a könnyű rablás nyereségére, sikeres támadások révén, vagy védelmi aranyból, amit én fizetnék valami… valami furcsa kincstárból, amiről mindenki azt gondolja, hogy létezik, és az enyém. Vagy talán egy egész királyság lenne a nyereség, amelynek régi bajtársuk és barátjuk lesz ura és parancsolója. Akárhogy is… könnyű préda mohó férfiaknak.

Andraimón az ajkát nyaldossa. Nem olyan jó a trükközésben, mint gondolja magáról, mert nagyon is látszik rajta, amikor eldönti, mikor hazudjon vagy mikor mondjon igazat. Antinoosznak nagy tehetsége van a kockajátékban, és ez azon kevés titkok egyike, melyeket véletlenül sem árult el a palotában időző szerencsejátékos társainak.

– Ha én leszek a király – szólal meg végül –, megígérhetem, hogy nem fogják illírek támadni a partjainkat.

– Igen – jegyzi meg halkan, tűnődve Pénelopé. – Gondoltam, hogy megígéred. Természetesen ez volt az egyik ok, amiért sokáig kerültem, hogy beszélek veled. Azért, hogy elkerüljük ezt a fogadkozást. Ha nem beszéltem volna veled, akkor talán azt képzelnéd, hogy még elérheted mindazt, amit elérni vágysz, és ebben a fantáziában késlelteted a népem elleni támadásokat. De ha beszélünk, ahogy most tesszük, választ kell adni. Vagy eladom magam neked, vagy nem. Ha eladom magam neked, a fiam életét teszem kockára, és véres háború fog kitörni Amphinomosz, Antinoosz, Eurümakhosz és a szigeten tartózkodó többi kérő között. Ha nem adom el magam neked, akkor is háború lesz. Parancsot adsz az embereidnek, és addig fosztogatják a partjainkat, amíg semmi nem marad. Igaz? Ezek a következtetések következnek a beszélgetésből. Talán most már érted, azért kerültelek, hogy ezt a csapást ne kelljen kiállnom.

– Már nem – mordul. – Már nem.

– Nem. De telihold van, és ma éjjel sok férfi és fiú halhat meg. Az én fiam is meghalhat. Ezért vagyok most itt, hogy teljesen egyértelművé tegyem álláspontomat. Pontosan tudom, milyen bűneid vannak, milyen bűntetteket követtél el a királyságom ellen, és soha nem fogok neked megbocsátani. Amikor Oresztész visszatér Klütaimnésztra fejével, a szövetségesem lesz. Mükénéhez fordulok segítségért, és ő megadja nekem. Azután arra szentelem időmet, hogy bebizonyítsam, megszegted a vendégjog hagyományát, amit mindannyian szentnek tartunk. A többi kérő örömmel pusztít el téged; harcolni fognak az előjogért, hogy ki vesse rád az első követ. Ez fog történni, ha Oresztész lesz Mükéné királya. Ma éjjel azonban a vérontás elkerülése érdekében esélyt adok neked. Hívd vissza az embereidet. Itt nem nyerhetsz. Semmit nem nyerhetsz. Nem fog működni a terved, és ha ezen az úton mész tovább, elpusztítalak.

Van az úgy, hogy a férfi, aki azt hiszi, tudja, hogyan kell mindig okosnak látszani, nagyon ostobának tűnik.

– De… az előbb… azt mondta, hogy…

– Kíváncsi voltam, mik lennének a feltételeid. Tudni akartam, milyen ember vagy valójában. Most már tudom. És ennyi volt, amit beszéltünk. Amíg a vendégem vagy, nem árthatok neked, ezért természetesen szívesen látlak a palotában. Barátaiddal újabb támadásokat hajtathatsz végre szigeteink ellen, és semmit nem tehetek, hogy ezt megakadályozzam. De minél tovább csinálod ezt, minél jobban akarsz kést szorítani a torkomhoz, annál rosszabb lesz neked. Bölcs dolog lenne ennek a bolondságnak most véget vetni. Mindkettőnknek jobb lenne. Ezt kívántam veled közölni. Parancsold vissza őket!

Andraimón döbbenten áll, szája tátva. Nem mozdul. Pénelopé ettől csalódottnak látszik, mert felemeli jobb kezét, és ujjaival az ajtó felé csettint.

– Végeztünk. Tiéd a döntés. – Aztán hozzáteszi még: – Most elmehetsz.

Andraimónt egyszer ugyanígy bocsátották el Menelaosz színe elől. De Menelaosz király volt. Lábujjhegyen ringatózik, mintha nem tudná eldönteni, hogy előre lendülve ellenségére támadjon vagy inkább visszavonuljon. Pénelopé vár, még mindig az ajtó felé mutat. Aztán Andraimón sarkon fordul és kimegy.

A nők maradnak.

Pénelopé ekkor Leaneirához fordul.

Nagyon sok szó van a levegőben, és sok kísértet suttogná ki ezeket a szavakat. Ha Eurükleia nem hortyogna odafent, ordítana: te szajha, te hárpia, te szégyentelen szuka! Befogadtunk téged, és te így hálálod ezt meg! Etettünk, ruháztunk, te kis kurva!

Antikleia, ha élne, egyszerűen elfordult volna tőle, és bíborvörös ajkával azt mondaná: holnap a piacra kerülsz. Búcsúzz el attól, aki még szóba áll veled!

Laertész felesége, Odüsszeusz anyja, Antikleia. Apja Autokülosz, aki Hermész fia volt. Antikleiát az esküvője előtti napon megerőszakolta Sziszüphosz valami ellopott marha miatt; ezt találta a legalkalmasabb indoklásnak az ügyre. Másnap, amikor még vérzett, férjét a hitvesi ágyra csábította, hogy vérét a fájdalom vérének tekintsék, és fia apának érdemes férfinak szülessen. Amikor Pénelopé új asszonyként Ithakára érkezett, Antikleiától tanulta meg, hogyan kell királynénak lenni. Megtanulta, hogy amikor a déli szél lanyha és nehéz, az ember nem izzad; akkor sem, amikor a legzordabb teleken az északi szél süvölt, az ember nem fázik, nem reszket a hidegtől. A vihartól meggörnyedhet a hát, de az ember csak maga egyenesedhet fel.

Leaneira és Pénelopé nézik egymást, és egy pillanatig nem tudom, melyikük a királyné.

Halál minden hellénre! súgja Leaneira szívének doboló lüktetése.

Aztán Pénelopé azt mondja:

– Vannak jó házak Kefalonián, Hyriában. Emberek, akikben bízom.

Leaneira tágra nyílt szemmel, komoran bámul, nem egészen biztos abban, hogy mire haragszik, mit jelentenek ezek a szavak.

Pénelopé egy kicsit közelebb lép hozzá, és Leaneira egy félénk állat ösztönével hátralép, szája sarka dühös vicsorra moccan. Autonoé a közelében áll; egyszerűen nézi. Kíváncsian.

– Urániának asszonyokra van szüksége. Nekem is szükségem van asszonyokra, hogy műveljék a férjem földjeit. Vannak szántók, ligetek; idővel találhatsz magadnak férjet…

– Nem kell férj – mordul Leaneira. – Volt férjem!

Pénelopé a kiáltás hangjára kissé hátrébb csosszan, Autonoé pedig a mögöttük húzódó csukott ajtóra néz; attól fél, hogy a nő sikolya visszhangozhat a szendergő házban, és felébresztheti a kérőket.

– Igen – szólal meg Pénelopé, megtörve a csendet. – Volt férjed. De halott. Otthonod nincs többé. Semmi nem vár. A férfiak, akik ezt tudják, kihasználják. Mert most már csak ez vagy. Egy nő, akit kihasználhatnak. Megértetted?

Leaneira nem fog sírni. Később… talán holnap, amikor ujjait a forrás hűs vizében lóbálja, vagy este, amikor a szőlő édes illata úgy érinti az érzékeket, mint a szerető ajka… akkor csillapíthatatlanul zokog, és valami sötét helyre rohan üvölteni. De nem most. Most nem.

– Te utasítottál… te mondtad, hogy…

– Azt kértem, hogy tartsd szemmel Andraimónt. Láttam, hogy érdeklődést mutat irántad. Megigézted. De te döntöttél úgy, hogy az ágyába fekszel. Az a te választásod volt.

– Választás? Milyen választás? Milyen választás?

Trója lángol, és Leaneira néha arra gondol, vajon miért nem volt bátorsága a várossal együtt elégni.

– Talán semmilyen választásod nem volt – tűnődik Pénelopé. Hangja, mint hamu a porra. – Ilyen világban élünk. Nem vagyunk hősök. Nem mi választjuk, hogy nagyszerűek leszünk; sorsunk felett nincs hatalmunk. A szabadság morzsái jutnak nekünk; két méreg közül választhatunk; a kevésbé rosszat választhatjuk abban a tudatban, hogy mindenképpen sérülni fogunk, véresen heverünk majd a padlón. Nincs választásunk. Én is úgy foglak használni téged, mint bármelyik férfi. Akaratomra hajtalak; bántani foglak, ha az szolgálja céljaimat és királyságom érdekeit. És ha nekem felajánlanák, hogy egész Ithaka úrnője lehetek, ha téged félreállítalak az útból, azonnal megteszem. Andraimón és én ebben hasonlítunk egymásra. Az egyetlen különbség köztünk az, hogy ő ezt nem tudja. Ő… azt hiszi, hogy hősies típus. És soha nem fogja megérteni. És te?

Leaneira nem bólint. Nem beszél. Nem adja meg egy hellénnek ezt az örömöt.

– Andraimón vár az ajtón túl – súgja Pénelopé olyan lágyan, amilyen lágy a pók ezüstös selyme. – Bocsánatodért fog könyörögni, megesküszik, hogy mindezt csak azért mondta, mert szeret téged. Még mindig használni tud téged. Ahogy én is.

Amikor Pénelopé tizenhat éves volt, leendő férje odafordult hozzá, és azt kérdezte: „Elfogadsz engem?” És ezt úgy mondta, mintha Pénelopénak lett volna választása. Úgy kérdezte, mintha egy najád és egy király fattyú gyereke mondhatna nemet egy kérőnek, aki egy kicsit jobbat látott benne, mint Léda és Zeusz leányát, akinek unokatestvérei hattyútojásból keltek ki. Mintha lett volna egyáltalán valami hatalma. Pénelopé úgy érezte, hogy ez nem igazán őszinte kezdete egy kapcsolatnak, de ha más nem írható a javára, akkor az igen, hogy elég jól játszotta el.

Leaneira kihúzza magát.

Egyenesen Pénelopé szemébe néz.

Azt mondja:

– Távozhatok, felség?

Pénelopé bólint.

Leaneira elfordul. Egy kis ideig küzd a nehéz ajtóval, aztán kilép a sötétségbe. Autonoé összevonja a szemöldökét, de Pénelopé a fejét ingatja.

– Hadd menjen!

– Árthat nekünk. Vannak dolgok, melyekről tudomása van – súgja Autonoé.

– Hadd menjen csak! Ha bármilyen hasznunkra lehet, nyilván azt gondolja, hogy az ő választása. Ha pedig nem, akkor a kár már úgyis megtörtént. Nem lett volna szabad hagynunk, hogy ilyen messzire menjen Andraimónnal. A mi hibánk.

Leaneira az éj sötétjében fut. A palota mögött csörgedező patakhoz rohan, ahol a vékony ér a tengerbe folyik. A hűvösségért, a mozdulatlan csendért fut, a nehéz ágú fák rejtett árnyékáért fut; a lombok úgy nyúlnak a víz felé, mintha a levelek kortyolni akarnának a vízből. Arra gondol, hogy beleveti magát az óceánba, hogy azon a nyelven kiált, amit itt senki nem ért, hogy ellop egy kést a konyhából, és Pénelopé, Autonoé, Eurükleia és Andraimón mellkasába szúrja, aztán magába. Lebotorkál a hűvös földlépcsőn a patakig, és kis híján felkiált, amikor egy kéz ragadja meg de a hangot macskahangszerű fújássá változtatja, ahogy a félsápadt arcot karmolja a hold egyre növekvő fényében; ujjait kész az alak szemébe, orrába, ajkába mélyeszteni, de ekkor valami enged.

Fájdalom vonaglása, elfordulás, káromkodás. És Leaneira keze megáll, bár foga fehérje még kilátszik, ahogy Andraimón vérző bőrét tapogatja és felkiált:

– Te kurva!

Andraimón végigsimít sérülésein, a körömnyomokon, de csak felszínes sebei vannak, azokból sem vér, hanem tiszta folyadék szivárog. Mégis:

– Te kurva! – ismétli, aztán sikerül a hangot mosollyá alakítania. Kis híján felnevet. – Megfogtál.

– Mit akarsz?

– Tudod, mit akarok. Elnézést kérni. – Sőt, talán bocsánatért könyörögni. – Amit ott bent mondtam… Próbáltam jól dönteni, a végére érni ott és akkor. Hallottad, mit mondott. Gyűlöl téged.

– És te? – csattan Leaneira hangja. – Te sem siettél megvédeni a becsületemet.

– A… becsületedet? – Megakad torkán a szó, egy pillanatig úgy tűnik, hogy felnevet, de megint sikerül mosollyá változtatnia. Erősen markolja a lány karját, magasra tartja, úgy, hogy az félig fivéri megrázásra, félig férji ölelésre hasonlít. – Nem is tudtam, hogy valakinek van még megvédendő becsülete. Nekem biztosan nincsen. Te is épp olyan jól tudod, mint én, hogy ha én leszek Ithaka királya, feleségül kell vennem a ringyó királynét. Így van ez. Ezt te is tudod. De téged szeretlek, Csak téged.

– Te küldöd a tengeri rablókat? – kérdi Leaneira, és csak félig hallja saját kérdését. Fáradt, a férfi kezében hajló teste minden csontjának súlyát érzi, ahogy ott áll. – Te küldöd a fosztogatókat Ithakára?

– Igen – feleli teljesen természetesen. – Én. Provokációnak szánom, hogy ennek az egésznek vége legyen, mielőtt még több kérő jönne, és csak tovább bonyolítanák a helyzetet. Az a szándékom, hogy erővel veszem el azt a kincset, amit házassággal nem kapok meg tőle. Így vagy úgy, de meg fogom szerezni a kincseit.

– És engem?

– És téged is – feleli. – Bármibe is kerüljön. Téged is megszerezlek magamnak.

– Akkor ma éjjel elmehetünk innen – mondja Leaneira, és érzi, hogy a férfi izmai megmerevednek, de a holdfénytől megrészegülve folytatja: – Hallottad, mit mondott Pénelopé. Soha nem lesz a feleséged. Erővel kell elvenned, amit akarsz; erővel veszed el. Ezt tudja rólad. Akkor miért maradnál itt? Ma éjjel elmehetünk innen. Sosem fog megtalálni minket. Te így is folytathatod a fosztogatást, és szabadok lehetünk.

– Ez… ez nem olyan egyszerű.

– Miért nem? Mi lehet ennél egyszerűbb? Te nem vagy Párisz, én nem vagyok Heléna. Mi lenne ennél egyszerűbb?

– Ahhoz, hogy igazán szabadok lehessünk, vagyonra van szükségünk. A fosztogatók rendesen szednek rabszolgákat, értékeket, de azt mind meg kell osztanom a csapattal; meg kell kapniuk, amit megígértem nekik. Én vagyok a parancsnokuk, én mondom meg, mikor és hol támadjanak, de amíg nem találjuk meg a kincsét, az igazi aranyat…

– Nincs is aranya! Hazudik és cselt sző és hazudik, de ismerem; kecskék adás-vételével és halászattal tölti napjait. Semmi arany nincs!

Leaneira szinte sikolt, és ráébred, hogy már képtelen visszatartani könnyeit, már képtelen tartani magát, hogy ne remegjen a válla.

Andraimón felsóhajt. A türelmes apa. Magához öleli. Leaneira undorodik az öleléstől. Egy haramia atyáskodó ölelése; minden gyötrelmének forrása, és mégis… soha nem engedné el, és ezért ujjaival a férfi hátának puha húsába markol, egy kicsit szorosabban tartja, és sír.

Halál minden hellénre!

– Szerelmem! – lihegi a férfi ujjaival Leaneira tarkóját simogatva. – Szépségem! Látod, hogy Pénelopé hazudott neked?

Leaneira nem sírt Trója óta, de ma éjjel behunyja szemét, és szabad folyást enged a könnyeinek; mint folyó a tengerbe, úgy csorog a könnye. Közben Andraimón szorosan öleli.

A csillagos égen a hold tökéletes, fényes kör, az ég alatt pedig jönnek a tengeri rablók.

31. FEJEZET

Athénét a tengerparton találom, csupasz lábujjai a fekete homokba mélyednek, a hullámok a bokáját nyaldossák. Nem álruhában van, olajág sincs nála, csak a lándzsája és a pajzsa. Sisakját oldalt tartja, félig a hullámok mossák. Athéné a tengert figyeli, nézi, ahogy három hajó siklik Ithaka felé. Hátulról kapják a szelet, az evezők is gyorsan járnak a habokban.

Túl sokáig halogattuk ezt. Most pengékkel és lánggal férfiak jönnek Ithakára; most már nincs más választás, beszélni kell a háború istennőjével. Ma éjjel az érdekeink újra egyesülnek – vagy ennek a dolognak örökre vége.

Kibújok arany sarumból, közelebb megyek hozzá; borzongatóan kellemes érzés, ahogy a tenger vize kitölti lábujjaim közeit. Amikor odaérek hozzá, megszólal:

– Eléggé beleavatkoztál, öreglány.

– Te is, bölcsesség istennője – felelem.

Ajka rosszalló undorral csücsörít, de tekintete egy pillanatra sem mozdul el a hajókról, ahogy orrukat a part felé irányítják. Arra gondolok, vajon túl késő-e fivéremmel beszélni. Azt mondhatnám neki: „Nem lenne szép, kedves bátyám, ha valami nagyobb széllökés érné Ithaka összes kikötőjét, vagy váratlan tornádó csapna le? Az eléggé felbolygatná Odüsszeusz népét.” Talán bevenné, talán nem. Athéné persze nem teszi meg; várja a pillanatot, hogy apja adjon parancsot Poszeidónnak az ithakai király elleni neheztelés beszüntetésére. Nyilván hosszú, lassú játékot játszik.

A hegygerincen fáklyafény villan; valaki más is észrevette a hajókat. Heves mozdulatokkal dél felé mutat, de a szél eloltja a lángokat, és senki nem látja meg a jelet. Hagyom, hogy tekintetem a fiúra mozduljon, aki meggyújtotta azt a fáklyát, és most is azon igyekszik, hogy felüljön Ithaka egyik leggyorsabb lovának hátára. A magtárakhoz – vagy talán a kikötőbe – vágtat, ahol a helyőrség többi része várakozik tétlenül. Túl messze vannak, túl kevesen. Ha ez nem időpocsékolás, akkor semmi sem az.

Athéné azt mondja:

– A part felé tartanak.

És valóban. A férfiak kezdik magukra venni a vérteket. Készen állnak pengéik élét kipróbálni. Úti céljuk még ismeretlen. A szél nagy erővel, oldalról fújja a hajókat, ahogy vitorláikat és evezőiket bevonják.

– Szóval… Nők hada? – tűnődik Athéné, és közben nézzük, ahogy a hajók egyre közelebb érnek.

– Nem az én ötletem volt – felelem vállat vonva.

– De nem tettél semmit, hogy elvedd a kedvüket tőle.

– Gyakorlatiasan szemlélem a dolgokat. A szigeten nincs elég harcképes korú férfi, és mégis, vannak, akik hajlandók harcolni.

Ajkát csücsöríti. Valahol a szigeten egy fiú vágtat a barátaihoz, és nem tudja elhinni, hogy a lova olyan lassan halad, amikor a halál a tengeren nagyon gyorsan közeledik.

Végül kijelenti:

– Ha Zeusz megtudja, nagyon dühös lesz. Nincs azzal semmi gond, hogy a keleti törzsek asszonyai nadrágot húznak és lóra ülnek, de ez az ő földjein nem szokás.

– Arra számítok, hogy férjem nem tart itt ellenőrzést.

Bólint. Van alapja a feltételezésnek. Rápillantok, még mindig nem néz a szemembe. Vajon elmondja neki? Athéné és én mindig megvetéssel voltunk egymás iránt, és mégis, bár törvénytelen tehénborjú, egy titán és egy isten ballépéséből született, eléggé okos. Azt akarja, hogy Odüsszeusznak legyen otthona, ahová hazatérhet.

Végre megszólal:

– Nem tetszik, hogy beavatkozol Ithaka dolgaiba.

– Alig avatkoztam be – felelem feszes hangon. – Csak figyeltem az eseményeket… ahogy most te.

– Mert Klütaimnésztra itt van? A te drága kis gyilkos védenced? – Felsóhajtok, nem tisztelem meg válasszal. Megint rám mordul: – Beszéltél Artemisszel?

– Nem. Miért?

Most elfordítja a fejét, tekintetében fonnyasztó megvetés villan.

– Nők gyakorolnak íjjal és nyíllal? Csapdát állítanak férfiaknak, harcolni tanulnak a temploma körüli erdőben? A tiszteletére rendezett ünnepség történetesen egybeesik az Ithaka partjai ellen intézett támadás napjával? Ugyan már! Csak azért nem üvölti fel még az erdőt, mert annyira magába fordult. Nem mintha helytelenítené… de azt egészen biztosan nem nézi jó szemmel, hogy mindez az ő áldása nélkül történik, és nem részesül a vérből. Jobb lenne, ha beszélnél vele, mielőtt máshonnan megtudja, különben rohan az apjához.

Félreáll a szám a gondolattól.

– Nem hiszem, hogy…

– Abszolút nem. Bár én… még… nem fedem fel ezt a kis kalandodat, drága mostohaanyám. Nem kockáztatom, hogy a nevem belekeveredjen. Tedd a dolgodat!

– Megmentem Odüsszeusz földjét Odüsszeusznak! – csattan a hangom.

– A feleségének mented meg – feleli teljes egyszerűséggel. – Mintha érdekelne valakit, hogy ez a Pénelopé megéri-e a történet végét.

Keserű kioktatást nyelek le. Ha más helyen lennénk, tiszteletlenségéért nyitott tenyérrel vágnám pofon, vagy ezer néven nevezném, olyan neveken, amelyek csípős hangyaként fészkelnék magukat a húsába. Ám itt, ezen az éjszakán rövid időre szövetségesek vagyunk, és érdekem az, hogy hallgasson az Olümposzon, mert csak így végezhetem a munkámat szabadon. Az igazság azonban fáj. Összerándul a gyomrom… Athéné bölcs volt, amikor megesküdött, hogy sosem lesz feleség. Nem mintha nekem sok választásom lett volna ezen a téren.

És végre kimondja:

– Megtartom titkodat, titkok királynéja. Hagyom, hogy tedd… amit tenni akarsz. De megkérem az árát.

Haragom villan, isteni fény; kissé túl isteni, tűzlobbanás a parton. Jobb eloltani, mielőtt talpam alatt üveggé olvad a homok, vagy egy kóbor mennyei lény észleli dühömet. Micsoda arcátlanság! Alkudozik velem!

Szó szerint szemrebbenés nélkül nézi a hajót, mintha isteni erőm ragyogása egyáltalán nem érdekelné, és fényem lassan kialszik. Rövid időre olyan halandó vagyok, mint az alak, amit a látszat kedvéért viselek: öreg, fáradt nő, akinek a fiatalságra emlékezni is nehezére esik.

– Milyen árat kérsz?

– Télemakhoszt. Az enyém.

Türtőztetni kell magamat, mert legszívesebben vállat vonnék.

– Ez rendkívül magas ár – hazudom, hogy fenntartsam a látszatot. – Azt akarod, hogy odaadjam neked Odüsszeusz fiát is az apja után, hogy vele is játszhass. A többiek neheztelni fognak, ha egy helyett két hős dalolja dicsőségedet. Azt fogják mondani, hogy mohó vagy.

– Semmi ilyesmit nem fognak mondani. Apa és fia leleményes és fortélyos, ami azt jelenti, hogy természetüknél fogva az enyémek – feleli élénk hangon. – Az istenek ostobák és vakok; azt hiszik, hogy a legnagyszerűbb versek harctéri halálról és királynék elrablásáról zengenek. Az örökre tovább élő történetek azonban az elesettekről szólnak; azokról, akik féltek, azokról, akik sok keserűség, nagy nehézségek és reményvesztettség után megtalálják a reményt, az erőt magukban, és hazatérnek. A győzelemnek ára kell legyen. Télemakhoszt akarom. Ő az enyém. Nem fogok beavatkozni a dolgodba, ha te sem avatkozol bele az ő dolgába.

Attól félek, ennek az éjszakának következményei lesznek, de nem hagyott időt nekem a gondolkodásra. A fortélyos Athéné… Bölcsessége lehet nyers, durva, mint a piaci igazságok, és lehet filozófiai szintű is, ahogy a szümposzionokon beszélnek.

– Rendben – vágom rá. – Áll az alku.

Tűzláng táncol közöttünk, halandó szemnek láthatatlan; istennők között kötött szerződés, gyémántcsontjainkra írva. Megborzongok a láng érintésére, de ő mintha meg sem rezzenne; a nyílt víz felé fordulva néz. Homlokán mintha ránc alakulna, ahogy a közeledő hajókat figyeli. Követem pillantását, látom, hogy a hajók ismét irányt váltanak, a parttól alig százlépésnyire. Pontosítják az irányt, és elkerülik a víz alatti sziklacsoportot. A sötétben a földes úton megbotlik a ló, az ifjú kis híján a földre esik.

– Itt vannak! Itt vannak! – kiáltja, de hangja gyengébb, mint az éji szél.

– Hova mennek? – mormogom a kérdést, félig magamnak, ahogy a tengeri rablók egy kis barlang felé fordulnak, ahol rákok tenyésznek és mezítlábas gyerekek szoktak időzni. Onnan nincs mit rabolni, nincs elrejtett arany, sem rabszolgák; csak sziklák és nehéz partra szállás. Egy alak várja őket a parton; fáklyáját egy pillanatra felemeli. A jelre az egyik hajóról hasonló fáklyamozdulat válaszol. Ugyanaz a férfi adja a jelet a szigetről, aki Phenerára vezette a tengeri rablókat. Arca árnyékban. Athéné egy pillanatig mintha nem ismerné fel, ki az. Aztán szeme tágra nyílik.

– Laertész – hebegi.

A sziget belseje felé nézek, és egy pillanat alatt felismerem, amire ő már rájött: a partról a magányos gazdaság felé vezető göröngyös ösvényt. A tanyaházban egy idős férfi alussza az igazak mély álmát. Király apja, őrség nélkül; csak néhány fiú és asszony van vele. Ithaka régi királya, az utolsó argonauta alszik.

– Ezt biztosan nem mernék megtenni!

– De, minden jel szerint meg mernék tenni – feleli azonnal, és felveszi sisakját. Szavai keserűek, ajkán bosszú. – Meg akarják támadni az apját.

Megfogom karját, mielőtt megfordulhatna.

– Mit fogsz tenni? – kérdem. – Ha leteríted őket, Zeusz biztosan megtudja. Poszeidón megérzi a vért a tenger vizében. És aztán? Engem száműznek innen, vissza kell mennem az Olümposzra, mert beavatkoztam az emberek dolgaiba, te pedig nem tudod Odüsszeuszt elhozni Ógügié szigetéről. Örökre ott marad. Azt fogják mondani, hogy túllépted a hatáskörödet; minden, amit teszünk, gyanús. Különösen, ha emberek cselekedeteivel kapcsolatos.

Ajka megrándul, foga fehérjét mutatja, de nem mozdul. Tekintete a vízre villan. Aztán szó nélkül elmegy. Ezüst ködben tűnik el tenyerem alatt. Elkomorulva szétoszlok a szélben. Különösen hideg, csípős szél visz a sziget felé. Sötétben sietek Athéné nyomában. Nem megy messze; Ithaka nem nagy sziget. Gyengítő betegség emlékeként telepszik Télemakhoszra, aki Eupeithész egyik istállójánál, az árnyékban vár, ellenségeinek jószágát készül védeni négy-öt emberből álló kis csapattal. Athéné ekkor a szívébe súgja: nézd!

Megmoccan, kissé lassan, komótosan a hűvös éjszakában, a kései órán. Megragadok egy kis holdfényt, kisujjam köré tekerem, a tenger fölé helyezem, hajó alakban. Rögtön eláll a lélegzete, azonnal kiegyenesedik, éber, lándzsájához kap, ahogy Athéné megfogja a vállát, kis híján rázza, és amilyen hangosan meri, a fülébe mondja: NÉZD!

És Télemakhosz ekkor meglátja a hajókat; már hallja a ló patáinak dobogását, ahogy a hírnök közeledik habzó szájú hátasán. Az állat szőrén a fehér verejtékhab hullámokat hagyott, mint parton az árapály.

– Tengeri rablók! – kiált a fiú. – Itt vannak a tengeri rablók!

– Menj Laertészhez – súgja Athéné. Nyugtalanul forgolódok felette a levegőben. – Mentsd meg Laertészt!

32. FEJEZET

Két csatát vívnak aznap éjjel Ithaka szigetén.

Egyiket sem éneklik meg a dalnokok.

A második csatát tizenhat fiú vívja harminckilenc tengeri rablóval. A helyőrség többi tagja nem hallotta meg a kiáltást, nem mentek a partra. Ők Polübosz raktárait és Eupeithész nagy házát védték. Amphinomosz öt emberével egy falut véd, ahol nincs más, csak hal és agyag. A faluban nem maradtak nők, mind elmentek valami Artemisz templomába a sziget belsejébe, ahol éppen valami lakomát tartanak. Erről senki nem szólt a helyőrségnek. Amphinomosz és csapata reggel szerez tudomást a csatáról, amelyben részt kellett volna venniük. Akkor tudják meg, mi történt, amikor a gyászénekek terjednek a földön, mint a tavasz első virágporszemei.

Itt akkor, ebben a holdfényben alig tizenhatan, Peiszénór csapatának tagjai a halálba rohannak. Természetesen velük van Télemakhosz is; Athéné riasztotta, hogy ragadjon dárdát és pajzsot. Hárman vannak vele, barátai; kicsi koruktól anyjuk nevelte őket. Hűségesek a király fiához. Először az a harci feladat, hogy egymást megtalálják; kanyargós sekély völgyeken vágják át magukat, botladozva haladnak az ezüstös éjszakában. Céljuk, hogy egyesüljenek a bronzpajzsos, vaspengés haddal.

A rablók a part felől közelednek. Ezúttal is vékony illír öltözéket viselnek; mert ha Hellász bármelyik uralkodója tudomást szerez arról, hogy egyik vendége milyen galádul elárulta vendéglátóját, Pénelopét, minden jognak és vendéglátásnak vége lenne, és Andraimónt a torkánál fogva szegeznék a palota falához. Ezért álcázták magukat, bár oly ügyetlenül, hogy ez inkább az álcázás gúnyolásának tűnik. Tévedés ne essék: ezek a férfiak trójai veteránok; akháj tengeri zsoldosok, akik csak a harchoz és a rabláshoz értenek.

Durva homokba hajtják hajóikat; a hang olyan, mint amikor a kés megbicsaklik csonton. Összegyűlnek a parton, ahol egy férfi vár rájuk. A férfi fején csuklya, válla széles, keze karba fonva. Láttuk már ezt a férfit – az árnyékban suttog, néz, ahogy Phenera porig ég. Int a többieknek. Gyertek, gyertek, ismerem az utat. És vezeti az ál-illíreket fel keskeny ösvényen. Nincs dobpergés, nincs csatakiáltás. Tolvajok és gyilkosok csapata halad a sötétben.

– Hova mennek? Hova mehetnek? – hebeg a véderő egyik tagja, és Athéné újra megérinti Télemakhosz karját, és fülébe súgja: Gondolkozz, fiú! Hova mennek? Hova mehetnek?

Nehéz Télemakhosznak gondolkodnia így, hogy ennyi tekintet szegeződik rá, de nem jött más parancsnok. Sem Aigüptiosz, sem Peiszénór. Így hát most kell bizonyítania és döntést hoznia. Mégpedig helyes döntést. Muszáj.

Ennek a szigetnek minden talpalatnyi területét ismered, súgja Athéné. Arról álmodtál, hogy elmenekülsz innen; ott álltál a sziklákon, és távoli helyeken vívott nagy csaták jártak a fejedben, de most MUSZÁJ meglévő tudásodat használni. Gondolkozz! Tudod, honnan jönnek a rablók; tudod, hogy ott nem találnak semmit. Hol lehet valami, amit értékesnek találhatnak? Hova mehetnek?

Kis híján rákiabál; legszívesebben megrázná, és az arcába üvöltené: Az Olümposz szent nevére, te fiú! Te tényleg teljesen idióta vagy?

Amikor Télemakhosz rájön, szeme tágra nyílik, lélegzete megreszket tüdejében.

– Nagyapa – súgja, és Athéné néma elégedettséggel forgatja a szemét. Végre, fiú! Végre! Már kezdte azt hinni, hogy mégsem érdemes vele foglalkoznia. – Nagyapa! – ismétli Télemakhosz egy kicsit magabiztosabban. Kihúzza magát, hogy a vele lévő fiúk előtt tekintélyét mutassa. – Laertész házához mennek!

A helyőrség tagjai rohannak az éjszakában. Athéné mellettük rohan; árnyék, amely levegőt és erőt ad nekik; egy pillanatra újra szabadnak érzik magukat, mintha mezőn játszó gyerekek lennének; nem akadályozza őket páncél, nincs szívükben a halál gondolata, csak hősiesség és a történetek, amelyeket a dalnokok mesélnek, eljövendő hősök balladái. Milyen furcsának tűnik, hogy Athéné előbb gyerekeket csinál ezekből a fiúkból, hogy aztán férfivé lehessenek; ezért űzi ki a halandóság minden gondolatát tudatukból; nem gondolnak a vérre, ahogy rohannak, rohannak, csak rohannak Laertész gazdasága és háza felé.

Én már ott vagyok, természetesen; hideg szelekkel, rossz álmokkal, viszkető rovarcsípésekkel, keserű füstszag emlékével ébresztem a ház népét. Laertész az utolsók között ébred, megfordul a vékony gyapjúkelme alatt, amit takarónak nevez; sokkal durvább szövet, mint amit a menye sző, legalábbis úgy tesz, mintha szőne. Az egykori király morog és zsémbel, szája sarkában kevés nyálhab mutatkozik. Nem csaphatom arcon, nem kábíthatom el isteni jelenlétemmel, mert mások is meglátnák. Zeusz felfigyelne rá az égben, és elgondolkodna, pontosan mit is művelek férfiak elméjével, ezért inkább az egyik idős nő, Laertész személyes szolgája figyelmét ragadom meg; hólyagját szorongatom annyira, hogy felnyög, és gyorsan kisiet a sötétbe, ahol a holdfényben kinézhet a tengerre.

Nézd! kiáltok rá. Oda nézz!

Lehet, hogy ezt a húgyhólyag dolgot egy kicsit eltúloztam, mert annyira el van merülve azzal, hogy könnyítsen magán, hogy most először nem tudom rávenni semmire. Csak sóhajtozik és a gödör felett guggol, de amikor végre befejezi, megint megrázom és rámordulok, olyan közelről, amilyen közelről csak merek. NÉZZ MÁR ODA, TE OSTOBA, NYOMORULT NŐSZEMÉLY!

Végre felemeli a fejét. Egy pillanatig nem látja, de a szemébe teszek egy kis valamit, és megint felnéz. Végre meglátja, hogy vérten csillan a holdfény, és fém csörgését hozza a szél. Nem érti. Gondolkodik. Aztán berohan a házba, és elkiáltja magát:

– Katonák! Katonák jönnek! Odüsszeusz hazatért!

Ahogy a tenyerem a homlokomra csap, elég ahhoz, hogy por hulljon az alacsony mennyezetről, szalmatöret peregjen a tetőről. Laertész, aki az ilyen dolgokban kicsit körülményesebb, lassan felül, szája mozog szánalmasan fonnyadt rózsaszín ínyén, mintha nem tudna beszélni, amíg ajkát be nem melegíti. És végül megszólal:

– Katonák?

– Erre tartanak – sipítja a nő. – Fiad visszatért!

Nem tudom, miért van Athéné annyira oda Laertész fiáért, de az apa javára legyen írva… néha nem egészen idióta. Oka van annak, hogy Iaszónnal szállhatott az Argo fedélzetére. Tekintve, hogy a legénység többi tagja Zeusz fattyú fia volt, akinek izmai, mint az oroszláné, agyuk viszont csak molylepkényi, biztosíthatlak benneteket, hogy Laertészt nem acélos erejéért becsülték. Elemi eszesség volt benne, csendes gyávaság. Iaszónnak is jól jött volna, ha nagyobb figyelemmel és körültekintéssel jár el a nehezebb időkben. Így Laertész kikászálódik az ágyból, de nem töri magát nagyon az öltözködéssel; éppen csak magára kap valamit – ami máris foltos –; éppen csak ivarszerveit takarja el, és az ajtó felé csoszog. Kiles az éjszakába, mély levegőt vesz, a sötétség hangjait hallgatja, és kijelenti:

– Most pedig elfutunk és árokba rejtőzünk.

Az idős nő felhördül, én pedig legszívesebben megölelném az öreget, úgy megszorongatnám, hogy ropognának a csontjai.

– De uram… – méltatlankodik a nő.

– Ha a fiam visszatér, egyedül és tisztelettel kell jönnie, megfelelő magyarázatot adnia, hogy hol töltötte az elmúlt nyolc évet – korholja Laertész. – Vagyis röviden: egy kicsit meg kell alázkodnia. Hozd a köpönyegemet! Elmegyünk innen, és elrejtőzünk, amíg ennek az egésznek vége nem lesz.

A nő sietve hozza a kért köpönyeget, én pedig szédülten forgok a levegőben Laertész körül. Félig lehunyja szemét. Talán tudatában van annak, hogy itt vagyok; emlékszik érintésemre fiatalkorából; most azonban nincs idő merengeni azon, hogy milyen volt, ami volt. Átveszi elnyűtt, kifakult szürke köpönyegét, egyszer bólint, aztán egy kentaur méltóságával büszkén elrohan.

Néhány perccel később a tengeri rablók az ajtajához érnek. Betörnek. Azt találják, hogy odabent mécses fénye ég, az alacsony faágy vetetlen. Az öreget hívják, kiáltoznak neki. Azt hiszik, hogy Laertész nemes vérű lévén válaszolni fog, ha a nevén szólítják, mintha Hektór vagy Akhilleusz lenne és nem egy disznószarszagú árokban rejtőzne a sötét mező másik oldalán. Ithaka királya! – kiáltják. Gyere elő, öreg! Gyere elő!

Laertész nem jön elő, hanem a háznak háttal, ujjai hegyét maga előtt összeillesztve áll, mintha a csillagok mozgását próbálná kikalkulálni, miközben háza népe némán remeg.

Amikor nyilvánvalóvá válik, hogy Laertész nincs sehol, és a ház enyhén szólva nagyon szegényes, az egyik rabló magához ragadja a kezdeményezést, elvesz egy égő fahasábot a tűzhelyről, azt a király még ki nem hűlt, vetetlen ágyára dobja, így okozza a tüzet, amelyben hajnalra az öreg Laertész birtoka porig ég.

Miután ezt megtették, zsákmány és váltságdíj nélkül visszafordulnak, elindulnak vissza a hajó felé.

Így ér véget az éjszaka első csatája.

A második csatát néhány perccel az után vívják, amikor a Laertész égő házától üres kézzel és keserű képpel visszatérő rablók egyenesen egy sor felfegyverzett, pajzsot tartó, felemelt lándzsával álló fiúba botlanak, akiket Télemakhosz állított az ösvényre, hogy megakadályozza menekülésüket. Az első nem-éppen-illír, aki meglátja őket, olyan hirtelen áll meg, hogy a mögötte jövő beleütközik. Kezében malac, hátára kecske kötözve. A férfiak menete lelassul, enyhe félhold alakba állnak a kissé zavart kalózok. Több okból is össze vannak zavarodva. Először is azért, mert semmilyen ellenállásra nem számítottak, ezért a felfegyverzett leendő férfiak sorfala nem várt akadály törekvéseik megvalósítása előtt. Másodszor azért, mert az ellenállás, amire számítottak, legfeljebb botokkal, karókkal felfegyverzett földműveseket jelentett, nem felfegyverzett, majdnem vagy egészen kiképzett, lándzsás, pajzsos katonákat. Sajnos azonban az a látszat, hogy ezek az ellenállók Ithaka legendás katonái, Odüsszeusz bátor követői, alaposabb szemlélésre elhalványul kissé, mert lám, a fiú mellvértje túl nagy rá, szélei kényelmetlenül és furcsán nyomják a hónalját, ezért lapockáit felhúzva áll, mint a sirály. És lám, egy másik fiú sisakja alig áll meg remegő homlokán, egy harmadiknak a pajzsa hajlott szinte a felismerhetetlenségig; egyik oldala a karjára lapul. Ha ez a legjobb had, amit Ithaka ki tud állítani, akkor a hősök korának valóban vége van.

Aztán a rablók alaposabban megnézik az úton állókat, és aztán még alaposabban és észlelni vélik, hogy ami a fiúkból katonai tapasztalat, jó felszerelés és gyakorlottság terén hiányzik, az létszámukban is ugyanúgy, kifejezett és súlyos hiányosságot jelent.

– Nos – súgom Athéné fülébe, ahogy odasiklok mellé az ithakaiak sorfala mögött. – Ennyit erről.

Rossz szemmel néz rám, de bizonytalanság van a tekintetében. Ó, ha együtt harcolhatna ezekkel a fiúkkal, képes lenne egyedül megfordítani a csata kimenetelét; a penge dalolna a kezében, egyszerű mozdulatokkal forgatná a kardot, kis lépésenként járná a legkönnyebb táncot, a vér áldozatát. A dicsőséges Arésznak minden csata a bárd diadalmas suhintása, hatalmas erőmutatás, tüdők hördülése és fegyverek pajzsokon csattanása. De én láttam Athénét úgy csatát nyerni, hogy egyszerűen elmetszette az ellenség katonáinak kardot tartó kezét, laza csuklómozdulatokkal ujjanként vágta le, mintha azt mondaná: többet ésszel.

Ha akarná, ezt most is megtehetné; felvehetné valamelyik szigeti fiú alakját, és széttéphetné ezeket a rablókat. Társaink azonban meghallanák a zenéjét; tekintetek fordulnának felénk az Olümposzról, és a nagy istenek csodálkoznának, mit csináltunk itt Ithakán mi nők; beavatkozunk, mindig csak beavatkozunk. Az addig rendben van, hogy Athéné beleavatkozik Odüsszeusz dolgába, mert Odüsszeusz hős, és amúgy is el van foglalva azzal, hogy egy nimfával üzekedik. De ez? Ez valahogy… durva. Ez a beavatkozás hatalomról és szabadságról szól.

Ezért Athéné azt súgja:

– Megidéztem valaki mást is.

És mielőtt esélyem lenne megkérdezni, hogy ezt hogy érti, a rablók kardot rántanak. Nem sicát – az illírek ferde pengéjű kardját –, hanem rövid görög kardot, amilyet például nő torkának szegeznek, miután egyértelműen közölték vele, hogy mi lesz a jövője. Olyan fegyvert, amit akkor használnak, ha másik kezükkel gyereket rángatnak be a hajójukba, akit nagyobb haszonért adhatnak el.

Érdemükre szóljon, hogy Télemakhosz fiai meg sem rezzennek. Vékony, egy ember mély sorfaluk nem mozdul. Kissé behorpad, ahogy a rablók megpróbálnak szétterjedni előttük; igyekeznek a lehető legközelebb kerülni hozzájuk, de úgy, hogy legyen még mozgásterük. A rablók nem hallatnak csatakiáltást; nincsenek gúnyos megjegyzések, nincs gúnykacaj, nincs megadásra felszólítás. A tengeri rablók túlságosan tapasztaltak ebben a mesterségben ahhoz, hogy ilyesmire erőt pazaroljak; csak vágnak, szúrnak, támadnak, és a fiúk most először érzik, hogy a halandóság kikezdi bátorságukat; most először szólal meg bennük a kétely és a félelem.

– Senki ne mozduljon – súgja Télemakhosz, legalább annyira magának, mint a többieknek. – Senki ne mozduljon. Tegyétek azt, amire Peiszénór tanított. Maradjatok a pajzs mögött. Maradjatok együtt!

Peiszénór valóban ezt tanította, de azt még nem mondta el, mi a teendő, ha veteránok kerítettek be, akik nem tisztelik az ithakaiak fegyverzetét és képességeit, akik most kezdik észlelni az előttük álló fiatalok rémült sápadtságát és azt, hogy a félelem gondolattá lett és nyugodt tervvé, amely csak a pusztulásba vezet. Ahogy a kör egyre szűkül, meglepetten érzem, hogy Athéné megfogja a kezemet. Sápadt. Ajka feszes, vékony vonal. Ujjpercei elfehéredtek, olyan erősen tartja a lándzsát. Egy pillanatra nem tudom, mit gondoljak erről. Aztán azt súgja nekem:

– Akármi is történjék, mentsd meg Télemakhoszt!

Csatában, ahol kard áll a lándzsa ellen, a jól használt lándzsa előnyben lenne. Képzett katona a hosszú nyelű lándzsával még az előtt el tudja vágni az ellenség nyakát, hogy az kardjával a közelébe érhetne. Ezek a fiúk azonban nem jól képzettek, ezért egy pillanatnyi gondolkodás után az egyik rabló – aki a vezetőjük lehet – előrelép, puszta kézzel megragadja az arcához legközelebb imbolygó lándzsa nyelét a csúcs alatt, és olyan erővel rántja meg, hogy a fiú, aki a lándzsát tartotta, arccal a földre esik. Valaki felnevet, és a legnagyobb elkeseredettség pillanatában a rablók támadásba lendülnek.

Amikor a múzsák dalolnak, nem ilyen csatározásokról szólnak. Nem énekelnek megcsúszó lábakról, kiáltásokról és pajzsot átütő kardpengékről. Nem énekelnek fiúkról, akiknek fejéről lerántják a sisakot, rablókról, akik látják, hogy egyszerűen figyelmen kívül hagyhatják az ellenük irányuló támadásokat, hogy minden ütés jelentéktelen a gyilkos csapáshoz képest, amit a gyenge ellenfélre mérhetnek. Tömeggyilkosságokról nem énekelnek.

Ó, vannak ithakai fiúk, akik viszonozzák a támadást. Egyesek szerencsések, és betalálnak a lándzsa hegyével. Mások fegyvert cserélnek, rövidebb pengét fognak, ahogy a sorfal feloszlik és támadóikkal egyenlő feltételek mellett veszik fel a harcot. Így a távolság előnye elveszett. Athéné súgja a szívükbe: bátorság, bátorság, bátorság, de nem áll mellettük, amikor a sötétbe üvöltve elesnek. Fájdalmukat sem veszi el; nem ebben áll a hatalma. Ha nők lennének, én elvehetném fájdalmukat, de így csak tehetetlenül körözök a véres jelenet felett.

Télemakhosz az első néhány másodpercben gyengén teljesít – az ilyen csatákat nem percekben, hanem másodpercekben mérik –; próbál pajzsa mögött maradni, ahogy Peiszénór tanította, próbálja lándzsáját előredöfni, hátrahúzni. De két férfi együtt dolgozik azon, hogy leterítsék; egyikük a lándzsája hegyét téríti balra, a másik jobbról igyekszik kitépni nyelét a fiatalember kezéből. Télemakhosz meg akarja tartani, mégis kénytelen elengedni egy pillanattal az előtt, hogy a földre esne, és inkább félrelép, kardot ránt, és pajzsát a legközelebbi férfi mellkasának csapja. Ettől az hátrahőköl. Az ütés sikeresebb, mint amire Télemakhosz számított, mire a másik rabló torka felé szúr, aki Télemakhosz lándzsáját a földre dobva hátrahőköl.

Nem messze az árokban Laertész csatazajt hall. Még mindig hanyatt fekszik, a csillagokat nézi. Háza népéből valaki halkan sír. Laertész rámordul:

– Egy hangot se!

És a zokogás azonnal abbamarad.

Télemakhosz körül fiúk hullnak; vér áztatja a földet. Athéné csak egy pillanatra merül le, eltérít egy pengét, ami éppen Télemakhosz tarkójára sújtana. Így csak haja végét nyesi le; aztán megint eltűnik, nehogy ezt a nagyon enyhe beavatkozást is észrevegye valaki az égiek közül. Télemakhosz így zavartan megfordul, miután érezte, hogy levegő suhant koponyája mögött. Az egyik rabló erős ütést mér a pajzsára, a csapás teljes ereje gyenge ellenállással találkozik. Télemakhosz hátrahőköl. A következő ütést kicsit felkészültebben fogadja, eléje tart, mielőtt teljes sebességgel lecsapna, de ez is a karjában rezonál, nagy erővel fut végig a gerincén. Tudja, hogy barátai sorra halnak meg mellette, és tudja, hogy ő is meg fog halni, de ekkor egy olyan trükkel próbálkozik, amit az egyiptomi tanított neki: pajzsa takarásában a rabló bokája felé vág. Meglepetésére el is találja. Vér fakad. A lendületet azonban csillapítja a vágás, ilyesmit pedig a gyakorlás alatt nem érzett; egy drága pillanatot veszít azzal, hogy magához tér a meglepetésből, és ez idő alatt egy másik férfi a mellkasa felé szúr. Hárítja ezt a támadást, a penge a kör alakú pajzson megcsúszva a karját éri, de a fiú nem is érzi a fájdalmat, annyira a fejébe szállt a vér. Alig kap levegőt.

– Segíts neki! – kiált Athéné, és őszinte ijedtség van a hangjában. Sosem gondoltam volna, hogy ilyet hallok tőle. Ránézek, és érzek valamit. Furcsa és tömény érzés, talán szánalom. Ő is segíthetne Télemakhosznak. De milyen áron? Még hány év rabságot kellene az apának elszenvednie, ha Athéné most közbelép, és megmenti a fiát?

A következő csapás Télemakhosz hátát éri. Megbotlik egykori barátja holttestében, elesik, próbál felállni, kezében fegyver, lába kalimpálva keresi a talajt vérben, testrészek mellett.

– Segíts neki! – üvölti Athéné. Én megint ránézek, és arra gondolok, vajon mit vár tőlem. Nem vagyok a háború istennője; méreggel és epével büntetem azokat, akik elhagyják a csatateret, de a csatát így is nekik kell megvívniuk.

Egy rabló kiüti a pajzsot Télemakhosz kezéből. A királyfi egy pillanatig ott áll, torka, mellkasa védtelen, a szeme tágabbra nyílt, mint az égről rájuk világoló telihold. Egy másik rabló éppen hátravonja kardját, hogy bevigye a halálos döfést; túl dühös ahhoz, hogy hatékony legyen, túl vad ahhoz, hogy gyors legyen, azt akarja, hogy áldozata lássa, és felfogja, hogy itt a vég.

Gerely hasítja át mellkasát hátulról; hegye a bal váll fölött üt ki, mintha rosszul felállított kerítés karója lenne. Kissé bosszúsan eszmélek rá, hogy Athéné az imént nem nekem kiáltott.

A rabló nem azonnal esik el, de amikor elesik, arra dől, amerre a gerely hasított, és most lendületet ad a testnek. A következő gerely nem talál célt, éppen elsuhan a rabló mellett, aki megfordult, és látja, hogy feléje szállt. Kenamon ekkor előugrik a sötétből, lesújt, a penge mintha megfordulna a levegőben; a has felé irányul, de felfelé csap és végül a nyak oldalára talál. A rabló elesik, Kenamon majdnem rá toppan, és a nagy vérspriccelés, reccsenő fájdalom közepette az egyiptomi lenyúl a földön fekvő fiúért, és rámordul:

– Fuss, fiú! Fuss!

Télemakhosz elfogadja a felé nyújtott kezet, felhúzza magát, talpra áll, végignéz a véres jeleneten. Az ithakaiak közül csak néhányan vannak talpon, a földön szanaszét hevernek fiú- és férfitestek, és egy pillanatig úgy tűnik, hogy fejét ingatja, visszautasítja a váratlan megmentést.

Itt legalább van némi befolyásom. Megszállom a fiút, mielőtt kinyithatná a száját, és valami abszurd kijelentésre ragadtatná magát. Egyenesen a szívébe súgom: FUSS!

Athéné soha nem mondana ilyet; ez nincs a szótárában.

Egyszer talán hálás lesz majd azért, hogy az én szótáramban benne van.

Télemakhosz hátat fordít a barátainak, és Kenamonnal együtt elrohan a sötétbe.

33. FEJEZET

A csata után a hajnali ég aljának véres vörösben kellene ragyognia, ez azonban csak nagyon ritkán van így. Túl sok háborút vívnak ahhoz, hogy az ég vörösbe forduljon minden csatánál; ezért csak a leglátványosabbak esetében történik ez. Ezért hűvös, ezüstös Ithakán a hajnal. Virág- és sóillatú.

A tengerparton, Laertész gazdasága alatt három vonal maradt a homokban; ott, ahol három hajó volt a parton, és ahonnan a három hajó már régen elvitorlázott.

A tengertől a hegyekbe vezető ösvényen tétlenül állnak Peiszénór helyőrségének tagjai; a fiúk, akik nem jöttek el, akik nem értek időben oda, hogy ott meghaljanak. Még vértben, kezükben lándzsával állnak, némelyik zavarban van azért, hogy nem sikerült teljesíteni feladatát, a többség azonban megkönnyebbült. Akik látták a holttesteket, hálásak azért, hogy ők nem voltak ott, hiába csökkent ettől becsületük. Vannak, akik kezdenek rájönni, hogy a becsület nem ér annyit, mint a még dobogó szív.

Laertész támlátlan széken ül. Ez azon kevés tárgyak egyike, amit sikerült megmenteni leégett otthonának romjai közül. Keze keresztbe fonva, háttal a hamunak. Háztartásának életben maradt tagjai lépkednek az üszkös romok között, az itt-ott még izzó zsarátnok közé nyúlva keresnek még használható tárgyakat. Mentór már újjáépítésről, újrakezdésről beszél, de Laertész semmit nem mond, kezét összefonva, merev tekintettel átnéz az öreg tanácsadón, mintha ott sem volna.

Néhány lépésnyire a háztól a hegyoldalban újra megjelentek a gyászolók megszámolni a holttesteket.

Le kell venniük a vértet a földön fekvő tucatnyi fiúról. Hollók köröznek az emberi maradványok fölött. A föld vértől iszamós. Gondosan össze kell szedni a fegyverzetet, megmosni és visszavinni a fegyvertárba, aztán be kell burkolni a testeket a temetésre; szorosra kell húzni a halotti leplet, hogy a fiúk testén tátongó sebek összezáródjanak. Az életben maradt öt közül egy még ma éjjel bele fog halni sérüléseibe. Haláltusájában a gyógyítók istenéért, Apollóhoz kiált majd, de Apolló nem jön el. Ketten túlélik, és egy teljesen felépül, ami a puszta szerencsének köszönhető, mert esetében nem történt isteni beavatkozás.

Halott rablók nincsenek. Ez nem azért van, mert egy sem halt meg közülük – valójában hatan vesztek oda –, hanem azért, mert az ő hullájukat már elvitték és a tengerbe dobták, nehogy akár egyetlen ithakai is közelebbről megnézze arcukat és fegyvereiket, és azt mondja: „Egy pillanat! Azt hittem, illírek!”

A gyászolók jönnek, ahogy mindig; letérdelnek a véres földre, gyászolnak. A hajukkal meg a hamuval azt teszik, amit kell, amiben oly nagy gyakorlatuk van. Anaitisz érkezik Artemisz templomából. Szó nélkül néz; Aigüptiosz és Peiszénór komoran állva nézi végig, ahogy a testeket elviszik. Polübosz és Eupeithész nem mutatkozik. Amphinomosz lándzsájára támaszkodik. Egész éjjel nem aludt, és nem fog aludni a következő éjszakán sem. A kimerültség erőt vesz rajta, csak időnként egy-egy órát alszik, és zavaros tekintettel, szívében szégyennel ébred.

Kenamon kicsit távolabb áll. Lemosta arcáról és kardjáról a vért. Csak egészen közelről nézve látszik egy halvány folt vérvörös a ruháján, és amikor később észreveszik, hideg vízzel mossa ki, amíg nem marad nyoma.

Télemakhosz a nagyapja lábánál ül, véres halomban; Eurükleia, az öreg dajka siránkozik:

– Szegény fiam! Drága fiam! Megsebesültél! Micsoda seb! Szegény drága fiam!

Csak egy kisebb karcolás érte a vállát, a rabló kardja hegye fúródott húsába. Nem olyan mélyen, mint lehetne; a penge sebességét lefékezte a pajzson való megakadás, de elég férfias heg fog képződni a nyomán, hogy emlékeztesse a világot: ő, Télemakhosz csatában sebesült meg. Nem lenne udvarias dolog feltenni a kérdést, hogyan lehetséges, hogy ő ily jelentéktelen sérüléssel élte túl a csatát, miközben mások meghaltak. Ő Odüsszeusz fia, és túlélte. Ez éppen elég.

Pénelopé néhány lépéssel előtte áll. Sápadt, mint a pókháló. Nem rohant hozzá, mint Eurükleia. Amikor a hajnal első fényénél a hír elért hozzá a palotában – csata, tűz Laertész házánál –, óvatosan és lassan készülődött; szólt Éósznak és Autonoénak, hogy titokban vegyenek magukhoz fegyvert, magához szólított minden őrt, akinek hűségében bízhatott, és a fényesülő reggelben elindult.

Gondolt a fiára?

Természetesen. Minden lépésénél. Valahányszor megbotlott a ló, Pénelopé még erősebben gondolt a fiára, és néha arra gondolt, hogy vágtára készteti az állatot, mégsem tette. Miért siessen holtan látni a fiát? Miért rohanjon ama végzetes pillanat felé, amikor véres holttesteket lát, amikor ez a rémálom kísértette minden este azóta, hogy az első kérő a szigetre tette a lábát? Nem. Lassú, egyenletes haladás. Méltóságteljes és királyi. Az kell. Minden perc, amikor nem látja holtan, újabb esélyt ad, hogy talán mégis életben találja. Még egy pillanat, hogy a fia lélegzik, legalább anyja képzeletében, ha a valóságban már nem is; újabb pillanat a sok-sok évnyi időből, amelyben szeretheti, és csak most döbben rá, hogy eddig talán nem szerette eléggé, nem becsülte az ilyen pillanatokat.

Elér a tűz helyéhez. Még lángol. Emberek futnak a folyótól a házig, viszik a vizet. Pénelopé a kezdődő nappal fényeibe néz, próbál rendszert találni abban, amit lát, vagyis felmérni, hogy hányan haltak meg, és felfogni, milyen mértékű a pusztulás. Előbb Laertészt látta meg. Odament hozzá, letérdelt elé. Nem tudta mit kérdezzen, mit mondjon, de úgy tűnt, Laertész is ugyanígy van ezzel, mert csak bólintott. Pénelopé úgy érezte, valami megbocsátásféle van ebben, ahogy a tűz fényében ránézett.

Nem látta meg rögtön a fiát, ahogy ott ült a hosszú fűben nyomorultul, mellette véres kardja, de a kissé távolabb álló Kenamont észrevette. Az egyiptomi is bólintott, egyszerűen, olyan üres mosollyal, mint aki el is felejtette már, hogy mi az öröm. Aztán tekintete mozdul, meglátja Télemakhoszt.

Megindul feléje; úgy érzi, menten elesik, és amikor megbicsaklik a bokája, Éósz gyorsan reagál; karjánál fogva tartja meg és támogatja az utolsó lépéseken, amíg fiához elér.

– Télemakhosz!

Zihálva mondja ki fia nevét.

Télemakhosz lassan felnéz, meglátja anyja szemét, és rögtön elkapja róla tekintetét.

Egyszer volt egy fiú, aki az anyjához szaladt, ha felhorzsolta a térdét.

Egyszer volt egy fiú, aki nevetett, ha az anyja magához ölelte.

Egyszer volt egy fiatalember, aki az anyja tanácsát kérte és nagyra becsülte.

Most véres katona ül a fűben, aki éjjel a barátait látta meghalni, és nem érdekli az anyja.

Vannak szavak, amiket kimondhatna. Fiam, én drága, szeretett fiam, szép fiam. Télemakhoszom. Te vagy a mindenem. Oda kéne futnia hozzá és meg kéne ölelnie. De ha megteszi, Télemakhosz dühös lesz. Azt mondja: férfi vagyok már. Nem rejtőzöm asszonyok mögé. Nem kell, hogy asszony fiaként ismerjenek!

És eltaszítja magától, és anyja lábához köp, és soha többé nem néz a szemébe.

Egy napon talán eszébe jut, hogy az anyja ott volt és siratta, és tudni fogja, hogy az anyja szeretete mindennél nagyobb. Talán egy napon majd, valamikor.

Pénelopé dermedten áll, nem szólal meg, nem mozdul; úgy gondolja ez mind az ő hibája, és tudja, hogy nemcsak az erőszak történt meg, hanem az is, hogy elveszítette fiát. Ajka mozdul, megszólal:

– Télemakhosz. Fiam.

Arra gondol, azt mondja, mennyire büszke rá. Arra gondol, azt mondja, hogy apja is büszke lenne rá. Azért nem gyűlölheti őt a fia.

És akkor Eurükleia siránkozik: „Drága fiam!” és „Micsoda seb!”, és nedves csókokkal árasztja el a királyfi homlokát, és magához öleli. Télemakhosz összerezzen, miközben Pénelopé nézi. Télemakhosz láthatóan nem reagál régi dajkájának buzgóságára, de nem is taszítja el magától, és nem tiltakozik, amikor azt hallja tőle, hogy ő egy hős, igazi férfi. Ó, borzasztó, borzasztó lehetett, biztosan nagyon sokat megöltél, megmentetted a nagyapád életét, megmentetted őt, micsoda férfi, micsoda férfi, nagyon szörnyű a sebesülésed!

Többször gondoltam már arra, hogy Eurükleiára lesújtsak azért, mert ilyen kiállhatatlan, szinte elviselhetetlenül mindenbe beleavatkozó nőszemély, de valahányszor közelebbről megnézem, mindig találok valamit benne, ami rám hasonlít, ezért csillapítom haragomat, és annyira zaklatott vagyok, hogy inkább nem teszek semmit.

Pénelopé mélyet sóhajt, tüdejében alig marad levegő, és az elkövetkezendő években maga is elcsodálkozik, hogy még levegőt vesz.

Itt van tehát a mi festett képünk.

Télemakhosz a földön ül, Eurükleia nézi, sopánkodik, dédelgeti.

Ithaka asszonyai elviszik Télemakhosz barátainak holttestét.

Aigüptiosz és Peiszénór kudarcukban hallgatnak.

Ithaka királya apjának porig égett háza a háttér.

Laertész némán ül a támlátlan széken, mintha Zeusz trónja lenne. Hátat fordítva öregkora hamvainak.

Kenamon kicsit távolabb áll.

Amphinomosz közelebb áll.

Pénelopé középen. Szél fújja fátylát, a fátyol elrejti könnyeit a férfitekintetek elől.

Minden így maradhatott volna, mert nem hiszem, hogy anya vagy dajka fel tudta volna kelteni ültéből Télemakhoszt vagy Laertészt. Ám ekkor lóháton érkezik még valaki.

Elektra. Mellette néhány mükénéi embere. Megszemléli a füstölgő romokat, vér szagát érzi a levegőben, hallja a gyászénekeket, és gyorsan megszámolja a szamaras szekerekre tett véres fiútesteket. Meglátja Télemakhoszt. Tétovázik, aztán elindul felé.

Szó nélkül elhalad Pénelopé mellett, komoran bámul Eurükleiára, mire az öreg dajka összegörnyed, és elfordul a tekintete elől. És Elektra letérdel a néma, vérző fiú előtt, és kezébe veszi kezét.

– Télemakhosz – mordul rá. Hangjában semmi kedvesség, együttérzésnek nyoma sincs. Télemakhosz lassan felemeli fejét, Elektra szemébe néz. Elektra hajából két ujjal hamut húzott az arcába, mintha vonásait kétfelé próbálná szakítani. Apja miatt viseli ezt a gyászt, de ma talán Ithaka szigetéért is. Aztán egyetlen szót mond: – Bosszú.

Télemakhosz bólint, mintha a szó valami ismeretlen nyelven szólna, és a hercegnő mögött Pénelopé megdermed.

– Bosszú – ismétli Elektra, és megszorítja a királyfi kezét. És újra: – Bosszú!

Télemakhosz bólint, aztán lassan feláll. Összerezzen a testébe nyilalló fájdalomtól. Amikor később leveszi vértjeit, horzsolásokat talál bordáin és végig a karján; a fém behorpadásának nyomai. Miközben feláll, Elektra arcán halvány mosoly jelenik meg egy pillanatra, aztán szorosan magához öleli Télemakhoszt, és elengedi. Elektra tejfehér bőrére vérfoltok tapadnak, és elégedett.

– Bosszú – lihegi Télemakhosz, és Elektra úgy mosolyog, mintha övé lenne Ithaka királyának fia.

34. FEJEZET

Laertészt a palotába viszik, régi szobáját kapja meg. Beleszagol a levegőbe, és kijelenti:

– Valaki aludt itt!

– Oresztész aludt itt, Mükéné hercege – feleli Pénelopé fejét lehajtva, ahogy mindig, apósa színe előtt.

– Hm.

Kész volt nagy botrányt csapni, tombolni és élvezni, hogy mindenki életét gyötrelemmé teszi, olyan gyötrelemmé, amilyen az övé… De Agamemnón fia, Oresztész… Nos, még Laertész is kénytelen elismerni, hogy az valószínűleg elfogadható és indokolható. Amilyen idők járnak…

A kérők a palota kapujánál gyülekeznek. Látszólag azért, hogy tiszteletüket tegyék, de a többség gondolkodik: újabb gyásznapok jönnek? Újabb napok úgy, hogy nem lesz tivornya és vigasság? Újabb napokat kell Pénelopé és a hamuval szórt Elektra komor tekintete előtt tölteniük?

Andraimón hátul áll, és ahogy Pénelopé szürke lován elhalad előtte, ránéz. Homloka ráncban, tekintete éles, mintha azt mondaná a királynénak: Nem volt még elég?

Pénelopé rá sem néz.

Elektra áll Pénelopé szobájának ajtajában, és rámordul:

– Tengeri rablók, Pénelopé?

Úgy mondja, mintha ez valami erkölcsi hiba lenne, vagy bordélyban megjelent halálos betegség. Van valami a hangjában, ami arra utal, hogy ha valaki az ő birodalmában tengeri fosztogatásra adná a fejét, azt ő felfalná vacsorára. Atreusz családjában úgyis jellemző, hogy előszeretettel fogyasztanak előételként emberi húst.

– Tengeri rablók – feleli Pénelopé, és ennél többet nem válaszol.

Télemakhosz véres, de tud járni. Végigmegy a város néma utcáin; senki nem éljenez. A palota kapujának közelében Amphinomosz közelíti meg, vigasztaló szavakat próbál mondani, ahogy harcosok között szokás.

– Télemakhosz, én…

…a fiatalember azonban úgy néz rá, hogy még Amphinomosz is hátrahőköl, és rögtön becsukja a száját.

– Meg kell fürdened, olajjal kell átkenned testedet, szép fiam! – rikolt Eurükleia. – Forró vizet! Hozzatok forró vizet!

Nyolc szolgálólánynak körülbelül egy órába telik annyi forró vizet hozni, hogy megtöltsék a kádat, amit Eurükleia vonszolt a kőpadlón át, és minden perc azzal telik, hogy az öreg dajka éles hangon korholja őket. Túl lassúak, mind hasznavehetetlen.

Amint az utolsó vödör víz a kádba loccsan, Pénelopé jelenik meg, és azt mondja:

– Én magam ápolom.

Eurükleia kezét csípőre téve mogorván néz, de van annyi tapasztalata, hogy nem vitatkozik a ház asszonyával. Télemakhosz felemeli a fejét, és ekkor szólal meg először:

– Nem.

Vérpöttyök vannak az arcán, olyan, mint a kacsatojás héján. Annak a férfinak a szívéből fröccsent rá, akit Kenamon ölt meg az első gerelyhajítással, de a nagy kavarodásban, a sötétben, a fejében tomboló zajban Télemakhosz nem tudja biztosan, kinek a vére, másé vagy a sajátja.

– Télemakhosz – szólal meg Pénelopé. – Megsérültél. Engedd, hogy ápoljalak!

Télemakhosz lassan felemelkedik ültő helyéből, a kád széléről, amelyben gőzölög a víz. Felegyenesedik, fájdalmában grimaszra húzódik az arca. Felcsattan, kis híján üvölt:

– Nincs szükségem anyámra!

Pénelopé hátrahőköl, és hosszú évek után először pirul el. Izzik a tekintete, és ezt képtelen leplezni. Eurükleia is hirtelen és spontán fedezte fel, milyen előnyei vannak, ha valaki kis termetű, jelentéktelen, szinte láthatatlan. Télemakhosz visszaül, feje lehajtva. Halk köhögés hallatszik az ajtó felől. Elektra áll ott, haja már hátrakötve, karja csupasz, ujjai enyhén behajlanak.

– Segítek vérteddel, unokabátyám – jelenti ki teljesen egyszerűen. Télemakhosz egy pillanatig csak bámul, szinte zavartan, aztán fáradtan, beletörődőn bólint. Elektra közelebb lép, kezét végighúzza a véres bronzon, a királyfi állát jobbra-balra mozdítja, mintha meg akarna győződni arról, hogy nincs más sérülése, és ezzel elken néhány vércseppet a torkán. Aztán az ajtónál álló idősebb nőkre néz. – Köszönöm, hölgyek. Üzenek majd, ha segítségre lenne szükségem.

Eurükleia elég bölcs, hogy azonnal eltűnjön.

Pénelopé nem mozdul. Áll, mint a villám sújtotta fa a hideg viharban. Ha pislogna, ostoba cseppek hullnának a szeméből, ezért nem pislog, meg se mozdul. Elektra újra ránéz, mintha meglepődne, hogy ott látja.

– Köszönöm – ismétli. – Majd érted küldök valakit.

Megérintem Pénelopé karját. Gyere, súgom. Támaszkodj rám.

Amikor elfordul, nem tudja, de én vagyok az, aki elviszi az ajtótól. Elkapom, mielőtt összeesne. Én törlöm le a könnyeit, nehogy valaki olyan érzelmet lásson rajta, amit királynénak nem illik kimutatnia.

Nem láthatnak gyengének, súgom neki. Nem láthatják könnyeidet. Csak te egyenesítheted ki hátadat.

Meginog, hasát fogja, zihál, hirtelen mély levegőt vesz.

Aztán lassan felegyenesedik.

Kifújja magából ezt a balgaságot.

Áll, mint a hegycsúcs.

Még egyszer, utoljára megszorítom a kezét, aztán elengedem.

35. FEJEZET

Pénelopé nem jelenik meg az esti lakomán.

Télemakhosz és Elektra sem.

Mindenki meglepetésére Laertész megy le lassan, és leül abba a székbe, amit fiának tartottak fenn. Teste jobbra fordul, lábát balra nyújtja ki, mintha nem találná kényelmesnek az egyenesen ülést. Végignéz az egybegyűlt kérőkön, akik közeledtére elhallgattak, aztán felmordul:

– Na? Mi lesz? Nem esztek, kutyák? – Azzal felkap egy csontos húst a hozzá legközelebb álló szolgáló tálcájából. Tele szájjal rág, vigyorogva, ahogy a vörös hús szürke péppé lesz megsárgult fogai alatt. A kérők lassan, fejüket lehajtva esznek.

Andraimón nincs közöttük és Amphinomosz sem.

Antinoosz súgja:

– Úgy hallottam, fel sem vették a harcot. Azt mondják, egyetlen illírt sem öltek meg.

Eurümakhosz halkan megjegyzi:

– A halottak között barátaink is vannak, Antinoosz, apáink szolgái…

Antinoosz felhördül tányérja fölött.

– Szerinted az apám elküldene abba a szerencsétlen csapatba meghalni valakit, akit nagyra becsül? Akik meghaltak, azok nyomorultak és idióták.

– Antinoosz! – cseng Laertész hangja a teremben. Elhallgatnak. – Úgy nézel ki, mint aki éppen valami fontos dolgot mondott! Miért nem osztod meg a többiekkel is?

Egy másik életben Laertész igazán félelmetes megregulázója lett volna Ithaka léhűtőinek. Antinoosz vigyorog. Barátságos mosolynak szánja, de ajka, nyelve lefittyed. Felemeli a kezét.

– Nem, nem! Egyáltalán nem fontos. Csak… az elveszett hősi életek emlékére szóltam.

– Hát persze – nevet fel Laertész. – Ez igazán jellemző rád!

Kenamon a többiektől távolabb áll, a szemöldöke összevonva. Megszokott barátságos kíváncsisága helyett ma a hallgatás olyan burka van rajta, amibe senki nem mer behatolni.

Halványodik a hold, és Laertész házának szürkülő romjai mellett hét nő titkon találkozik.

– Megtámadták az apósomat! Megtámadták Ithaka királyát!

Pénelopé nem emelte felé a hangját, amióta… Nem is emlékszik, mióta. Nem illendő egy királynénak kiabálni, a lábával toppantani, füstös hajjal fel-alá járkálni, de ma éjjel csak nők látják, ezért kezét az ég felé emelve kifakad:

– Megtámadták Laertész! Megölték a fiúkat. Fiúkat! Fémbe öltözött gyerekeket! A fiam… Akár a fiamat is… Hogy merészelik?! Hogy merészelik?!

Athéné is figyel az erdőszélről. Látom lándzsája villanását, a sötétben szálló hamun át is érzem önelégült, szent leheletét. Pénelopét figyeli, és talán először lát valamit a királyné szemében, ami érdeklődéssel tölti el. Tüzet. Haragot. Ami háborúról szól. Harcról. Athéné addig rá sem nézett Odüsszeusz feleségére. Nem vagyok biztos abban, hogy tetszik, ahogy most ránéz.

A női tanács tagjai udvarias csendben állnak, miközben Pénelopé fel-alá járkál és tombol, szitokszavakat mond, és tovább járkál; a nap hevességét végre az éjszaka hűvös sötétségébe önti. Priéné fegyverben áll, keze a kardja markolatán, mintha arra számítana, hogy a tengeri rablók bármelyik pillanatban visszatérhetnek, mintha most szállnának partra és indulnának el az ösvényen feléjük. Vajon nem szeretné, ha így lenne? Az erdő sötétjéből figyelte őket, és igen, ó, igen, most is érzi őket. Szaguk az orrában van még, és tombol benne a harag.

Teodóra áll mellette, kezében íj, csípőjén tegez. Kezén kifakadtak a vízhólyagok, az új bőr már keményedik az ujjhajlataiban. Szemelénél vadászkés van, elfogadott eszköz olyan nőnél, aki ezeken a kemény földeken dolgozik; nem annyira fegyver, mint meglepően éles szerszám, attól függően, hogy kit kérdezünk. Éósz és Uránia rejtve viseli fegyvereit, és ez teljesen természetes a palota hölgyeinél. Csak Anaitisz fegyvertelen. Talán arra gondol, hogy Artemisz majd megvédi, amikor eljő a pillanat.

Artemisz gondolata szarvasbika gyorsaságával suhan át rajtam; kellemetlen szívdobbanás. Hamarosan kezdenem kell valamit a mostohalányommal, mielőtt elsötétül a hold. A Tartaroszra ítélem, de Athénének ebben is igaza van.

– Sok mindent tehetett volna, de ő éppen ezt tette. Éppen ezt! Ez megszeg minden törvényt, ellentmond a tisztességnek! Az én asztalomnál evett, az én boromat issza… Hogy merészeli?!

A tanács férfiúi előtt Pénelopé nem tehet fel ilyen kérdéseket. A válaszok természetesen nyilvánvalóak, de nem tett fel kérdéseket. Inkább felkiáltásként hangzanak el, ahogy más nők is így tesznek. Próbálják megfejteni mi ez az arrogancia, ez a magabiztosság, ez a vidámság az Ithaka asztalánál ülő férfiak között; mert ez annyira túl van mindenen, amit a nők megértenek, hogy bár látnak minden bizonyítékot, mielőtt rámutatnának, hogy nézd, nahát, ez tényleg a valóság, ez történik, szívük mélyén még mindig nehezen hiszik el. Én is így éreztem egyszer, amikor Zeusz a nyakamnál fogva tartott, miután ráunt nővéreimre, korábbi feleségeire. Tudtam, hogy mit csinál velem, megértettem a tekintetéből, hogy csak azt veszi el, ami szerinte jár neki, mindez teljesen logikus és helyénvaló, és mégis, lényem egy része a mai napig nem érti. Látom azt a pillantást a szemében, amikor nőkre néz le, és rájöttem, hogy nem a villámszórásról meg az istenek királya-dologról szól, hanem arról, hogy elhiszi magáról, hogy az istenek felett van méltó helye.

– Érdekes, hogy Laertészre támadtak – szólal meg végül Priéné, talán mert megunta, hogy Pénelopé dühöng. Merész és bátor lépés. – Némi csodálat cseng hangjában. A harc kiterjedt, fokozódott, és örömmel veszi tudomásul, hogy amikor majd tengeri rablókat öl, olyan katonákat öl, akik figyelmére méltók, nem pedig egyszerű hellén vadállatok. Van ebben valami méltóság; furcsa ez a szó, azt hitte, már maga mögött hagyta, de most újra megjelenik emlékezetének horizontján.

– Andraimón – mordul Pénelopé. A szó mintha átokként csapódna a földre. – Erőszakkal akar megszerezni engem feleségül úgy, hogy elrabolja Odüsszeusz apját. Az ő apját… Micsoda aljas gőg, micsoda…

– És majdnem sikerült neki – lebeg Priéné hangja a levegőben, és mosolyfélét látok Athéné ajkán. A stratéga újabb fondorlat kibontakozását látja. – Tiszta szerencse, hogy Laertész felébredt és elmenekült.

Szerencse, mi?! Majd én megmutatom neked, kisasszony, hogy mi a szerencse! Majd én…

Anaitisz köhint, és a papnő talán valóban ért a hivatásához, mert a szélben isteni jelenlétet érzékelhet, bár ez tudatáig nem jut el talán.

– Szerencse… vagy az istenek áldása.

Egy kicsit lejjebb ereszkedem, és ellenállok a késztetésnek, hogy rovarcsípéseket küldjek Priéné csupasz nyakára, sárga göböket a bőre alá.

– Semmit nem tehetünk Andraimónnal? – kérdi Uránia elgondolkodva. – Vannak diszkrét módszerek arra, hogy eltávolítsuk.

– Arra célzol, hogy szabaduljak meg egy vendégemtől? – kérdi Pénelopé ingerülten. Azokra is tud bosszús lenni, akiket szeret. Uránia összeharapja az ajkát, óvatosan fontolgatja az istenkáromló gondolatot. Pénelopé legyint. – Még ha valami véletlen folytán meg is tudnék szabadulni Andraimóntól, a többiek nem hinnék el, hogy véletlen volt. Ha egyik kérőm szabad akaratából levetné magát a sziklától, az életben maradtak engem okolnának. Azt mondanák, hogy az én cselszövésem okozta halálát. Másképpen kell elbánnunk Andraimónnal; be kell bizonyítanunk a világnak, hogy visszaélt a szent vendégjoggal, megszegte a szabályokat, és így jogosan távolíthatjuk el. Azt mindenki elfogadja.

– Hát, ha úgy nem… – sóhajt Uránia.

– Hol van Leaneira? – kérdi Pénelopé egyenesen Éószhoz fordulva.

– Még a palotában. Teljesíti kötelességeit, és egy szót sem szól.

– Szóba áll Andraimónnal?

– Andraimón tegnap éjjel rövid ideig beszélt vele, de ha találkoztak azóta, senki nem látta.

Kurta bólintás; ez olyan ügy, amivel majd később foglalkozni kell.

– Mikor állnak készen az asszonyok? – kérdi a királyné Priénét, aki a holdra néz, mintha onnan várná a választ.

– Jól haladnak – feleli végül. – Jobban, mint vártam. Nagyon gondosan kell megválasztanunk a csatateret. Tegnap éjjel a fiúsereg öt különböző helyen volt. Teljesen képtelenek arra, hogy felsorakozzanak a harcra, nemhogy megnyerjék a csatát. Eddig minden harcot Andraimón irányított. A következőben én diktálok.

– És ezt hogyan kívánod elérni?

– Egyszerűen… Csapdába csaljuk.

Feszélyezett csend van a mezőn. Aztán Uránia azt súgja:

– Télemakhosz…

– Nem!

Pénelopé hangja éles, mint a korbácsütés. Uránia összerezzen, de újra próbálkozik.

– Andraimón bizonyította, nem idegen tőle a gondolat, hogy Odüsszeusz rokonait elrabolja… vagy meggyilkolja. Ha biztosítani tudnánk, hogy Télemakhosz egy bizonyos időben egy bizonyos helyen legyen…

– Nem tesszük kockára a fiam életét!

– Tud erről? Tud rólunk? – kérdi Priéné légiesen könnyed hangon.

– Nem.

– Tudnia kéne?

Pénelopé lassú, szaggatott sóhajjal szól:

– A barátai halottak. Felmagasztalt csapata legyőzve. Hősiessége… megkérdőjelezve. Melyikőtök vállalja, hogy odamegy a fiamhoz, és elmondja neki, hogy nők titkos csapata fogja megtenni azt, amire ő, Odüsszeusz fia nem volt képes? – Priéné fel akarja emelni a kezét, de Teodóra visszahúzza. Pénelopé komor tekintettel néz végig az egybegyűlteken. – A fiamnak a saját lábára kell állnia. Ezt pontosan tudom. De amíg nem tudja megvédeni magát, én védem őt, akkor is, ha gyűlöl engem ezért. Megértettétek?

Bólogatás, kórusban mormolt egyetértés a válasz. Végül Uránia szólal meg.

– Andraimón képes lenne elrabolni téged?

Nincs semmi rosszindulat ebben, csak udvarias érdeklődés egy stratégiai fontosságú kérdésről. Van valami megkönnyebbülés jellege ennek a nyílt őszinteségnek; elpattan a feszültség. Fellélegzés. Pénelopé gondolkodik, aztán fejét ingatva felel.

– Nem. Ha van valami, amit Heléna nagynéném esetéből tanultunk, az éppen ez a helyzet. Királynét a beleegyezésével vagy anélkül elvinni mindig csak bajt okoz.

– És Klütaimnésztrát? – kérdi Szemelé. Minden tekintet felé fordul.

– Nagyon nem lenne bölcs dolog Andraimónnal tudatni, hogy nálunk van a királyné – jegyzi meg halkan Uránia. – Minél előbb ki tudjuk juttatni Ithakáról, annál jobb.

– Most, hogy Andraimón tengeri rablói legalábbis egyelőre elmentek, a tenger elég biztonságos – mondja Pénelopé. – Uránia, kérlek, készítsd elő unokanővérem utazását.

– Ugye nem adod át Oresztésznek? – kérdi Anaitisz.

– Nem. Politikailag… az lenne a legbölcsebb dolog… de rendkívül undorító lenne, ha egy fiú az én földemen ölné meg az anyját. Klütaimnésztra bűnei égbekiáltók, de… talán nem tette volna, ha nincs provokáció. Nincs kétségem afelől, hogy unokanővérem valahol máshol zavart kelt, felhívja magára a figyelmet… sosem volt szerény típus. De az nem itt lesz, és nem az én hibám lesz.

Szép királyné, súgom, és megsimogatom Pénelopé arcát. Az én szerettem is lehetsz. Minden erőm, minden hatalmam a tiéd lesz, és az enyém leszel, istenek kegyeltje.

Végül Uránia szól:

– Nos, ha nem használhatunk embert arra, hogy Andraimónt csapdába csaljuk, valami mást kell kitalálnunk.

Pénelopé felsóhajt.

– Gondolkodom rajta. Addig is, Priéné, mérd fel, mi a legalkalmasabb hely a csatára. A harcos bólint egyszer, aztán elfordul, és Teodóra követi. Látom, Athéné figyeli, ahogy a két nő elmegy, érzik, hogy érzékeikbe hatol, álmaikba vegyül. Ekkor olyan hang hallatszik, mintha valami a hátamat csiklandozná. Zümmögő légy, amit nem tudok megölni, szőr a fogamon, amit nem tudok lemosni. Az érzés forrása felé fordulok, és azt látom, ó, mily kellemetlen, hogy Anaitisz kezét összetéve, szemét behunyva imát mond Artemiszhez. A lehető legőszintébb ima, de annál rosszabb, mert annyira bosszant, hogy fogcsikorgatva hallgatom.

A mező szélén meghajlanak a fák, a levelek hullámzanak. Megint Athénét keresem, de már elment, és a piszkos munkát most is rám hagyta. Öklömet rázom utána, elégedetlenségemből hideg szél támad, jeges fuvallat csap le kis körben Anaitiszra és a köréje gyűlt asszonyokra.

36. FEJEZET

Telnek, múlnak a napok Ithakán.

Polübosz viharzik be a tanácsba, mögötte kissé kevésbé drámaian fia, Eurümakhosz.

– Nem jöhetsz be csak így, miközben mi… – szólal meg Aigüptiosz, de Polübosz a szavába vág.

– Miért vannak még mindig itt a mükénéiek? – méltatlankodik. – Miért kutatják át még mindig a hajóinkat?

A sarokban, ahol ülni szokott, Pénelopé nem néz fel, a fonalat szemléli. Autonoé megpendíti lantját. Magas hang, kicsit túl magas a füleknek, és a dallam, amit játszani szeretne, nem áll össze.

– Oresztész elment az anyját keresni… – próbálkozik ismét Mentór, de Polübosz még mindig nem akarja hallani.

– Tény, hogy Oresztész elment, de az is tény, hogy őrült húgának emberei még mindig átkutatnak minden hajót, ami az öbölbe érkezik és onnan indul. Mindegy, hogy honnan jönnek és hová tartanak. Eddig csak panaszokat hallottam, és ma délelőtt nem engedték elhajózni Nesztór egyik emberét, míg orrtól tatig át nem kutatták a hajóját! A tüdőmet kiköhögtem, annyiszor kellett nyomorúságos módon bocsánatot kérnem a hibádért, és elegem van!

Télemakhosz nincs jelen a tanácsban. Az elmúlt öt napban alig látták, és ha Autonoé nem vette volna észre, ahogy Eumaiosz gazdasága felé tart, karddal az oldalán, de karja felkötve, még Pénelopé sem lett volna teljesen biztos abban, hogy fiát nem nyelte el egészben a föld. Távolléte talán egy kis megkönnyebbülést jelent, mert ezen a napon senki nem emeli fel a hangját, míg Polübosz nem hagy fel az emelt hangon szólással.

Peiszénór csendben marad, arca szürke; úgy hallgatja, ahogy az öreg kiabál. Mentór vár; Aigüptiosz dühöng, de nem válaszol. Autonoé újabb hangot keres a dallamhoz, és úgy tűnik, teljesen véletlenül megtalálta, és furcsa ellenpontozásként megpendíti ezt a húrt, valahányszor Polübosz levegőt akar venni. Odáig folytatja ezt, hogy Polübosz végül rámordul:

– Megtenné, hogy nem próbál zenélni?

A beálló csendben Autonoé összevonja szemöldökét, de nem válaszol. Pénelopé lefelé néz, úgy tűnik, teljes figyelmét a szövésre, a gyapjúra fordítja, és halkan megjegyzi:

– Nyugtatónak találom a zenét. Férjem feleségeként természetesen jelen kell lennem a tanácsban férjem nevében, de ezek az ügyek annyira komolyak és olyan bonyolultak, hogy szükségem van egy kis nyugtató zenére, hogy ne fájduljon meg a fejem a sok fontos dologtól, amit tanácsadóim mondanak. A mükénéiek ügye például nagyon nehéznek tűnik. Úgy látszik, azonkívül, hogy szigetünk elhagyására szólítsuk fel Agamemnón gyermekeit… ami kétségkívül azt eredményezné, hogy amikor visszatérnek, engem és rokonságomat elevenen égetnének meg… nem sokat tehetnek ezek a jó emberek. Várniuk és remélniük kell. De nem vagyok biztos ezekben a dolgokban… talán van valami más, ami valakinek eszébe jut. – Újabb húr pendül; Autonoé úgy mosolyog, mintha nagy zenei titkot fejtett volna meg. Pénelopé tovább tűnődik: – Természetesen addig is nagyon hálás vagyok, hogy te oly nemesen viselsz minden ilyen méltatlanságot. Úgy érzem, az egész sziget nagy hálával tartozik neked és fiadnak a taktikai érzéketekért, az előrelátásotokért és türelmetekért, hogy nem dőltök be a hatalom provokációjának, egy olyan hataloménak, ami ha nem lenne a szövetségesünk, eltaposna minket, mint egy százszorszépet.

Polübosz tudatának egy nyugodtabb zugában feldereng, hogy jobban hiányzik neki a felesége, mint azt valaha képzelte volna. Az asszony gyermekágyban halt meg, a gyermek sem érte meg a másnapot. Amíg a felesége élt, valahányszor üvölteni és tombolni akart valamely őt ért igazságtalanság miatt, az asszonynak mondhatta el a baját, és miután elmondta, elhallgatott, és így nem kelt ki olyan emberek ellen, akik, ha egy kicsit is őszinte magával, talán nem egészen érdemelték ki a haragját.

Ám Polübosz nem egészen őszinte magával; az észszerűség pillanata elmúlik, ahogy jött. Csak gyász marad ott, ahol a szeretett asszony emlékének kellene lennie, a gyász pedig elfogadhatatlan. A bánat elerőtleníti. Sosem néz szembe a bánattal, nem moshatja le hűvös balzsamokkal, nem nevezheti meg, nem vallhatja magáénak, és a bánat befelé, befelé és csak befelé nő, mint a gyomgyökér, ami szívének őrizetlen földjén fává növekszik. Így sorvad el egy egykor jó ember lelke.

Felmordul:

– A nők és a reszkető bolondok! Ön birkákat sem tudna terelni, felség, nemhogy egy egész szigetet kormányozni! – azzal sarkon fordul, és kirohan. Eurümakhosz követi. Apjától tanulta, hogyan viselkedik egy igazi férfi, és még mindig tanulja. Ha anyja élne, neheztelne a leckékért, amiket apjától vett.

A tanácsterem csendjében Aigüptiosz szólal meg először. Kicsit fél Laertész házának leégése óta, de ő is olyan ember, aki képes túltenni magát a nehézségeken. Akár jó szerencse, akár nagy tragédia éri, ő lassan, de biztosan megy tovább; ez a legfőbb jó tulajdonsága.

– Miért vannak még itt a mükénéiek? Miért van itt még mindig Elektra?

Most Peiszénóron a válaszadás sora; ki kell mondania, ami teljesen egyértelmű, mert ez a dolga. Balsejtelem terjeng a teremben, ahogy minden tekintet felé fordul, de Peiszénór nem szólal meg, a semmit bámulja, gondolataiba és szégyenébe veszett. A csapat túlélő tagjai folytatják a gyakorlatozást. Most, hogy néhányukat lemészárolták, több hely van az udvarban, és Peiszénór nem tért vissza az oktatáshoz, és Télemakhosz sem vezeti őket. Amphinomosz áll előttük, köhécsel, és azt mondja:

– Rendben. Igen. Szóval. Akkor most próbáljuk a gerelyhajítást, jó?

Amphinomosz nem fogja ezt sokáig csinálni, ez Pénelopé és Peiszénór számára is nyilvánvaló. Ettől felelős vezetőnek, jó embernek és tehetséges katonának tűnne… ezek mind királyi tulajdonságok. Sokkal jobb, ha ismét részegesnek tűnik, észrevétlennek, teljesen érdektelennek.

Még néhány nap. Pénelopé még néhány napot ad összetört hadvezérének.

A tanács csendjében Mentór köszörüli torkát.

– Nos, ha senki más… Nyilván mind úgy gondoljuk… nyilvánvalóan Elektra úgy gondolja… – Aigüptiosz nem szól közbe, és Autonoé egy pillanatra abbahagyja a húrpengetést. Mentór egyikükről másikukra néz, tekintetében hitetlenkedés villan. Aztán kimondja: – …még mindig úgy gondolja, hogy Klütaimnésztra itt van! Különben miért maradt volna itt, amikor bátyja elhajózott?

– A gyűrű… a bizonyíték a szeme előtt… – szólal meg Aigüptiosz, és Mentór felemeli a kezét.

– Tudom, tudom. Ostobaságnak tűnik. Klütaimnésztra elmenekült. De meg kell ölniük valakit. Oresztész nem lehet Mükéné királya, amíg apja halálát meg nem bosszulja – mondja Mentór, és közben nem néz Pénelopéra, de Aigüptiosz a királynéra pillant. Természetesen az lenne a legjobb, ha Oresztész megölné Klütaimnésztrát; ha azonban ez nem sikerül, vajon megfelel egy unokahúg is, ha az a bizonyos unokahúg Mükéné királynéjának szökését segítette?

Pénelopé halkan tercet dúdol Autonoé lantdallamához, mintha gyerekkori dal jutott volna eszébe.

Aztán Aigüptiosz szólal meg:

– Beszélnünk kell a zsoldosokról – és ez egyszer a témaváltásért minden jelenlévő hálás. – Nyilvánvaló, hogy képzett katonákra van szükségünk a szigetek védelmére. A Laertész háza elleni támadás erre a bizonyíték.

– És ki fogja fizetni a zsoldosokat?

– Ugyan, ugyan! Mindenki tudja, hogy Autokülosz kincseket adott Odüsszeusznak, hogy van titkos arany…

– Titkos arany? Ne kezdd már te is! Tényleg azt hiszed, hogy…

– Akkor miből fizeti a kiadásokat? A lakomákat, a kérőket… Azt mondta, a kincstár üres, de Peiszénór felfegyverezte a csapatot…

– Hal, gyapjú, olívaolaj, borostyán és ón – Pénelopé hangja még a szolgálólány lantjátékához igazodik; enyhe szellő, halk fuvallat a teremben. – Nagyon kevés többletünk van, de sok a hal, a birka, a kecske és az olajfa. Ezek persze egész Hellászban nagyon gyakoriak, de mi munkát teszünk hozzá; nemcsak nyers gyapjút adunk el, hanem finom fonalat, amit nők fontak olyan kiválóra, hogy egy kicsit többet fizetnek érte bizonyos püloszi kereskedők. Nem egyszerű olívaolajat adunk el, hanem a legfinomabbat, amit préselünk; könnyű és illatos. Kolkhisz számos gazdag házában nagyra értékelik. A gyengébb fonalat és olajat az itteni piacra tartjuk; Ithaka könnyebben megelégszik egyszerű termékekkel, mint a szárazföld lakói. Ami pedig a borostyánt és az ónt illeti… rendkívül magas áron adom el a sózott halat és az édesvizet a déli tájakra igyekvő borostyán- és ónkereskedőknek, és ezzel felhajtom a borostyán és az ón árát is, amit az északi erdők vidékéről hoznak. Amikor visszaútban megállnak nálunk, időnként vásárolok tőlük lenvásznat, aranyat, ritka faanyagot, fűszereket, rezet és édes illatszereket, amiket kiváló áron tudok eladni Spárta és Argosz vidékén. Így kihasználom a tengeri és keleti kereskedelem előnyeit. Ebből etetem a kérőket. Ilyen egyszerű.

A teremben csend van. Ha a dalnokok nem énekelnek a nők nemi vágyairól, hadd mondjam meg azt is, hogy soha egyetlen hang nem esett ebben a nemes teremben a hal áráról. Ó, minden bizonnyal Odüsszeusz összes tanácsadója tisztában van a kereskedelem jellegével, de előkelő társaságban ezt szóba hozni szigorúan tilos! Ez olyasmi, amit megbízható szolgálóik, vagy legrosszabb esetben feleségeik végeznek. Ithaka nagy emberei túlságosan el vannak foglalva olyasmivel, ami jobban illik a dalnokok témái közé; például csatákat vesztenek, vagy mások szeretőit szöktetik el. Pénelopé abban a percben csak azzal tudott volna furcsábbat mondani, ha feláll és kijelenti:

– Ezenkívül női szervemből minden hónapban vér távozik, és felnevettem, amikor először megláttam Odüsszeusz micsodáját.

Végül Aigüptiosz szólal meg, hebegve; úgy tűnik, képtelen felfogni, amit hallott:

– De… Odüsszeusz kincsei?

– Elfogytak, attól tartok. Mind elköltve.

– Hogyan lehetséges ez? – méltatlankodik Aigüptiosz. – Miért jöttek és vannak itt a kérők, ha nem a kincs miatt?

Pénelopé kétszer-háromszor kacsint, és mintha most először nézne Aigüptiosz szemébe.

– Nem említettem volna? Azért, mert rendkívül nagy hasznot húzok a nyugati tengerek kereskedőitől az árukkal, amiket eladok nekik. Ha az emberek el akarják hinni, hogy valami marhalopásra hajlamos félisten húsz évvel ezelőtti ajándékából etetem hússal a kérőket, ám higgyék. Úgy érzem, teljesen egyértelmű voltam a tekintetben, hogy milyen fontos olcsón venni és magas áron eladni.

Autonoé nem nevet. Autonoé az évek során elég jól megtanulta, hogy visszafojtsa nevetését. Végül Mentór krákogva szól:

– Talán… be kéne rekesztenünk ezt a megbeszélést – tűnődik. – Tovább tudakozódom a mükénéiek dolgairól, és talán Peiszénór… talán Aigüptiosz foglalkozhatna a zsoldosok kérdésével és azzal, hogy pontosan milyen keveset tudunk áldozni rájuk. Igen? Igen. Mindenkinek köszönöm.

Peiszénór csak az után távozik, hogy Aigüptiosz megérinti a karját, és továbblépésre készteti.

Aigüptiosz visszapillant a válla fölött, és azt látja, hogy Mentór ott marad Pénelopé előtt. Mosolyog, de csak az arca, a szeme nem. Megvárja, amíg becsukódik az ajtó, csak az után fordul teljesen a királyné felé, és teszi fel a kérdést:

– Klütaimnésztra valóban Ithakán van?

Autonoé ujjai elernyednek a húrokon. Pénelopé szolgálójára néz, egyszer biccent. Autonoé az ajtóhoz siet, kioson, és odakint áll. Őrzi a folyosót minden tekintet, minden hallgatózni akaró fül ellen. Éósz és Pénelopé bent marad, és egyikük sem színleli, hogy nem teljes figyelmével fordul Mentór felé.

– Ha itt lenne – feleli Pénelopé végül –, akaratom ellenére lenne itt.

Mentór bosszúsan felszisszen, fejéhez kap.

– Itt van?!

– Ezt nem mondtam…

– Hol van? Önnél van? Mondja azt, hogy nincs a palotában!

– Kategorikusan kijelenthetem, hogy az unokanővérem nincs a palotában!

– Elektra tudja? Szentséges istenek, ha rájön…

– Nyilvánvalóan gyanítja. Biztosan. Ha teljesen elhitte volna azt a történetet a gyűrűről…

– Hát persze, hogy ön volt az, felség! – hördül fel, és az asztalba kapaszkodik, mintha betegség gyűrte volna le. – A hírnökök, és Zákinthosz és… hát persze, hogy ön volt az. Mit tett?

– Megkíséreltem unokatestvéreimet átküldeni Hyriába – sóhajt. – És remélem, hogy onnan üres kézzel térnek haza.

– Ön is tudja, hogy nem fognak üres kézzel hazatérni! Mindenképpen levágott fej kell nekik.

– Próbáltam időt nyerni.

– Időt, hogy Elektra körülszaglászhasson? Időt, hogy megállapíthassák, mi vagyunk az ellenség? Zeusz szent nevére, mi járt a fejében?

– Arra gondoltam, hogy Elektra beveszi – csattan a királyné hangja, és egyre emeltebb hangon beszél, aztán gyorsan visszafogja magát, fogcsikorgatva suttog, ahogy Éósz tekintete az ajtóra rebben. – Arra gondoltam, hogy elmennek, és Klütaimnésztra is távozik, aztán újra a magunk helyi, ithakai módján aggódhatunk!

Mentór a fejét ingatja, még szorosabban markolja az asztalt, szája mozdul, de nem talál szavakat; megint meginog.

– Szörnyű, borzalmas halállal halunk meg – jelenti ki.

– Köszönöm a bölcs tanácsot, tanácsos.

– Mit fog most tenni?

– Nem tudom biztosan. Nem számítottam arra, hogy Elektra ilyen sokáig marad, ahogy arra sem, hogy az emberei… ilyen lelkesen végzik feladataikat. Majd kitalálok valamit. Nem maradhat itt örökre.

Mentór bólint, de ez a bólintás nem az egyetértés jele, csak jelzés, hogy látta az elkerülhetetlent, és nem lel élvezetet abban, hogy ezt elismeri.

– És a zsoldosok?

– Zsoldosok – szól Pénelopé elkomorulva. – A zsoldosok azért vannak, hogy fizessük őket, nem azért, hogy harcoljanak. Ennyi erővel közvetlenül Andraimónnak is adhatnánk a pénzt, és kész.

Mentór megint összerezzen, mintha villám csapott volna bele.

– Andraimón?

– Tessék? Ó, persze, te nem voltál…

– A tengeri rablók Andraimón emberei? Ebben egészen biztos?

– Igen. Egészen biztos vagyok benne.

– Ez… ez a keselyű Odüsszeusz asztalánál eszik, Odüsszeusz borát issza és az emberei el akarták rabolni Odüsszeusz apját?

– Lényegében igen.

– Van bizonyítéka? Ha be tudja bizonyítani, azonnal kivégeztethetjük.

– Sajnálatos módon bizonyítékom nincsen. A dolgok jelenlegi állása szerint az ő szava áll az enyémmel szemben.

Mentórt ekkor elhagyja az a kis ereje is, ami még megvolt. Elsápad, mintha a rosszullét kerülgetné; olyan hamuszürke az arca, mint Pleiszénóré, ráadásul hasonló okból.

– Menjen hozzá feleségül!

– Tessék?

– Menjen hozzá feleségül. Ez az egyetlen megoldás. Nyilvánvalóan ezt akarja, és ön nincs abban a helyzetben, hogy visszautasítsa ezt az ajánlatot.

Pénelopé ajka keskeny vonallá feszül. Éószra pillant, akinek arcán nem látszik válasz, de Mentór észleli a pillantást, és még egy utolsó próbálkozást tesz.

– Mi az? Mi az, amit ezeken kívül még nem tudok?

– Tudod, hogy minden férfi közül benned bízom a legjobban…

– Amikor legutóbb ezt mondta, felség, huszonegy éves méltóztatott lenni, és ellopta az anyósa arany karkötőjét, hogy fedezetként adja oda egy szállítmány olívaolajért.

– És ez a befektetés felettébb nyereségesnek bizonyult, nemde?

Mentór régebb óta ismerte Pénelopét, mint az apja, és ha őszinték akarunk lenni, talán jobban örült, hogy ismeri, mint az apja.

– Mit tett? – kérdi zihálva, és nem tudja, hogy a kebelébe toluló érzések közül… bánat, félelem, büszkeség, neheztelés, szeretet… melyik a legerősebb.

Pénelopé lassan, mélyen sóhajt:

– Nem mondtam el neked, mert talán… politikailag nem tűnik jó lépésnek, ha kitudódik… és talán attól függően, hogyan nézzük a dolgokat… egy kicsit talán szentségtörés is.

Mentór az ég felé emeli két kezét.

– Hát persze! Szentségtörés! Mi hiányzik még a mai napból?!

– Mint tudod, Keleten vannak olyan nők, akik a férfiakkal harcolnak…

Mentór álla leesik a csodálkozástól; hallja, ahogy megroppan az ízület.

– Ugye nem…?

– Pentheszileia például magával Akhilleusszal vívott…

– És meghalt!

– Akhilleusz kezétől… Akhilleusz minden ellenfelét megölte, hiszen ő volt a legerősebb.

– Ha Hellász királyai megtudják, hogy felséged hadat toboroz, ráadásul nőkből álló hadat! Ha a kérők rájönnek…

– Nem tudják meg, nem fognak rájönni. Senki.

– Hogyan rejt el egy kisebb hadsereget?

– Mentór, Mentór – szól rosszallón Pénelopé. – Micsoda buta kérdés! Pontosan úgy rejtjük el őket, ahogyan te is titkolod, milyen sikeres kereskedő vagy, mennyire értesz a mezőgazdasághoz, milyen bölcs vagy a politikában, és milyen szellemes. Nőnek álcázzuk őket.

Mentór szóra nyitja száját, tiltakozni akar olyan hevesen és hangosan, mint a rothadt haltetem körül zsibongó sirályok, de kénytelen ráébredni, hogy a szavak elpártoltak tőle. Legyőzötten kis híján a háta mögötti asztalra hanyatlik. Éósz feláll, összeszedi a gyapjút, és Pénelopé bólintására elindul az ajtó felé.

– Szörnyű, borzalmas halál – hebegi Mentór. Nem mond mást.

Pénelopé gyengéden megérinti a karját.

– A helyzet fokozódik – jelenti ki rosszallás és öröm nélkül, teljesen közömbös hangon. – Vannak dolgok, amikben a segítségedre lesz szükségem.

37. FEJEZET

Leaneira.

Még mindig itt van.

Eurükleia látja, ahogy a tüzet szítja a konyhában a következő végtelen lakomához, és felhördül:

– A trójai szajha!

E szavak alig vannak hatással Leaneirára, amikor hallja. Eurükleia többnyire jobb volt a sértegetésben; tehetsége volt olyan kegyetlen megjegyzéseket tenni, amelyek a legszelídebb szolgálólányokat is szíven találták. De ereje fogytával, keze, lába gyengülésével szavai is egyre erőtlenednek, és Leaneira már alig hallja beszélni.

Melanthó közelebb hajol, egy öl tűzifát egyensúlyoz a karján; a rakás olyan magas, hogy a legfelső hasábot az állával kell tartania. Halkan szólal meg:

– Jól… jól vagy?

Leaneira nem válaszol, nézi, ahogy a lángok emésztik a fát.

Halat belez a délutáni napfényben; kés a hasba, nyissz, nyassz, nyissz, nyassz, belek a lábánál álló vödörbe. Phoibé odamegy a dolgozó Leaneirához, és azt mondja:

– Hallom, valami történt közted és a királyné között. Kérlek, mondd el… mondd el, kééééérlek!

Leaneira kézbe veszi a következő halat. Nyissz, nyassz, nyissz…

– Ó, kérlek, mondd el, kérlek, kérlek, én…

Leaneira erre Phoibé felé fordul, késsel a kezében, és felkiált. Tombol, tombol, mint Trója lángjai.

– Menj el! Menj el! Menj el! Menj el! Menj innen el!

Tányérokat helyez az asztalra az esti lakomához.

Éósz, aki szeretett királynéjától tanult meg jegecesen hidegnek lenni, meglátja, és rászól:

– Ne azokat. A másikakat. Tegnap éjjel megint berúgtak, és hármat eltörtek a jobb tálaink közül.

Leaneira ekkor Éószra pillant; arca olyan, mintha legszívesebben sikítana, üvöltene, és aztán felsóhajtana: Mit számít? A végén úgyis mindent összetörnek.

De Éósz ekkor már tovább ment, nincs helye párbeszédnek, ezért Leaneira visszaszedi a tányérokat, és engedelmeskedik.

Leaneira húst szolgál fel az esti lakomához. Most, hogy a füst elült Ithaka szigete felett, a hangulat egyre élénkebb. Laertész napjai nagy részét tanyaháza romjainál tölti; azt mondja jobbra, nagyobbra építi újjá, úgy, hogy stratégiai pontokon éles karókat helyeznek el, és jó magas falat húznak a ház köré. Ritkán jelenik meg az esti lakomán. Elektra a szobájában marad. Azt mondják, imádkozik. Télemakhoszt napok óta nem látták. Így csak Pénelopé és szolgálói jelennek meg a teremben, néha egy-egy hamusápadt tanácsadó, így újra növekszik a hangerő és a férfias vigasság.

– Leaneira – szól röhögve Antinoosz, ahogy a trójai lány elhalad mellette. – Hallom, új férfit keresel ágymelegítőnek most, hogy Andraimón többé nem fekszik össze veled. Megszánhatlak, hogy be ne száradj.

Az asztal körül ülők harsányan felnevetnek, Eurümakhosz a kézfejével törölheti zsíros száját; nem egészen biztos abban, hogy ez helyénvaló tréfa, de nevet, mert a többiek is nevetnek. Leaneira szó nélkül lép el mögöttük. Ekkor egy kéz nyúl ki, megfogja tomporát, megszorítja, és a röhögés csak még harsányabb, ahogy Leaneira a szorításból kiszakítja magát.

Andraimón újra a lakomaasztalnál van, de Leaneirára egyszer sem néz. Pénelopét bámulja úgy, mintha puszta nézéssel behódolásra késztethetné; jobb kezével szorosan markolja a nyakába akasztott kis kőamulettet. A többiek is észrevették ezt, és köré gyűlnek. Az asztalt ököllel csapkodva kántálják a nevét.

– Andraimón a tekintetével veszi le a lábáról Pénelopét! – nyerít Niszasz. – A puszta pillantással levetkőzteti!

Pénelopé a szövőszéknél ül, Laertész halotti leplét szövi, fel sem néz. A férfiak topogva kántálnak:

– And-ra-imón. And-ra-imón, And-ra-imón!

És amikor Andraimón szeme sem rebben, Pénelopé pedig egy pillanatra sem néz fel, és nem vetkőzik le magától, felüvöltenek, vidámság áradata csap át rajtuk, aztán megunják, és visszaülnek.

Kenamon kicsit távolabb ül, és amikor Autonoé elhalad mellette, megkérdi:

– Télemakhosz itt van?

A kérdés meglepi a szolgálót, aki elég hosszú ideig időzik mellette ahhoz, hogy megfontolja a választ.

– Visszatért a… délutáni pihenésből, és most imádkozik.

Télemakhosz a szobájában van, a tengerre tekint, és egyáltalán nem imádkozik. Nézi, ahogy egy hajó nagy sebességgel halad a vízen kifelé; a szél és az evezősök ereje viszi, sebesen, ahogy a sas repül: van valami abban, ahogy a levegőt veszi, ami nagyon nem tetszik nekem. Kicsit közelebbről megnézem, és szemem sarkából meglátom azt a nyomorult baglyot. Odakint ül a falon, és ahogy közelebb húzódom Télemakhoszhoz, a bagoly kinyitja a csőrét, és megszólal: huhúúú, átkozott, huhúúú. Huhúúú, látlak, huhúúú.

Egy pillanatig szembenézek Athénével. Ha még egyet huhogni merészel… De aztán alkunk súlyát érzem csontjaimban, ez az alku izzik fel lelkemben. Athéné úgy nézi Odüsszeusz fiát, mintha egészben meg tudná enni. Borzongva fordulok el.

38. FEJEZET

Van néhány dolog, amit túl régóta halogatok.

Viszolyogva veszem magamra legkevésbé kedvelt ruhámat, legkevésbé kedvelt arany sarumat, és belevetem magam az erdő fáinak tetejét súroló szélbe.

Ott… ott lent. Ott egy liget, ahol Artemisz fürdőzik.

Sok olyan liget van, ahol Artemisz fürdőzik, de ezt különösen kedveli; lankás, füves partja van, ami magába szívja a nyugati napot, és sima kövek, ahol el lehet heverni úgy, hogy a lábunk a hűs patakba ér. Lejjebb vízesés és sekély medence van, mögötte zafírkristályoktól csillámló kis barlangok; az egyikben medve lakik a bocsaival, ami mindent szétmarcangol, aki és ami a közelébe ér, legyen az ember vagy állat. Ezt Artemisz különösen mulatságosnak tartja.

– Nézd! – visítja. – Nézd, milyen vizenyősek a zsigereik!

Lecsusszanok a felhő széléről, úgy, hogy elkerüljem az őslakó medvék legrosszabbikát, és ahogy a harmatos füvön közeledek, hallom, ahogy az egyik őr nő megfeszíti íját.

– Baszódj meg! – mordulok rá, és egy pillanatig csak pislog rám; úgy tűnik, nem fél az istenek királynéjától. Lassan leengedi fegyverét. Ahogy közelebb megyek a természetes medencéhez, Artemisz asszonyai közül néhányan végigmérnek. Összesen több mint egytucatnyian vannak; némelyeknél íj, másoknál tőr; fogaik között véres hús. Bár félelmetes gyülekezet, meg kell hagyni, menyemnek van ízlése, mert ezek a nők a szebbek közül valók; hajuk szépen mosott, szépen fonott; izmaikon feszülő csupasz bőrük olajozott.

A víz szélén megkerülök egy nagy, mohos követ, aztán lenézek, és ott van maga a vadászat istennője; hanyatt fekve lebeg a medence vizén, miközben mellette szolgálólánya… az illem kedvéért mondjuk azt, hogy Artemisz haját keféli.

– Nem lehetnél hangosabb? – szól rám mostohalányom, ahogy a vízpartra lépek. – Két mérföldről hallottam, hogy jössz.

– Nem akartalak megriasztani – felelem. – Tudom, milyen rosszul viseled, ha megriasztanak.

Kéjesen felsóhajt, szeme csukva, őszi levél színű haja lazán körbefogja arcát. Próbálok az arcára és csak az arcára nézni, de a mozgás zavaró folyamata nagyon hamar erőt vesz rajtam, és kifakadok:

– Nem tudnál valami ruhát magadra venni? Úgy értem, minden nagyon… de hogyhogy nem fáznak meg az asszonyaid?

– Meztelenül szaladgálnak a hóban is – tűnődik Artemisz. – Addig futnak, amíg kipirul az arcuk, szívük a fejükben lüktet, és aztán a tűz mellett összeölelkeznek; bőr a bőrön, szoros ölelésben…

– Igen, köszönöm, el tudom képzelni.

Felhorkan, legyint az addig nagyon szorgalmasan foglalatoskodó szolgálólánynak, hogy menjen el, és kinyitja szemét. Egy pillanatig mintha csodálkozna, hogy engem lát, aztán megszólal:

– Szentséges egek! Ennyire megöregedtél?

Mély levegőt veszek.

– Régóra nem részesítettél minket abban az örömben, hogy megjelenj körünkben az Olümposzon, mostohalányom. Apád már hiányol téged.

Lassan feláll a víz mellől, meztelenségének eltakarására semmilyen erőfeszítést nem tesz. Int szolgálólányainak, hogy húzódjanak egy kicsit távolabb, hogy bizalmasan beszélgethessünk.

– Ez nem igaz. Nem hiányol engem. Illetve engem nem. Csak a bátyámat. Nagyon sok mindenben hasonló… az ízlésük.

– Rendben. Akkor nem hiányol.

– És nyilvánvalóan te sem hiányolsz engem – teszi hozzá.

– Én… én… szóval a dolgok soha nem olyan egyszerűek, mint azt gondolnád, mostohalányom. Elismerem, hogy nem mindig értettünk egyet…

Gúnyos felhorkanással rázza ki haját; víz csorog végig háta ívén, gerincének csatornáján, tompora árnyékába. Artemisz sosem hasonlított a nőiség divatos eszményképére. Bőre túl barna, mert túl sok napfény érte; bőre túl erős, combjai túl vastagok, melle túl kicsi, válla túl széles. Ha akarja, fiúnak álcázhatja magát, és részt vehet fivére, Apollón szertartásain, vagy félelem nélkül éljenezheti azokat a férfiakat, akik a nyári játékokon versenyeznek, és senki nem nevezi nőnek. Mégis, van valami kétségtelen szépség az erejében, a kecsességében, amit még Aphrodité is irigyelhet.

– …mégis mindketten istennők vagyunk – folytatom fogcsikorgatva. – Van köztünk… bizonyos kötelék, ugyebár?

– Igazán? – kérdez vissza negédes hangon Artemisz. – Eddig nem vettem észre.

Az egekre pillantok. Tiszta, felhőtlen kékség. De még Zeusz is tétovázik, mielőtt lepillant Artemisz szent ligeteire. Természetesen Artemisz nem veheti fel a versenyt Zeusszal a haragvás erejében, de szavamra, ez a lány tényleg harapós tud lenni. Gondoskodik arról, hogy megfizessenek azok a férfiak, akiknek a szeme arra siklik, amire nem lenne szabad. Ezért veszem magamnak a bátorságot, és alig hallhatóan súgom:

– Mindketten megvetjük a férfiak uralmát, ugye?

Rám pillant, és ezúttal talán nemcsak az arcomat, a kezemet és feszengésemet látja, ahogy ott állok a víz partján. Kiegyenesedik, vastag nyakáról felhúzza a haját. Karján háromszögletű izomszalag dagad ki.

– Mit akarsz, öreg királyné?

Lassan, óvatosan sóhajtok.

– Van egy tervem, ami téged is érdekelhet.

Legyint. Laza csuklómozdulattal elhessegeti a gondolatot.

– Nem érdekelnek az intrikáid. Akármi is legyen az, biztos vagyok benne, hogy untatna engem.

– Bizonyos férfiak megtámadtak egy bizonyos szigetet. Mindig teliholdkor támadnak. Egyik éjjel megpróbálták elrabolni a sziget királyának apját. Nem aranyért vagy váltságdíjért teszik ezt, hanem azért, hogy házasságra kényszerítsenek egy nőt egy olyan férfival, akit a nő egyáltalán nem akar.

– Na és? A nő egyszerűen ölje meg azt a férfit, és kész.

– A férfi a nő házának vendége.

Artemisz felhördül. Ismeri a szent vendégjogot, azt még ő sem hajlandó megszegni. De – mint oly sok emberi és isteni törvény – ez is untatja. A törvények ostobák és unalmasak. Neki egyikre sincs ideje.

– Na, és? Nem értem, hogyan érintene ez engem.

– A hölgy elég újszerű megoldással állt elő.

Artemisz pislog, de nem mutat semmi érdeklődést. Elég hosszú ideig képes mit sem tudónak tettetni magát, ha akarja. A mozdulatlanság a vadászok tehetsége. Erős késztetést érzek, hogy megszidjam, hogy megmondjam neki a magamét azért, hogy ilyen gyerekesen viselkedik, de ez az ő ligete, és szükségem van rá. Szánjatok engem, egek, de valóban szükségem van rá.

– A szentélyedhez közeli ligetben egy keleti harcos nő tanítja az asszonyokat harcolni.

Artemisz megint pislog, de most úgy érzem, a gondolatai valahol máshol járnak, bár teste itt marad. A gondolkodás jelei úgy áradnak ki halántékán, mint a fenyőgyanta szaga. Ekkor szeme tágra nyílik, aztán halkan megszólal:

– Ez Ithaka?

Erős nyeldekelhetnékem van, de visszafogom magamat. Arcom nem pirul, szempillám sem rebben akaratlanul. Artemisz még jobban kihúzza magát, vállát hátravonja.

– Ez Ithaka? – ismétli a kérdést, kissé ingerültebben. – Lakomát rendeztek a tiszteletemre teliholdkor. Összegyűltek a nők; a tánc borzalmas volt, de az étel ízlett. A papnők lándzsahajító és íjfeszítő erőért imádkoztak, és éjjel az erdőben repülő nyílvesszők neszét hallottam, de nem találtak el egyetlen vadászprédát sem. Mit kerestél az én erdőmben, asszony?

Egy pillanat alatt lett magasabb, testesebb; és egyszer csak ott áll előttem a véres íjász, nyelve vérvörös, szeme fehérje vérpiros. Arra gondolok, hogy kihúzom magam, olyan magas leszek, mint ő, isteni fényem teljes erejével ragyogok erre a helyre… de nem. Bármilyen rosszul vagyok a gondolattól, most azzal érhetem el a célomat, ha szerény vagyok, nem istenkirályné.

– Igen. Ithaka.

– Nők íjjal? Az én erdőmben? Úgy, hogy nem áldoztak vért nekem?

Ekkorra haragja halandó férfiakat már az erdő alantas lényeivé, nyúllá vagy nyüszögő mókussá változtatott volna. Haragja teljes erejével állok szemben, és bár a szélein kicsit forró, hagyom, hogy átfolyjék rajtam, mint köveken a folyóvíz.

– Megjelentél volna nekik, amikor hívtak? – érdeklődöm udvariasan. – Vagy túlságosan lefoglal a nagy… tisztálkodás? – kérdem, és egy pillanatig úgy érzem, túl messzire mentem, a haragja még a lusta olümposzi mamlaszokat is felébresztheti. Ezért gyorsan hozzáteszem: – Nézd, nagyon egyszerű a dolog. Vannak íjjal és lándzsával felfegyverzett nők, akik tökéletesen felkészültek arra, hogy a nevedben öljenek. De ha életben akarnak maradni, ha azt akarják, hogy sikerrel járjanak, a te áldásodra van szükségük. Nem az enyémre. És nem Athénéére. A tiédre. A vadász istennő kell nekik.

Artemisz szemében lassan kihuny a vörös fény. Kissé hátrahúzódik, mintha összemenne, megint nő lesz, úgy játszik a hajával, mintha a világon semmi nem nyugtalanítaná.

– Azt mondod, férfiakat ölnének? – kérdi oly lágy hangon, mintha pacsirta dalolna.

– Igen.

– Tengeri rablókat?

– Igen. Trójai veteránokat, akik Ithaka településeit fosztogatják.

– Azzal a céllal, hogy kényszerítsék azt a királynét… Hogy is hívják?

– Pénelopé.

– Ó, persze. Akit a récék kedvelnek. Házasságra akarják kényszeríteni?

– Tulajdonképpen igen.

Artemisz ajka elvékonyodik. Várok. Ha van valami, amit a vadászat istennője jobban gyűlöl, mint ha nem kapja meg a részét, az csakis az esküvő.

– Te pedig azt javaslod, hogy a nők öljék meg őket? Repítsenek nyílvesszőt szemgödrükbe, tépjék ki a szívüket, elevenen nyúzzák meg őket, satöbbi?

– A nyúzásig nem mennék el, de alapvetően igen, erről van szó.

Megint elhallgat, pislogva néz rám, úgy, hogy ha nem lennék szolid, visszafogottan viselkedő istennő, ezt úgy értelmezhetném, mintha felkiáltana: De kedves mostohaanyám, hiszen éppen az a legjobb rész!

– Mit gondol Athéné erről az egészről? – kérdi, és hirtelen elveszti érdeklődését hajfonata iránt. Letelepszik mellém a fűbe; felhúzza térdét, lábszárát karjával fogja át; olyan jól viseli a társaságot, mintha medve ülne szümposzionon.

– Tudomása van róla, de nem akar beleavatkozni azon túlmenően, hogy hazavezesse Odüsszeuszt. Ha Poszeidón rájön, hogy Athéné is segíti Pénelopét és Télemakhoszt, azt fogja állítani, hogy Athéné túllépte hatáskörét, és soha nem fogja elengedni Kalüpszó nimfa szigetéről Odüsszeuszt. Vagyis Athéné kénytelen diplomatikusan intézni dolgait, és azt javasolta, hogy beszéljek veled.

– Fogadni mernék, hogy ez tette a bogarat a fülébe, illetve a darazsat a sisakja alá – jegyzi meg Artemisz nevetve. – Neki nagyon kellemetlen lett volna hozzám fordulnia. Tudtad, hogy egyszer meg akarta paskolni a fejemet? A hüvelykujja ánizskapor ízű lett.

– Tudja, hogy hatalmas istennő vagy, nagy védelmezője a… – szólalok meg, de Artemisz legyintve hallgattat el.

– Nem szeretek beszélni. De azt szeretem, ha Athéné ostobának tűnik. És te? Téged miért érdekel ez a dolog?

– Az én dolgom – felelem, mire ajkai között igen obszcén hangot présel ki. Megborzongok, és megint mennydörgésre és megtorlásra gondolok, de őt ez egyáltalán nem zaklatja fel. A világ minden ereje az ujjaiban van, és ezt pontosan tudja. Kimerülten sóhajtok fel. – Három királyné van Hellászban. Nem hiszem, hogy lesz királyné utánuk, akiről szó esik.

Artemisz homloka ráncba rándul, és kisimul. Egy pillanatig arra gondolok, hogy szinte szánalom van a tekintetében, és megint nővérek vagyunk, Zeusz zsarnoksága ellen lázadunk.

– Ó, istenek királynéja! – súgja. – Emlékszem rád. Hatalmas vagy. Mielőtt a verseket Zeusz parancsára átírták, mielőtt a múlt… kitalált emberi dolog lett… Akkorról ismerlek. Emlékszem. Kelet istennőivel, Tabitival és Inannával barangoltál, és a világ megremegett alattatok. A halandók felnéztek barlangjaikból; kezeiket okkerrel és vérrel festetve kiáltották: Anya! Anya! Anya! Lecsaptál az égből ellenségeidre, és kettéválasztottad a tengert azokért, akiket szeretsz. De bíztál Zeuszban. Megesküdtél, hogy fivéred soha nem árulna el téged. És nézz most magara! Rejtőzködsz az égiek elől, nehogy meglássák lépteid nyomát a földön.

Szégyenem fájdalom; egyre feljebb hatol gyomromon; fivérem súlya, ahogy a földhöz nyom, szégyenem éget, könnyeim sebet ejtenek arcomon. Én döntök, mikor egyenesítem ki gerincemet, de nagyon nehéz, nagyon, nagyon nehéz.

– Én… én… – hebegem, a szavakat keresem. – Én… úgy gondolom, egyetlen férfi sem maradhat életben. Egyikük sem hagyhatja el élve Ithakát. Ha azt mondják, hogy Ithaka asszonyai a sajátjukat védik, nem marad semmi, amit védeni lehetne. Segítesz… Segítesz nekem?

Egy pillanatig gondolkozik, aztán bólint egyszer, és feláll a patakpartról.

Szégyenem barátság nélküli világ, bizalom nélküli világ. Soha senkiben nem fogok bízni már. Sosem szeretek senkit, aki nem az én véremből van. És mégis, mostohalányom, akit gyűlölök, kezébe veszi a kezem, mosolyog és úgy tűnik, a vadász tud valamit a kegyelemről, amikor a legtisztább, legegyszerűbb lövést adja le.

És a köztünk beálló csendbe szólok:

– Megtennéd, hogy magadra veszel valami ruhát?

Artemisz felfújja arcát, kiölti nyelvét, és tudom, hogy harcolni fog, amikor ismét telihold lesz Ithaka felett.

39. FEJEZET

Nézzük, mi zajlik a zajló tengereken!

Északon Oresztész komoran ül hajója tatján, ahogy emberei a nyugati szigetek körül eveznek. Napok, hetek, hónapok óta ezt a játékot játsszák. Anyját üldözik. Oresztész nem gondolja, hogy megtalálják. Nem tudja elképzelni, hogy király lehet. Ez a gondolat nem zaklatja fel, ahogy mindenki mást felzaklat körülötte, de mivel ő szeret másoknak megfelelni, inkább csendben marad.

Keleten Menelaosz lábát az étkezőasztalra téve ül, kezében vizezett boros kupát szorongat, és azt mondja:

– Ki támogatja még trónigényemet… már ha kénytelen leszek bejelenteni?

Aztán elmosolyodik. Menelaosz nagyon régóta nem mosolygott.

Délen Kalüpszó azt mondja:

– Istenné teszlek – és Odüsszeusz egy pillanatra, illetve több mint egy pillanatra ezen elgondolkodik.

Aztán megrázza a fejét. Milyen isten lenne, ha nő tenné azzá?

Nyugaton pedig Leaneira halad át Ithaka királyi palotájának nagytermén, elveszi az üres kupát Andraimón elől. Andraimón szeme sem rebben, tudomást sem vesz róla, rá sem néz.

Autonoé felsóhajt:

– Micsoda szennyet kell eltakarítanunk, muszáj…

Leaneira több vödör vizet húz a kútból a csillagos ég alatt.

Eurükleia halkan megjegyzi:

– A kis némberek.

Leaneira fogja le a kost, miközben Éósz elmetszi az állat torkát.

Antinoosz szól:

– Hogy áll Laertész halotti leple? Ha jól sejtem, jobban teljesítesz a lepedőn, mint a lepelszövésben.

Leaneira és Melanthó beviszi a szövőszéket Pénelopé szobájába. Feltörli a részeg férfiak taknyát, nyálát, lesöpri kezüket a combjáról, száraz fát dob a tűzre, tunikákat mos a patakban, patkányt üldöz, edényben ételt kavargat, halat pikkelyez, megforgatja a vizelde földjét. A palota mögött lakomázó disznók, kutyák, sirályok, hollók elé dobja a csontokat és a zsírral áztatott kenyeret, amit a kérők otthagytak.

A palota falain kívül Eurümakhosz énekel:

– Éééés íííígy omoláááának le Illiiiiiium falaiiii…!

A palota kapuinál Antinoosz bizalmasan Amphinomosz füléhez hajol, és kijelenti:

– Senki nincs elragadtatva tettetett katonáskodásodtól, katona. Egyáltalán senki.

A palota legtávolabbi részén egy kis szobában Kenamon az ég felé emeli tekintetét, és arra gondol, vajon istenei meghallják-e a szavát ezen az idegen földön. Meghallhatnák, ha egyáltalán fontosnak tartanák meghallgatni, bár a hangja halk lenne és érdektelen.

Leaneira a tengerbe folyó keskeny patak mellett ül, a rovarok éjféli dalát hallgatja, és lábat, kezet mos. A füst szagát azonban nem tudja lemosni magáról.

Döntésre jut, eloltja mécsesét.

A sötétben, a falakat ujjaival tapogatva, emlékezetből halad végig Odüsszeusz palotáján. Vajon hova megy? Talán tőrpengéért? Fegyverért, hogy megölje fájdalmát vagy a fájdalom okozóját?

Kíváncsian követem. De nem fegyverezi fel magát, ahogy Klütaimnésztra tenné, hanem abba a szentségtelen terembe megy, ahol a férfiak alszanak. Csak néhány kérő tölti az éjszakát a palota falain belül; a legnagyobb becsben állók, azok, akiknek nincs hova menniük vagy nincs családjuk, nincsenek barátaik Ithaka szigetén. Andraimón nem tartozik közéjük, de kockán nyerte el palotabeli alvóhelyét a Számé nevű alaktól, aki most abban a koszos házban alszik, ahol egykor Andraimón lakott.

Leaneira megismeri ezt az ajtót a megvetemedett, repedezett deszkáról és arról, hogy amikor kinyitják, a kőpadlóhoz súrlódik, és megismeri a férfi szagát is a szobában. Alszik. Amint megérzi Leaneira jelenlétét, rögtön éber lesz. A feje mellett tartott tőrért nyúl. És csak pislog, ahogy meglátja a sötét alakot a sötétség előtt, és saját nevét hallja.

– Andraimón – súgja Leaneira, és leereszkedik a férfira. – Téged választottalak.

Andraimón tétovázik, keze még a tőr markolatán. Aztán elengedi. Leaneira mellét simogatja, a nyakát, ajkát, haját. Szorosan megmarkolja, lehúzza fejét magához, ajkát ízleli, ujjait szorosan ujjai közé fonva eltolja magától.

– Nem hiszek neked.

Leaneira meg sem rezzen az érintéstől. Jobb keze a férfi szíve fölött nyugszik, bal keze a kövön, amit a nyakában visel, Trója egy kis darabja.

– Tudom, hol rejtette el Pénelopé a kincseit. Az aranyat, amit a nagyapja adott Odüsszeusznak, a zsákmányolt kincseket és a javakat, amiket összehordott; tudom…

Andraimón szorítása felerősödik, és még Leaneira sem tudja elrejteni a fájdalom grimaszát. Szája széle rándul. A férfi közelebb emeli hozzá a fejét, olyan közel, hogy harapni tudna.

– Nem hiszek neked.

Leaneira megragadja a férfi csuklóját, és addig tartja, amíg a szorítás kissé enyhül a kezén, aztán azt mondja:

– Hadd bizonyítsam be!

40. FEJEZET

A sötétben Pénelopé kopog Elektra ajtaján. Elektra egyik szolgálója nyit ajtót, arca hamuval behintve. Meglátja Pénelopét, és egyszerűen kiszól:

– Várj!

Botrány, hogy egy királynét saját palotájában várakozásra kényszerítenek. Pénelopé egy pillanatig alig kap levegőt. Aztán mégis elengedi. Lassan lélegzik, nyugodtan, szemét félig lehunyja, és még egy kicsit vár, amíg az ajtó újra kinyílik.

– Jó királyné – szól Elektra. Az ablak felé fordulva ül, a látogatónak félig háttal. Pénelopé igen rövid ideig ugyan, de Antikleiát látja ott, aki ugyanígy ült, mint ez a mükénéi hercegnő, félig elönti a bánat, szíve már vérvörös mélységbe merült. – Sajnálom, hogy várakoztatni voltam kénytelen téged. Imádkoztam éppen.

Nem imádkozott.

– Igazán semmiség – szól Pénelopé halkan, és bólint. – Sajnálom, hogy ily kései órán vagyok kénytelen zavarni téged, de attól félek, kicsit elhanyagoltalak téged, legfontosabb vendégemet.

Apró legyintés, a gondolat elvetése.

– Éppen olyan szívélyes vendéglátó vagy, amilyet elvártunk.

Pénelopé a várakozó szolgálólányokra pillant. A pillantást észrevéve Elektra egyetlen biccentéssel elküldi őket, de bár távoznak, nem kínálja ülőhellyel Pénelopét.

– Van valami hír a fivéredről? – kérdi Pénelopé végül.

Elektra a fejét ingatja.

– Hamarosan jó híreket várok tőle.

– Reméljük a legjobbakat. És te… jól vagy?

Újabb legyintés. A kérdés túlságosan triviális ahhoz, hogy foglalkozzon vele. Pénelopé úgy érzi, menten felsóhajt, kiengedi a fáradt levegőt. Sikerül türtőztetnie magát. Inkább azt mondja:

– Hallom, egyik embered… Püladész, ha jól emlékszem a nevére… még mindig a kikötőben kutakodik. Tanácsadóim szerint az embereid járőröznek Ithakában.

– Vannak, akik segítenének anyámnak elmenekülni – feleli Elektra könnyeden, mint a nyári szellő. – Másokat meg kell büntetni.

– Fel sem merült bennem, hogy ez lenne a helyzet… de nyilván bölcs vagy.

Elektra szeme villan, mint anyjáé, és kicsit elfordul székén, hogy jobban megnézze az idős királynét.

– Igazán? Nagyon sokat jelent, hogy ezt éppen te mondod, unokanővérem.

Antikleia szelleme még ebben a szobában lebeg; Pénelopét korholja, amiért siránkozik, miután a férje elhajózott. Gyermekem! Szemed se rebbenjen! Meg se rezzenj! Lélegzeted ne akadjon el! Húzd ki magadat! Királyné vagy, nem kislány!

Kihívás van Elektra pillantásában, és lehetőség is. Pénelopé meglátja ezt, és egy pillanatig fontolgatja, hogy elfogadja a kihívást. De nem… még nem. Most még nem. Feje előrebiccen, nem egészen bólintás, nem egészen főhajtás. És halkan szól:

– Nos, ha megvan minden, amire szükséged van…

Elektra szemében mintha elégedetlenség villanna. Aztán elfordul. Legyint. Elbocsátja Pénelopét. Micsoda arcátlanság, micsoda pimaszság! Nem tudom, hogy csodáljam vagy felháborodjak… De Pénelopé sem tudja.

– Igen, igen, köszönöm, mindenem megvan – feleli Elektra, és talán észbe kap, hogy kicsit arrogáns volt, majd hozzáteszi: – Távozhatsz.

Pénelopé azonban balról Antikleia szellemét érzi, jobbról az én jelenlétemet, ezért mint a téli köd, észrevétlenül távozik a sötétbe.

Három éjszaka múlik el, a negyedik napon Oresztész visszatér.

Alkonyatkor éri el a kikötőt, észak felől. Elektra a kikötőbe rohan, lábához veti magát, és felkiált:

– Királyom! Királyom!

Nincs dobpergés, nincsenek büszke fanfárhangok. Oresztész kezében nincs semmi, nem mutathatja fel az egybegyűlt tömegnek anyja levágott fejét. Ithaka várakozó tanácsnokaihoz fordul, ahogy húga a lábánál sír, és egyszerűen kijelenti:

– Nem találtuk nyomát Hyrián.

Az öregek nyugtalanul toporognak. Még a kissé hátrébb álló Polübosznak és Eupeithésznek is van annyi esze, hogy elsápadjon.

Elektra felsikolt; düh és téboly állati üvöltése ez, az én ízlésemnek kissé túl hangos, kissé túl drámai, de megteszi a hatást. Elektra zokog és öklével veri a földet, míg bátyja végül letérdel hozzá, és szó nélkül felemeli. Karjánál fogva tartja, támogatja, mintha az égből leesett törött szárnyú lény lenne; úgy mennek vissza, szótlanul Odüsszeusz palotájába.

– Hát… – szólal meg Mentór, ahogy Pénelopé mellett nézi Oresztész viharvert hajóit, a kirakodó embereket. Próbál arra gondolni, milyen szavak lennének a legalkalmasabbak kifejezni a szívében gomolygó bonyolult érzéseket, és a legtömörebbeket választja: – Szörnyű, borzalmas halál.

Pénelopé fátyla alól komoran néz rá, aztán elindul unokatestvérei után a palotába.

Oresztész a tanács termében áll, mögötte Elektra.

Velük szemben Télemakhosz, Mentór, Peiszénór és Aigüptiosz.

Pénelopé a sarokban ül szolgálólányaival, ezúttal azonban Autonoé nem játszik lantján.

Oresztész szólal meg, de másfelé néz, más a hangja, mintha nem is emberi fülnek szánná.

– Napokig hajóztunk. Sok kérdést tettünk fel Hyrián, de nem kaptunk választ. Nyugatra hajóztunk, és érdeklődtünk minden hajó személyzetétől, akikkel az úton találkoztunk. Semmi nyom. Északra hajóztunk. Semmi nyom. Kezdtünk kifogyni az édesvízből és az élelemből, aztán vihar támadt, és visszavitt minket délnek, Ithaka felé. Anyámról nincs semmi hír.

Az égre pillantok, és egy pillanatig elgondolkodom. Vajon fivérem küldte vissza Oresztészt erre a nyomorúságos szigetre? Ő keltette a vihart? De nem, nem. Poszeidón nagyon el van foglalva azzal, hogy áthatolhatatlan hullámokkal ostromolja Ógügié szigetét. Gyűlölete Odüsszeuszra, és csakis Odüsszeuszra koncentrál. Nem hiszem, hogy lenne annyi esze, hogy Odüsszeusz feleségének életét Agamemnón gyermekeinek Ithakára térítésével keserítse meg. Van úgy, hogy a vihar tényleg csak egyszerű vihar. Mégis, érdemes szemmel tartani a történéseket…

Aigüptiosz azt mondja:

– Tragédia ez, szörnyű tragédia, de természetesen egész Ithaka rendelkezésedre áll… bármibe is kerüljön…

Mentór szól közbe:

– Természetesen nincs sok vagyonunk. Ithaka nem gazdag, de igen, Aigüptiosz elkötelezettségét visszhangozva, ha segíthetünk…

Télemakhosz kifakad:

– Megtaláljuk azt a boszorkányt. Megöljük. Esküszöm.

Kissé feszélyezett csend áll be. Fogalmam sincs, mit lát Athéné ebben a fiúban.

Oresztész egyszerűen válaszol:

– Köszönöm. – Aztán mivel mindenki őt nézi, és azt várják, hogy mondjon még valamit, talán egy kisebb beszédet, hozzáteszi: – Köszönöm.

Az emberek még mindig bámulják, és Oresztész hirtelen nem más, csak egy huszonkét éves majdnem-férfi, akit messze küldtek az otthonától, hogy más férfiak apja nevelje fel, anyja gyászától, bűntudatától és dühkitöréseitől távol legyen. Ötéves volt, amikor Iphigeneia meghalt, és apja „Nem hagyom, hogy nők neveljék!” felkiáltással Athénba küldte. Athénban verték, és azt mondták neki, hogy apja ezt akarja, és ha az apja ezt akarja, akkor Oresztész természetesen megérdemli a verést. És mégis, furcsamód, a szövőszék vetülékének egy különleges fordulata révén, amitől a csínytevő párkák is kuncognak, egyre nő bennem a gyanú: Oresztész arra vágyik, hogy jó ember legyen. Nyilvánvalóan ez lesz a végzete.

Most minden szem rá szegeződik, és ezúttal nem bírja. Nem bírja, amit a tekintetükben lát, nem bírja saját kudarcát, nem bírja azt, hogy kivé, milyenné kell lennie. Sarkon fordul, kis híján rohan, kis híján menekül a palota poros hűvösségébe. Elektra egy pillanattal mögötte.

Ahogy a teremből távoznak a mükénéiek, csak az ithakaiak maradnak, kissé feszélyezetten. Mentór féloldalasan Pénelopé felé fordul és ajka kimondatlan szavakat formál: szörnyű halál.

Pénelopé felsóhajt, szólna, de meglepetésére Télemakhosz előbb szólal meg.

– Újra át kell kutatnunk Ithaka szigetét – jelenti ki. – Újra át kell kutatnunk az összes szigetet.

– Ööö… de már…

Télemakhosz olyan erővel csap az asztalra, hogy Mentór összerezzen.

– Gyalázat ért minket! Szégyen! Becsaptak! Cserben hagytuk Oresztészt és egész Hellászt! Én vagyok az egyetlen, aki felfogni képes, mi fog történni, ha Klütaimnésztrát nem ölik meg? Oresztész elbukik. Elektrát… és Menelaosz megszerzi Mükénét! Megszerzi az északi királyságokat, minden hellének királyának kiáltja ki magát, és senki nem fog az útjába állni! Vagy ha nem ez lesz, és kiderül, hogy valaki… – nem néz az anyjára, ó, milyen feltűnően nem néz az anyjára! – …védte Mükéné szajha királynéját, akkor Ithaka porig ég! Apám királyságát lángok emésztik el, és ez igazság lesz azokért a bűnökért, amiket elkövettünk!

A teremben csend van. Meg kell hagyni, van némi fortély Télemakhosz politikai elemzésében, de olyan nehéz elvonatkoztatni az ifjúi ostobaság zsarnokiságától, ami ezt a szöveget keretezi, hogy a hallgatóság ezt a politikai rafinériát alig fogja fel. Ekkor Pénelopé szólal meg:

– Beszélhetnék a fiammal négyszemközt?

A megkönnyebbült tanácsnokok gyorsan rábólintanak, és már az ajtó felé indulnak, de

Télemakhosz megállítja őket.

– Bármi, amit anyám mondani akarhat, elmondható itt, mindenki előtt is.

– Télemakhosz…

– Beszélhet mindenki előtt – ismétli. – Nem vagyok gyerek, akit négyszemközt kell megszidni, anyám, sem tudatlan ifjú, akivel úgy beszélhetsz, mintha semmiről sem tudna. Odüsszeusz fia vagyok, királyságának örököse, vért ontottam ezért a földért. És elvárom, hogy trónörökösként beszéljenek velem.

Elgondolkodom, vajon ebből mennyi Athéné hatása erre a haszontalan kölyökre: Athéné megszámlálhatatlan bűnei ellenére nem különösebben hajlamos duzzogásra és arra sem, hogy földi hívságokhoz, címekhez, rangokhoz ragaszkodjon. Lehet, hogy ezzel a hirtelen vicsorgással az oroszlánkölyök ki akarja mutatni saját fogait.

Pénelopé sápadt, mint fehér khitónja. Egyenként mondja ki a szavakat, gondosan formálva, nehogy elakadjon.

– Valóban király fia vagy – jelenti ki. – De én vagyok az anyád.

– Te szültél. De már férfi vagyok. A férfiaknak kötelességük van anyjuk iránt. Szeretettel, figyelemmel és gondoskodással tartoznak nekik. Fiadként teljesítem a kötelességemet. A férfiak azonban nem bújnak az anyjuk mögé. A férfiak megteszik, amit meg kell tenni, azt teszik, ami helyes.

– Férfiak nem fogadnak el tanácsot?

– De igen. Bölcsektől.

– Az anyák nem bölcsek?

– Heléna bölcs volt, amikor elhagyta gyermekeit? Klütaimnésztra bölcsen tette, hogy meggyilkolta a férjét? És te bölcs voltál, anyám, amikor beengedted a kérőket ebbe a palotába, mosolyogtál nekik, tetszelegtél velük, és azt mondtad: „igen, uram”, „nem, uram” és „hadd töltsek neked még egy kis bort, uram”?

– Nem tettem ilyet. Te is pontosan tudod, hogy semmi ilyesmit nem tettem, hogy én…

– És most? – vicsorog Télemakhosz. – Nagyapám otthonát megtámadták! Unokatestvéreimet gyalázat érte. Barátaim halottak, lemészárolták őket… és te… ti csak itt álltok és beszélgettek. Gyengék vagytok! Gyávák vagytok. Nem vagytok alkalmasak arra, hogy férfiakat neveljetek.

Ezen a ponton valakinek sértődötten ki kell rohannia a szobából, és Télemakhosz jelenete ide vagy oda, ő a legfiatalabb az egybegyűltek között és a legkevésbé tapasztalt abban, hogy állja a sarat, ezért ő távozik.

A tanácsnokok mindenfelé néznek, csak Pénelopé arcára nem.

Pénelopé egy pillanatig tétovázik – túl hosszan, édesem, túl hosszan –, aztán követi fiát. Nevén szólítja. Télemakhosz nem néz vissza, de ahogy a fia után fut, néhány lépés után ott van a palota egyik nagy settenkedője, Andraimón. Élénken mosolyog, szeme világol, mint a hold, és Pénelopé olyan hirtelen áll meg, hogy kis híján elesik. Andraimón követi tekintetét a távolodó királyfi felé, aztán elmosolyodik, mélyen meghajol, és megy a dolgára.

Így múlt el az utolsó esély, hogy Pénelopé szívére ölelhesse fiát. Hosszú évek telnek el, mire megölelheti.

41. FEJEZET

Kenamon vár. Eumaiosz tanyája mögött várja Télemakhoszt, de Télemakhosz nem érkezik meg.

Kenamon a palota termeiben keresi Télemakhoszt, de Phoibé azt mondja neki:

– Sajnálom, uram, az ifjú hercegnek sok dolga van.

Kenamon mintha Télemakhoszt látná. Halkan, valami sürgető dologról beszél Elektrával.

Mintha Télemakhoszt látná Oresztész mellett ülni csendben, komoran, de ha oda akar menni hozzá, egy másik mükénéi, bizonyos Püladész lép közéje és Odüsszeusz fia közé, és azt mondja:

– A hercegek beszélgetnek. Köszönjük.

Nem egészen biztos abban, hogy a „köszönjük” jelentése azonos az ő nyelvén és a hellén nyelvben, mert itt mintha inkább azt jelentené, hogy „menj innen, kíváncsi idegen”, nem a hála vagy nagyrabecsülés kifejeződése. De rájön, hogy nem bölcs dolog túlságosan mélyen belemenni az ilyesmibe, ezért az ajánlásnak megfelelően elmegy onnan.

Vékony sarló már a hold az éjszakai égen, amikor végre sikerül Télemakhoszt egyedül találnia az üres udvaron, ahol nappal a helyőrség megtépázott csapata próbált gyakorlatozni. Sérült karjával pajzsot tart, felemeli, előretolja, súlyát próbálgatja, felszisszen a fájdalomtól. Ezt folytatja egy kis ideig; úgy gondolja, senki nem látja. Aztán Kenamon köhécsel és előrelép.

Télemakhosz megperdül, harcra kész, vicsorog, foga kilátszik, szeme villan. Aztán kicsit megenyhül, amikor felismeri az egyiptomit, de elkapja tekintetét, mintha szégyellné magát.

– Hogy halad a gyógyulás? – kérdi Kenamon.

Télemakhosz nem válaszol.

– Lassan kell haladni. Jó dolog a gyakorlás, de túl sok, túl gyorsan nem jó. További sérüléseket okoz.

Télemakhosz láthatatlan ellenség felé löki a pajzsot. Ostoba mozdulat, mert arca összerándul a fájdalomtól, homlokán nagy verejtékcseppek gyöngyöznek. Kenamon figyeli. Nem ítélkezőn, nem helytelenítőn néz, és talán ez a furcsaság, a szokatlan kedvesség az, aminek hatására Télemakhosz leengedi és végül leteszi fegyverét.

Leül a poros földre, háttal a falnak, térdét mellkasához vonja. Nem hívja Kenamont, hogy üljön mellé, az egyiptomi azonban kis idő után mellé telepszik, és a fiatal férfi mozdulatát utánozva ő is felhúzza a lábát.

– Akarsz beszélni? – kérdi Kenamon hosszabb csendet megtörve.

Télemakhosz a fejét rázza.

– Imádkoztál?

Télemakhosz tétovázik, aztán megint a fejét ingatja.

– Ha férfiakkal nem tudsz beszélni, legalább az istenekhez kéne szólnod – jegyzi meg Kenamon. – Nem mintha meghallgatnának, de jó kibeszélni…

– És mit mondjak nekik?

– Nem tudom. Bármit, amit mondanod kell. Bármit, amiről úgy gondolod, hogy senki másnak nem mondhatod el. Bármit, amit nem mondhatsz el nekem.

Télemakhosz ezen gondolkodik egy ideig, arca kipirul, a verejték lassan, sós rétegben bőrére szárad.

Azt akarja mondani: átkozott, átkozott, átkozott, légy átkozott!

Azt akarja mondani: bocsáss meg, bocsáss meg, bocsáss meg nekem!

Azt akarja mondani: bárcsak meghalnék!

Azt akarja mondani: hálás vagyok, hogy túléltem.

Azt akarja mondani: egyáltalán nem olyan volt, amilyennek képzeltem, és nem vagyok hős. Nem vagyok hős. Nem vagyok hős. Nem vagyok hős.

Azt akarja mondani…

…nem is igazán tudja, mit akar mondani. Nem igazán tud már semmit; mert oly sok évig nem szólt, hogy a szavak szörnyű összevisszaságban torlódtak fel szívében; ki nem mondott szavak vihara dúl; minden annyira összekuszálódott, hogy már az eget és a tengert sem tudja megkülönböztetni.

Egyvalamit azonban egészen biztosan tud, ami fontos és igaz, és ez az adott helyzetben és adott időben rendkívül furcsa. Kenamon szemébe néz, és egyszerűen azt mondja:

– Köszönöm.

Kenamon bólint, talán azt akarja mondani, hogy igazán semmiség, ez csak természetes, vagy te mindent megtettél, vagy büszke vagyok rád, de nincs esélye szólni, mert Télemakhosz, miután kimondta az egyetlen igazat, amit tud, azt, amitől sérülékenynek, gyengének látszhat, azt, amit soha senkinek nem mondana hangosan… feláll és elsétál. Nehogy megtörjön, nehogy kiöntse a lelkét egy másik férfinak, aki lehetetlen, és mégis lehetséges módon a barátja lehetne.

Éjjel, a titkos helyen, távol a férfiszemektől, Klütaimnésztra dühöng.

– Hogy érted, hogy további késedelem? Milyen más ok lehet tovább késlekedni?

Szemelé már annyira megszokta Klütaimnésztra kirohanásait, hogy szinte észre sem veszi, hogy Mükéné királynéját megint elfogta a feszes nyugtalanság és fel-alá járkálva az égnek emeli két kezét.

Pénelopé a holdfényes ajtóban áll, mögötte Éósz. Mindketten jól elfátyolozták magukat az éjszaka kémlelő tekintetek elől.

– Oresztész visszajött – sóhajt Pénelopé. – Hajói a kikötőben állnak, Püladész a parton figyel. Más lehetőséget kell találnunk, hogy kijuttassunk innen.

– Oresztész? Visszajött? Hogy van?

Pénelopé egy pillanatig gondolkodik, hogyan értelmezze ezeket a szavakat. Nem igazán tudja, mire vélje Klütaimnésztra hangjának hirtelen remegését, beszédének türelmetlen sietségét.

– Jól van… Jól. Amilyen jól lenni szokott.

– Nem esett baja az utazás során? Nem voltak viharok?

– Most a palotában van. Hallgatag és búskomor, mint mindig.

– Nem búskomor! Egyáltalán nem búskomor! Összetört a szíve, természetesen, de bátor. Oresztész bátor fiú.

Klütaimnésztra összesen tizenegy alkalommal látta a fiát azóta, hogy Athénba küldték. Ebből nyolcszor Oresztész látogatta meg őt, és kötelességtudón anyja elé állva elmondta, mit tanult, bemutatta készségeit. Kétszer Klütaimnésztra utazott hozzá, és büszkén az ablak előtt állva nézte, ahogy fia a háború művészetét gyakorolja. Egyszer Oresztész rohant végig az ösvényen a kerti lak felé, ahol az anyja és Aigiszthosz rejtőzött, mögötte férficsapat, és elhajította a dárdát, ami megölte anyja szeretőjét. A biztonság okáért kardját is átdöfte Aigiszthosz gerincén, mielőtt figyelmét anyjára fordította. Klütaimnésztra azonban ekkor már a lovon ült, amit Aigiszthosz hozott neki, és elvágtatott az éjszakába. A ló előre nézett, de a királyné hátra, és tanúja volt harcos fia férfias tettének.

Ezért nem kell megmagyaráznia fiának bizonyos dolgokat, például: mit jelent, ha egy fiú hangja mélyül, heréi leszállnak, miért nő szőre váratlan helyeken, hogyan kell lányokkal beszélni, hogyan kell szakadást összeölteni vászontunikán, hogyan kell főzni, hogyan kell ítélkezni olyan ügyekben, amelyekben nem egyértelmű a precedens, és milyen volt az apja. Mások megtették helyette, elmagyarázták Oresztésznek a kényesebb témákat, ám ami az utóbbit illeti, meglepődne, ha megtudná, hogy Oresztésznek elég jó elképzelése van arról, hogy milyen volt Agamemnón férfiként és királyként.

Nem kellett a tizenhárom éves Oresztészt hallgatnia, ahogy bosszúsan prüszköl és topog, és kijelenti, hogy a világon minden igazságtalan, a lehető legigazságtalanabb, és őt senki sem érti meg.

Nem kellett elviselnie, hogy Oresztész nem hajlandó megenni olyan ételt, amit nem szeret, nem kellett hallgatnia, ahogy ostobának és öregnek nevezi, hogy nem hajlandó elvégezni feladatait és sértegeti a tanárokat. Valahányszor Oresztész az anyjával találkozott, a lehető legjobban viselkedett, ezért a lehető legjobb benyomást keltette magáról, ahogy anyja is. Elektra volt az, aki Klütaimnésztra uralkodásának éveiben anyjához közel élt, és akárki akármit mond Elektráról, ő úgy mogorva, hogy az már nekem is tetszik.

Pénelopé természetesem mindezt – és még ennél is többet – látta a fiában, és talán ez a közelség, ez a gondoskodó érdeklődés az, amitől az ithakaiak annyira össze vannak zavarodva, amikor Klütaimnésztra határozottan tudni akar mindent gyermekéről, aki meg fogja ölni.

– Rendesen evett? Rendszeresen megsikálja a fogát faszénnel? Mert a fogak ápolása nagyon fontos.

– Fogalmam sincs a fogápolási szokásairól – feleli Pénelopé. – Azt azonban láttam, hogy Elektra a kezéből eteti, ha nem hajlandó enni, ami, bár egy kicsit… szokatlan, azt jelenti, hogy még nem fog vészesen elfogyni.

Klütaimnésztra bólint, egyszer, élesen.

– Az a lány legalább jó valamire. És Oresztész barátai? Jó társasága van?

– Az emberei között van Iaszón és Püladész; mindketten nagyon… hűségesnek tűnnek.

– Püladész jó ember. Gondoskodni fog fiam jóllétéről. Sokat beszél rólam?

– Szinte nincs is más témája.

Klütaimnésztra összecsapja a kezét, mert lám, fia emlegeti őt. Nem szeret beszélgetni, de legalább gondol rá. Aztán eszébe jut még valami:

– Ha Oresztész visszajött, Elektra továbbra is a szigeten keres engem?

– Hivatalosan nem. Hivatalosan elismerik, hogy elmenekültél.

– A hivatalos álláspont a képzelőerő nélküli ostobáknak való.

– Nem hivatalosan azonban – folytatja Pénelopé – Püladész és emberei naponta járják Ithakát úgynevezett „vadászatokon”. Vadhúst hoznak „ajándékba” az asztalomra, mintegy hálából vendégszeretetemért. Vadászat közben felkeresnek minden házat, minden barlangot és minden erdei lakot a szigeten. Iaszón átvitte embereit Kefaloniába is; „halásztak” az öbölben, benéztek a tengerparti barlangokba. Tudomásom szerint egyetlen halat sem fogtak.

– Tudják, hogy itt vagyok.

– Elektra gyanítja, ebben egészen biztos vagyok.

– Hogyhogy? Neked nem kéne okosnak lenned, kiskacsa. Nem vagy így is elég okos?

– Lehetséges – súgja Pénelopé. – Okosságom elég rossz szolgálatot tett nekem. A lányod talán azt hiszi, hogy én is okos vagyok.

– Nos, akkor nem maradhatok itt – fakad ki Klütaimnésztra, és királynéi mozdulattal mutat körbe a kis helyiségen. – Biztonságosabb helyre kell juttatnod engem.

– Egyelőre megfelelő biztonságban vagy itt, Szemelé házában. Asszonyaim figyelik az utat; ha bármilyen közelgő bajt észlelnek, azonnal máshová vezetnek.

– Miért nem mehetek vissza a szentélybe? Az ennél a háznál is szánalmasabb volt, de ott legalább biztonságban voltam!

– Elektra jutalmat ajánlott bizonyos nőknek a szigeten, hogy tartsák szemmel a szentélyeket. Természetesen inkább vállalták, mintsem árulónak tekintsék őket.

Klütaimnésztra lassú krokodilmosollyal felel.

– De ezek a nők beszámoltak neked erről az ajánlatról, ugye? Hát persze. Nem tudom, mit mondana a fiam, ha gyanítaná, hogy Ithaka özvegyasszonyai mit csinálnak valójában a sötétben.

– Eddigi megnyilatkozásai alapján nagyon keveset sejt – feleli Pénelopé. – Eléggé tudatlannak tűnik.

Klütaimnésztra körmeit meresztve előrelendül. Szemelé lazán lendíti lábát, elgáncsolja a megindult királynét. Pénelopé hátrahőköl, ahogy Klütaimnésztra megbotlik; hagyja elesni. Klütaimnésztra bal keze fog előbb padlót, aztán lehuppan. Alig kap levegőt, a kemény földes padlót karmolja, és úgy sziszeg, mint a keresztes vipera.

Pénelopé köszönetképpen bólint Szemelé felé.

– Szükséged van valamire, barátom?

Szemelé nem válaszol, csak vállat von.

– Akkor most távozom. Köszönöm. Ismételten köszönöm vendégszeretetedet.

Azzal megfordul és elmegy. Otthagyja a vicsorgó Klütaimnésztrát a földön.

42. FEJEZET

A holdat sötét felhők takarják, amikor Hádész elszabadul.

Az egész egy halk súgással kezdődött.

Leaneira halkan belesúgta titkát Andraimón fülébe.

– Bebizonyítom neked – pihegte Leaneira, ahogy a férfi ujjait bőrébe mélyesztette. – Bebizonyítom, hogy szeretlek. Figyelj! Figyelj!

Andraimón igazságot hallott, finoman beleharapott Leaneira nyakába, és komor, szigorú hangon azt mondta neki:

– Ha hazudsz…

– Nem hazudok. Szeretlek. Téged választottalak.

Együtt ringtak a sötétben, és a következő sötét éjszakán Andraimón figyelte, ahogy a nő újra felajánlkozik, és a harmadik éjszakán már biztos volt benne, hogy igazat mond. Ekkor szorosan magához ölelte, és azt lihegte:

– Ha király leszek, minden nő fölé emellek, és Pénelopé neked fog szolgálni.

Amikor ezt mondta, Leaneira elfordította fejét, hogy Andraimón ne nézhessen a szemébe.

Andraimón ezután Eurümakhosz fülébe súgott. Úgy érezte, jobb, ha az ilyesmit egy másik kérőtől hallja; jobb, ha nem avatkozik túlságosan bele.

Eurümakhosz soha életében nem tudott titkot tartani, ezért amit hallott, nem sokkal később Antinoosz fülébe súgta azzal, hogy Melanthótól hallotta, aki őt szereti, még pedig azért, mert kitűnő szerető.

Antinoosz ez utóbbi kijelentést mellőzi, a többit azonban apja, Eupeithész fülébe súgta, és dühöngve követelte, hogy Antinoosz egy kicsit jobban figyeljen, és erősítse meg ezt az értesülést. Amikor Antinoosz megerősítette, Eupeithész felüvöltött:

– AZ A KIS HÁRPIA SZAJHA!

Mindezt olyan hangosan mondta, hogy a szomszédok kidugták fejüket a félig nyitott ajtókon és rabszolgáit kérdezgették, hogy mi ez a nagy felhajtás.

Végül, amikor a hold elrejti arcát, Eupeithész és Antinoosz bevonul a terembe, ahol az esti lakoma zajlik, és felbődülnek:

– HOL VAN A KIRÁLYNÉ?

A terem hirtelen elcsendesedik. Télemakhosz, Oresztész és Elektra ül az ajtótól legtávolabb, utóbbi megdermed, mintha rá vonatkozna a kérdés, aztán halk sóhajjal veszi tudomásul, hogy egy másik királyné ül mögötte, Pénelopé, aki türelmesen húzza a vetülékszálakat egymásra szövőszékén, miközben a kérők vacsoráznak.

– HOL VAN ITHAKA ÚGYNEVEZETT KIRÁLYNÉJA? – teszi hozzá Eupeithész, csak a pontosság kedvéért, és ekkor az utolsó kérő is elhallgat. Amphinomosz feszengve mocorog; Kenamon dermedten, sápadtan ül; minden vidámság eltűnt, amit Ithaka szigetére jöttekor érzett; elvette a sok éjszakai zajos elszigeteltség, a hamu és a vér.

Minden tekintet Pénelopé felé fordul, ahogy végre feláll, kezét karba fonva maga előtt. Kicsinek és szelídnek tűnik, amíg meg nem szólal. Aztán a hangja lecsap, a teremre csend ül.

– Hogy merészelitek megzavarni a vendéglakoma szentségét!

Éósz kisiet az árnyékból Pénelopé mögül, a palota folyosóira szalad, szolgálókat hív, hű embereket, gyorsan, gyorsan, mind ott fognak állni, fülüket az ajtóra tapasztva, hol van Uránia, készítsétek elő a hajót, keressétek meg Priénét, menjetek!

Eupeithész nem vette észre, hogy a szolgálólány távozott. Senki nem vette észre. Leaneira a sarokba húzódik, egy kancsó bort szorongat. Autonoé a konyhaajtóból figyeli, mi történik a teremben; háta mögött húsvágó bárdot szorongat. Tudja: ha harc lesz, a szolgálók meghalnak; de tenni fog róla, hogy a támadók vére is hulljon.

Az idős férfi nagy léptekkel halad át a termen Pénelopé felé. Néhány lépésnyire áll meg tőle; tudomást sem vesz Agamemnón gyermekeiről, Odüsszeusz fiáról. A harag tüze izzik szívében; használni fogja ezt a tüzet, nem ez a tűz használja őt, az agyafúrt ithakait.

– Hazug! – A királyné lábához köp. – Áruló! Te mersz a vendégszeretet törvényeire hivatkozni, amikor nap mint nap és minden egyes éjjel megszeged, amikor meggyalázod férjed nevét és Trónja becsületét?

A teremben felbolydulás támad, tekintetek táncolnak egyik férfiról a másikig. Fegyvertelenek, de ó, ó, gondolják, talán most kiderül; talán megtudjuk, hogy lefeküdt ezzel vagy azzal a kérővel és már választott magának férfit, aki király lesz, és akkor nekilendülhetünk és nagy zűrzavart csaphatunk. A bölcsebb férfiak némelyike körülnéz, eszközöket keresnek, amelyeket rögtönzött fegyvernek használhatnak, dobható bútordarabok után kutatnak. A legbölcsebb kevesek az ajtó felé tekintgetnek. A legjobbak kimennek és később lándzsával térnek vissza; hiszen a túlélők tudják elmondani a dalnokoknak, mit énekeljenek meg.

– Te vádolsz engem árulással – csattan Pénelopé hangja. – Az otthonomba jössz és becsületemet gyalázod vendégeim előtt? Az istenekre! Ha férfi volnék, nem nézném, ki vagy, azonnal lesújtanék rád. Csak a női szolidság tart vissza.

Elektrának tetszik ez a beszéd. Télemakhosz kicsit döbbentnek tűnik. Oresztész, ha egyáltalán hallja, érzelmeiből semmit nem mutat arcán. Pénelopé azonban, bármennyire tüzes a hangja, óvatosan és lassan beszél. Ő is előre készült erre a beszédre… nem feltétlenül erre a pillanatra, mivel nincs teljesen tudatában annak, hogy mit jelent ez a pillanat, de ezer hasonló ilyen momentumra készült, ezer sorsfonál-fordulatra, amin élete függhet, terveken belüli tervekre. Számított a katasztrófára.

Eupeithész gúnyosan vigyorog. A királynét ez a vigyor nyugtalanítja leginkább. Aztán Eupeithész széttárja karját, lassan a kérők felé fordul, és körülnéz a nagyterem tágasságában.

– Mindannyian ismertek engem. És mindannyian ismeritek fiamat is; ő a legtiszteletreméltóbb, legbecsületesebb férfi közöttetek.

Eurümakhosz kis híján felhördül egyet nem értését kifejezendő, de mielőtt bármilyen hang kijöhetne a torkán, Amphinomosz belé rúg az asztal alatt.

– Itt minden férfi ugyanazt akarja… azt, hogy Ithakának legyen királya. Azt, hogy Ithaka újra nagy királyság legyen. Egész Hellász tudja, milyen erősek vagyunk. Azt akarjuk, hogy érdemes férfiú üljön a trónon, amiről ő… – mutat ujjal Pénelopé arcára, bár nem méltóztatik megfordulni és a szemébe nézni – …amiről ő azt álltja, hogy védelmezi. Hogy a királyságot szolgálja. Ithaka jó népe… – folytatja Eupeithész, nem feltételezve, hogy Ithakán kívüli népek jók lehetnek – …becsaptak titeket. Elárultak titeket. Ez a spártai szajha, ez a hárpia…

Télemakhosz feláll. Nagyon fegyvertelen, és nem egészen intelligens ahhoz, hogy rögtönzött fegyvert keressen, de hibájából hamarosan tanulni kénytelen.

Kenamon enyhén ingatja fejét a fiúnak; ülj le, ülj le, de ha Télemakhosz látja is az egyiptomit, úgy tesz, mintha észre sem venné.

– Eupeithész, ha apám itt lenne, a kutyák elé vetné a húsodat!

– De nincs itt, ugye? – vicsorog Eupeithész a témába belemelegedve; mellkasa fújtat, pontosan úgy, ahogy Télemakhosz mellkasa jár fel-le. – Se élve, se holtan nincs itt, csak eltűnt! De mindannyian tudjuk… szegény fiú, biztosan te is tudod… szóval mindenki tudja, hogy Odüsszeusz halott. Mert halott vagy elment, és ő… – mondja, megint vádló ujjal mutatva Pénelopéra – mindvégig félrevezetett minket. Leplezte valódi szándékait, az ujja köré csavart, mint valami fonalat, amiből a halotti leplet szövi. És ha már itt tartunk, Pénelopé, hogy áll az a szép lepel, amit a jó Laertész királynak készítesz?

Pénelopé nem szól, nem mozdul, csak megreszket, mint az ezüstlevelű nyírfa a szélben, tetejétől gyökeréig; ujjai ökölbe szorulnak, aztán elernyednek. Az, hogy nem szól rögtön, az első hiba, amit elkövetett, mert amikor megszólal, felcsattan:

– Micsoda ostobaság ez? Te beszélsz árulásról és leplezésről, te becsmérled a nevemet és férjem nevét…

A teremben ekkor már megjelent a halvány kétely iránta. Amphinomosz feláll, és mivel Amphinomosz feláll, Eurümakhosz is. Még néhányan követik, és általános a felfelé mozdulás, mert ha ebben a teremben valaki pislog, mindenkinek pislognia kell, vagy megvakítják.

Eupeithész ragyog, mind a nap, ami éppen az éjszaka utolsó ködfoszlányait oszlatja szét.

– Mit is mondtál? Hadd szőjek halotti leplet a jó Laertésznek, és ha az készen van, választok férjet! Elfogadható feltétel. Az elkötelezett meny megfontolt és hűséges cselekedete. De mennyi ideig tart? Milyen kínosan lassú a munka?! Minden csomó egy nap. És mégis, ott ülsz a drága szövőszékednél. Miért is?

Egy lépést tesz a királyné felé, aki ösztönösen hátrál. Télemakhosz kettőjük közé lép, és egy pillanatra katonává válik, szinte férfi; nagyobb és erősebb, mint Eupeithész.

Antinoosznak talán ezt a pillanatot kellene kihasználnia, hogy közbelépjen, hogy összemérje erejét vele, mint férfi a férfival, de ez eszébe sem jut. Vagy nagyon okos, vagy rendkívül ostoba.

Eupeithész ekkor megint kitárja két karját az egybegyűltek felé, mintha azt mondaná: nézzétek, az anya megnémult, a fiú meg úgy viselkedik, mintha ő lehetne a következő király! Micsoda hazugokból és türannoszokból áll Odüsszeusz családja? De ezt nem mondja ki.

– Vajon nem csodálkoztunk mindannyian, hogy miért megy ilyen lassan? Nem csodálkoztunk mindannyian, hogy mi tart ennek a nőnek ennyi ideig?

De csodálkoztak. Az arcukra van írva. És aki addig nem sokat gondolkodott ezen, most gyorsan igyekszik behozni lemaradását, és belegondol. Kenamon figyeli Télemakhoszt, Antinoosz talán azt fontolgatja, hogyan csaphatna le leggyorsabban, melyik célszemélyt lehet a legkönnyebben ártalmatlanná tenni, mi a leggyorsabb menekülőút. Athénét keresem, de jelenlétét nem érzem. Arra gondolok, hogy talán szólítanom kéne, bölcsességéért kiáltani. Nem vagyok biztos abban, hogy ezt el tudnám viselni. Talán ideje lenne megint elővenni a véletlenül előkerülő kobrákat vagy stratégiai póktámadást. Ám miközben azon gondolkodom, milyen beavatkozás lenne hatásos, de nem keltene gyanakvást, Elektrára pillantok, és egy pillanatig úgy érzem, lát engem.

Lát engem.

Klütaimnésztra lánya egyenesen engem bámul, és bár fátyol borít, amit halandó szem nem láthat, vagy ha mégis, menten kiég az a szem, ő rám néz, és istenségemre mernék esküdni, hogy lát engem. És szemében a fúriák vérvöröse van, az isteniség, a profán villanása, ami talán maguknál a titánoknál is ősibb. Királyné lesz; ez a nő egyszer királyné lesz… Milyen furcsa, hogy ilyen sokáig tartott felismernem, hogy a szemébe kellett néznem hozzá! Ám abban a pillanatban lát engem, én pedig látom őt. Hellász királynéja lesz, és engem imád. Amikor a többiek meghalnak, és nem lesznek már, amikor Klütaimnésztra teste elég, és Pénelopé kilehelte a lelkét, csak Elektra marad, az utolsó nő, aki az én tüzemet viszi tovább. De még nem… még nem.

Eupeithész karját Pénelopé felé emeli, mosolyt feszít arcára, ahogy az íjász feszíti húrját, és kijelenti:

– Tudomásomra jutott, hogy ez a hazug királyné minden éjjel megtér lakosztályába, és nem imádkozik, nem is alszik. Tűt fog a kezébe, és mécsesének halvány fényénél visszabontja munkáját, amit előttünk végzett. Tíz sorból kilencet.

Erre az egybegyűltektől nem jön olyan azonnali és heves reakció, mint azt Eupeithész remélte. Szinte minden jelen lévő férfi, akinek újdonság volt ez a hír, bizonyos fokig azt képzelte, hogy szörnyű paráznaságok fognak a királynéról kiderülni, gonosz tettek és vérfertőzés is talán, mert miért ne? Klütaimnésztra tetteinek hatására divatos lett szörnyű királynék tetteiről beszélni; borzalmas buja eltévelyedésben leledző királynékról, akik olyan fertelmes dolgokat művelnek, amiktől minden jóérzésű férfi abszolút viszolyog, de akikkel szívesen találkozna. Így ezt a leleplezést, miszerint a szövőszékre feszített fonalakkal játszik, nem találják elég nagy horderejűnek. Ekkor Antinoosz segít nekik felfogni a dolog horderejét. Miután észleli, hogy a teremben lévők nem kiáltanak fel azonnal elítélőn, ő hevesen felüvölt:

– Hazug! Áruló királyné!

Erre pár barátja és még néhányan, akik megérzik, honnan fúj a szél, végre csatlakoznak hozzá a felháborodásban, bár annyi önálló gondolatuk van, mint egy uborkának. Mindenki üvölt, kiabál. Csak Kenamon és Amphinomosz áll tőlük távolabb, feszengve, némán.

A zárt ajtók mögötti folyosókon a szolgálólányok szaladnak Pénelopé néhány hűséges emberéért; fegyverbe, fegyverbe, egy lovas vágtában indult Artemisz templomához, egy másik pedig Uránia házához tart. Lehet, hogy az asszonyok nem érnek időben a palotához, lehet, hogy már nem tehetnek semmit, de a vérengzést megbosszulják.

– Nincs bizonyítékod! Nincsen semmi bizonyítékod! – kiált Pénelopé, a tömeg pedig üvölt, mert ez nem tagadás. – Hozz bizonyítékot, mutass bármi bizonyítékot…!

Újra szólni akar, de elhallgat, mert Télemakhosz megfordul, és ő is őt bámulja. Tekintetében megértés, düh, árulás. Ő áll a legközelebb hozzá a teremben, és ahogy Pénelopé mondani akar valamit, valami kifogást, mentegetőzést, magyarázatot, Télemakhosz meglátja a szemében az igazat, és látja, ahogy a hazugságok összeomlanak. Ó, Athéné, ha még nem vagy itt, ezt látnod kellene; látnod kellene, mi történik, amikor egy fiú, aki férfi lenne, rájön, hogy végig fiú volt.

– Hazug! A folyó és a tenger csaló ivadéka, csábító, aki sosem mond igent, és sosem mond nemet, egy szajhatermészetű… – üvölt Eupeithész, és a teremben lévők talán nem tudják, nem látják, hogy emberei várnak odakint, készek közbelépni és lesújtani bárkire, aki az ő álláspontjával nem ért egyet. Ez a leszámolás estéje, ezen az éjszakán királyt emelnek hatalomra. – Ithaka kurvája! – kiált nagy meggyőződéssel, és kezét az ég felé emeli, mintha az istenek becsülnék ezt a meglehetősen durva, teátrális megnyilatkozást. Felkészülök, hogy akut bélfertőzéssel, köszvényrohammal vagy olyan ragályos nyavalyával sújtsak le rá, amiről álmodni sem mert…

Ekkor Elektra feláll.

Ez az egyszerű cselekvés mintha elég lenne ahhoz, hogy Eupeithész kis híján hátraessen, mintha Elektra mozdulata hurrikánnál erősebb lökéshullámot zúdított volna a teremre. Ez a kis termetű nő, ez a hamuval beszórt gyereklány egy lépést tesz előre, és ez éppen elég ahhoz, hogy Eupeithész meghátráljon, botladozva távolodjon néhány lépést ettől a királyi csoportosulástól. Dicsőséges lány, gyűlöletes lány, leendő királyné! Üdvözöllek téged és mindazt, amivé lehetsz. Bátyja nem mozdul, csak nézi húgát, mintha életében először látná, és kíváncsi, milyen lesz a hangja, ha a levegőbe hasít.

– Ithaka férfiúi! – szólal meg, és úgy mondja a „férfiúi” szót, ahogy néha az anyja mondta, mintha azt mondaná: „akik férfinak nevezitek magatokat, lám, mennyire nem illik rátok ez a cím”. – Ithaka férfiúi! Odüsszeusz népe! Mennyire szégyellné magát királyotok most miattatok!

A teremben olyan hang hallatszik, amit legjobban úgy lehetne leírni, hogy sűrű sarucsoszogás.

– Amikor apám háborúba ment, követeket küldött, hogy maga mellé hívja a nyugati szigeteket szövetségesül. Nem azért, mert sokan voltak az itteniek, nem azért, mert aranyban és fegyverekben gazdagok voltatok, hanem azért, mert senki nem állta jobban a vihart, mint Ithaka férfiúi. Nem lant, nem gyönyörök, nem bor reményében mentek, hanem testvériségből és becsületből. Milyen messze kerültetek ti tőlük! Milyen dagadt puhányok lettetek!

Pénelopé idősebb és egy kicsit magasabb, mint Elektra, és most mégis olyan, mint az anyja mögött összegömbölyödő kiscica, ahogy Elektra előrébb lép a teremben. A férfiak utat nyitnak neki, ahogy egykor Klütaimnésztra előtt is utat nyitottak. Oresztész csak ül, lábát keresztbe téve. Néma, mint a trón.

– Túl régóta henyéltek. Meghíztatok királynétok húsán. Elfelejtettétek, mi a becsület. Olyanok vagytok, mint a részeg trójaiak, akik apám lakomájára jöttek; úgy gondoljátok, hogy jó mulatság ellopni más feleségét, elcsábítani és beférkőzni egy királyi nő ágyába. És úgy jártok, mint a trójaiak. Egész Hellász felkel ellenetek és elpusztít benneteket az arcátlanságotokért. Ez nem fenyegetés. Erre tanított minket Trója. Erre tanított engem apám, Hellász királya. Ezt tudja bátyám.

Pillantások rebbennek Oresztész felé, akinek arca hideg, mint a téli homály; tekintete a semmibe réved, mindent és semmit sem lát.

Elektra ekkor Eupeithészhez fordul.

– Te, öreg! Van bizonyítékod?

– A saját szemem a bizonyíték… mindannyiunk szeme a bizonyíték.

Újabb felhördülésre akarja hergelni a férfiakat, dacos kiáltásra, de aki Elektra szemébe néz, azonnal elhallgat.

– Iszákosok és bolondok szeme. Kisszerű alakok. Mind király akar lenni, de mind hátba szúrná a másikat, ha megérzi a hatalom ízét. A nyugati szigetek feletti jelentéktelen hatalom… nagyon nagynak tűnhet nektek. Ezt úgy értelmezem, hogy nincs bizonyítékotok. Nincs tanú, aki hajlandó lenne kiállni és eskü alatt azt mondani, hogy igen, igen, én láttam, ahogy Pénelopé visszafejti a leplet, láttam, ahogy ezt megteszi, a saját szememmel láttam? Nincs?

Van valaki, aki éppen a sarokban bújt meg, aki beszélne, ha felszólítanák… de mi egy rabszolga hangja a királyné tanúsága ellen?

Eupeithész bíborvörösre pirul, de Antinoosz kihátrált apja mögül. Eurümakhosz hirtelen nagyon kicsire húzza össze magát, névtelen, mulatságos kis alak, akit jobban érdekel a bora, mint a teremben kibontakozó események. Andraimón nincs jelen.

Agamemnón lánya a fogán át szív levegőt, mintha köpni akarna, aztán az egybegyűltekhez fordul.

– És mi van akkor, ha visszafejti a munkát? – mordul. – Feleségül vennétek egy olyan nőt, aki nem rajong férjéért legalább ennyire? Feleségül vennétek egy szajhát, aki szétteszi a lábát akármilyen férfinak, aki szembejön? Nem olyan feleséget akartok, aki az utolsó leheletéig küzd eltávozott hitveséért? Szégyent hoztok a házasság szóra. Szégyent hoztok a férj fogalmára. Héra szent nevére…! – furcsa örömmel és kíváncsi csömörrel borzongok meg, hogy nevemet a szájára vette. – Ha fivérem nem lenne ilyen kedves és mértékletes, ilyen szelíd és minden döntésében igazságos, azt hiszem, Mükéné flottáját útnak indíttatná ellenetek, védelme alá venné ezeket a kis szigeteket, hogy véget vessen ennek a kínos küzdelemnek, amit ti kezdtetek el! Olyan küzdelem ez, amelyben ti vagytok az apák, nem valami… valami nők! Ezt látván… ahogy most látlak benneteket, csak imádkozni tudok, hogy bátyám kegyelme kitartson. Imádkozom, hogy unokatestvérünk, a nemes Pénelopé iránti szeretete és Pénelopé királyné hozzá való könyörgése, hogy kegyelmezzen meg szigete puhány, mohó, ostoba népének, jobban nyom a latban, mint az a botrányos fogadtatás, amelyben őt részesítettétek.

Senki sem szól. Mindenki elnémult. Elektra mutató- és hüvelykujja között tartja az egybegyűlteket. Ha egy kicsit is szorít, összelapulnak. Kicsit közelebb húzódom hozzá, szívem büszkeségtől dagad, csodálom őt; lehajolnék, hogy a fülébe súgjak; ő azonban elfordul tőlem, és rögtön Eupeithész fiához, Antinooszhoz fordul, aki láthatóan megrezzen pillantása alatt.

– Uram! – szólítja meg. – Te vendég vagy itt, egyben apád fia. Ülj le!

Antinoosz kétségbeesetten nézi apja hátát, de nem kap tanácsot tőle. Az öreg tetőtől talpig reszket, megszólalni nem tud; mintha máris fuldokolna a kórtól, amit még nem is küldtem rá. Antinoosz újra Elektrára néz, aztán lassan helyet keres, és leül.

Amphinomosz követi példáját. Majd Eurümakhosz és a többiek. Hamarosan csak Elektra és Eupeithész marad állva. Elektra nem veszi a fáradságot, hogy feléje forduljon; nem mondja, hogy maradjon, azt sem, hogy menjen vagy üljön le. Egyszerűen visszamegy a helyére, a díszhelyre bátyja mellé, és úgy foglal helyet a székén, mint Priamosz trónján Agamemnón.

Eupeithész még egy ideig reszket.

A férfiak bámulnak.

A férfiak összesúgnak.

Beszélgetnek egymással, sugdolóznak, mintha nem lenne semmi látnivaló, nem lenne semmi megbeszélnivaló.

Valaki zenélni kezd.

Leaneira ellép a fal mellől, bort tölt.

Antinoosz nem néz az apjára.

Télemakhosz nem néz az anyjára.

Aztán Eupeithész sarkon fordul, és elrohan.

A következő pillanatokban Télemakhosz ott marad. Remeg. Elektrához fordul, mondani akar valamit, szavakat keres, és arra gondol, hogy talán Elektra a legcsúnyább nő, akit valaha látott, és arra gondol, milyen ízű lenne a nyelve a nyelvén, és émelyeg, és nem tudja, hogyan szólaljon meg. Ezért unokabátyjához, Oresztészhez fordul, és kifakad:

– Te… te…?

És nem talál szavakat. Oresztész feje lassan mozdul, olyan lassan, mintha valami más természeti erő fordítaná; a fiatal mükénéi türelmesen, egyáltalán nem feszülten vár. Télemakhosz a fejét ingatja, valami bocsánatkérés-félét mondana, de nem sikerül. Újra próbálkozik.

Elektra, aki úgy tekint végig a termen, mintha apja temetési szertartását nézné, megszólal:

– Fivérem és én fáradtak vagyunk. Visszavonulunk a termeinkbe. Mint mindig, most is köszönjük a vendégszeretetet.

Egy idő után Pénelopé is követi, és végül távozik Télemakhosz is.

Az éj sötétjében, amikor a kérők már nedves halomban részegen horkolnak, a szolgálólányok elviszik a szövőszéket, és onnantól fogva nem látják, nem is beszélnek róla.

43. FEJEZET

A reggeli sötétben, amikor minden igazi valójában, kegyetlen pontossággal látszik, Pénelopé áll Elektra ajtaja előtt.

Megint vár. Megborzong. Tetőtől talpig remeg.

Megint szolgálólány engedi be, megint várnia kell rá egy kicsit, és várakozás közben Ithaka királynéjában valami megváltozik; a szíve lelassul, a lélegzete megfagy; nem fog a szemük előtt reszketni.

Elektra már megszokott helyén, az ablak előtt ül, Elektra ágyában Oresztész alszik. Pénelopé megtorpan, megdöbbenti a látvány, de Elektra mutatóujját ajkához emeli, és azt súgja:

– Vannak éjszakák, amikor nem alszik jól. Álmokat lát. Néha beengedem ide, simogatom a fejét, altatódalokat énekelek neki. Egy ideig nem ébred fel. Menjünk ki beszélgetni inkább.

Elektra lemosta arcáról a hamut, megfésülte a haját. Hangja lágy, szinte kedves, ahogy bátyjáról beszél ezen a szent órán, és egy pillanatra nem királylány, csak egy nő, csak testvérhúg, távol az otthonától.

Pénelopé bólint, és együtt lépdelnek Autonoé mécsesének fényénél le a hűvös patakhoz, ahol Leaneira lábat szokott mosni, távol a férfitekintetektől. Pénelopé átveszi a mécsest Autonoétól, int neki, hogy álljon egy kicsit távolabb, az apró lángot leteszi egy mohos kőre, és a víz szélén leguggol, mintha ki akarná mosni szájából az eltelt nap ízét. Elektra leül mellé, kinyújtja lábát; bokája csupasz, apró lábujjai ficánkolnak a hűvös éjszakában. Hátát ívbe feszíti, az ég felé fordítja fejét. Kis időre becsukja a szemét, és a tenger halk hangjait hallgatja; hullámok nyaldossák odalent a partot, rovarok ciripelnek, patakvíz csobog a köveken.

Pénelopé megszólalna, ám mielőtt megtehetné, Elektra vág ki nem mondott szavába. Szeme még csukva, keze egyenes a teste mellett.

– Mesélj anyádról!

Pénelopét nagyon meglepi a kérdés, de nem kéne meglepődnie.

– Anyám… az én anyám kedves volt. Szigorú, de csak olyan dolgokban, amikről azt feltételezte, hogy fontos a gyerek boldogulásához. Hitt abban, hogy minden spártai nőnek legalább olyan erősnek kell lennie, mint egy férfinak, sőt, talán erősebbnek is. Hogyan lehetnek erősek a férfiak, ha a nők nem tudnak egészséges gyereket szülni, sem úgy nevelni a gyerekeket, hogy okosak, tanultak legyenek, királyukhoz hűségesek és jól bánjanak a karddal? Úgy gondolta, hogy ezeket mind az anyától tanulják. Ezért az anyának is okosnak, tanultnak, hűségesnek kell lennie.

– És jól kell bánnia a karddal?

– Legalább annyira jól, hogy felismerje, ha valaki rosszul bánik a karddal.

– Úgy hallottam, anyád najád volt – tűnődik Elektra. – A folyó és a patak lánya.

Pénelopé megdermed, de már elég ideig foglalkozott balkézről való isteni származásával, hogy tudja, mikor kell visszatartani a lélegzetét, nehogy éles felhördüléssel reagáljon.

– Lehetséges – feleli Elektra szeme árnyékának. – De Polükaszté felnevelt annak ellenére, hogy nem az ő méhében növekedtem; ölbe vett, ha elestem és felszakadt a térdem. Megmondta, mit kell tennem, amikor nő lettem, és vérezni kezdtem. Ő az anyám.

– És az apád?

– Apám… nem tudott bánni a gyerekekkel. De tudta, hogy kötelessége szeretni, és minden tőle telhetőt megtett, hogy teljesítse ezt a kötelességét.

Elektra félig elfordítja a fejét, csodálkozás tör át merev arcvonásain.

– Apádnak… kötelessége volt szeretni?

– Ő így látta. Igen.

– Miért?

– Mert az apánk volt.

– De ő volt a király.

– Igen. A maga módján megpróbált mindkettő lenni. Hiszen ő is csak ember.

Elektra úgy néz, mintha soha nem hallott volna még ilyenről. Király, aki apa? Apa, aki ember? Talán az is nagyon ritka, ha valaki a három közül kettő egyszerre; egy király, aki időt tölt azzal, hogy örököseinek apja legyen, talán, vagy apa, aki néha esendő ember. De egyszerre a három? Ezt lehetetlen őrültségnek találja, és kis híján felhördül attól, hogy milyen tréfás ez a gondolat. Aztán fejét ingatja, és újra merengve nézi az eget.

– Engem dajkák és szolgálók neveltek – szólal meg végül. – Anyámnak egy egész királyságot kellett kormányoznia, apámnak háborút kellett nyernie. Hercegnőnek kellett nevelni engem, akit feleségül lehet adni egy olyan férfihoz, akinek földjeit apám birodalmához lehet csatolni. Nem nagy emberhez; apám az elejétől fogva egyértelművé tette, hogy a gyerekei csak olyan házasságot köthetnek, ami az ő kedvére való. Olyan emberhez kellett volna férjhez mennem, aki apám trónjánál hajlong, csúszik-mászik előtte, és fennhangon hirdeti, milyen szerencsés, hogy feleségül kaphatott engem. Olyan ember, akinek, ha szégyent hoz rám, elvághatom a torkát, és senki nem szól egy szót sem. Gyenge ember. Ez volt a sorsom.

– És most?

– Most? Most az van, hogy vagy a bátyám kerül Mükéné trónjára, vagy a nagybátyám megszerzi magának, és engem eladnak valami féleszű kalmárnak egy zsák gabonáért és egy amfora borért. Vagyonos, de névtelen embernek, aki a velem kötött házasság révén szép lakomaasztalhoz ülhet, és azt mondhatja halárus barátainak: „Hercegnő a feleségem!” A nagybátyámnak elég saját gyereke van ahhoz, hogy ne kelljen sokat gondolkodnia azon, mit csinál velem.

Pénelopé újra szólni akar, de Elektra megint belé fojtja a szót:

– Azt akarom, hogy megértsd. Teljesen egyértelműen közlöm. Nem hagyom, hogy eladjanak. Nem leszek eladott feleség. Ezért muszáj, hogy a bátyám Mükéné királya legyen. Nem csak miattam. Egész Hellász érdeke, hogy a bátyám király legyen. Muszáj megosztani a hatalmat Atreusz fiai között, különben Menelaosz hatalma túlságosan megnő, és akkor senki nem lesz képes ellenállni neki. A ti kis szigeteiteket gondolkodás nélkül elfoglalná, téged feleségül adna valamelyik fiához, Télemakhoszt valami lehetetlen küldetésre küldené, ahonnan nem térne vissza, kivéreztetné a népedet, és észre sem venné, mit csinál. Láttad Helénát? Láttad azóta, hogy Trójából elhurcolták? Én igen. Egyikünk sem akarna Menelaosz valamelyik fiának felesége lenni.

Valahol egy távoli helyen Heléna egy tiszta tó mozdulatlan vizében nézi az arcát, és nem vesz levegőt, nem is lélegzi ki, nehogy megrezzenjen az ezüstös felület. És mégis, minél kevésbé fodrozódik a víz, annál kevésbé tudja elrejteni a mandula alakú szeme alatt megjelenő ráncok valóságát és ökölbe szorított kezére harap, nehogy felsikoltson. Így járt az utolsó, harmadik hellén királyné.

Pénelopé végre megszólal:

– Amit ma este tettél…

Elektra legyint, ahogy anyja legyintene.

– Egy ostoba öregember meggondolatlan hatalmi játéka volt. Ha átgondolta volna, rájöhetett volna, hogy semmi jó nem sülhet ki belőle, csak zsarnokság, háború és vér. Arroganciája nem tetszett nekem. Ennyi.

– Mindazonáltal, az a háború az enyém, a vér a gyermekemé lett volna.

– Ó, igen, Télemakhosz. Eléggé össze van zavarodva, ugye?

Ithaka népe – köztük számos őszinte, a királynénak hűségesküt tett barát – sok mindent mondhatott Pénelopénak, de ez olyasmi, amit senki nem mert megemlíteni, de Agamemnón lánya igen. Ő pedig úgy mondta, mintha egy közönséges lepkéről szólt volna. Pénelopé azonnal érzi, hogy ajkára gyülemlik a harag, a tagadás, a bűntudatos düh. Aztán kifújja a tüdejében rekedt levegőt, és az indulat olyan könnyen elszáll, mint a lepke; helyében megkönnyebbülés marad, rémület és csodálkozás, könnyek, és aztán a legfurcsább: nevetés. Nincsenek szavak, de Elektra figyeli, kíváncsian, mintha ki akarná deríteni, mi a könnyes szemű hisztéria oka, ami ettől a jéghideg nyugalmú királynétól oly idegen. Aztán a nevetés elmúlik, és a két nő egymás mellett ül a kis patak partján, mintha semmi nem lenne közöttük, csak ez a pillanat és a sötét hold.

A szentély feletti erdőben Priéné azt mondja:

– A tengeri rablók ide fognak jönni, ebbe a barlangba. Hagynunk kell, hogy partra szálljanak, hagynunk kell, hogy egy kicsit eltávolodjanak a hajóiktól. Egyikük sem élheti túl.

Városszéli házában Eupeithész szájon vágja Antinooszt, mintha nő lenne. A fiú némán elterül a padlón, vérző ajkát fogja.

Szobájából Télemakhosz a tengerre néz, és halk hang zsong a fülében. Egy légy, ami nem hagyja békén, ami Athéné hangján zümmög.

Andraimón ágyában Leaneira felkiált, kezét rögtön szája elé kapja, magába fojtja a hangot, nehogy valaki meghallja. Csak ő tudja, hogy kiáltása a gyönyör vagy a szenvedés hangja, ahogy a férfi a húsába mélyed.

– Szerelmem, szerelmem, szerelmem – lihegi Andraimón. – Ha én leszek a király, amikor én leszek a király…

A folyó víz mellett, a fátyolos ég alatt Elektra azt mondja:

– Tudom, te megérted, muszáj, hogy Oresztész legyen a király. Azt akarom, hogy azt is megértsd: ez nem anyámról szól. Akármit is gondol, nem gyűlölöm, nem vetem meg. Nem bocsátok meg neki. Nem… nem érzek iránta semmit, azt hiszem. Nagyon sokáig próbáltam, akartam érezni valamit… gyűlöletet, haragot, undort… de minél jobban belegondolok, annál kevésbé sikerül. Nem érdekel, életben marad-e vagy meghal. Nem érdekel, hogy segítesz-e neki elmenekülni, vagy nem. Csak az érdekel, hogy a fivérem legyen a király, és ehhez anyámnak meg kell halnia.

Az ezt követő csendben Pénelopé ujjait a patak vizébe mártja. Néha úgy gondolja, hogy a patak válaszol az érintésére, körbetapogatja a bőrét, mint a kíváncsi polip csápjai, talán felismer benne valamit, talán halványan, de emberi testében valamit anyja véréből… anyjáéból, aki megszülte és elhagyta.

– Volt egy férfi – folytatja Elektra. – Bizonyos Hüllosz.

Pénelopé a patak, és úgy gondolja, ha elzárja elméjét, talán lefolyhat vele az óceánig. Gyakran gondol arra, milyen jó lenne óceánnak lenni. Megtalálná férje testét a mélyben; szorosan magához ölelné, a felszínre vinné azt a keveset, ami megmaradt belőle, és azt mondaná: tessék, nézzétek, itt van. Kész. Ti csak folytassátok a dolgaitokat, én visszamegyek, és én leszek a nyomorult partjaitokat verő végtelen hullám.

De most Elektra beszél, és hiába az álmok, Pénelopé nem menekülhet el.

– Ez a Hüllosz csempész volt a nyugati szigeteken. Talán ismered is. Ő segített anyámnak elmenekülni Aigiszthosz halála után. Ithakára hozta, de amíg itt volt, anyám elkövetett valami hibát, valamit rosszul ítélt meg, ezért Hüllosz rájött, hogy ki ő. Anyám két gyűrűt adott neki; az egyiket azért, hogy Ithakába hozza, a másikat azért, hogy továbbvigye. Amikor Hüllosz megtudta, kit volt az utasa, rabszolgáját az egyik gyűrűvel elküldte Mükéné egyik megbízottjához, aki Zákinthoszon van. Ez a gyűrű volt a bizonyíték, hogy anyám volt a hajóján. Akkorra Oresztész és én elég jól a nyomában voltunk, ezért amikor megtudtuk a fejleményeket, nem volt nehéz változtatni tervezett útirányunkon és Ithakára jönni.

Pénelopé bólint, bár nemigen van mit nyugtáznia, és megint valami fortélyt hall unokahúga hangjában, valami jellegzetes hangszínt, amire talán jobban kellett volna figyelnie.

Ékszereket adtál neki, aranyat, Agamemnón pecsétjével.

Gyűrűt, ami egyedi darab.

Megtaláltad őket?

Nem egy gyűrű volt, hanem kettő.

– Mire Ithakára értünk, ez a bizonyos Hüllosz halott volt. Valószínűleg anyám ölte meg. De ha Hüllosz halott, anyám nem hagyhatta el a szigetet. Amikor anyám másik gyűrűje Hyrián bukkant elő, igazán megdöbbentem… mint képzelheted. Nagyon dühös voltam. A ravaszsága meglepett. Oresztésznek természetesen követnie kellett a nyomot. Túl sokan tudták, hogy hova vezet az út, és ha egyáltalán volt valami veszélye, hogy nem éri utol, legalább azt el kellett érnie, hogy lássák: az istenekkel is harcol, hogy erőfeszítései sikerre vezessenek. Nem ülhetett tétlenül, nem várhatta, hogy anyám újra felbukkanjon Ithaka szigetén. A türelem nem a hősök tulajdonsága. Én azonban megengedhettem magamnak, hogy türelmes legyek. Néhány napig talán elhittem fortélyodat, de aztán azt gondoltam: Odüsszeusz felesége, Pénelopé. A leleményes Odüsszeusz Hellász legokosabb embere. Ezt mondta apám. És milyen jól választott feleséget magának Odüsszeusz! Anyám unokahúgát vette el. Lehet, hogy anyám kegyetlen volt veled, amikor kicsik voltatok… hiszen Zeusz lánya. De anyám azt mondta, hogy okos vagy. Az okos Pénelopé-réce. Okos kiskacsa. Mondd csak, nehéz királynénak lenni ezen a helyen?

– Nagyon nehéz – ismeri el Pénelopé. A víz táncol ujjai hegyén.

– Igen, nagyon nehéz. Egyszer én is szeretnék királyné lenni, de nem olyan, mint az anyám volt. Ő mindenkinek megmutatta, hogy ő a királyné. Szerette, ha az emberek meghajoltak előtte, kifejezetten élvezte nézni, ahogy nagy emberek lelke sérül. Ó, mennyire tönkre tudott tenni egy férfit, ha azt határozta el! Bosszú a sok-sok évnyi kicsinyes sérelemért… szabadjára eresztette haragját, és azt hiszem, az… nagyszerű volt. Annyira felbátorodott, hogy el sem rejtette Aigiszthoszt. Anyám és Aigiszthosz… aki néha megcsipkedte az arcomat. Aigiszthosz megígérte, hogy szeretni fog. Amikor kimondta, nem tudom, mit jelentettek ezek a szavak. Nem tudom. Én nem ilyen királyné leszek. Ha én tönkreteszek egy férfit, nem fogja tudni, hogy én tettem tönkre; nehogy az én nevemet átkozza a Hádészba menet.

Pénelopé ajkát csücsöríti, de egy szót sem szól. Nincs meggyőződve arról, hogy Elektra képes elérni ezt az ambícióját, és én sem hiszem. Bár talán… talán idővel én is megtanulok együtt élni a törekvéseivel, elfogadni, hogy Hellász utolsó királynői csak titokban lesznek királynők; tüzük fényes, ragyogó, és rejtve van félig csukott szemhéjuk mögött. Fáj, fáj, fáj, nagyon fáj; nem is tudtam, hogy szívemben maradt még vér, hogy vérezni képes értetek királynéim, lányaim, lelkem. Legyetek velem, kiáltom, legyetek velem, legyetek az én fényem, az én bosszúm, az én imám, királynéim!

Nem hallanak engem. Régen megtanultam már, hogy hangom csak halk suttogás legyen.

– Csodállak, unokanővérem, igazán csodállak – tűnődik Elektra. – Te nagyon más játékot folytattál. Sokat tanultam abból, ahogy a kérőkkel bánsz, és a szövőszék dologból is. Úgy érzem, tanító jellegű volt az is, hogy figyelhettelek. De elég. Nincs több időnk. Ma éjjeltől a biztonságotok már nem a te okosságodtól, hanem az én kegyelmemtől függ. Csak bátyám jó szándéka a gátja annak, hogy kicsiny királyságod káoszba forduljon, hogy fiadat lemészárolják ezek a hataloméhes férfiak. Ha visszavonjuk támogatásunkat, ha nyilvánosságra hozzuk, hogy Ithaka többé nem áll Mükéné védelme alatt, akkor te nem érsz meg még egy teliholdat. Ha a kérők nem, akkor Menelaosz fog megölni téged. Azt hiszem, ez ma este egészen egyértelmű lett.

– Egészen egyértelmű, unokahúgom – feleli Pénelopé harag és neheztelés nélkül. – És olyan nyíltsággal közölted, amiért köszönettel tartozom.

– Ugye üdítő így beszélni? Így kellene a királynéknak beszélni – tűnődik Elektra. – Talán apám is így beszélt a férjeddel, ugye?

Agamemnón bizonyára úgy gondolná, hogy így beszélt Odüsszeusszal. Azt is gondolhatná, hogy válaszában Odüsszeusz teljesen nyílt és őszinte volt. Ez volt Agamemnón sok-sok hibájának egyike.

– Tehát… – Elektra egyenesen ül, kihúzza magát, aztán kissé lehajol felhúzott térdére, két karjával átfogja lábszárát. – Mindenki eljátszotta a szerepét. Bátyámat kisebb üldözésre küldted, én pedig elnéztem ezt, azért, hogy megőrizhesd méltóságodat és az út bátyám becsületére szolgáljon, emellett dalnokoknak méltó témát adjon addig, amíg eljön az idő, hogy lezárjuk ezt a témát. Ez az idő pedig most jött el. Pontot kell tennünk a végére. Megegyeztünk?

Pénelopé néha az óceánról álmodik, és szívében olyan áramlatok vannak, amelyek képesek lennének elsüllyedt városokat elmozdítani; olyan városokat, amelyek már csendbe burkolóztak, és nem érzik a felszínen tomboló nagy viharokat.

– Megegyeztünk? – tűnődik. – Nem hallottam egyezkedést.

– Valóban – ismeri el Elektra. – Nem hallhattál. Remélem, a jövőben ez nem vet árnyékot kapcsolatunkra. Nagyon szeretném, ha… egy napon majd… barátok lennénk.

Elektrának nincsenek barátai. Anyja féltékeny volt az igazi szeretetre és szerelemre, valahányszor ilyesmi kibontakozott az ő furcsa, komor gyermeke körül. Most anyja már halott, és Elektra megesküdött, hogy mindenáron talál magának barátot, férfit vagy nőt, de nem igazán tudja, mit jelent a barátság, és hogyan ölelje szívébe. Királynéim, királynéim, súgom, legyünk egymásnak társaság, legyen köztünk titkos mindenki elől rejtett kapcsolat, szép királynéim.

– Én… meg akartam kérdezni… valamit. Valamit, ami… A királyságodat véded, de őt védeni… nem olyasminek tűnik, amit egy királynénak tennie tanácsos.

– Tudni akarod, miért? Tudni akarod, miért küldtem bátyádat Hyriába, miért kockáztattam mindent, hogy anyádat védjem?

Elektra bólint, nagyot nyel.

Pénelopé gondolkodik, próbálja kibogozni a gondolatok összegubancolódott fonalát, az igazságot kiválasztani a bizonytalanságok tömegéből. Amikor ez sikerül, szavai mintha kőként nehezednének megtört szívemre.

– Ha ő meghal, nem lesz több királyné Hellászban. Tudom, hogy én… de nem adatott meg nekem, hogy engem uralkodni lássanak. Heléna… és tudom, hogy te… de ha a hellén szigetek legbölcsebb, legnemesebb lelkű férfijához is mész feleségül, szolgái férfiak lesznek, tanácsadói férfiak lesznek, a hangok, amelyek azt mondják, hogy mit jelent férfinak lenni, olyan férfiaktól jönnek, akiknek apja és az ő apjuk is azt mondta, hogy a férfi uralkodik. Azt mondják neki, hogy férfinak lenni azt jelenti, hogy a nők fölött állnak, hogy olyan tulajdonságokkal, olyan képességekkel rendelkeznek, ami egy nőnek sosem lehet. Elektra, te nem leszel királyné. Olyan biztosan nem, mint anyád volt. Akármit is teszel. Túl sok fiút neveltünk, akik sosem fogják megérteni. Klütaimnésztra az utolsó közülünk. Nem érdemel halált.

Elektra ezen elgondolkodik. Megdermed, mintha fagyos szél fújna rá. Aztán fejét ingatja, elvet valamit, amit képtelen megérteni, amit nem fog megérteni, de nincs más választása, mint megérteni. Aztán ez a pillanat elmúlik, mintha ezek a szavak soha nem hangzottak volna el, mintha az igazság nem mondatott volna ki a sötétben. Könnyem holdfény és fagyott harmat.

– Tudom, hogy nehéz lesz a barátomnak lenni – szólal meg Elektra. – Ha sikerül, amit akarok, nagy hatalmam lesz. Akkor szépen és kedvesen kell szólnod hozzám. Tudom, hogy időnként nehéz velem. Próbálkozom. Tudod, meg fogom tanulni, hogy próbálkoznom kell…

Volt idő, amikor fiatal feleségként férjét gyászolta és tombolva, toporzékolva mutatta ki gyászát, Pénelopé kijelentette, hogy egyetlen barátja sincs az egész világon, és ilyenkor Antikleia ferde szemmel nézett rá, mintha azt mondaná: „Na és? Mit akarsz ezzel mondani?” Aztán idősebb lett, már nem toporzékolt olyan gyakran, olyan hevesen, és Uránia mocskos történeteket mesélt neki egy férfiról, akit ismert, aki ismert egy férfit, aki ismert egy tolvajt, aki ellopta az öreg Nesztór koronaékszereit a párna alól, amin az öreg király hortyogva aludt. Éósz gyerekkora dalait énekelte neki, és még az öreg Mentór is… volt Mentór fiatal egyáltalán?… Szóval, még Mentór is odaült melléje a tanács ülései után, és elmagyarázott neki olyan államügyeket, amelyekről a többiek úgy gondolták, hogy nem szükséges Pénelopé kis fejét terhelni velük. Azt mondta neki:

– Válassza meg, milyen harcokba áll bele. Csak bizonyos számú nyílvesszője van.

Ezek a barátságok nagyon lassan jöttek hozzá, nem úgy, ahogy a dalnokok hirdetik, nem egy lánglobbanásnyi, villanásnyi idő alatt született fegyverbarátság, hanem Hermész könnyű lépteivel lopakodtak ablakába. És egyszer csak azt vette észre, hogy sok barátja van, és tudta, hogy elvesztésük tehetetlenné bénítaná, jobban fájna, mintha Ithakát elveszítené.

Pénelopé feláll, Elektra követi, és egy pillanatig nézik egymást a mécses halvány fényében és a csillagok halvány világossága alatt. Aztán Pénelopé szólal meg:

– Mükéné és Ithaka mindig is barátok voltak. Azt nem tudom, hogy te és én barátok leszünk-e. Nem tudom, ki vagy, Klütaimnésztra lánya. Nehéz időkben… királynéi uralkodásom válságos korszakában találtál. És talán én is életed válságos időszakában találtalak. A barátoknak barátságosabb időkben kell egymásra találniuk, amikor kölcsönösen van elég tér egymás szívét megismerni úgy, hogy nem áll fenn a veszélye, hogy összeérjenek. Nem tudom, mikor jönnek könnyebb, barátságosabb idők, de ha ez jelent valamit… remélem, egy napon majd jobb időkben is találkozunk.

Mindkettőjük csodálkozására Elektra elmosolyodik, és enyhén meghajol Ithaka királynéja előtt.

– Én is remélem, és szeretném – mondja, és ezzel a megállapodás megköttetett.

44. FEJEZET

Az elsötétült éjszakában suhanok a föld felett, mint vészhozó üstökös. Alattam háborog a tenger. Poszeidón elég bölcs ahhoz, hogy ne tegyen megjegyzést. Felettem megreccsen az égbolt, férjem rosszallón szól: „már megint olyan hangulata van”.

Ithaka szigetén Klütaimnésztra alszik, alszik, alszik az én legigazabb királyném, az én szépségem, a kardpenge bátor asszonya, az én szerettem. Spárta három lánya lett királyné Hellászban, és én mindhármukat szeretem; erő van a hangjukban, szemükben tűz. Még Pénelopét is, az egyetlent, aki mosolyog, aki azt mondja, hogy mindezt a férjéért teszi, még őt is szeretem. Szeretem. De senki nem mondta, hogy az isteneknek nincsenek kedvencei, és én a legjobban Klütaimnésztrát szeretem. Ő az én királyném mindenekfelett, aki szabad lesz.

Félrelebbentem a felhőket, meghasítom az elfeketedett sziklát, lefújom a leveleket a meghajló erdei fákról, mert bár Klütaimnésztrát szeretem a legjobban, a királynők és királynék királynője vagyok, és vannak bizonyos dolgok, amiket egy királyi nőnek meg kell tennie.

Athéné a partról figyel.

Artemisz az erdőben portyázik.

És a föld gyomrában a fúriák mocorognak.

A kis repedést szaglásszák, ami a mennyek és e világ legbelseje között húzódik, talán érzik a kárhozat, a gyilkosság, a káosz, a vér szagát. Még mi istenek is, mi, akik az eget hajlítjuk és a tengert hasítjuk… még mi is elfordulunk, amikor meghalljuk azt a szárnysuhogást.

Óvakodj a gyermektől, aki anyja vérét ontja! Bár maguk az istenek elfordulnak, a fúriák nem.

Athéné súg Télemakhosz fülébe éjjel, és nappalra a királyfi a kikötőt rója. Feltekert vitorlájú, behúzott evezőjű hajókat keres.

Artemisz előlép a sötétből; a kíváncsiság legyőzi az apátiát, és Teodóra újra felemeli íját. A vadászat istennője megfogja a kezét, pontosítja a lövést, és az erdő asszonyainak fülébe súg: a legnagyobb vadász egyetlen nyílvesszővel öl. Szeme skarlátvörösen ragyog, tüzek tükröződnek benne, a liget szélén rakott tüzek lángja. Az asszonyok gyakorolnak. És ahol Artemisz istennő lépdel, megdobban a föld.

A szövőszék, amelyen Laertész halotti leple készül, porosan, elhagyatottan áll az egyik sarokban. Ha eljön az ideje, valaki befejezheti a munkát, amit Pénelopé elkezdett. Amúgy is bárki gyorsabban és jobban sző, és senkinek nem kell megtudnia.

Laertész háza üszkös hamvai körül sétál.

– Nagy falak! – kiált fel. – Nagy falak, melyeknek a tetején éles dolgok állnak ki.

És a palota csendes helyein, ahová csak nők mennek, Pénelopé csendben ül Leaneira előtt. A szolgáló feláll. Mindketten nagyon is képesek egy egész órát hallgatni, egy órát dühödt semmivel tölteni. Végül Pénelopé szólal meg:

– Nos. Megtörtént. Valóban. Megtörtént.

Leaneira a hegy, aki a tenger érintésétől nem változik. És Pénelopé folytatja:

– A kérők azt mondják, Melanthó beszélt nekik a szövőszékről. Őt utasítottuk, hogy semmit ne mondjon erről. Uránia házában leszel, amíg vége nem lesz. Aztán érted mennek.

Leaneira a nagy szakadék az óceán mélyén, ahol tűz és sötétség találkozik.

Egyetlen éles bólintással jelez, aztán elmegy.

És a sötétben gyászomat égetem a csillagok mezőin, és ködbe borítom a folyton forgó holdat.

45. FEJEZET

Reggel Kenamon ott ül a hegyen, ahol néha Télemakhosszal ült, de Télemakhosz nem jön.

Pénelopé halad felfele lassú, egyenletes léptekkel. Erős szél fújja öltözékét, a vékony lenvászon vadul lebeg. Kenamon meglátja, feláll. Éósz kicsit lejjebb vár, élénklilával pettyezett fehér virágokat nézeget, mintha a növények titkos varázslatát akarná tanulni.

– Felség, én nem… – hebeg Kenamon, amint Pénelopé hallótávolságba ér.

– Ne próbálkozz… Szolgálóim láttak. Hetek óta feljársz ide. Amióta a fiammal találkozták itt, ugye? Azóta is.

Az egyiptomi kissé elpirul, de a királyné intésére visszaül a kemény, tarlós földre.

– Arról… arról is tud, hogy mire oktattam? Remélem, nem neheztel érte.

– Neheztelni? Miért neheztelnék? Azt mondják, megmentetted az életét. Talán kétszer is.

– Nem gondolám, hogy…

Pénelopé legyint, elhallgattatja, mielőtt befejezhetné a mondatot.

– A palotában nem szólhatok hozzád, ott a legkisebb mértékben sem fejezhetem ki hálámat. Biztosan megérted.

– Természetesen. Ha bármilyen előnyben részesítene, attól rögtön célponttá válnék.

– Szerencséd lenne, ha előnyben részesítés céljából jöttem volna… Ez egyszerűen… egy anya hálája. Egy anya köszönete. Köszönöm.

– Öröm volt tanítani a fiát.

– De már nem tanítod.

– Nem. Télemakhosz… a támadás éjszakája óta nagyon zárkózott lett. Még inkább a szövőszék témájú sajnálatos esemény után. Furcsa szokásaik vannak Ithakán. Igazán furcsák.

– Mondott neked valamit? Bármit.

– Önnel nem beszélt, felség?

– Nem. Semmit nem mond. Arra gondoltam, hogy talán… mivel veled gyakorlatozott… úgy találja, hogy veled jobban…

Hangja elhal, elviszi a szél.

Kenamon tagadón ingatja fejét.

– Nem. Én is reméltem, hogy talán. De nem.

– Nagyon, nagyon aggódom érte – mondja Pénelopé, és a tengert nézi.

– Télemakhosz… bátor. És tud nagyon okos lenni.

– Tudom. És még gyerek.

– Felnő. Most nő fel, a szemünk előtt. Felnő.

Pénelopé ekkor Kenamon felé fordul, és sikerül elmosolyodnia. Fátyla elrejti könnyeit.

– Elfogadsz egy tanácsot? Nem… nem királynéként adom. Hanem olyanként, aki tartozik neked. Anyaként, akinek a fia… Elfogadod a tanácsomat? Hagyd el Ithaka szigetét. Mentsd az életedet.

Miután ezt kimondta, feláll. Kenamon nézi, ahogy leereszkedik a hegyen a palota felé.

Az éj leple alatt Pénelopé meglátogatja Klütaimnésztrát; a tűz mellett ülnek, és egy ideig mindketten hallgatnak. Végül Pénelopé szólal meg:

– Van egy hajó. Néhány nap múlva indul Kefaloniából, Számosz kikötőjéből.

– Hová megy?

– Faiakiába.

Klütaimnésztra arca grimaszba rándul.

– Micsoda unalmas hely! Találkoztál Alkinoosz és a feleségével? Unalmasak, unalmasak, unalmasak.

– Csak ideiglenesen kell ott lenned. Egy másik hajó délebbre visz majd.

Klütaimnésztra felfújja arcát.

– Rendben. Fáradságos. De jó lesz.

És megint csendben ülnek.

Mit hall Klütaimnésztra a csendben?

Hallja Pénelopé szívverését? Aigiszthosz halálhörgését? Vagy Agamemnón utolsó nyögését pengéje alatt? A fúriák szárnyának halk rebbenését, ahogy szendergésükből ébrednek? Oly sok tennivaló lesz, oly sok vér és halál, amiből bőven lakmározhatnak.

Mit hall? Istennő hangját, aki halkan sír azért, hogy milyen végnek kell jönnie?

Ezúttal nem hatolok be Klütaimnésztra gondolataiba. Ezen az egyetlen éjszakán minden gondolata legyen az övé, csak az övé, becses és szent.

Néhány órával hajnal előtt jön a vég.

Az utolsó hajnal, szerelmem, öltözz fel jól. Szemelé szörnyű vendéglátó, faragatlan parasztasszony, de jön Éósz, fésűt hoz, friss mézet és gyantát. Divatjamúlt a stílus, ahogy a hajat feltűzi, de mit várhatna az ember ezen az elmaradott szigeten, ahol csak jelentéktelen vidéki népek élnek? Jó, hogy egy másik nő ujjai rendezik el a ruhát; nagyon kellemes, amikor ujjai véletlenül az éjszaka hidegének kitett tarkóhoz érnek.

Klütaimnésztra, gyönyörű királyném, húzd ki magadat, állj büszkén, egyenesen. Ithakán nemigen szépítik az arcot; nincs finoman hegyezett, viaszba mártott faszén rúd, amivel a szem körvonalait kiemelnék, nincs ólomfehér paszta, amivel egy kis sápadtság kölcsönözhető az arcnak. De tested olajtól illatozik, és érezni rajta azoknak a pozsgás, sárga virágoknak dús virágporát, amikből a méhek isznak és készítik nektárjukat, és ha az ajtóval szemben állsz, királyné vagy. Szemed villanásában, ajkad állásában, lépteid egyenletességében, hátad egyenességében látszik, hogy királyné vagy. Az én királyném. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer ennyire képes leszek szeretni Zeusz egyik balkézről született ivadékát, ahogy téged szeretlek, dicső Klütaimnésztra.

Veled megyek a várakozó nők kis köréig. Itt van az íjjal és tőrrel felfegyverzett Teodóra; Autonoé, aki segít neked felszállni a közönséges pej ló hátára… ami sokkal közönségesebbnek fog látszani, amikor te ülsz a hátán. Anaitisz, a papnő, aki menedéket adott neked, ő is eljött az erdőből, de alig ismered fel. Ahogy téged sem ismernek fel mások. Uránia és egyik embere is itt van. Szép, nemes kíséretet kapsz a tengerhez.

Melletted vagyok, együtt haladunk, és egy kicsit véredbe lehelek magamból; elveszem a kételyt és a félelmet belőled. A hold növekszik, bár még csak vékony sarló. A halvány fényben egy emléket adok ajándékba neked. Ahogy a tenger felé tartasz, felidézem neked, milyen volt, amikor bevonultál Mükéné városába. Dobszó volt, és kürtök harsantak, emberek álltak az utcákon és kiáltoztak. Hol? Hol? Ott! Ott jön Zeusz leánya! Ott van a nagy királyné, az Olümposz gyermeke, a legnagyszerűbb! Magasztaltassék a neve!

És ahogy a várostól elkanyarodó kihalt ösvényre térsz, megadom neked, hogy emlékeidben lásd: Agamemnón emberei meghajolnak, leborulnak hatalmad és bölcsességed előtt, bocsánatodat kérik bűneikért, könyörögnek és megalázkodnak. Nem büntetted meg őket a büntetéskiszabás élvezetéért; nem voltál zsarnok, nem voltál kegyetlen. Elvetted tőlük az illúziót, amibe magukat ringatták, megmutattad nekik, hogy erejük arrogancia, intellektusuk ostobaság. Te voltál az őszinte kijelentések és higgadt igazságosság királynéja, és Mükéné nagy emberei gyűlöltek téged ezért. Gyűlöltek, mert leromboltad elbizakodottságukat és nagyravágyásukat. De én szerettelek és szeretlek, szeretlek.

Alant a parton fények világolnak; árnyékok csoportja egy kis hajó körül. Karcsú hajó, ami téged Kefaloniába visz. Úgy érzed, van valami ismerős annak a férfinak az alakjában, aki egy fáklya pislákoló fényében áll, de én az ég felé fordítom fejedet, ahol fivéreid halhatatlanságukban ragyognak örökre a csillagok között. Azt hiszed, ha meghalsz, a lelked talán kimetszetik testedből és feldobatik az égre, ahogy az asszonyok a tejet loccsantják ki; csillagfénnyel ömlik szét, és csatlakozol halhatatlan rokonaidhoz. Áldásomat adom erre a fantáziaképre, és hagyom, hogy egy kicsit forrjon még tudatodban, hadd érezd a végtelenség édes ízét, mielőtt tekinteted újra az elsötétült föld felé fordul.

És ahogy lefelé haladsz a kanyargós ösvényen az öböl felé, megadom neked gyermekeid nevetésének emlékét; akkorról, amikor még szerettek téged, akkorról, amikor még tudtad, mi a szeretet. Iphigeneia nem sikolt, ahogy a férfiak az oltárra húzzák. Elektra nem áll az ajtóban, nem jelenti ki: „Apa jobban szeret engem, mint téged!” Oresztész nem ment el Athénba, és amikor a gyerekeid rád néznek, pontosan tudod, melyiknek mikor mit kell mondani. Magadhoz öleled őket, és azt mondod: Anya csak azért ijesztő, mert meg akarja tanítani nektek, hogyan kell erősnek lenni. De anya azt is meg fogja tanítani nektek, hogyan kell szomorúnak lenni és félni, mert lesz idő, amikor szomorúak lesztek és féltek, és az is teljesen természetes.

Ezek az én ajándékaim neked, Klütaimnésztra. Menj félelem nélkül. Veled vagyok.

Odafent összegyűlnek az olümposziak: Hermész a felhők között forgolódik, Poszeidón fekete szemű rákok tömegét küldi a víz szélére, Hádész puha párát lehel a földre. Artemisz is eljött, mezítláb osont ki az erdőből; tomporán ül, felhúzott lábát magához ölelve, mintha csak egy kődarab lenne. Körbenézek, nem látom Athénét, ami meglepő, de mostohalányom holléte feletti csodálkozásra most nincs idő.

Klütaimnésztra leér az öbölhöz, és jóval azelőtt, hogy lovát lelassítaná és leszállna, meglátja a kis hajónál őt váró alakokat. Az evezők behúzva, a vitorla leengedve; ez a hajó ma nem indul a tengerre. A felemelt fáklyák dús tűzfényében gyermekei állnak.

Oresztész oldalán kard. Elektra kissé a bátyja mögött. Püladész mellette. Pénelopé hármójuk mögött; szégyenben, talán. Tekintete nem mozdul a partról, ahol a tenger vize Ithaka partjait mossa.

Klütaimnésztra látja mindezt; oda pillant, ahol az őt erre a helyre kísérő kis csapat leszáll a lóról. Félkörbe állnak mögötte, nem juthat át közöttük. Visszafordul gyermekei felé, nem reagál Elektra grimaszára, Pénelopé jelenlétéről tudomást sem vesz; csak Oresztészre figyel.

– Drága fiam – mondja, és kinyújtja feléje a kezét. Oresztész nem mozdul, nem hagyja magát megölelni, nem mutat semmilyen reakciót. Homlokán mélyek a ráncok. Klütaimnésztra leengedi ölelésre tárt kezét, de fia felé lép. – Jól nézel ki.

Senki nem szólal meg. Klütaimnésztra gyermekei mögött Pénelopé ekkor arra gondol, hogy talán figyelmeztetnie kellett volna Elektrát, hogy a beszélgetés ilyen irányba mehet el. Amikor a hercegnővel megkötötte a háromszorosan is átkozott alkut, talán egy kis időt kellett volna szánnia erre is, amikor kidolgozták a részleteket, hogyan és mikor vezessék anyját a mészárlás helyére. Hozzá kellett volna tennie akkor: „Nagyon aggódik fia étkezési szokásai miatt.”

De nem szólt. És most a tettei miatti bűntudat és szégyen a torkában ragadt. Gyáva volt, és hagyta, hogy helyette Uránia beszéljen Elektrával; egy másik nő, aki nehéz köntösként viseli a terhet, hogy Pénelopé elárulta saját unokanővérét. Vajon Pénelopé tényleg el akarta engedni Klütaimnésztrát? Szívébe nézek, és azt látom, hogy a válasz saját maga elől is rejtve van; kétségbe és bánatba gabalyodott annyira, hogy még én sem tudom kibogozni, pedig én mindent látok, az én tekintetem rubinná változtatja a vért. Él egy asszony Pénelopé lelkében, aki csupa remény, félelem, álom és kétségbeesés. De sokkal hosszabb ideig volt királyné, mint nem királyné; Hellász királynéinak pedig ritkán adatik saját döntési lehetőség.

Pénelopé kivételével mindenki csodálkozik, amikor a halk hullámverés loccsanó hangjai mellett Klütaimnésztra még egy fél lépést tesz Oresztész felé, és azt kérdi:

– Ugye vannak Mükénében jó embereid, akikben megbízhatsz? Ugye nem hagytad a falakat őrizetlenül? Ilyen messzire jöttél… ilyen messzire. Tudom, hogy sosem tudtál igazán kibékülni az apád parancsolta pompával, de nagyon fontos, hogy az emberek lássanak téged. Tényleg megéri a fáradságot.

Újabb fél lépés, és ez olyan furcsa, rángó mozdulat, mintha saját összeakadó két lábában botlana meg, hogy Elektra mély levegőt vesz, szinte felszisszen; nem tudja, hogyan értelmezze anyja botlását. Klütaimnésztra észleli ezt, kiegyenesedik, lesimítja az öltözékét, arcához kap, hátha egy hajtincs kiszabadult a többi közül.

– Szóval… – szólal meg végül, kissé halkabban, annyira halkan, hogy szavát szinte elnyomja a tenger. – Szóval… Jól nézel ki. Nagyon jól. Nagyon jól tartod magadat.

A föld alól mintha karmok kaparászását hallanám a fekete bazaltban, és bőrszárnyak tárulnának ki. A fúriák kipillantanak a kövek hasadékaiból, véres szemük felfelé figyel, és néznek, csak néznek. Mikor volt legutóbb, hogy fiú az anyját ölte meg? Micsoda véres prédát hoznak ezek az idők?

Úgy tűnik, Klütaimnésztra kifogyott a szavakból. Ennek így kell lennie, súgom, és megszorítom a kezét. Egyeseknek a hallgatás gyengeség; egy nagy királynénak fegyver. Te vagy a legnagyobb, a legnagyobb szerelmem, mindenekfelett te vagy a legnagyobb.

Oresztész ajka mozdul, szólni próbál. Hangot formálna. Ujjpercei elfehérednek, olyan szorosan markolja a tőrt, és ahogy a tengeri szélben meginog, Elektra keze mozdul, megfogja bátyja karját, mintha csak azért tenné, nehogy elessen. Klütaimnésztra szeme lányára rebben, de Elektra nem tiszteli meg azzal, hogy szóljon hozzá.

Egy pillanatig így állnak, és kis híján megtörök, kis híján mérget köpök Oresztész fülébe, ám ekkor egy másik isteni lény jelenlétét érzem a fejem fölötti sziklán. Végre eljött Athéné. Sisakja a fején; arca nem látszik, csak a szeme. Szorosan fogja a lándzsát, bal kezében pajzsát tartja. Csatára öltözött, befejezésre, minden végek végére. Az istennő láthatatlan keze irányítja a mellette állót.

Télemakhoszt.

Idehozta Télemakhoszt.

Nem tudom, milyen gyatra trükköt vagy kis csalárdságot alkalmazott, hogy felkeltse ágyából Odüsszeusz fiát, de megtette. És most ott áll Télemakhosz, sötétbe burkolózva, de a sötétet az én tekintetem úgy vágja át, mint pókhálót a penge. Lefelé néz és figyel. Pénelopé felé fordulok, de nem látta a fiát. Egy pillanatra kísértést érzek, hogy oldalba bökjem, hogy a fülébe súgjak: nézz fel, nézz fel, és lásd! De Athéné olyan szorosan áll Télemakhosz háta mögött, hogy letaszíthatja lábáról, és légy alakjában zsong a fülébe. Hermész, Poszeidón, Hádész és maga Zeusz tekintetét is érzem ezen a pillanaton, ezen a parton, és tekintetük előtt összezsugorodok. Remegek. Eltűnök. Elhúzom kezemet Klütaimnésztra kezéből; ez az utolsó érintés. És amikor távozom tőle, eláll a lélegzete, mintha akkor látná először a kardot fia oldalán; mintha megérezné a halandóság ízét. Egy pillanatig csak nő. Egyedül van. Fél. És visszapislogom a szemembe gyűlt aranyszín folyadékot, amikor látom már, hogy szíve megszakad. Legyél erős, kedvesem, súgom neki. Legyél királyné.

Férjem távoli mennydörgést morog, sürget, hogy legyen vége az éjszaka mozgalmas eseményeinek. Eljött, hogy szemtanúként lássa Agamemnón gyilkosának halálát? Vagy azért jött, hogy lássa, ahogy Hellász nagy királynéját saját fia öli meg? Abban a pillanatban nem tudom biztosan, királyok vagy királynék halálában leli nagyobb örömét. Nem hiszem, hogy lenne benne annyi finomság, hogy mindkettőt egyaránt értékeli.

Elektra kinyitja a száját, mintha mondani akarna valamit, de nem szólal meg. Kétségtelenül készült valami beszéddel, listát írt anyja bűneiről, valami nagy, ékes szónoklatot akar, amivel bátyját tettre buzdítja végre. A szavak menekülnek tőle. Kinyújtja kezét, embere, Püladész karjába kapaszkodik, mintha jéghideg bőrének még sosem lett volna szüksége emberi test érintésére.

Klütaimnésztra látja ezt, mosolyog, bólint. Még így is nagyobb jellem, mint akkor a lánya. Ez jó. Örül neki. Tekintete elsiklik Elektra mellett. Pénelopét nézi, és újra elmosolyodik. Szomorúbb a mosoly. Megint bólint.

– A kisréce – súgja – megtanulta, hogyan kell királynénak lenni.

Pénelopé elkapja tekintetét, de ebben az órában megesküdött, hogy megadja unokanővérének a tisztelet ajándékát; tekintetének társaságát az utolsó pillanatig. Ezért erőt vesz magán, és újra felnéz. Egy pillanatig úgy véli, lát még valakit a sziklán, talán a fiát és vele egy fehérbe öltözött nőt, de ekkor pislog, és nem látja többé.

Férjem megint mennydörög a tengeren, most egy kicsit közelebb, és a hullámok türelmetlenül loccsannak a partra. Az istenek nem adják meg Klütaimnésztrának az eső könyörületét; nem mossák el a vérét, nem rejtik el égi cseppekkel könnyeit, nem hasad meg a menny az ő nevével.

Oresztész keze a kard markolatán, de még nem rántotta elő.

Klütaimnésztra ajka megrándul; rosszallón, reménnyel és aztán olyan kifejezéssel, amit végre mindannyiunk elől elrejt. Elektra bátyjához hajol, fülébe súg, mintha azt mondaná: tedd meg, tedd meg, amit meg kell tenned, tedd végre meg! De nem sikerül kimondania. Eltávolodik Püladésztől, odalép Oresztész mellé, kezét bátyja kardot markoló kezére simítja, és együtt emelik fel. Elektra apró ujjait Oresztész öklén tartva segít anyjuk felé fordítani a pengét. Előrelép, testével tolja előre fivérét. Támolygó fél lépést tesznek a várakozó királyné felé. Aztán még egyet. Megállnak, a penge hegye már csak egyarasznyira van Klütaimnésztra mellkasától. És így maradnak.

Klütaimnésztra nem rezzen meg. Nem könyörög kegyelemért. Nem kiált fel.

Könnyek csorognak arcán, légzése gyors, felületes, de ajka nem reszket, háta nem hajlik, tekintete egyenes; fia szemébe néz. Ösztönösen feléje nyúlok újra, de rögtön megérzem, hogy Zeusz a kezemre csap, és elüti onnan. Dühöngök. Sötét árnyékokat köpök a méltatlan sértés miatti felháborodásomban, de Zeusz mintha észre sem venné. Minden tekintet erre a pillanatra irányul. A fúriák vihorásznak a föld alatt, karmaik, csontjaik zörögnek. Athéné szorosan fogja Télemakhoszt, keze a vállán, nehogy elforduljon, és a végkifejlet akár egy pillanatáról is lemaradjon.

Kegyelem. Próbálom kimondani a szót, rokonomnak kiáltani. Valaki nem állítja meg Oresztész kezét? Valaki nem ad parancsot, hogy a fúriák tűnjenek el? Valaki nem kiált fel, hogy kegyelem, kegyelem, kegyelem? Van itt egy hajó, van lehetőség úgy véget vetni ennek, hogy ne kelljen egy anya vérét ontani. Van lehetőség szabadon engedni, szabadon. Kegyelem. Olümposz népe, hol van a kegyelmetek? Hol van a kegyelmetek, ti átkozott, gyilkos népség?

Agamemnón családja még mindig dermedten áll. Elektra egész teste rázkódik, mintha földrengés lenne, de csak benne. Oresztész szemkörnyéke vörös, és abban a pillanatban végre látom a fiút, akire addig nem voltam hajlandó ránézni. Rémülten döbbenek rá, hogy mitől tűnt Agamemnón fia olyan tompa eszűnek. Mert most újra és újra ránézek; a vér, a rá rótt sors ellenére Oresztész szereti az anyját. Szereti az anyját, a nővérét és a népét. Teljesíteni akarja a kötelességét; szerető fiú akar lenni és jó király, és egy napon talán nemes lelkű férj és apa, aki rajong a gyermekeiért. Megesküdött, hogy gyermekeit a nap felé emeli, és hangosan kimondja: „Apátok szeret titeket! Szeret. Igen, szeret!” …És őszintén beszél feleségével félelmeiről és kétségeiről, és elismeri, ha valamit nem tud, és meghallgatja hitvese vágyait, és megadja a tiszteletet a népének, a nemzetségének. Megtöri az Atreusz házára vetett átkot, jó cselekedetekkel, igazságossággal és békével mossa le bűneiket. És mindannyiunk között, akik ott állunk a parton, talán ő az egyetlen, akinek a „kegyelem” szó halkan kimondható, akinek olyan ismerős ez a szó, mint a víz íze, a nap csókja. Kegyelem, mondja a tekintete, kegyelem, dobogja a szíve. Egész lényére a kegyelem van írva, mégis tudja – tudja, tudja, tudja –, ahhoz, hogy Mükénében béke legyen, az ő anyjának meg kell halnia.

Kegyelem, kiáltja a tekintete. Miért van az, hogy ezt egyetlen isten sem hallja meg? Oresztész imádságára miért süketek? Érzem, hogy az imákat elviszi Poszeidón szele, mielőtt szavakká formálódhatnának; elnyomja a vért kívánó vihar közeledő, mély moraja.

Kegyelem. Nyelve hegye a fogához nyomul, mert azt is tudja, hogy ha ezt megteszik, sohasem lesznek gyerekei. Ha megöli az anyját, Atreusz átka erősebb lesz minden jóságnál, és ez az átok inkább vele pusztuljon, mint továbbvigye, és még egy nemzedéket tönkretegyen.

Kegyelem, dobogja a szíve, és talán végre Klütaimnésztra is látja. Talán arcára nézve nem Hellász hercegét látja, nem a fiát, hanem a férfit, akivé Oresztész lenni akar. Mert rámosolyog, keze mozdul, hogy megsimogassa fia arcát, és azt súgja:

– Légy bátor, királyom.

Elektra ujjai Oresztész ujjaira szorulnak.

Egy lépést tesz előre, vele mozdul a kard is. Oresztész előrelendül ettől a mozgástól, és Elektra az utolsó pillanatban elengedi a kezét. A lendület azonban már megvan, megállíthatatlan, és Oresztész lélegzete eláll attól, hogy saját súlya viszi előre a pengét, ami átvágja anyja khitónját, mellét, csont mellett csúszik mélyen a húsba. A fúriák örömmel rikácsolnak, szabadjára engedett örömüktől megremeg a föld. A tenger sisteregve hömpölyög, mintha ünnepelne, a viharfelhőkből távoli villámok cikáznak, Hermész aranylábon forog, Artemisz rosszallón ingatja fejét, mert nem volt tiszta az ölés. Athéné pedig ott áll, keze Télemakhosz vállán, és azt súgja: nézd. Nézd és tanulj, fiam! Az istennő szeme tágra nyílt és nedves; mintha örömmámorban lenne. Teste reszket az izgalomtól, ahogy Klütaimnésztra összeesik.

Estében elkapom, nehogy dicstelen legyen elesése, nehogy csont álljon ki, zsigerek ömöljenek. A többiek nem tiltakoznak. A mai este feladata elvégeztetett. Nem akadályozzák meg azt sem, hogy Héra sirassa rokonát. Gyengéden a földre fektetem a halottat, fejét ölembe veszem, homlokát simogatom, édes, halandóknak hallhatatlan hangokat súgok neki. Oresztész hátrahőköl, kihúzza anyja testéből a pengét, és úgy bámulja, mintha soha nem látott volna kardot. Elektra gyorsan vállon ragadja, elfordítja, hogy ne lássa haldokló anyját. Püladész támogatja meg a fiatalembert, ahogy egy lépést tesz előre, de megszédül, kis híján elesik. Elektra hátranéz Klütaimnésztrára, és egy pillanatig azt hiszem, hogy visszafordul, anyjához rohan, átöleli a nyakát, sós könnyei homlokára hullnak, és egy félgondolat erejéig talán Elektra is fontolgatja ezt. Ám szinte rögtön megfordul, és Oresztész derekát öleli át, elveszi kezéből a véres kardot, segít neki egy lépést tenni, és még egyet, az elesett Klütaimnésztrától el.

Királyném, Hellász királynéinak legnagyobbika az égre néz, és nem látja testvéreit. Fia és lánya botladozó léptekkel távolodik, vissza sem néznek. Poszeidón sóhajt, és visszahúzódik a mélybe; Zeusz villámot hajít, és nézi a jelenetet. Télemakhosz elfordul a sziklától; Athéné gyengéd érintése vezeti. Artemisz rosszallón csettint a nyelvével, és visszahúzódik a föld gyökerei közé. Hermész már nem forog a gomolygó felhők között. Nincs más tekintet rajta. Sem isten, sem ember nem nézi. Csak én.

Ekkor valaki letérdel mellém. Pénelopé megfogja Klütaimnésztra kezét, és puhán unokanővére mellkasára hajlítja. Ithaka asszonyai gyülekeznek körülöttünk, khitónjuk szegélyét fogva. Együtt éneklik szigetük gyászdalait, halkan, mint az alkonyat. Nem emelik fel hangjukat, nem jajveszékelnek, mint a fejükre hamut szóró asszonyok, nem tépik hajukat, nem szaggatják meg ruháikat. A tengerészfeleségek dalait éneklik, akik a tengerbe veszett, örökre ismeretlen hullámsírban nyugvó szerelmüket siratják.

Klütaimnésztra homlokára simítom tenyeremet, megszüntetem fájdalmát, elűzöm félelmét. Elállítom a testéből csorgó vért, lassítom lélegzetét. Nem hagyom, hogy sokat időzzön még itt, de ahogy behunyja szemét, én is énekelek; hangom a siratóasszonyok hangjához vegyül, hogy történetének végére mennyei zene juttassa el.

46. FEJEZET

Az asszonyok a városba viszik Klütaimnésztra testét. Egyesek szerint meg kellene becsteleníteni, letépni a fejét, és körbehordozni, hogy mindenki lássa. Elektra homlokát ráncolva gondolkodik, milyen előnyei és hátrányai lehetnek ennek, de Oresztész egyszerűen kijelenti:

– Nem. Királyné volt.

Oresztészt ezután nagyon sokáig senki nem hallja szólni.

Ezért halotti lepelbe burkolják, de arcát szabadon hagyják, hogy mindenki lássa Agamemnón királygyilkos feleségét, és hírnököket küldenek szerte, hogy egész Hellász megtudja: elvégeztetett. Oresztész, a királyok királyának fia, minden hellének legnagyobbika megölte anyját, és harcosként, férfiként tér haza, hogy megkoronázzák.

Néhányan ünneplést próbálnak kezdeményezni. Azt kiáltják: „Meghalt a szajha!” De az egybegyűlt tömeg azonnal elhallgattatja őket.

Pénelopé friss vizet és számos korsónyi fermentált halat ad unokatestvéreinek, és biztonságos hazautat kíván.

Oresztész az Athéné-szentélynél imádkozik, mert nincs alkalmasabb szent hely, ami előtt letérdelhetne.

Elektra az út szervezésével van elfoglalva. Fel kell készíteni a hajókat, tengerészeket. Elrendeli, hogy a vitorlákon apja arcának arany mása legyen, és cseréljék le a megfakult fekete vitorlákat, amik alatt Ithaka szigetére jöttek. Kimossa a hamut a hajából, eszik egy kicsit, Pénelopéra mosolyog, elfelejt Télemakhoszra mosolyogni, illetve csak egy kicsit később korrigálja a hibát. Az udvariasság most mást jelent. Nem számít. Télemakhosz nem mosolyog rá.

– Bosszú.

Ezt mondja a herceg.

Elektra ránéz, és most először látja meg benne a férfit, akivé lehet. Télemakhosz az ajtóban áll, kardja az oldalán, keze a kard markolatán.

– Bosszú – ismétli.

Elektra lassan közelít hozzá. Két ujját Télemakhosz ajkára helyezi, és lassan lecsúsztatja torka ívén. Télemakhosz nem mozdul. Szeme sem rebben. Elektra ujjai megállnak abban a sekély mélyedésben, ahol a nyak és a mellkas találkozik, a halvány, selymes bőrön, ami az érintkezés pontján bemélyed. Egy pillanatig fontolgatja, hogy belenyomja ujjait a nyakába, hogy megtudja, mi történik. Sokszor gondolkodott ezen; azt tervezgette, hogy behív egy férfit a szobájába, egy rabszolgát, meztelenül fekteti a lepedőre, és felfedezi a férfitest minden részletét; mi puha, mi kemény, hol ered a gyönyör, és mely részei a leglágyabbak, mit a legkönnyebb elvágni, levágni, hogy a legerősebb és legnagyobb harcos is meghaljon.

Arra gondol, hogy ajkát ajkára tapasztja. Reméli, hogy amikor Télemakhosz magáévá teszi, olyan vadul, olyan keményen csinálja, ahogy az apjáról képzelte, amikor az anyját először lökte a földre. Reméli, hogy Télemakhosz a falhoz szorítja, és gyönyörében felkiált, ahogy mereven nyársalja, és a semmibe bámulva végzi a dolgát, bőre vörös, zihálva dolgozik a tüdeje. Elektra így értelmezi, mit jelent a férfi hősiesség, mit jelent, ha egy férfi magáévá tesz egy nőt, és ennek mindig így kell lennie.

Elektra egy pillanatra Télemakhoszra néz, és úgy érzi, látja ezt benne. Látja benne Hellász leendő, lehetséges hősét, a királyt, aki tudja, mit jelent elvenni, parancsolni, erősebbnek lenni mindenki másnál. Hiszen végső soron férfinak lenni pontosan ezt jelenti. És Elektra, annak ellenére, hogy királyné lesz, el sem tudja képzelni, hogy valaha férfi nélkül éljen.

Ekkor Télemakhosz szeme rárebben, és Elektra egy pillanatra, egy szörnyű, kiábrándító pillanatra valami mást lát. Alig észlelhetően rövid ideig halványan egy ijedt kisfiút lát, aki megkérdezi tőle, jól van-e, aki gyengéd, aki törődik azzal, hogy mit érez a nő, és meg akarja érteni… milyen émelyítő a gondolat is… hogyan szerezhet neki örömet.

És Télemakhosz?

Mit lát Télemakhosz?

Elektra elhúzza ujját a torkáról, hátat fordít neki, és Télemakhosz azt látja, hogy van benne valami az apjából… annak ellenére, hogy nő. Agamemnón büszkeségét látja, dinasztiájának hatalmát. Semmit nem lát benne Elektra anyjából, aki halott, aki véres halotti leplébe burkolva fekszik, sem azt nem látja, amivé Elektra egy napon lehet. Csak a nőt látja, aki az imént előtte állt, aki elfordult, és aki egyszerűen azt mondja:

– Elvégeztetett.

És hosszú évek telnek el, amíg Télemakhosz legközelebb Elektrával beszél.

És így néhány nap alatt mindent elintéznek, amit el kellett intézni, és elvitorláznak Mükéné hajói.

Pénelopé a mólón áll, és nem integet utánuk. Nincsenek dobosok, nem szólak kürtök, hogy Hellász új királyának és anyja holttestének távozását ünnepeljék, de a városból eljönnek az emberek, hogy elmenni lássák őket. Lármáznak, amit többféleképpen lehet értelmezni, a kíváncsi fül gazdájának gondolata szerint.

Elektra száll hajóra utolsóként, Pénelopé előtt áll a mólón. Arra gondol, hogy azt mondja, köszönöm, viszontlátásra, örülök, hogy megismerhettelek. De ezen szavak egyike sem tűnik megfelelőnek, ezért inkább megragadja Pénelopé kezét, mintha együtt imádkoznának, és egy kicsit előrebiccenti fejét; Mükéné királynéja főhajtáshoz ennél közelebb nem lehet soha. Aztán elsiet, mielőtt a dolgok még furcsábbá lennének, mint amilyenek.

Ithaka királynéja úgy érzi, ez a közös ügyeik rövid úton való lezárása.

Úgy tűnik továbbá, hogy sok minden nem mondatott ki, és tapasztalata szerint a ki nem mondott dolgok a néma nyelven gyakran duzzasztódnak szóáradattá, amely szavakat inkább üvölteni kéne.

Pénelopé valószínűtlennek, sőt, hihetetlennek találja, hogy ennek az ügynek így, ezzel vége legyen. Ha félig lehunyja szemét, mintha karomkaparást vélne hallani a kövek közül, nevetést a mélyből, és a tél hideg érintését érzi bőrén, bár még melegen süt a nap.

Még nincs vége, gondolja olyan tiszta egyértelműséggel és erővel, hogy maga is megdöbben. Isteni meggyőződésnek tűnik. Mentór áll Pénelopé mellett, ahogy a hajók vitorlát bontanak.

– Nos – szólal meg végül –, egy szörnyű halál elhárult.

– Valóban? Azt hiszem, igen.

– Teljes mértékben igaz. Mükéné királya, Oresztész esküdt szövetségesünk; a legkevesebb, hogy hálával tartozik Ithaka népének azért, mert segítettek neki elfogni gyilkos anyját… ez elég jó dolog. Valóban elég jó dolog. Gyakorlatilag időt vett magának.

– Valóban?

– Tudom, hogy az unokanővére volt. Klütaimnésztra. Ön, felség, most biztosan… Gondolom… – mondja Mentór, és laza mozdulattal a levegőbe mutat, remélve, hogy gyorsan mozgatott ujjaival ki tudja fejezni azt a női érzés lényegét úgy, hogy ne kelljen megbirkóznia az érzés megnevezésével.

– Olyan esendő és olyan okos nő volt, hogy egy férfinak is becsületére vált volna – sóhajt Pénelopé. – Mindig azt mondta, hogy hápogok, mint egy kacsa.

Mentór úgy érzi, van még valami ebben a kifejezésben, nemcsak ornitológiai vonatkozása van, de nem biztos abban, hogy ebbe szeretne mélyebben belegondolni, ezért biztonságosabb területre tér át.

– Természetesen esedékes még egy másik szörnyű halál. Ha emlékszik, felség.

– Tessék? Ó, igen. Andraimón kalózai. Bosszú, vér és egyebek.

Fáradtnak tűnik a hangja. Olyan vékony a hang, mint a fátyol szövete, amely elrejti arcát a férfiak tekintete elől.

– Van… van valami terve, felség?

– Hmm? Igen, terv. Igen, van tervem. Én csak… Nem látom a végét. Nem látom ennek a végét. Semminek nem látom a végét.

Mentór nem tudja, hogyan értelmezze ezt. Ha Pénelopé az ő lánya lenne… az igazi lánya…, most átölelné, és azt mondaná neki: minden rendben lesz. Ne aggódj. Minden a legnagyobb rendben lesz.

Így azonban csak bólint, nem tudni, mire, tekintetét a tenger felé fordítva nézi a hajókat, amelyeknek fedélzetén Oresztész és Elektra is ott van. Nyelvét szájpadlására csettinti, és azt mondja:

– Úgy látszik, nemsokára esni fog.

Nemsokára elered az eső.

47. FEJEZET

Úgy tűnik, vannak dolgok, amiknek sosincs vége.

– Melanthó, gyere ide, te kis nagymellű gyönyörűség…

– Bort még! Phoibé, bort még!

– Hol van Leaneira? Egy ideje nem láttam…

A lakomán bőven van bor, hús, hal, a nyári mezőkről szedett zöldfűszerek. A szövőszék nem áll a sarokban. Pénelopé azonban ott van, élő pajzs mögött; Autonoé és két zenész szolgálólány ujjai járnak zenélő szálakon. Ők különítik el a királynét a lakomától. Andraimón nem néz fel rá, nem fenyegeti tekintetével, nem nézi mogorván, fenyegetőn, nem pózol, nem tetszeleg, csendesen ül az egyik sarokban, és nem kérdi, hol van Leaneira, nem tudakolja, hova tűntek a szolgálólányok.

Az udvarban, ahol Peiszénór helyőrségének tagjai alig gyakorolnak, Télemakhosz a pajzsát emelgeti, lándzsáját szúrja előre, lép, fordul, láthatatlan ellenség zsigereit ontja ki, és még egyet szúr a szívébe. Kenamon közeledik, halkan megjegyzi:

– A lábmunkád javult.

Télemakhosz azonban nem szól, mintha észre sem venné az egyiptomit, nem válaszol, ezért az idegen földről érkezett vendég egy idő után reggelente fejét lehajtva egyedül ül a hegyen, aggódó tekintettel nézi a tengert.

Az Artemisz szentélye feletti erdőben, ahol éjjelente már közel két hónapja kardpengés és nyílvesszősuhanás töri meg a csendet, hirtelen minden nesz megszűnik. Valaki későn ér a tűzfény körébe, kezében fonott kosár, a kosárban valami ragacsos látszik.

Szemelé felkiált:

– Süteményt hoztam!

Erre az összes nő, Ithaka harcos asszonyai, Hellász utolsó védőinek utolsó védvonala lerohanja, és mind azt kiáltják: kérek, kérek, én is kérek egy kicsit!

Priéné az ég felé emeli két kezét.

– Hiszen még tart a gyakorlat! – kiáltja a nők hátának, de Teodóra a vállára simítja kezét.

– Néha a katonák is kívánják a mézet.

Abban a pillanatban Priénének eszébe jut, hogy elfelejtette gyűlölni a helléneket, és ezért a botlásért egy kis időre nagyon bosszús magára, egészen addig, amíg Anaitisz odalép hozzá. Ujjai aranyló ragacsosak. Szelíden kérdi:

– Kérsz?

Még három nap van teliholdig, az asszonyok félnek. Félelmük látszik a fáklyafény életre keltette remegő árnyak között; minden íjász kilégzésében érezni lehet, a levegőt hasító pengék suhanásában hallatszik. Mégis sokat fejlődtek; az utóbbi időben a leggyengébb íjász is képes lelőni a verdeső madarat az ágról.

Priéné elfogadja a felkínált ételt, és ahogy beleharap, elismeri, hogy sokkal jobb, mint a hal.

Pénelopé reggel megtalálja a fiát. Kopott páncélzata van rajta, sisakja a fején, karddal a kezében forog, forog az udvaron Eumaiosz tanyaháza mögött. Egy ideig figyeli, és mivel nem lassít, megszólítja:

– Télemakhosz, én…

A királyfi kardja felemelkedik; a mozdulat oldalvágásnak indult, de felfelé irányuló suhintás lett, ami eltalálhatja egy gyanútlan ellenfél védtelen állát.

– …hallottam, hogy ki szoktál járni ide, és…

Télemakhosz hirtelen és gyorsan lecsap, célzott vágás a combra. Ha jól irányítja, akkor a lendülettel a penge elmetszi az artériát, az ellenfél húsából bő lüktetéssel távozik az élet, és oly biztosan meghal, mintha koponyáját lándzsa döfte volna át.

– Beszélni szerettem volna veled… néhány eseményről, amik… nemrégiben történtek. És olyanokról, amik nemsokára megtörténnek. Meg akartam magyarázni… bocsánatot kérni… Tudom, hogy az utóbbi időben nagyon zaklatott voltam. Illetve nem csak az utóbbi időben. Évek óta, én… Szóval, ez…

Láthatatlan ellenség lehet mögötte; Télemakhosz előre megérzi az ütés szándékát. Könnyed mozdulattal megfordul, hárítja, és aztán még hárításban oldalra löki az ellenség kardját, és pajzsát vállal megtolva a képzelt ellenfél mellkasára csap.

– Beszélhetnénk? – fakad ki Pénelopé. – Lehetne, hogy… Vannak dolgok…

Télemakhosz olyan hirtelen áll meg, mint célban a nyílvessző. Megfordul, leengedi kardját, pajzsát. Megtanul katonamód állni, mint Priéné, mint Andraimón; teljesen lazán és ruganyosan, ha éppen nem kell harcolnia. Sisakja alatt szeme két apró pont, ajka a keskeny bronzhasítékon át feszes rózsaszín vonal. Mereven bámul anyjára, vár, és amikor Pénelopé a szavakat keresi, türelmetlenül vállat von, és tovább vár.

– Én… én… arra gondoltam, hogy beszélhetnénk – hebeg. – Hogy talán… Nem akartalak zavarni, de nagyon nehéz… Velem vacsoráznál ma este? A kérőktől elkülönülve. Megkérem Mentórt, a mai lakomán legyen velük ő. Csak vacsoráznánk, te meg én, és talán…

Szavai akadoznak. Pedig többnyire jól bánik a szavakkal. De most nem. A fiával nem. Télemakhosz egy kicsit vár. Zavarja anyja hallgatása. Aztán elfordul, hogy folytassa képzelt csatáit.

– Ma este nem – feleli, és talán már a láthatatlan ellenség véres alakját látja. – Ma este dolgom van.

– Dolgod van? Miféle dolgod?

Télemakhosz nem méltatja válaszra anyját, a királynénak pedig – ó, gyengeség! – nincs lelkiereje tovább erőltetni a választ.

48. FEJEZET

Lenyugszik és felkel a hold.

Ki ez?

Még két éjszaka, és telihold lesz. Uránia házából egy alak oson ki a sötétbe. Kámzsás köpönyeg van rajta, szorosan maga köré húzza kopott öltözékét, de előlem nem rejtheti el az arcát. Leaneira, ejtem ki nevét csodálkozó nevetéssel, Leaneira, te bújsz elő e rejtett zugból?

Már régen Lefkádán kellene lenned. Vagy Éliszen – száműzni kellett volna Ithakáról az árulásért, amit elkövetett –, és mégis a szigeten van, és Uránia figyelme elapadt.

Odüsszeusz palotájából két férfit vezet a szendergő sötétbe. Nem először vezeti őket ezen az ösvényen, de most, hogy a hold egyre magasabban jár az égen, az ezüstös égi fény hűvös elégedettséget vetít az átkozott földre. Leaneira még egyszer végigvezeti őket, hogy megtanulják az utat. Olyan ösvényeken haladnak, amelyeket Ithaka népe jól kitaposott és olyanokon is, amelyeket csak néhány vadász ismer. A köves talajba kapaszkodó magas, tüskés, szürkés bozótos mögül alig látszó földhalmok mellett haladnak el, föléjük hajló magas sziklák alatt, és aztán földbe vájt lépcsőkön, amik olyan keskenyek, hogy egy gyerek lába is alig képes egyensúlyozni rajtuk. Pislákolnak a csillagok, ahogy úti céljukat elérik. Sziklafalban nyíló megfeketedett, mély barlang, zavaros vizű patak mellett, ahol néha riadt őzek pihennek, magasan a morajló sós tenger felett. Maga a barlang teljesen jellegtelen, érdektelen lenne… ha nem őriznék.

Két bronzba öltözött katona vigyázza a helyet. Mindkettőjüket ismeri Leaneira és legalább egy szolgálótársa is. A katonák Pénelopé hűséges embereinek szűk csapatából valók, akiket a palotában tart. Mi hozta őket erre az istenek háta mögötti, nyomorúságos helyre?

A három illetéktelen behatoló lapul a sötét éjszakában. Figyelnek, várnak.

– Egészen biztos vagy ebben? – kérdezi Leaneira fülébe súgva Andraimón, miután a két őr nem mozdul őrhelyéről.

– Egészen biztos – feleli, aztán ujjait ajkához kapja.

A másik férfit is ismerjük. A neve Mantha. Láttuk már őt, Phenera partjánál, amikor az illír hajókat irányította a kikötőbe a Laertész gazdasága alatti barlangban a tengeri rablók támadásának éjszakáján. Láttuk, ahogy a palota sötét zugaiban Andraimónnal tárgyal. Bizalmi szolgája, legkedvesebb, hűséges barátja. Az életét köszönheti Andraimónnak, ezért adósa, és ezt az adósságot örömmel törleszti.

Fény moccan a barlangban; fáklya közeledik mélyéből. A két őr mereven áll; a három betolakodó összebújik, ahogy fáklyával a kezében, durva szövésű köpönyegben Autonoé lép ki a sötétből. Bólint az őröknek, majd határozott, magabiztos léptekkel elindul felfelé a pataktól távolabb vezető másik ösvényen. Hátán zsák, benne valami, ami kidudorodik, és lépésre időnként koccan; ónnál nehezebb fém hangja.

A három figyelő eleget látott, együtt húzódnak vissza az éjszakába.

Andraimón aznap éjjel nem szeretkezik Leaneirával.

Ó, ágyába viszi a kis szobában, abban a városi házban, amiből Mantha kiköltözött, hogy a szerelmeseknek legyen hol találkozniuk. Lehúzza a peploszt melléről, és hüvelykujját ajkára nyomja, de úgy érzi, sokkal jobban foglalkoztatja valami más. Gondolatai vadul kavarognak, forgolódik, hánykolódik, és Leaneira hiába igyekszik, képtelen megnyugtatni, képtelen másra terelni a figyelmét.

Andraimón azt mondja:

– Ha király leszek, az emberek megtapasztalják majd, hogy ez egy rendes sziget. Rend lesz. Olyan rendes sziget lesz, amely kiérdemli a tiszteletet. Amikor király leszek…

Leaneira szorosan fogja a nyakában viselt lapos követ, és azt mondja:

– Aludj, szerelmem, kérlek, aludnod kell.

Andraimón erre csak legyint.

– Amikor majd király leszek, a királyné büntetést kap azért, ahogyan veled bánt. A szobájában kell maradnia, azt eszi, amit elé tesznek, akkor beszélget, amikor engedélyt kap, azt kell viselnie, amit én adatok rá, és tövig kell nyírni a haját.

Leaneira elfordul, térdét állához húzza, kezét mellkasára szorítja. Andraimón közben az éjszaka arany képzelet-képeibe réved.

És nyugszik, kel a hold.

Az ezüstös égitest teljesen kerekre hízott; fénye alatt három hajó siklik Poszeidón sötét vizein Ithaka szigete felé.

Artemiszt a parton találom, fel-alá járkál, kezében íj, testét csak tegez takarja.

– Te soha, még vászonneműt sem veszel magadra? – korholom.

Fel-alá járkálásában megáll, zavartan pislog rám, aztán lenéz magára. Mintha nem értené a kérdést.

– Rajtam van a tegezem – feleli. Minden szó lassú koppanás, mintha túl öreg és ostoba lennék, hogy megértsem. Rosszallón nézek rá, de aztán elfordulok, követem tekintetét a tengerre. – Jönnek – közli, és kis híján felnevet. – Férfiak, hajókon. Harcosok. Jönnek!

Ujjai fel-le csusszannak íjának simára csiszolt fáján; gyorsan emeli fel, céloz, képzeletbeli nyílvesszőt repít, örömében ugrál, aztán megfordul, és folytatja a fel-alá járkálást.

– Miért nem tudnak gyorsabban ideérni? – panaszolja. – Annyira unatkozom!

Artemisz egyszer a horizont legtávolabbi pontjára leadott nyílvesszőlövéssel megölte legkedvesebb barátját. Fivére csapta be, ő vette rá, hogy lőjön, mert féltékeny volt, hogy Artemisz akár csak ártatlan baráti kapcsolatban állhat egy férfival. Azóta egy kicsit – de csak egy kicsit – körültekintőbben céloz.

– Esetleg… vadászhatnál. Csak hogy lefoglald magad valamivel – javaslom.

Fejét rázza.

– A jó vadász tudja, hogy a prédára türelmesen kell várnia.

– Az előbb mondtad, hogy unatkozol.

– A prédáim általában erdőn, mezőn ólálkodnak. Fenségesen bukkannak elő árnyékból, takarásból, orrlyukaik kitágulnak, az isteni jelenlétet érzik, szimatolják a levegőben. Az üldözés izgalma, a taktikák csatája, az érzékelés tévedései, a test és az akarat ereje… a megfelelő várakozás! Ez mind… nincs meg, ha tengeren van a préda, ha hajóra kell várnom. – Újra egyik lábáról a másikra ugrál, és végül kifakad: – Az emberek borzalmasak! Egyáltalán, hogyan sikerül bármit is véghez vinniük?!

És végre a széles égen sikló telihold alatt megtalálom Athénét. Ott ül, ahol néha Kenamon szokott, úgy szemléli a szigetet, ahogy maga Zeusz szemlélné. Leereszkedem melléje, csillagfény-könnyeden, és egy pillanatig szinte elégedett vagyok mellette. Egy ideig hagyja, hogy csendben mellette maradjak, aztán kijelenti:

– Természetesen harcolni fogok.

Ránézek, a szemöldököm megrándul.

– Diszkréten – teszi hozzá, és arckifejezésem láttán felsóhajt. – Halandó ember képében jelenek meg, és csak annyit ölök meg, amennyi a jogos részem lenne. Senki nem fogja észrevenni.

– Hát, ha csak annyit ölsz, amennyi a részed…

– Ez teljesen helyénvaló, semmi kivetnivaló nincs benne – magyarázza szinte kioktató hangon. – Mármint abban, hogy Odüsszeusz királysága megmaradjon, hogy legyen hová hazatérnie. Én… megkérdőjeleztem a jelenlétedet, amikor először megláttalak területemen ólálkodni. De most úgy ítélem meg, hogy cselekedeteidnek van némi hasznossága. Hogy van valami érdem abban, hogy ki óvja a királynékat.

– Mostohalányom, egy napon majd megtanulod, hogyan adj nekem hálát.

– Ezt erősen kétlem, mostohaanyám. De taktikai szempontból el kell ismernem, hogy titkolózásod, intrikáid, manipulációid és ravaszságod ez esetben az én ügyemet is szolgálja. Ezt a tanulságot megjegyeztem.

– Volt idő, amikor barátok lehettünk volna – tűnődöm.

– Barátok? A barátság nem állít meg csatát. A barátság nem egyesít királyságot. A barátság ugyanannyira ki van téve a nagy folyamatoknak, a politika változásainak, a termés bőségének, a csillagok mozgásának, mint a gyenge pillangó a szélnek. A halandók azért kötnek barátságot, hogy a biztonság illúzióját és az önbecsülés érzését adják maguknak. MI istennők vagyunk. Nekünk felül kell helyezkednünk ezeken a trivialitásokon.

Felsóhajtok, hagyom, hogy leheletem örvényeket keltsen a körülöttünk levő levegőben, borzolja a térdünkig érő füvet, felkavarja a szélben szálló virágport.

– Hát, jó. Azt hiszem, akkor abban kell maradnunk, hogy egy családba tartozunk.

– Micsoda kellemetlen helyzet – feleli, neheztelés és megbánás nélkül.

– Eléggé.

– A családi kötelék, ha lehet, még irracionálisabb, mint a barátság.

– Ezzel teljes mértékben egyetértek.

– És mégis mi adunk szentséget neki.

– Valóban.

Athéné a homlokát ráncolja, sisakját lazán a kezében tartja.

– Néha elgondolkodom, mit jelent valójában bölcsnek lenni. Természetesen én vagyok a legbölcsebb az istenek között, intellektusom sokkal jobb a tiédnél; mégis, tanácsaimmal ellentétesen forog a világ. Minden halhatatlan és halandó azt mondja: „Legyünk bölcsek!” És mégis elfordítják tekintetüket, amikor a legjobb megoldás eléjük tárul. Ez… nagyon aggasztó. Hogyan lehetséges, hogy tudjuk, melyik a legintelligensebb megoldás, és mégsem azt választjuk? – Elhallgat, csendbe burkolózik, és miután én sem szólalok meg, végre rám néz. – Nos? – kérdi szigorúan. – Mit tudsz erre mondani?

Vállat vonok.

– Te vagy a bölcsesség istennője. Villám sújtson belém, ha tudom.

Felsóhajt, de talán legalább részben elégedett, mert már tudja, hogy senki nem jutott közelebb a rejtély megfejtéséhez, amire az ő zseniális gondolkodása sem talál választ. Aztán megszólal:

– Odüsszeusz haza fog térni. Hamarosan.

– Ebben egészen biztos vagy?

– Finomítottam a stratégiámon, és a lehető legóvatosabban igyekeztem befolyásolni apámat. Nem mondhatnám, hogy egészen határozott lenne a kérdésben, de az ügy vége elkerülhetetlen.

– Odüsszeusz vége lehet elkerülhetetlen – jegyzem meg halkan. – Ithakáé nem.

– Meglep, hogy ennyire törődsz Pénelopéval, hiszen elárulta a te szeretett királynédat.

– Olyan döntést hozott, amit egy királynénak meg kell hoznia – felelem. A szavak szomorúan siklanak ki fogaim közül. – Az egyetlen döntést hozta, amit egy királyné meghozhat. Hellász három királynéja közül Heléna elárulta trónját azzal, hogy a szerelmet választotta, amit egy nő választ. Klütaimnésztra, aki úgy döntött, hogy nő lesz, anya lesz, szerető és királyné… ő ragyogott a legfényesebben hármuk közül; nem élhetett sokáig, mivel túl sok volt egyszerre, túl szép és nagyszerű erre a földre. De Pénelopé… Pénelopé az, aki mindent feláldoz, hogy királyné legyen, és semmi más. Ezt is… bár megsebez, bár azt kívánom, bárcsak másképpen lenne… ezt is szeretni tudom.

Athéné bólint. Egyszer. Éles állmozdulás fel, le. Aztán:

– Vérontás lesz. Menelaosz nem fogja elfogadni unokaöccsét Mükéné trónján olyan könnyen, ahogy te gondolod. Ötven éve volt neheztelni fivérére és fivére családjára. Trójától csak tovább nőtt étvágya.

– Akadályozni fogod, ha Mükénében uralkodni akar? – kérdezem, mire ő rögtön a fejét ingatja.

– Nem engedhetem meg magamnak, hogy erőmet felaprózzam… Addig nem, amíg Odüsszeusz el nem hagyja Kalüpszó szigetét. Ráadásul Árész régóta ott van Menelaosz háta mögött, és nem bölcs dolog, hogy két hadisten ilyen éles ellentétbe kerüljön egymással. Ha az ifjú Oresztészt elérik tettének következményei… és el fogják érni…, készen kell állnod.

Elkomorulok, de nem válaszolok. Fivérem üzent az alvilágból… a fúriák, a fúriák, szárnyak csapkodását hallom, kiált fel nekem… de még nem. Ezzel még nem tudok foglalkozni.

Szemem sarkában mozgást látok, érzem, hogy a levegő megváltozik, megsűrűsödik, erő van benne, energia, mintha a föld hirtelen visszatartaná lélegzetét. Athéné felveszi sisakját, a tekintete megváltozik. A háta kiegyenesedik, válla hátrahúzódik, karja erősebb lesz, szorosan markolja a lándzsát, és fejét jobbra-balra mozgatja. Fegyverének hegyével a nyílt vízre céloz, és a levegő zsongva, zúgva tér ki előle. Követem röptét a horizontra, oda, ahol három hajó siklik. Illír vitorlákkal, hellén legénységgel haladnak a hold ezüst fényénél Ithaka szigete felé.

49. FEJEZET

Teliholdnál jönnek a tengeri rablók.

Már van valami fogalmuk arról, hogy hova mennek; hírnökök riasztották őket, akik a keleti part kikötőiben tanyáznak, de úgy haladnak a sziget felé, ahogy mindig is haladtak, míg meg nem látják, hogy Mantha fáklyafénnyel jelez nekik a szikla tetejéről. A lánggal a tenger felé int, és a hajók kisvártatva válaszolnak neki; a hajók orrát egyenesen a sötét partszakasz felé fordítják.

Odüsszeusz palotájában a kérők tobzódnak, folyik a bor, nagy álmok és nyomorúságos tétek forognak kockán. Ki nyer, ki veszít; Melanthó elcsapja a kithónjába markoló férfikezet, Autonoé a lantját pengeti, és Pénelopé a semmibe réved, mintha álomba feledkezne. Andraimón kissé távolabb ül, és figyel; szája sarkában mosoly játszik, amit képtelen elrejteni.

Artemisz szentélye csendes, az ajtók csukva. Ma éjjel nem lesz italáldozat ezen a szent helyen.

A környező erdőkben is csend van, tüzek sem égnek. A fák megrepedt kérgébe száz és száz nyílvessző fúródott. A föld helyenként összetöppedt a halálos táncot járó lábak alatt. Az állatok éjjel elmenekültek, megriadtak az áthaladó nők sokaságától, de mozdulatlan már a levegő, és visszatérnek a sötétség apró lényei; az emberek hátrahagyta furcsa szagokat szimatolják.

Szemelé háza üres. Nyoma sincs, hogy vendég lakott ott valaha.

Phenera romjainál a hollók már megunták a dögök csipegetését.

És a telihold fénye alatt jönnek a tengeri rablók; hajóik gyorsan siklanak Mantha fáklyafénye felé, fegyvereiken csillagfény csillan.

Észrevétlenül szállnak partra.

Kecskenyáj széled szét, ahogy a hajók orra a fövenybe süpped.

Sirály civódik másik sirállyal, aki megpróbálja elorozni tőle a jó kapaszkodóhelyet. Csőrök csattannak, tollak szállnak a levegőben.

Kevés gazdaság van erre, kevés település, egyiken sem világolnak fények. Csak Mantha fáklyájának fénye ragyog.

A tengeri rablók – harcosok, akik egykor Trójánál harcoltak, és most nem ismernek más életmódot, csak a vérontást – kiugrálnak a hajókból a sekély, habzón hullámzó vízbe, és a partra lábalnak. Néhányan megölelik Manthát, testvérüknek, barátjuknak nevezik. Mások köteleket, ládákat pakolnak ki. A ládák üresek, hogy legyen helye a kincseknek. Ez a rajtaütés eddig nem harci feladat, hanem mohó kalmár tevékenységére hasonlít, aki azért jött, hogy egy szegény ember áruit elrabolja. Mantha a sziget sötét belseje felé mutat. A férfiak sorba állnak mögötte, alig tucatnyian maradnak a hajókat őrizni. A menet elindul.

Bagoly huhog, ahogy Ithaka bozótosaiban, sötétben kaptatnak fel a hegyen.

Próbálnak minél kevesebb fényt gyújtani, Mantha fáklyájának fényénél haladni. De a sor hosszú, az ösvény egyenetlen. Egyik ember úgy véli, hogy a sötétben sziszegő, köpködő, eliszkoló kígyóra lépett; egy másik mintha farkasüvöltést hallott volna. Cserjék tövise karistolja lábvértjüket vagy csupasz lábukat. A sorban hátul haladók fény híján gödrökbe lépnek, bokájuk ficamodik. Néha mintha Artemisz alakját látnám, ahogy elsuhan mellettük a sötétben; érintésére megemelkedik a talaj. Meztelenül a holdfényben, elemében… gyönyörű. Senki nem járja a vadászösvényt ilyen kecsesen; senki nem táncol az éji árnyakon át ilyen csillag-csókolta könnyedséggel. Egész lényéből árad az erő; elvitathatatlanul az ő ereje, makulátlan; nem szennyezi más lény érintése, nem férhet hozzá sem ember, sem halhatatlan; ártatlanság ragyog mosolyának vadságában is.

Aztán eltűnik megint; csillanás egy férfi szemében, megriadás, csosszanás a férfiak sorában. Láttál valamit? Hallottál valami mozgást?

Nem, nem, semmit. Bagolyhuhogást hallottam csak, és a fákon levelek susognak. Ennyi.

Húúú, húúú, teszi hozzá a magasban köröző Athéné. Huhúúú, huhúúú.

A férfiak sora kissé összetömörül, talán nem is veszik észre, mit csinálnak. Együtt aludtak, váll váll mellett a tengeren, nyersdeszka fedélzeten. Együtt feküdtek Trója falai alatt, és egyesek, akik egymásnak felesküdött testvérei, édes csókokat nyomtak harcostársuk sebzett testére, vérét itták, érezték bőrén a sót, és fogadalmat tettek, hogy egyként élnek és halnak, és nincs erősebb kötelék, mint testvériségük. Most érzik, hogy sötétség nehezedik rájuk. Nem lehetne nehezebb ez a sötétség, mint azok a komor órák, amikor Trója alatt őrizték hajóikat, és mégis… és mégis… van valami ebben az éjszakában, ami titkokról és lappangó viszályról szól, női fortélyokról, ami az én területem.

Elérnek a barlang alatti bozótoshoz, még mielőtt a hold elindulna a horizont felé; lenéznek. Kardjuk kézben, a lándzsák támadásra készen. Egyetlen fáklya világol a barlang szájánál, ahonnan Autonoét látták kimenni, hátán nehéz zsákkal. De az őröknek, akiknek a bejáratot kellene őrizniük, semmi nyoma. Pillantásokat váltanak, tudakolják az őrök távollétének okát. De mi értelme ennek? Csak ketten voltak az őrök, az ösvényen érkezett férfiak pedig ugyanazok, akik minden nehézség nélkül lemészárolták Ithaka úgynevezett védőit, a férfiruhába öltözött fiúkat. A sziget kincsét elvihetik; és el is viszik.

Óvatosan, lassan közelítenek. Csatákat éltek túl, ezért pontosan tudják, hogy az életük akkor is megér egy kis óvatosságot, ha minden rendben lévőnek tűnik. Mivel veszélynek nem látják jelét, a csapat tagjainak többsége bemegy a barlangba. Ládákat visznek, amelyeket majd kincsekkel rakhatnak tele. Nyolcan kint maradnak. E nyolc között vannak az elsők, akik meghalnak.

A nyílvesszők nem mindegyike talál célt. Bár az asszonyok többet gyakoroltak íjjal, mint bármely más fegyverrel, ez az első alkalom, hogy férfi a célpont, és a pillanat izgalmában többen mellé vagy fölé lőnek. Rejtőzve várták a férfiakat, arcuk sárral bekenve, hátuk fáj a sötétben görnyedéstől. Három férfi azonnal elesik, mindegyiket négy-négy nyílvessző találja el. A következő néhány pillanattal később hal meg, amikor Teodóra egy kissé lassúbb, megfontoltabb lövése mélyen a combjába fúródik. Kettőnek egyszerűen szerencséje van, mert a közeli sötétbe vetik magukat, kettőt a mellvértje véd meg, ami keményebb anyagból van, mint a bőrből és fémdarabokból összerakott testvédő, melyet a többiek viseltek. A barlang felé rohannak, hogy bekiáltsanak: Testvérek! Testvérek! Megtámadtak minket! Sajnos azonban, bár bronzvértet viselnek, egyikük sisakot is húzott, koponyája kettéhasad, mielőtt az üreg szájához érne, mert az éjszaka sötétjéből hajítódárda találja el.

Három férfi éri el a barlang száját, és egyikük véresen összeesik. Már éppen biztonságba jutott, amikor lábikráját nyílvessző fúrja át. Hangjuk tompán cseng a visszhangos homályban.

A többiek felkapják sebesült társukat, beljebb vonszolják, lábuk meg-megcsúszik a nyirkos kövön. Ahogy csúszva-mászva beljebb jutnak a föld mélyébe, az asszonyok előlépnek mögöttük az éjszakából; testük agyagos sárral bekenve, sározott hajukba és övzsinórjaikba fűcsomókat fontak, tegezeiket levelekkel vonták be. A menekülő férfiak egyetlen faj nőstényeit sem ismernék fel bennük, ha visszanéznének támadóikra; inkább úgy vélnék, hogy a bűzös éjszaka támadói magából a földből előbújt alvilági szörnyetegek.

– Megtámadtak minket! – üvölt az egyik férfi, ahogy belépnek a barlang fő termébe. – Támadók!

A többi katona, Ithaka javainak fosztogatói gyűltek össze odabent, de csak férfiak vannak a barlangban. Ők. Zavartan néznek egymásra. Nem aranyat ígértek nekik ládaszám? Rablott kincset, Odüsszeusz kincstárát? Leaneira öt éjszakával ezelőtt Manthát és Andraimónt idevezette; a saját szemükkel látták, hogy Pénelopé egyik bizalmi szolgálója, Autonoé rejtett kincseket vitt ki innen, a barlangból zsákban! Aranyat, ezüstöt, rablott kincset, amiről egész Hellászban mindenki tudja, hogy itt van elrejtve Pénelopé szigetén. Itt kell lennie! De kincs nincs. Csak több amfora ragacsos olaj, a falak mellett és a padlón. Sarujuk talpára ragad, cuppog.

A nyílzápor elől menekülők lelassítanak, megállnak, leteszik vérző társukat. Mantha lép feléjük, és abban a pillanatban vezetőjük talán megérti.

Sajnálatos módon túl későn. Szemelé lánya, Miréné dobja az égő fáklyát a barlangba, neki pedig jó dobókarja van, és meglepően gyorsan tud futni, ha menekülni kell. Két férfi egy fél pillanatra látja besározott arcát a lángok fényében, ahogy elhajítja a fáklyát. A láng leesik, tüzet fog az első olajfolt, és a következő pillanatban az egész belobban.

Férfiak üvöltenek, ahogy a csapda bezárul, és a lángok a barlang teljes területén elharapóznak. Az éjszakában Artemisz az ég felé emeli a fejét, és üvölt, üvölt, mint a farkas. Athéné a hegygerincen portyázik, lándzsája láthatatlan tűzzel ég. A nők mögött állok a barlang szájánál. Felajzott íjjal állnak és várnak. Számolják, hány életet oltanak ki, ahogy a férfiak a pokoli tűzből füstben, fájdalomban menekülnek.

Ketten gyorsan meghalnak. Testüket elborították a lángok. A többiek megfordulnak, tülekedve küzdenek, kézzel, lábbal; társaik testében botlanak. Kifelé sietnek, amerről jöttek. Akik nem látták az íjászokat, előrefutnak, túl gyorsan. Négyen halnak meg nyílvesszőktől, amint a barlang szájához érnek. A többi hátrahőköl, ahogy társaik elesnek. Tűz és nyílzápor között rekedtek. Mantha üvölt:

– Alakzatba! Alakzatba!

A férfiak, égett lábon ugrálva, fekete füstöt köhögve, köpködve, ragacsos nyálat nyelve egymás mellé állnak, váll váll mellé, kivont karddal. Hátukat perzseli a hőség. Mantha parancsszavára indulnak meg a barlang szája felé.

– Szétszóródni! – adja ki a parancsot Priéné, ahogy a férfiak a szabad levegő felé tartanak; testük puszta ereje hajtja őket, előttük füstfelhő. Az asszonyok szétszélednek, az éjszaka sötétjébe sietnek, kézen fogva vezetik egymást kiálló ágak és ismerős kövek mentén. Artemisz megfogja egyikük lábát, aki megcsúszott, visszatolja a hegygerincre; levegőt lehel egy másik asszony tüdejébe, aki kifáradva zihál, és kis híján lemarad a többiektől. Éles hangon, örömmel kiált fel: fussatok, fussatok, szépségeim, fussatok vadásznők, fussatok, éj asszonyai!

Néhány férfi megpróbálja követni őket, de újabb nyílzápor érkezik fentről, ahol Priéné tucatnyi vagy annál is több nővel új csapatot alkotott. Athéné szótlanul áll. Mögöttük világlik a hold.

– Maradjatok együtt! – üvölt Mantha, mire a férfiak újra alakzatba állnak. Fekete sziluett. Mögöttük a barlang lángoló szája. – Együtt mozogjatok! – teszi hozzá, és együtt mozognak. Elindulnak lefelé az ösvényen. Egymást támogatják, biztató szavakat mormolnak legközelebbi társuk fülébe. Van bennük valami csodálatos, gondolom; a szándék egysége, a bátorság és testvériség, amit látni vágynak a dalnokok. Athéné is látja, mert ahogy a férfiak haladnak, megemeli a pajzsát, mintha köszöntené őket, és mintha azt látnám, hogy a katonák tekintete felfelé rebben, és szemük tágra nyílik, ahogy végül néhányan meglátják a fölöttük álló istennőt, és talán kezdik megérteni a helyzetet. Megértésük csak egy pillanatig tart, mert Athéné eltűnik, a halandó nők közé vegyül, akik a katonák előtt szétszóródtak. És azok a férfiak nem fogják tudni megnevezni őt, amikor elérik Hádész kapuját; megértésük pillanata olyan rövid, mint földi életük.

Az asszonyok nem próbálják felvenni a harcot a férfiakkal hegynek felfelé; a sötétbe sietnek, lándzsadöfés-távolságon, fogvicsorgatáson kívül. Talán egy röpke pillanatra Mantha és társai azt hiszik, túljutottak a nehezén, hogy néhány égési sérüléssel és kihúzandó nyílvesszővel el tudnak menekülni erről az elátkozott helyről. Sajnos azonban a hajóikhoz visszavezető út keskeny és hosszú, és csak libasorban tudnak leereszkedni rajta.

Priéné éppen ezért választotta ezt a helyet csatatérnek; mert ahogy a férfiak egymás mögé sorolnak, újra megindulnak a nyilak feléjük. És az ösvényen, ami idefelé jövet tiszta volt, most tövises botlatócsapdák vannak kifeszítve a makacsul kapaszkodó fák tövei közé, és ezek a tövisek a lábukba fúródnak, ahogy a sötétben botorkálnak. Alakok mozdulnak az árnyékban körülöttük, de soha nem maradnak egy helyben annyi ideig, hogy a férfiak azt mondhassák: ott, ott! Ott van az ellenség, vagy inkább… ott! Ott láttam valamit mozogni!

Még négyen esnek el nyílvesszőtől, az ötödik lemarad, lassan vérzik, arca falfehér. Barátai, testvérei, szerettei próbálják vinni, de a súly lelassítja őket, és hátulról, a sötétből nehéz fegyver repül. Gerely. Szemelé kezéből. Átfúrja annak a szívét, aki társát biztonságba akarta vinni. Mindkettőjüket leteríti.

Artemisz örömében forog, haragot fúj a sötétben bogárként siető nők íjaira. Még két férfi esik el; egy másik, aki túlságosan lelassult, valami neszt hall maga mögött, megfordul, és csak annyit lát, hogy villan a tőr, ami elmetszi torkát. Fájdalmas kiáltások harsannak, de Mantha próbálja együtt tartani őket; ne álljatok meg, fussatok, ha muszáj, menjetek a hajókhoz, menjetek!

A rend látszata is eloszlik, ahogy a férfiak a tenger felé sietnek. Nyílvesszők suhannak körülöttük. Mire a víz közelébe érnek, hányingerük van az erőltetett menettől, és hányingerük van a betegségtől is, amivel gyomrukat betegítettem meg. Körülnéznek, és azt látják, hogy a csapatból, amely Ithaka kincses barlangját kifosztani ment, csak nyolcan maradtak.

Csak nyolcan.

Lenéznek a partra, és azt látják, hogy tucatnyi alak vár a hajóknál. Úgy tűnik, az őket ért katasztrófáról semmit nem tudnak. Tolongva rohannak le; alig van elég emberük ahhoz, hogy egyetlen hajóval kievezzenek a tengerre. A másik kettőt ott kell hagyniuk, talán fel kell gyújtaniuk, hogy szégyenüket elrejtsék. Ahogy leereszkednek a fövenyre, erdőszürke alakok jelennek meg mögöttük a sziklán; kezükben felajzott íj, oldalukon gerely, de nem támadnak, nem rohanják le őket. Csak nézik, és várják, hogy a sérült, kifulladt legénység a hajók felé sántikál.

Timaiosz a férfi neve, aki először meglátja társaik holttestét. Egykor Nesztór csapatában szolgált, becsülettel, méltósággal. A becsület és a méltóság azonban nem volt elég ahhoz, hogy felesége és három gyermeke éhen ne halljon, így amikor hazatért, az asszony már más felesége volt, és Timaiosz nem adhatta el a tisztességét. Ezért lett tengeri rabló, és abban a tevékenységben legalább másfajta becsületet talált tengerésztársai és barátai között. Most meglátja az első embert a hajókat őrzők közül. Hanyatt fekszik a hajó orra alatt a vízben, a szeme véres; már nem lát. Timaiosz kinyitja a száját, felkiáltana, de késő. A rablóhajóknál őrt álló tucatnyi alak előlép, kardot rántanak a komor sötétben, lemészárolják a közeledő, véres, tántorgó katonákat. Athéné közöttük. Könnyen és hatékonyan öl, egyetlen szúrással, ha egyetlen szúrás elég, hogy kicselezze a harcost; nincs olyan védekezés, ami nem egy újabb támadás kezdete, nincs olyan választott célpont, ami nem okoz még nagyobb fájdalmat, vagy oltja ki az ellenség életét. Nincs meg benne Artemisz vad öröme, szeme mégis felragyog; vérvörös fény tükröződik benne.

Priéné harcol mellette, és bár a halandók fegyvere sosem olyan jó, mint egy istennőé, ő sem szégyenkezhet készség és teljesítmény terén; nem vicsorog, nem üvölt csatakiáltást. Célja az ellenség halála; nem több, nem kevesebb; ellenségeinek halála a leghatékonyabb ösztönző, hogy éljen, így minden célja teljesül.

Hamarosan csak Mantha marad életben. Az utolsó testvér. A nemes harcosok maradéka. Ők voltak azok, akik mindent feláldoztak a becsületért, Hellászért és Trójáért. Elesett társait nézi, a ziháló, véres nőket, akik most körülveszik. Egy kevésbé jellemes ember ledobná kardját, behunyná szemét, hogy ne lássa a pillanatot, amikor eljön a vég. De Mantha még mindig harcos. Könnyed mozgása, a kard nyugodt tartása alapján Priénében felismeri a katonát, az ellenséget, aki ismerős talán – végre egy ismerős ellenfél –, és rátámad.

Priéné nem tanította meg Ithaka asszonyait arra, hogy becsülettel harcoljanak. Nem arra tanította őket. Csak két hónapjuk volt a kiképzésre, az ilyen árnyalatnyi különbségekre nem volt idő. Mantha meghal még azelőtt, hogy kardnyújtásnyira került volna a keleti asszonytól. Tőrpenge áll a hátába.

Amikor Mantha a fövenyre zuhan, Priéné átlépi holttestét, elrúgja a kardját, hajánál fogva felemeli a katona fejét, és a biztonság okáért elmetszi a torkát.

50. FEJEZET

Reggel Ithaka népe dögszagra ébred, és arra, hogy hollók köröznek a sziget felett.

Az első, aki holttesteket talált, felkiáltott, égiek segítsetek meg minket, szent Héra, áldott Zeusz! Kedvemre való, hogy az én nevemet idézte az adott helyzetben idézhető istenségek sorának legelején.

Rohan, hogy találjon még valakit az élők sorában, másokat, akik odahívják a sziget nagy embereit, akiknek egy idő után eszükbe jut értesíteni Pénelopét.

Ezért összegyűlnek az öbölben a tengeri rablók hajói előtt, és megszemlélik a borzalmas jelenetet.

A hajók fedélzetén kiterítve hevernek azok holttestei, akik kirabolták volna Ithakát. Szemüket lezárták, de ez nem rettentette el a lakomáért odareppenő legmohóbb sirályok és hollók hadát. A vért még nem mosták le arcukról, a legyek lelkes fekete serege zsong a halott katonák puffadó húsa körül. Sokaknál még ott a fegyver, dupla élű hellén kard, a lószőr díszes illír sisak mellett. Sokaknak már nincs fegyvere. A könnyebb gerelyeket, a legmívesebb kardokat, tőröket, a kisebb vérteket és a leghasználhatóbb cipőket már elvették a testekről, ezek már eltűntek Ithaka házainak titkos helyein.

Egyiküket teljes páncélzatban a legközelebbi hajó orrához kötözték, lándzsáját a testéhez támasztották, mintha csak sétabot lenne; végtagjait furcsa pózokban rögzítették a kötelek. Torka elvágva, ívben, mintha mosolygó száj lenne a seb, nyitva hagyott szeme az ég felé néz. Egyesek ismerni vélik, nevét mormolják. Az ott nem Mantha, az egyik kérő barátja? Igen, igen, az Mantha… Andraimónnal szoktuk látni. Mit keres ő itt?

Ithaka összegyűlt nagy emberei közül Peiszénór közelít a testhez. Az öreg szeme felcsillan, mintha a vérszag felébresztette volna egy hónapos kábulatából. Most egy bizonyos tárgyért nyúl, ami Mantha felvágott nyakában lóg. Határozott mozdulattal lerántja.

A többiek közelebb mennek, Aigüptiosz és Mentór lehajol, hogy jobban lássa. Pénelopé távolabb áll, nehogy a vérszag és a kiontott zsigerek látványa ártson nőies érzékenységének; de tekintetét egy pillanatra sem veszi le a férfiak csoportjáról.

A tárgy egy kődarab. Alig nagyobb egy ember hüvelykujjánál. Felső részébe lukat fúrtak, azon bőr szíj fűzhető át.

Ez a kis kő, mormogja valaki, ez a kő… láttam már ilyet. Furcsa dísz.

Ez a kő Trója romjai közül való, feleli Mentór hűvösen, mint a téli sötétség. Ugyanilyent visel a nyakában Andraimón.

A hollók vájják a hajók fedélzetén kiterített holttesteket, Ithaka asszonyai pedig a parton gyülekeznek. Nem hangzik fel halotti ének.

Elmúlt már dél, mire Ithaka bölcsei kis menetben visszatérnek Odüsszeusz palotájába. Összegyűlnek a kérők, egy újabb tömegmészárlás, újabb csata híre hozta őket össze. Várják, hogy megtudják, kit öltek meg, melyik falut égették fel. Aztán újabb hír jött, furcsa suttogás a szélben, a támadókat mind egy szálig leölték, testüket hajódeszkán terítették ki, ez csoda, ez rettenetes csoda.

Télemakhosz nagy léptekkel siet a méltóságok közeledő menete és némiképp zavart kíséretük felé.

– Mi történt? – mordul kérdéssel rájuk. – Kit öltek meg?

– A tengeri rablók mind halottak – feleli Aigüptiosz szinte révületben. – Mind meghaltak.

– Hogyan? Hogyan haltak meg?

Aigüptiosz csak ingatja fejét, mert válasza nincsen. Télemakhosz tekintetét ekkor Peiszénórra fordítja, aki ugyanúgy nem válaszol. Mentór nyomul el mellettük; nincs idő a szent vagy szentségtelen eseményekről kérdezgetni.

A férfiak mögött halad Mantha holtteste. Szamárkordéra tették, véres vitorlavászonnal nagyjából letakarták. Odüsszeusz palotájának nagyterme előtt, az udvaron teszik le, és a kérők lassan gyülekeznek. Atyáik is. Mindenki odamegy, aki csak befér az udvarba; szoros tömeg áll a kaputól a falig, mindenki tanúja akar lenni annak, ami a történtek után történni fog.

Pénelopé szerényen áll szolgálóinak gyűrűjében, lehajtott fején fátyol, kezét összefogja maga előtt. Fia a tömeg másik oldalán áll, kard az oldalán, tekintete szikrázik, mint a sivatagi nap.

Mentór félrehúzza a Mantha arcát takaró gyűrött gyolcsot. A nézők elborzadva felsóhajtanak, a kérők között, akik látják, halk, de élénk beszélgetés tör ki.

– A tengeri rablók mind meghaltak – jelenti ki Mentór egyszerű keresetlenséggel, és nagyon élvezi, hogy ez egyszer olyan közönsége van, amelynek tagjai nagyon akarják hallani, amit mond. – Ezt a férfit közöttük találtuk. Sokan ismeritek. Andraimón esküdt vértestvére.

Mielőtt megszólalt, Mentór rászánta az időt, hogy megkeresse Andraimónt a tömegben, hogy amikor kimondja a nevet, elegáns kézmozdulattal, hatásosan mutathasson a kérőre. Legszívesebben tapsolnék, de az talán kissé ízléstelen és kissé elhamarkodott lenne.

Andraimón előlép a tömegből. Arra gondolok, hogy tombolni fog. Hogy dacol mindennel és mindenki arcába köp, hogy gúnyt űz Mentór vádjából. De nem. Letérdel Mantha holtteste mellé, véres arcát két tenyere közé fogja, nem nézi, hogy fel van vágva a torka. A halott fülébe súg, olyan szavakat, amelyeket már csak Hádész hallhat. Még egy hosszú pillanatig mellette térdel, aztán feláll. Arca, keze véres.

Aztán megszólal:

– Testvérem halott – csattan a hangja. – Bosszút követelek!

Tekintete Pénelopéra fordul. Pénelopé azonban békés. Egyszerű és alázatos. Nyilván olyan események történtek, amelyeket az ő értelme felfogni képtelen.

– A barátodat tengeri rablók holttestei között találták, maguk az istenek mészárolták le – vág vissza Mentór.

– Ha a tengeri rablók holttestei között találták, az csak azért van, mert benneteket védett! Ithakai birkák, ő harcos volt, aki harcolt.

– Aki a holttestet eredeti állapotában látta, azt, hogy milyen helyzetben volt, nem kételkedik abban, hogy ez itt gazember volt, a tengeri rablókkal szövetkezett – mordul Mentór. – Vagy kétségbe vonod Odüsszeusz mind e hű szolgáinak bölcsességét? – mutat Ithaka királyi tanácsának tagjaira. Élvezi az előadást. Másik keze ökölben mellkasára szorítva.

Andraimón tétovázik, ismét lenéz Mantha holttestére. Már bűzlik a köves talajon. Szíve bocsánatkérést súg. – Nem tudtam, hogy ilyesmire képes – de nem kér bocsánatot, mert még dolga van. Mantha biztosan megértené.

– Ha ez az ember Ithaka ellenségeinek barátja volt, akkor áruló, és engem is elárult.

– Áruló, aki a te drága jeledet viselte?

Mentór ekkor kinyitja tenyerét, és ott a kis kő. Bőrszíjon. Véres. Andraimón ösztönösen nyakához nyúl, de nem találja, amit keres. Mi az a legutóbbi pillanat, amikor biztosan viselte ezt a talizmánt? Mikor érezte megnyugtató súlyát legutóbb? Akkor, amikor Leaneira mellett feküdt, nyirkos lepedőn, amikor Leaneira keze a mellkasán heverő kő köré fonódott, és azt súgta: „Aludj, szerelmem. Aludj.”

Ekkor, és csak ekkor kezdi Andraimón megérteni.

Leaneira ott áll a tömegben. Mellette Uránia.

Miért nem száműzték Ithaka szigetéről?

Miért volt ágyastársa azután is?

Az idős nő szemmel tarthatta volna áruló foglyát, és mégis, mégis, Leaneira ott áll, és Andraimónt figyeli a tömegből. Nem fél. Meg sem rezzen. Régen elvesztette teste iránti érzékét, nem érzi hol van, milyen érzés a testében lenni. A tekintete azonban, és minden, amit szemével lát… még mindig az övé.

Halál minden hellénre!

Egyszer a csatatéren Andraimón egy jó óra hosszán át csatázott egy trójai katonával. Maga a heves összecsapás másfél percnél nem tartott tovább, de a harci felállás szertartása azonban nagyon-nagyon hosszú volt. Amikor Andraimón végre meglátta a lehetőségét és kardját ellenfele testébe döfte, az ellenfél is látta, mi fog történni. Tudta, hogy saját vértjei hol a legsebezhetőbbek; egy pillanattal az előtt látta, hogy Andraimón kihasználta az adódott lehetőséget. És mosolygott. Nem örült, hogy meghal. Nem csodálta, nem tisztelte Andraimón fortélyát.

Halál minden hellénre!

Az a trójai haláltusájában talán felismert valamit, ami hosszú-hosszú idő óta esedékes volt, és olyan indulattal vette tudomásul, ahogy egy apa üdvözli évekig elveszettnek hitt, csökönyös fia hazatértét.

Andraimón is így mosolyog most Leaneirára, amikor végre megérti.

Megérti.

Leaneira nem mosolyog vissza. Ami kevés hatalma, ereje volt, azt elhasználta. Ennek nincsen szabadságíze.

– Ti festett bolondok! – csattan Andraimón, és fordul, fordul, fordul, hogy ujjal mutathasson az egybegyűltek tömegére. – Ti királyságra ácsingózó, kicsinyes alakok! Halárusok! Hajópatkányok!

– Andraimón, megszegtél minden szent szabályt…

– Azt hiszitek, király lesz belőletek? Nem. Ez a nő mind egy szálig le fog mészárolni benneteket. Emberhússal fog etetni. Egymást fogjátok felzabálni, mint Atreusz gyermekei, pontosan úgy, mint Klütaimnésztra esetében történt! Sosem lesztek biztonságban tőle. Egyikőtök sem éri meg, hogy Ithaka királya legyen.

– …a vendégjog minden szent szabályát. Földünkre támadtál. Meggyaláztad bizalmunkat, amit tettél…

Andraimón tőrt ránt. A penge rövid, nem emberölésre, hanem hússzeletelésre való. Arra azonban jó, hogy nőt öljön vele, és egy pillanatig nem tudja eldönteni, melyik nővel végezzen az alatt a kevés idő alatt, ami az életéből még hátravan. Tekintete megint Leaneirára rebben, de karja Pénelopé felé mozdul, mintha lépteit maga Érisz vezérelné. A királynéra támad.

Éósz eléje lép.

Nem tesz nagy mozdulatokat, nem sikolt fel, a félelemnek semmi jele nem látszik rajta. Nem áll közvetlenül Andraimón útjába, nem kínálja fel mellkasát űrnője teste helyett. Kicsit oldalvást áll, hogy Andraimón a támadás lendületében kénytelen legyen őt meglökni a vállával, és valóban, Andraimón alig érzékeli Éósz jelenlétét, ezért teljes figyelmével gyilkos szándékát igyekszik megvalósítani.

Ahogy átnyomul Éósz mellett, azt is alig veszi észre, hogy bordái közé tőrpenge hatol; azt azonban észreveszi, hogy a penge hegye előbukkan testéből, mert mozgásának lendülete megtörik, lelassul és kissé elfordul, tőrt tartó kezével vadul csapkod. Éósz ellép mellőle, a pengét, melyet használt, már khimatiónja redői rejtik, vérvörös csík maradt a nyomán.

– Saját pengéje szúrta át – magyarázza Éósz, és mivel ez mintha nem váltana ki azonnali választ, Pénelopé a homlokához kap, hangosan mély levegőt vesz, a női kétségbeesés hangja szakad ki belőle, és szerencsésen összeesik.

51. FEJEZET

A késő nyár kora őszbe fordul Ithakában.

Rézszínű levelek zizegnek és roppannak a göcsörtös fák alatt, a naplemente óarany, a friss vér vörösének és a repedt, régi cserzett vér szürkéinek árnyalataival. A nyár heves zivatarait csendes esők váltották, és az asszonyok nagy dézsákban mezítláb tapossák az olívabogyót.

Azt hihetnétek, hogy az évszakváltás a férfiak dobogó szívében is változást hoz, de ez nem így van. Megszokták, hogy nincs velük Démétér leánya, ezért Odüsszeusz palotájának termeiben…

– Autonoé! Ez neked zene? Játssz nekünk valami jóféle pajzán dalt!

– Nem is tudom, Antinoosz, ez nem tűnik…

– Ugyan, Eurümakhosz, ne legyél olyan anyámasszony katonája!

– Kenamon, gyere, ülj mellém! Túl régóta gubbasztasz a sarokban.

– Nem vagyok jó társaság, Amphinomosz.

– Biztosan jobb társaság vagy, mint ez a nyomorult gyülekezet… gyere, gyere, ülj mellém! Mesélj a szülőföldedről!

A konyhában:

– Ez neked főzés? Én szégyelleném ezt főzésnek nevezni!

– Nem te vagy a szakács, Eurükleia?

– Szégyen vagy. Abszolút szégyen!

Polübosz házában Eurümakhosz apja azt mondja:

– Most, hogy Andraimón halott, hogy vele már nem kell számolnunk, lehetőség van… jó lehetőség… előmozdítani Eurümakhosz ügyét…

Eupeithész házában Antinoosz apja azt mondja:

– Eurümakhosz most megpróbál lehetőséget találni, de elkapjuk, mielőtt játékba léphetne. Antinoosz lesz a király…

Laertészre, aki egykor az Argó fedélzetén az ötven legkiválóbb között ment az aranygyapjúért, mindig is úgy fognak emlékezni, hogy ő Ithaka legnagyobb királya, Odüsszeusz apja. Laertész a tanyaházánál azt mondja:

– Nem tudod, hogyan kell latrinát ásni? Mindent magamnak kell csinálnom? Ó, szentséges istenek!

Ithaka bölcseinek tanácsában:

– De hiszen ez teljes képtelenség!

– Ellenben hasznos. Egy ideig senki nem fog partjainkra rabló szándékkal lépni.

– De abszurd! Andraimón embereit nem egyszerűen… olümposzi erők győzték le! Emberek ölték meg őket! Hogyan lehetsz ilyen nyugodt ebben az ügyben? Hogyhogy nem tölt el rémülettel a gondolat, hogy Ithaka szigetén előttünk ismeretlen fegyveres férfiak rejtőzködhetnek?

– Lehetséges, hogy Odüsszeusz ölte meg őket? Lehetséges, hogy visszatért, és titokban köztünk jár?

– Ezt ne most, Télemakhosz!

Így kel fel és nyugszik le a hold, és bár szinte semmi nem változott, vannak dolgok, amelyekben nagyon is nagy változás következett be.

Artemisz szentélyében Anaitisz bort loccsant az oltárra, és mindent összevetve nagyon elégedett magával. Szentélyének látogatottsága sokat javult, és az ajándékok, amiket hoznak, finomabbak, mívesebbek, mint amit a szigeteken bármelyik vadásznő addig kapott.

– Úgy hallottam, hogy maga Artemisz mészárolta le a tengeri rablókat – súgja az egyik adakozó. Csuklóján réz karkötő csörren. – Azt mondják, a nyugati szigetek az ő védelme alatt állnak, félelmetes erejével védi az ittenieket!

Anaitisz ezen elgondolkodik. Egyrészt ez kissé tiszteletlen az éjszakai árnyakkal szemben, akik a szentély feletti erdőben még mindig tüzek mellett gyakorolnak, a derékövükön hegyes villákat és nyúzókéseket hordó nőknek nem adja meg a kellő tiszteletet, hanem mindent az istennőnek tulajdonít. Másrészt azonban, az elismerés nem is irányulhat másfelé, és Artemisz nagy, hatalmas pártfogó istennő, vagyis mindent összevetve…

– A vadászat istennője szereti azokat, akik őt szeretik – kiált fel vidáman, azzal elfogadja a felajánlott fémet, és beteszi a lábánál álló, meglehetősen teli kosárba. – Mi asszonyunk áldása legyen rajtad!

A szentély feletti erdőben Priéné azt mondja:

– Ez egy csata volt. Csak egy. Most pedig szélesebb védekezőstratégiára van szükségünk. Ellenálló csoportokat kell létrehoznunk Hyrián, Zákinthoszon, Kefaloniában; olyan nőket kell toboroznunk, akik tudják tartani a frontot legalább addig, amíg üzenetünk elér a többi szigetre, hogy erősítésre van szükségünk. Gondolni kell az utánpótlási vonalakra, és…

Phenera utolsó élő lakója, Teodóra szól:

– Ezt éppen te mondod?

Priéné megdermed.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy éppen te mondod, aki gyűlöli a helléneket…

– Igen. Abszolút gyűlölöm a helléneket.

– És ennek ellenére itt maradsz? Ithaka szigetén?

Priéné ezen egy pillanatig elgondolkodik; olyan kérdésekkel küzd magában, amelyeket sosem mert feltenni magának; olyan gondolatokkal és érzésekkel, amelyeket sosem engedett meg magának. Körülnéz, látja az asszonyokat, akik várakozón állnak a ligetben, a fák alatt. Szemelé favágó fejsze nyelére támaszkodik; Teodóra kezét karba fonva áll, íja maga mellett. Már közel kilencvenen vannak, csendben várják szavait. Olyan szörnyű érzése támad, hogy ezek a nők elvárják, hogy olyan érzéseket fejezzen ki… olyan gondolatokat, amelyek neki végtelenül kényelmetlenek. Hogy van egy szó – az otthon, talán család –, amit vezetőjüktől hallani akarnak.

Ekkor eszébe jut valami, ami minden mást elhomályosít, és ami lehetővé teszi, hogy egyelőre ne foglalkozzon semmiféle kisszerű, jelentéktelen kérdéssel, nevezetesen azzal, hogy kicsoda ő, hova tartozik, és mi a célja az életben.

– Menelaosz jelenti a legnagyobb veszélyt a nyugati szigetekre. Ez teljesen nyilvánvaló – kiált fel. – Ki kell találnunk, mi a legjobb megoldás, hogy megöljük!

Halk kopogás az ajtón, éjnek évadján.

Pénelopé kiszól fiának.

– Télemakhosz? Télemakhosz, itt vagy?

Odabent van, de nem válaszol.

Télemakhosz, szólj hozzám!

Beszélj velem!

Csak…

…beszélgess velem. Anyád vagyok. Én… kérlek, Télemakhosz. Tudom, hogy régóta nem beszélgettünk, hogy azóta történtek bizonyos dolgok, Andraimón, a tengeri rablók, a… de kérlek. Beszélgess velem! Mindent elmondok, amit tudni akarsz. Télemakhosz. Télemakhosz!

Pénelopé dörömböl az ajtón, de Télemakhosz belülről nehéz ládával torlaszolta el, hogy ne lehessen kinyitni. Ezen a ládán ül, miközben anyja a deszkát veri, aminek ő belülről a hátát támasztja. Kardját élesíti éppen, és alig hallja anyja szavát. Ha hallotta valaha egyáltalán. Vannak bizonyos történések Ithakán… olyasmi, amit nem ért. Ellensége halott, de nem ő ölte meg. A királysága partjait fenyegető tengeri rablók halottak, de nem ő ölte meg őket. Nem tudja biztosan, hogyan haltak meg, de azt tudja: egyetlen hercegből sem lett hős-király úgy, hogy az anyjára hallgatott.

Később, a palota alatt folyó hűvös pataknál Leaneira megmossa a lábát, megmossa a kezét, megmossa az arcát, megmossa testének minden részét, ami áldott lehet, míg végül Pénelopé leül mögé. Ekkortól mozdulatlan.

Végül Pénelopé megszólal:

– Köszönöm. Mindent köszönök, amit tettél… Köszönöm, hogy részt vettél ebben. Tudom, hogy nagy volt a kérésem, és te olyan… olyan sokat adtál. Nagyon sokat. Bármilyen tisztséget szeretnél ebben a házban, a tiéd, ha maradni akarsz.

Leaneira a királyné arcának torzult folyóvíztükör-képére néz.

– És ha inkább szabad akarok lenni?

– Hova mennél?

Behunyja szemét, és nincs válasza.

– Gyűlölet van bennem. – Úgy érzi, pontosítania kellene, mit gyűlöl, de úgy érzi, hosszú lenne a sor, és a rövidebb listán csak azok a dolgok lennének, amik iránt nem érez megvetést is. Ezért inkább más irányt próbál: – Andraimón sosem szabadított volna fel engem.

– Nem. De reményt adott neked. Az… az nem jelentéktelen.

– A remény bolondoknak és gyerekeknek való.

– És mégis életben vagy, Leaneira. Életben vagyunk.

Leaneira vállat von, hideg vizet hint hátára, peplosza átnedvesedik. Pénelopé még egy kicsit ott ül vele, ahogy a nappal éjszakába fordul.

Mükéné palotájában Oresztész azon igyekszik, hogy fejéről ne essen le a diadém. Túl nagy, nincs jól egyensúlyban, de úgy kell végigcsinálnia ezt az egész abszurd ceremóniát, hogy minden a lehető legnagyobb rendben történjen. Nagybátyja, Menelaosz eljött Spártából Helénával és a rokonságával. A spártai király jelenléte égő tűzként tölti ki a termet. Trója utolsó életben maradt hőse, a lemészárolt Agamemnón fivére. Testmagassága teljesen átlagos, válla sem széles, mint valami ököré, és mégis, elég, ha egyszer bólint, álla a mellkasa felé mozdul, vagy feje kissé oldalra fordul, vagy ajka úgy moccan, mintha elégedetlen lenne valamivel, amit megnevezni nem akar, mert ahhoz túl udvarias, és máris minden férfi és nő, harcos és rabszolga összerezzen a teremben.

Azt mondja, elégedett spártai királyságával. Én meg az asszony végre együtt vagyunk, jelenti ki, és Heléna combjára csap. Semmi sem jobb annál, hogy az ember otthon ül, és nézi, ahogy nőnek a gyerekek, igaz? Boldogan rátok hagyom ezt, fiatalok. Boldogan meghagyom a következő nemzedéknek az esélyt. Ne aggódjatok, ha szükségetek van valamire, számíthattok rám. Menelaosz nagybácsi mindig segít.

Elektra a fivére mellett áll, arca ólomfehérrel festve, de amikor Oresztész behunyja szemét, csak anyja fanyar mosolyát látja, denevérszárnyak suhogását és az éles fogú nők vihogását hallja.

Végignézek az egybegyűlteken; Hellász királyai és nagy emberei sorakoznak itt, de látom közöttük az isteneket is: Hermész a felkínált falatkákat tömi magába; Árész háttal a falnak támaszkodva savanyú képet vág; Athéné mereven áll, mint lándzsájának nyele, és még Hesztia is kis híján elcsontosodik az egyik sarokban az unalomtól. De mindannyian halljuk őket, ahogy karmaikkal a palota ajtóin kaparásznak; mindannyian érezzük bűzös leheletüket a levegőben. A fúriák. Cápafogak, vérbe borult szemek. Megborzongok, gyorsan elillanok. Diszkréten távozom a teremből, ahol mindenki leizzadt. Hermész már nincs ott, az első denevérszárnycsapáskor reppent el. Árész még egy pillanatig ott marad, de ő sem áll a fúriák és prédáik közé.

Hiszen Oresztész megölte az anyját.

Menelaosz negédesen vigyorog Oresztészre, és megigazítja fején a nehéz diadémot. Az a vigyor elkísér engem az éjszakába.

Ógügié szigetén, Kalüpszó kedvenc szikláján ül Odüsszeusz mellett, és egy ideig békében vannak az alanti tenger hullámainak hangjainál. Aztán Odüsszeusz teljesen váratlanul nyakon ragadja a nimfát, ajkát ajkára nyomja, nyelvét szájába tolja, mintha ketté akarná hasítani, és szemét becsukva maga alá gyűri a női testet.

A titkos erdő szent helyén Artemisz azt mondja:

– Hogy mi? Ó, igen. Férfiakat ölni. Az jó volt. Mindenesetre most mást, mást kell tenni, tudjátok, valami mást.

Minden igyekezetemmel azon vagyok, hogy ne bámuljak le mostohalányom hanyagul heverő alakjára, ahogy az asszonyok a haját fésülik, és egy röpke pillanatra irigylem, hogy képes nem a holnapban, nem a tegnapban élni, hanem egyszerűen itt, a jelenben, ebben a holdfényes ligetben.

És végül, vonakodva Athénét keresem meg. Vannak dolgok, amelyekről négyszemközt kell beszélnünk most, hogy a hold újra fordult az égen.

Az Olümposzon nem találom.

Kalüpszó ágya fölött sem leskelődik, nem hallgatja az illatos lepedők közül felhangzó kéjes sóhajokat.

Lepillantok szentélyeire, megnézem legbuzgóbb híveit, és mivel nem találom, leszállok Ithakára.

Nem huhog azon az átkozott fán, nem oson be a palota lakóinak álmaiba. Nem lehel édes kinyilatkoztatásokat azok fülébe, akik oltára előtt meghajolnak. Összeszűkítem isteni látókörömet, férfiak és nők lelkén suhanok át, amitől ők fémes ízt éreznek, és rossz cselekedeteik emléke jut eszükbe, amíg végül meglátom. Athénét. Halandó nő álruhájába burkolózott, a kikötőben áll egy hajó előtt. Dagály kezdődik.

A hajót még nem láttam. Kopott szürke vitorláját, gyanítom, áldott kéz érinthette. A hajó teljesen fel van töltve édes vízzel és szárított hússal, az evezőknél pedig Télemakhosz életben maradt barátai ülnek, meg néhányan Peiszénór csapatából. Valami okból, ami nem teljesen az ő elhatározásuk lehet, úgy döntöttek, hogy tengerre szállnak. A kapitányt megáldotta Poszeidón. Haja őszes, bőre sós; megbízható ember, és talán nem tudja, mibe keveredett. Télemakhosz a mólón áll, az álruhás Athénével élénk beszélgetésben.

Vértezetet és köpönyeget visel, lábánál átalvető, oldalán kard. Bólogat, figyelmesen hallgatja, amit Athéné mond, aztán fogja a holmiját, és elindul a mólón a hajó felé.

Rögtön lecsapok rá; kinyitom a számat, és rákiáltanék, hogy „Télemakhosz, az istenek szerelmére, mit gondoltál magadban, te idióta kölyök, menj vissza azonnal, különben…”

De Athéné tekintete felcsap, és majdnem elakad a lélegzetem; megforgat, mint verebet a vihar. Ő az enyém, vicsorog, és a dagály mély hangján mordul rám. Ő az enyém.

Hátrahőkölök, kis ideig küzdök, hogy zuhanásomban is irányítani tudjam a testemet. Forrongok a felháborodástól. Télemakhosz a hajó fedélzetére lép, Athéné mocskos halandó öltözékében mosolyog, és integet neki. Jó utat kíván, és biztatja. Menj! Menj! Kiköpök és káromkodok. Tehetetlen vagyok az égben, aztán a palota felé suhanok, be egyenesen Pénelopé nyitott ablakán, arcába karmolok és ráüvöltök: „ÉBREDJ FEL, ÉBREDJ AZONNAL, TE ALVÓ IDIÓTA!” Sötétség csapkodja, tépi haragomat; Pénelopé borzongva ébredezik, levegő után kapkod, keze a közelében elhelyezett tőr markolatára szorul; átnéz rajtam, mintha rémálom lennék, aztán észreveszi magát, mély lélegzetet vesz, és csillapítja heves szívdobogását. Az ablakhoz megy az éjszaka hűvösével hűteni magát, és ahogy ott áll, ráveszem, hogy oda nézzen, ahová néznie kell, le az öbölbe, ahol a hajó van, aminek vitorláját bontják, hogy belekapjon a szél. Elkomorul. Meglepi a hajó ottléte, ahogy minden értelmes királyné meglepődne ettől, de elfordul. Bőre viszket az éjféli levegőn.

Ezen az éjszakán Autonoé alszik az ajtó előtt, Pénelopé küszöbén, de a királyné nem ébreszti fel, ahogy kilép a néma palotába. Addig gyalogol, amíg idegei le nem csillapodnak, amíg nem érzi, hogy a szendergés édes ajándéka letapasztja szemhéjait. A kis udvarba ül, ahová a szolgálólányok néha száradni akasztják kimosott peploszaikat és khitónjaikat, és érzi munkájuk nyirkosságát a levegőben. Légzése egyenletes lesz, lelkébe béke költözik. Egy kis béke… csak ennyit akar. Csak egy kis nyugalmat.

Nem talál nyugalmat. Zokogást hall. Idős asszony sír; sírását ujjaim hegyén erősítem, hogy átjusson a hang a falon. Antikleia szobájából jön a zokogás, amit az utóbbi időben Elektra foglalt el. Pénelopé tétovázik. Meglepődött. Sürgetem, hogy menjen a hang felé; derekánál tolom, így az első néhány megtett lépést nem magától teszi. Ekkor azonban feltámad természetes kíváncsisága, és a hang irányába haladva megtalálja az ajtót. Benyit. A szobában idős nő guggol olajmécses mellett.

– Eurükleia? – szólítja meg.

A dajka hirtelen hátranéz, egy kicsit túl gyorsan, olyan gyors mozdulattal, hogy reggelre fájni fog tőle a nyaka. Nagy nehezen feláll, magához vonja a lángot, mintha régi barátja lenne.

– Én megmondtam neki, hogy ne tegye! – zokogja. – Könyörögtem neki, hogy ne tegye!

– Kinek mondtad meg? Miért könyörögtél?

Az asszony tekintetében ekkor villan a tompa felismerés, hogy talán már ezzel is túl sokat mondott. De már nem lehet visszaszívni. Pénelopé nagy léptekkel odamegy hozzá, két kézzel ragadja meg a dajka vállát.

– Kinek mondtad meg, és mit mondtál meg?

– Télemakhosznak – feleli Eurükleia sírva. – Megmondtam, hogy ne tegye.

– Hol van? Hol van Télemakhosz?

A választ apró részletekben kapja meg, hebegő, érthetetlen dadogásban, ami végül, egy erősebb vállrázás hatására értelmes mondattá áll össze:

– A kikötőben! Elmegy megkeresni az apját!

Pénelopé szíve nem szakad meg.

Annyi fonalat szőtt köréje, annyiszor csomózta, kötötte és megint csomózta, hogy bár szíve összetörik, nem esik szét. Még nem. Ez nem annak a hangja, hogy világa szétesik, mert minden reggel ott áll Ithaka földjén, és azt mondja magának: itt vagyok, és megteszem, amit meg kell tenni. A világ nem csúszik ki az ember lába alól, amikor oly sok időt töltött azzal, hogy ennek a világnak talaján megtanuljon járni.

Ez a hang mezítláb futás hangja. Talp a talajon.

– Utat! Utat! Engedjetek!

Egyszerű peploszban, éji viseletében. Ez a hang: fátyol nélkül kirohanás a palota kapuján át; ez a hang: erősen zihálás, fülébe szélsüvítés; ez a hang: haj kibomlása; ez a hang: elméje tűzben ég, és a szíve…

…a szíve hevesen ver…

…és reped, reped, reped, és mégis, ahogy a régi örökségbe kapott tárgyakat nedves agyaggal összeragasztják, Pénelopé sem hagyja, hogy szíve megtörjön, bár már minden rendből kitört.

Ez a hang: Pénelopé a kikötőbe rohan, alig kap levegőt, alig van magánál, és üvölt:

– Télemakhosz!

Mögötte kicsit lemaradva, késve, álmosan és zavartan rohannak szolgálóleányai és őrei, és arra gondolnak, vajon a királynéra milyen őrület törhetett.

– Télemakhosz! – kiált, de a hajó már kifelé siklik a kikötő öbléből, az evezők erőteljesen, lassan húznak a hullámokon. Télemakhosz a hajó orrában áll, és nem hallja anyja szavát. Athéné az égből figyel, fejét ingatja, és elfordul.

– Télemakhosz! – sikolt Pénelopé, és erről a kiáltástól végre az erő elhagyja testét. A föld felé bicsaklik, és végre, végre, szolgálólányainak karjába dől. És azon az éjszakán, amikor fia elhajózik, Ithaka királya, Odüsszeusz felesége, Pénelopé hangosan zokog.

Az Olümposz felé fordítom tekintetemet, fivéreimre és nővéreimre nézek, és arra gondolok, hogy melyikük fog válaszolni e nyomorult nő zokogására. Mert ebben a pillanatban minden illúzió leomlott, minden varázslat megtört. Hazudott, hazudott, hazudott… Pénelopé mégis anya; érző szíve van; nézzétek, hogy becsapott titeket, hogy elhitette veletek, hogy ő királyné, csak királyné? Az istenek azonban szenderegnek, vagy részegek, vagy máshol enyelegnek. Athéné sasszárnyon száll Télemakhosz távolodó alakja fölött; Artemisz holdfényben fürdik. Az én férjem részeg mámorban alszik, egy átkozott nimfa tomporát markolja. Árész titkos ajtókon les be, a bőrét olajozó Aphroditét nézi. Apollón lantját pengeti. Poszeidón sikertelenül ostromolja Ógügié partjait. Csak Hádész figyel fel egy kicsit Pénelopé kiáltásaira. Egyik szemét nyitja ki, félig, hogy lássa, milyen halandó kétségbeesés zavarja meg, de nem találja figyelemre érdemesnek, így újra az álom sötétjébe süpped.

Pénelopé hangja azonban nem marad észrevétlen a föld felett suhanó halhatatlan és isteni lények köreiben.

Az ősi tűz három vén banyája, akik most is az alvó Oresztész ágya fölött keringnek, meghallja Ithaka királynéjának panaszát; kinevetik elkeseredettségét, megnyalják szájukat, könnyének sós ízét érzik a nyelvükön.

Télemakhosz! vihog az egyik.

És: Télemakhosz! utánozza a másik.

Én édes fiam, súgja a harmadik, karmos ujjai alól vért nyalogatva. Jövünk, jövünk!

Ekkor meglátnak engem.

És felnéznek.

Még én, az istenek királynéja sem szállok szembe velük, mert majdnem olyan idősek, mint a sors istennői, a párkák; akaratuktól lángba borul a föld.

A fúriák kiterjesztik szárnyukat a tenger és a szigetek fölé; falikárpitjaikat anyák vérével, szolgálólányok kiáltásaival itatják át; megtört szívek, lemészárolt fivérek éltetik őket. Nevetnek, énekelnek, forró esőt köpnek. Ó, csodálatos szabadság, kiáltanak. Végre! Egy anya kiontott vére tett minket szabaddá! Bosszú, őrület és kegyetlen reménytelenség szólítja őket elő! A tengerek vizét bíborvörösre festi nők és hősök vére, zsigereik a mélybe ömlenek. Aztán végük.

Mükénében Oresztész hirtelen kiáltással riad álmából. Fejéhez kap, amin a diadémnak lennie kellene.

Spártában Menelaosz alszik; ajkán bíbor bor cseppje, nyelvén valami még vörösebb, testén a halott trójai király dúsan redőzött, lopott öltözéke.

Elektra anyja énekhangját véli hallani a palota félhomályos termeiben; egy másik korból való dalt énekel, de hiába próbálja elérni, hiába próbálja megjegyezni, mindannyiszor szertefoszlik. Odüsszeusz az ezüst fény-csókolta tengert nézi; Klütaimnésztra az elátkozottak folyójának felejtés-vizébe mártja ujjait.

Ithaka szigetén pedig Pénelopé a tengerparton zokog. Kezét a hajó felé nyújtja, amin fia most elvitorlázik.

Télemakhosz a hajó orrában áll, tekintete a távoli horizonton, és a magasban, az éjfél árnyaiba burkolózva a fúriák közelednek.

A SZERZŐRŐL

Claire North a Carnegie-díjra jelölt Catherine Webb írói álneve. Első regényét tizennégy évesen írta. Azóta a modern regényirodalom egyik legerősebb és legkiválóbb képzelőerejű szerzőjévé vált.

Claire North álnéven kiadott első könyve a Harry August csodálatos élete, amellyel szájhagyomány útján lett világhírűvé, és elnyerte a John W. Campbell Emlékdíjat. Következő, Touch (Érintés) című könyvét az Independent mesterműnek nevezte. Következő regénye, a The Sudden Appearance of Hope (A remény hirtelen megjelenése) 2017-ben elnyerte a World Fantasy díjat a legjobb regény kategóriában. A The End of the Day (A nap vége) című regénye pedig 2017-ben a Sunday Times/PFD rövid listás jelöltje volt a Young Writer of the Year Award díjra. 84K című, 2018-ban megjelent regénye kiemelést kapott a Philip K. Dick-díj gáláján. Legújabb regénye, a The Pursuit of William Abbey (William Abbey nyomában) pedig felkerült a Locus-díj jelöltek rövid listájára. Claire Londonban él.

Tartalom

SZEMÉLYEK

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

41. FEJEZET

42. FEJEZET

43. FEJEZET

44. FEJEZET

45. FEJEZET

46. FEJEZET

47. FEJEZET

48. FEJEZET

49. FEJEZET

50. FEJEZET

51. FEJEZET

A SZERZŐRŐL