CHRISTINA

LAUREN

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Christina Lauren: Something Wilder

Copyright © 2022 by Christina Hobbs and Lauren Billings

All rights reserved.

Originally published by Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc.

borítóterv © Faceout Studios

borítófotók © Shutterstock, Adobe Stock

Hungarian translation © Lévai Márta, 2023

© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 332 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Török Judit

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Violetnek:

Olyan könyvet kértél, amelyben lovak szerepelnek.

Ezenkívül beleírtunk egy nőt, aki bátor, okos és szorgalmas, azaz sok mindenben hasonlít valakihez, akit ismerünk.

Nagyon szeretünk.

Szerzői megjegyzés

A UTAHBAN, MOABTÓL NEM MESSZE FEKVŐ Canyonlands Nemzeti Park (Canyonlands National Park) az egyik legvarázslatosabb hely az Egyesült Államok szárazföldi területei közül, a Colorado és a Green folyókkal meg a végtelen hosszan kanyargózó mellékfolyóik által szabdalt, magasan fekvő sivatagokkal. Akik elég szerencsések ahhoz, hogy ide ellátogassanak, általában tágas, kék égboltot és több mérföld hosszan elnyúló vörös sziklákat láthatnak. A park egyes részei távol esnek a megszokott utaktól, és szinte áthatolhatatlanok, de vannak autós és gyalogtúrára alkalmas terepek is, olyanok, amelyeket a turisták a maga vadságában kiélvezhetnek.

Miután hónapokig tartó kutatómunkánk során újra és újra ellátogattunk a területre, mindketten alaposan megismertük a vidéket. Expedícióvezetőt is megbíztunk azzal, hogy készítsen nekünk személyre szabott térképet, hol érdemes kincsvadászatra indulni. De bevalljuk, kedves olvasó, élve azzal a szabadsággal, hogy a történet kedvéért néha felül kell írni a valóságot… mindannak dacára, amit időközben megtanultunk a hely földrajzáról… nem kevés olyan részlet szerepel a könyvben, amely csupán a képzeletünk szüleménye. Itt-ott lecsippentettünk a távolságokból; másutt olyan területeken helyeztünk el tereptárgyakat és épületeket, ahol eredetileg semmi sem volt.

Mindezzel csak azt akarjuk mondani, hogy a történet megírásával nem más volt a célunk, mint olyan szórakoztató olvasmányt adni az olvasó kezébe, amely itt-ott akár álmélkodásra is készteti, de mindenképp menedéket nyújt a való világ viszontagságai elől. Leszögezzük, nem az olvasó saját kalandjaihoz akartunk útmutatót, hovatovább útikönyvet adni! (Ha az általunk megadott útvonalat követné, nagy valószínűséggel nem élné túl! LOL.) Természetesen nagyon szeretnénk, ha Leo és Lily szerelmének története minél többeket inspirálna arra, hogy ők is vad, ismeretlen vidékeken kószáljanak, és úttörő módon fedezzenek fel új helyeket, de ha netán az olvasó inkább csak összegömbölyödik a kanapé sarkában a könyvünkkel, akkor is reméljük, hogy igazán jól mulat majd.

Szeretettel,

Lauren és Christina

Prológus

Laramie, Wyoming

Október, tíz évvel ezelőtt

LILY WILDER CSIZMÁJA ALATT recsegett a sima kavicsokkal beszórt út, míg a pajtától a ház felé haladt, és közben szemügyre vette a helyet, amelyet a világon a legjobban szeretett. Háta mögött a lovak oda-odaléptek a víztartályhoz, hogy igyanak belőle, hiszen megszomjaztak a legelőn töltött hosszú éjszaka után. A nagy ház kéményéből füst bodorodott a tiszta, világosszürke ég felé. Csípős volt a hajnal, a nap épp csak megjelent a hegyek fölött.

Lily már órák óta ébren volt.

A verandán egy hosszúkás árny állt két bögrével a kezében. Lily szíve súlyosan, rajongva rebbent meg Leo láttán – aki alvástól gyűrötten-kócosan, a reggeli hűvös ellen pulcsiba-melegítőalsóba bújva vigyorgott le rá. Kétség sem fért hozzá, hogy ezentúl minden reggelét így szeretné indítani; és még mindig alig tudta elhinni, hogy ez mától kezdve valóság. A lány szinte ugrálva tette meg az utolsó három lépést a rozoga lépcsőfokokon, aztán felnyújtózott, és szájával Leo ajkához közeledett, tükrözve a fiú mosolyát. Úgy érezte, mintha napok teltek volna el, nem órák, mióta utoljára megérintette. A fiú ajka melegen, lágyan tapadt Lily szélcsípte szájához. A csípőjére tapadó ujjakból olyan hő áradt, hogy azonnal petárdák robbantak tőle a lány mellkasában.

– Hol van az apám? – Lilyben felmerült a gondolat, hogy az apja köszönés nélkül hagyta el a farmot. Nem ez lett volna az első alkalom, de a sok közül a legelső, amikor a lány nem törődne vele.

Leo a kezébe nyomta az egyik bögrét, amelyből meleg áradt, aztán fejével az intéző kunyhója felé biccentett, ami a folyó túlpartján állt.

– Átsétált a hídon Erwinhez, hogy elköszönjön.

Vajon külső szemmel nézve furcsa lenne-e, futott át Lily agyán, hogy fogalma sincs róla, az apja hová készül, sem arról, meddig lesz távol. Ám ha az lenne is, nem hagyta, hogy a gondolat túl mélyen érintse; ennél sokkal jobban lekötötte, hogy a pulzusa hogyan dübörgi egy ünnepi dal ritmusát: végre elkezdődik az élete. Ráadásul ezen a nyáron, miközben szinte minden apró részletét megtanulta, hogyan kell egy gazdaságot vezetni, titokzatos módon még az igaz szerelem is rátalált. Meglepő érzés volt – biztonságot és megnyugvást jelentett, egyúttal lázas, ruhaledobálós testi vágyat is. Élete első tizenkilenc évét megtűrt személyként töltötte, akinek igényeit mások sosem vették figyelembe a terveikben, de most, Leóval immár Lily állt valaki más világának középpontjában. Még sohasem mosolygott ennyit, sohasem nevetett ilyen felszabadultan, és addig nem merészelt volna ilyen határozottan követelni magának semmit. A korábban megtapasztalt érzései közül az állt ehhez a legközelebb, amikor felnyergelte a lovát, és körbeszáguldották a családi birtokot. Ám azok a percek mulandók voltak; Leo viszont azt ígérte, marad.

A lány felemelte a fejét, hogy Leo szemébe nézhessen. A fiú ír apjától örökölte a testalkatát, anyjától pedig japán, keleties vonásait, ám a látványos külsőt egyedi lélek töltötte be. Lily még sosem ismert senkit, aki olyan csendes eltökéltséggel állt volna a földön, mint Leo Grady. Még mindig nehéz volt elhinnie, hogy egy ilyen rendíthetetlen ember hajlandó volt rá, hogy az egész életét fenekestül felforgassa érte.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Lily, ahogy már ezerszer korábban. Az ő álma a Wilder-farm volt; nem szívesen vezetett volna egész évben más tulajdonában lévő turisztikai farmot vagy vendégházat. Azt, hogy az apja boldogságról vallott nézetei nem ugyanezek, nem lehetett nem észrevenni, bár Duke annyit legalább mindig megtett, hogy a hely fizetőképességét fenntartsa. Ami a lány anyját illeti, a farm valószínűleg csak egy volt azon dolgok sorában, amelyeket annak idején boldogan maga mögött hagyott. Lily pedig néha úgy érezte, mintha világéletében arra várt volna, hogy a birtok az övé legyen. És lám, eljött ez a pillanat, sőt hozzá még Leót is megkapta.

– Biztos vagyok benne, Lil. – A fiú szabad kezével átölelte a vállát, úgy fordította, hogy közelebb tudja húzni magához, majd egészen szorosan az oldalához vonta, és lehajolt, hogy puszit adjon a homlokára. – De te egészen biztos vagy abban, hogy egy totál kezdőt akarsz itt látni?

– Naná! – A hangja harsányan vágott bele a reggel csendjébe. A nemrégiben született kiscsikó visszanyerített a távolból. Leo csillogó szemmel nézett le Lilyre. Még csak pár hónapja kezdett farmon dolgozni, de természetes érzéke volt a lovakhoz, és számos, apróságnak tűnő, de alapvető képességgel rendelkezett, ráadásul igen előnyös, „nem kell létrát hurcolni a felső polcokhoz” típusú testmagassággal büszkélkedhetett. De mindez mellékes volt: Lily nem ezek miatt szerette volna, hogy Leo ott sertepertéljen körülötte nap mint nap. Hanem azért, mert Leo Grady tagadhatatlanul az övé volt: és e nemében a legelső.

Érződött a fiú illatán, hogy az imént tusolt, és Lily még közelebb préselődött hozzá, hogy a nyakához nyomhassa az arcát, hátha megérzi rajta az izzadságnak meg annak a férfias, nehezen meghatározható, intenzív aromának a nyomát is, ami éjjel az ő pórusaiba is beszivárgott.

– Készítettem reggelit – mormolta Leo Lily hajába, aki elhúzódott, és reménykedve felnézett rá.

– Anyád édes zsömléjét?

Leo nevetett.

– Úgy viselkedsz, mintha minimum ő találta volna fel! – Lilyhez hajolt, megcsókolta, és a csókba lehelte bele a következő szavakat. – Igazából a rizses hal az igazi specialitása. Majdnem biztos vagyok benne, hogy a zsemlét Rachael Raynél veszi.

Ekkor tűnt fel Duke Wilder. Átszelte a deres füvet, aztán felsétált a lépcsőn a verandára. Csak szürkével pettyezett, dús fekete bajusza apró rezzenése árulta el, hogy feltűnt neki, mennyire össze voltak bújva a fiatalok az imént.

De a pillanat elmúlt, és Duke szeme felragyogott. Mindig közvetlenül indulás előtt volt a legboldogabb. Amikor Lily kislány volt, előfordult, hogy az apját a munkája egészen Grönlandig szólította. Ám Duke kalandozásainak hatóköre drámaian lecsökkent, miután a felesége hét évvel ezelőtt elhagyta őket, és a férfinak le kellett horgonyoznia a lánya meg – nyaranta legalábbis – a Laramie-ban lévő turisztikai farm szálláshelyei mellett. Most hogy Lily felnőtt, a férfi végre szabadon élvezhette a népszerűséget szűk hazáján belül, és nekiveselkedhetett nagy, gyerekkori terve megvalósításának, azaz kedvére kutathatott az elásott kincs után, amelyet állítólag egy csapat rabló rejtett el a sivatagban.

Nem Lily volt az egyetlen, akit boldoggá tett, hogy végre elég idős hozzá, hogy felvállalja a családi birtok vezetésének terhét.

Az apja tekintete feljebb emelkedett, és Lily válla fölött Leóra nézett. A lánya figyelte az arcát, miközben valamiféle szavak nélküli társalgást folytatott a fiatalemberrel. Lily néha úgy érezte, alig ismeri az apját, máskor viszont nyitott könyvként olvasott benne. Duke-ot nemigen fűzték mély érzelmi szálak a Wilder-farmhoz, ám ebben a pillanatban Lily úgy hallotta a gondolatait, mintha fennhangon elhangzottak volna: Ez a srác nem látszik cowboynak.

Mert Leo nem is volt az. Főiskolára járt, matekzseni volt, New York-i, városi fiú, aki nyári munkára érkezett a farmra, szerelmes lett, és hajlandó volt fenekestül felforgatni az életét, hogy Lilyvel maradhasson szezonon kívül is. Félénk, csendes és figyelmes ember volt, azaz minden, ami Duke Wilder nem. De a huszonkét éves Leo úgy nézett az ötvenéves, helybéli Indiana Jones szemébe, aki Jack Sparrow kapitány önbizalmával rendelkezett, hogy közben egy milliméternyit sem húzta beljebb a nyakát, és Lilytől sem húzódott el.

– Jól elleszünk, Duke – szólalt meg végül Lily, hogy véget vessen a jelenetnek.

– Vigyázol a lányra, míg vissza nem érek – adta ki az utasítást Duke, továbbra is a fiatalemberre meredő tekintettel, így hát nem láthatta a lánya bosszús arcát.

– Úgy lesz – biztosította Leo.

– Nincs rá szükségem, hogy vigyázzanak rám! – emlékeztette őket Lily.

Duke kinyújtotta a kezét, hogy összeborzolja a lánya sötét haját.

– Hát persze hogy nincs, kölyök! Hagytam neked üzenetet az étkező asztalán.

– Klassz. – Egy rejtvény. Feladvány. Rejtjeles üzenet, amit meg kell fejtenie. Duke azokat a játékokat használta a lánya nevelésében, amiket ő maga imádott, és mindig úgy piszkálta velük Lilyt, ahogy a gyerekek bökdösik a bogarakat. Egyszerűen nem értette, hogyan lehet a lánya ennyire más, mint ő. Lily bosszankodása és kíváncsisága közti birkózásának általában az vetett véget, amikor a szükségszerűség mindkettőt legyőzte: ilyenkor a lány végül csak nekiült, hogy megoldja a rejtvényt, amit az apja hagyott számára. Az is előfordulhatott, hogy az üzenet csupán valami banális apróságról szólt, például Viszlát este! vagy Meg ne edd nyersen az összes sütitésztát!, mint ahogy az is, hogy kifejezetten fontos információt tartalmazott, amiről Lilynek is tudnia kellett, ha a dolgokat kézben akarta tartani a farmon. A lány bármit, amit valaha akart, vagy amire szüksége volt, elrejtve talált meg egy nehezen hozzáférhető helyen, sokszor akár mérföldekre a házuktól, ha pedig nem tudott hozzá összeszedni elég motivációt, hogy megkeresse, abból Duke mindig arra következtetett, hogy mégsem kellett neki.

Talán ma nem törődik vele. Hátha ma ő és Duke végre megegyeznek abban, hogy nem fontos, hogy ugyanazokban a dolgokban leljék örömüket – még csak egymást sem kell kedvelniük – ahhoz, hogy képesek legyenek együtt élni. Lily életében először érezte úgy, hogy részéről így is rendben van. Talán Duke visszatér a saját világába, ahol műtárgyak után kutat, és elveszettnek hitt kincseket ás elő, Lily pedig itt maradhat a farmon a lovaival, a földdel meg a szerelmével – és ezentúl örökre figyelmen kívül hagyja azt az asztalra tett cédulát.

A feszültség nőtt, végül Duke vetett még egy utolsó, futó pillantást a házra és a pajtára, meg a háttérben a távolba vesző dombokra. A birtokot a szülei vették, akik aztán két fiúgyereket neveltek fel itt – Duke-ot és a fivérét, Danielt. Dan bácsi építette fel a Wilder-farmot, és itt élt egész életében, az év minden napját itt töltve. Nyaranta mindig ő üdvözölte a látogatókat, míg két éve meg nem halt. Utána ők ketten, Lily és Duke, úgy-ahogy, bukdácsolva fenntartották az üzletet, de az apjának sosem jelentett sokat, miközben Lily mindig is azt szerette volna, ha itt élhet-dolgozhat, a farmnak szentelheti az idejét, átveheti az irányítást, és újra megalkothatja belőle azt, amit annak idején, a gyerekkori, aranyszínben fürdő nyarak során megtapasztalt. A lány számára a tökéletesség egyet jelentett hetvennyolc lóval és nyolcvanhektárnyi gyönyörű wyomingi vidékkel, Duke viszont a farm minden egyes kerítését külön utálta, mert úgy érezte magát köztük, mint egy ketrecbe zárt nagymacska.

Az apa, aki most a fejére illesztette cowboykalapját, odabiccentett kettejüknek:

– Na, akkor én megyek.

Senki sem ölelt meg senkit. Leo és Lily még csak le sem ereszkedtek a ház előtt szélesen húzódó tornác lépcsőjén. Némán figyelték, hogyan távolodik Duke Wilder magas, erős alakja, és hogyan mászik fel az öreg, behemót, vacak furgonba.

Lily Leo felé fordult, lábujjhegyre állt, és úgy bugyborékolt fel benne az öröm, hogy az sem lett volna meglepő, ha a buborékok ereje kilövi a szürkéskék ég felé.

– Felkészültél, főnök? – kérdezte Leo.

Lily egy csókkal válaszolt rá, remélve, így sikerül elmondania mindazt, amiről még mindig nagyon nehezen tudott volna szavakkal megnyilatkozni.

Időt kellett hagynia magának, hogy mindez leülepedjen. Most minden a legnagyobb rendben volt. Senki és semmi nem kergette semerre ebben a ritka, tökéletes percben. Még ott kavargott a porfelhő a távolodó kocsi nyomában, és semmi más nem számított, mint az, hogy ott áll mellette a szerelme, és körbeveszi őket a vidék, ez az ékszerhez hasonló miniuniverzum. Lily univerzuma. Nagy levegőt vett, hogy mondjon valamit, de benne akadt a szó, mert rácsodálkozott, milyen gyengéd arckifejezéssel tanulmányozza őt Leo. „Epekedő Városi Fiú”: így emlegette Leót az összes cowboy, attól az első, öt hónappal ezelőtti naptól kezdve, amikor ők ketten megismerték egymást.

Lily nevetve – boldog nevetéssel – fogta két kezébe a fiú arcát, és újra lábujjhegyre állt, hogy megcsókolja.

– Ígérd meg, hogy örökké boldogok leszünk itt.

Leo bólintott, és lehajolt, hogy a homlokát Lilyére támaszthassa.

– Megígérem.

Első fejezet

Hester, Utah – Archie kocsmája

Május, napjainkban

– Visszatekintve – rándult meg Lily arca – több eszem lehetett volna, mint hogy úgy tegyek, a hátam mögött nem zajlik verekedés.

Archie a nő felé nyújtotta terjedelmes, húsos kezét, benne egy konyharuhából tekert, jégkockákkal telerakott, csöpögő batyut.

– Engem jobban aggaszt, hogy valaki teljes erőből tarkón vágott a könyökével, te pedig szinte meg sem rezzentél.

– Ez valami vicc akar lenni, miszerint keményfejű vagyok? – Lily felszisszent, amikor a jég a tarkójához ért.

Archie áthajolt a bárpulton.

– Csak annyit mondok, hogy elég kemény kis cowgirl vagy, Lily Wilder.

A lány nevetve arrébb lökte.

– Megcsókolhatod a seggem, Archie.

– Csak egy szavadba kerül!

Lily a tarkójára szorította a jeget, fél könyökével megtámaszkodott a kopott deszkákon, és figyelte, hogyan folynak le a párás söröskorsó oldalán a vízcseppek. Ujjával húzott rá egy vonalat – sárcsík keletkezett a nyomán. A szél egész nap hordta a vörös sivatagi port a ruhája gyűrődéseibe és a hajába. Meg a kézbőrére, a karjára, az arcába. Istennek hála, hogy létezik tusoló és naptej. De az Archie kocsmájában összegyűlt törzsközönség miatt kár lett volna letusolni, mielőtt idevezet az útja – ez a tétel akkor is megállta a helyét, ha a pultnál telepedett le a sörével, mint most, de akkor is, ha a pult mögött csaposkodott, ahogy szezonon kívül szokta. Mi sem ékesebb bizonyíték erre, mint az az eltévedt könyök az imént.

Kinyílt az ajtó, és rövid időre fény ömlött a félhomályos helyiségbe, míg Nicole besétált kócos szőke hajával, piros-kék kockás flanelingében. Odacsusszant a Lily melletti bárszékre, és Archie-ra nézve csendes üdvözlésként megemelte az állát, ami egyben italrendelést is jelentett. A férfi megtöltött egy megkérdőjelezhető tisztaságú korsót sörrel, aztán egy még inkább megkérdőjelezhető tisztaságú tálkát is a két nő elé tolt egy adag mogyoróval. Lily éhesebb volt annál, hogy finnyáskodott volna, így nekiállt.

Nicole a barátnője kezében lévő jeges batyu felé intett:

– Mi a fene történt?

– Petey és Lou összeszólalkoztak. Én voltam a járulékos veszteség.

– Seggbe rúgjam őket? – Nicole már állt volna fel, hogy rendreutasítsa a két férfit, de akkor Lily a karjára tette a kezét, hogy ne fárassza magát.

Nicole magasabb és erősebb testalkatú volt Lilynél, és ha provokálták, a barátnője iránti hűség ádáz indulatokat váltott ki belőle. Lily tudta, hogy Petey és Lou nem kis harc elé nézhetne most. Ha azt kérné Nictől, hogy álljon bosszút, kétségkívül beleadna apait-anyait. Még a fogát is otthagyná érte, ha szükséges. De most nem volt rá szükség. Lilynek Nic volt az egyetlen barátnője, így hát inkább a kis köteg papír felé intett, amit a nő az imént tett le a pultra maga mellé.

– A mostani csoport?

– Holnap jönnek – bólintott Nicole.

– Férfiak? – kérdezte Lily. A vendégeik jórészt férfiak voltak, akik kincsvadászatra érkeztek ide, és élvezték, hogy pár napig banditát játszhatnak. Ha nagy ritkán női csoport érkezett, úgy hatott, mint egy szippantásnyi friss levegő. Csendesebbek voltak, nyugodtabbak, lezserebbek. Velük szinte megérte dolgozni. Szinte.

– Ja. Négyen.

– Legénybúcsú? Szülinap?

Nic a fejét rázta.

– Úgy tűnik, egyszerűen négy barát, akik kirándulni akarnak.

Lily felnyögött. A legénybúcsús csapatok legalább valamiféle küldetéstudattal érkeztek: vedelni akartak, és olyan óriási kalandra készültek, ami később éveken át beszédtémájuk lehet. Ezzel ellentétben azok a csoportok, amelyek csupán azért vették igénybe Lily utazási irodájának, a Wilder-kalandtúráknak a szolgáltatásait, hogy egy kicsit „lazítsanak”, mindig több gondoskodást igényeltek, és több szervezettséget. Általában nem volt ezzel semmi gond – Lily úgy nőtt fel, hogy mindig élvezte, ha az embereknek megmutathatja a lovas vakáció örömeit, és ez máig igaz volt –, de e percben úgy érezte, ereje végéhez ért.

– Mindenki kitöltötte a felelősségi nyilatkozatot? – kérdezte Lily.

Nic az arcát vakarászta.

– Hát, ja – bökte ki végül tétován.

– Ez mit akar jelenteni? – mutatott a papírokra Lily.

– Hát… úgy néz ki, hogy mindet ugyanaz írta alá.

Lily a szájához emelte a korsót.

– Basszus – motyogta.

– Ugyan, Kobak, ez csak formaság!

– Kivéve, ha mégsem – felelte Lily. – Nem engedhetek meg magamnak holmi pereskedést.

– Csajszi, ezt a sört is alig engedheted meg magadnak! – Nic lejjebb hajolt, hogy egyenesen Lily szemébe nézhessen, amitől a nagy szőke lobonc előrebukott, és a fél arcát eltakarta. Egyetlen égszínkék szem kandikált ki a tincsek közül, de ez is elég volt ahhoz, hogy alaposan áttanulmányozza a legjobb barátnője arcát. – Hogy látod, ez lesz az utolsó csapat a kapuzárás előtt?

Lily hunyorogva nézte a kopott fadeszkák kanyargó erezetét. Őszintén szólva mindennél jobban remélte, hogy ez lesz a Wilder-kalandtúrák által szervezett utolsó vad kaland. Pontosabban: azt akarta, hogy utoljára kelljen menő városi csávókat fogadni itt, a sivatagban, hogy csapatépítő tréninget tartsanak, és egy kis időre belekóstoljanak a „nyers természetbe”, meg hamis kincsre vadásszanak. El akarta tenni a fiókba apja naplóját úgy, hogy soha többé ne kelljen ránéznie. Olyan helyen akart élni, ahol senki sem kérdezgeti Duke Wilder térképeiről meg sztorijairól, és egyszer s mindenkorra megfeledkezhet Butch Cassidyről. Lily soha többé nem akart fényezett bőrcipős férfiakat látni lóháton, és Prada westerningben feszítő nők nyivákolását sem akarta hallgatni, mennyire fáj a fenekük, miután eltöltöttek fél órát egy ló nyergében. Farmot akart vezetni, napkeltekor felszerszámozni Bonnie-t, aztán a saját lovait keresztülvezetni a zsályacserjésen, bámulni, hogyan csillog gyémántként a dérlepte fű, és hallgatni, hogyan ropog a lovak patái alatt. Azt akarta, hogy végre elég pénze legyen kiköltözni az apja öreg, lepukkant kunyhójából, és elhagyhassa ezt a poros, rettenetes várost. A világon mindennél jobban akarta, hogy ez legyen az utolsó túra, amit vezetnie kell.

De az, hogy mit akar, nem jelentett semmit, és a kérdés sem vezetett sehová. Ezt a leckét már ezer éve megtanulta.

Mégis egy ideje minden ébren töltött órában az foglalta le a gondolatait, hogyan szabadulhatna meg innen. Hét éve vitte az üzletet, és egyre inkább csapdában érezte magát. Nagy küszködéssel fenn tudta tartani magát abból, hogy turistacsoportokat vezetett a sivatagban, de a lovak sokba kerültek, márpedig szükség volt rájuk ahhoz, hogy a turisták lóháton járhassák be a vidéket. És a lovak adtak valami értelmet az egésznek. A huszonkettes csapdája.

– Hogy mentek a dolgok a bankban? – kérdezte Nic, más irányból közelítve a dolgot.

Lily megrázta a fejét.

– Már megint?

– Ugyan ki adna kölcsönt egy ilyennek, mint én? Ugyan mennyi bevételem marad, ha felhagyok a kincskereső túrákkal?

Nicole újra közelebb hajolt.

– Te komolyan megmondtad nekik, hogy ez a terved? Mennyit tudnak?

Lily a barátnőjére nézett.

– Nem mondtam meg, Nic, de nem hülyék. A pasi azt mondta: „Ha meg akar venni egy birtokot, és újonnan akar berendezkedni, hogyan biztosítja, hogy a közbeeső időszakban is legyenek bevételei, míg a vállalkozása nyereséges lesz?” Én meg azt feleltem, hogy több évbe is beletelhet, de jól ismerem a területet, az üzletet, és azt is tudom, az emberek mit várnak egy vadnyugati vakációtól. Egyik fülén be, a másikon ki. Tökmindegy, mit mondok; nem vagyok jó befektetés.

Nicole hangosan kifújta a levegőt, és lenézett a pultra. Lily ekkor vette észre a levelek és felelősségi nyilatkozatok kupacából kikandikáló borítékot, amin az ő neve szerepelt. A feladó címét pedig ezer közül is azonnal kiszúrta volna. Hiszen valaha az övé volt.

Egyetlen szempillantásban alatt megrohanták az emlékek – a zsályacserjék fanyar, friss illata; a ménes összeterelése a hegytetőn, miközben a nap felforrósítja a kalapját; duci, forró vajas sütemény a reggelihez; és az a konkrét pillanat, amikor megpillantotta őt… majd néhány héttel későbbről: a teste forrósága…

Lily futólag megdörgölte a mellcsontját, csitítandó az alatta hirtelen keletkezett fájdalmat, hogy még csírájában elfojthassa a teljesen fölösleges gondolatmenetet, és a borítékra bökött.

– Az mi?

Nic betuszkolta a borítékot a többi papír közé.

– Semmi.

– A Wilder-farmról küldték. És a nevem áll rajta. – Kinyújtotta felé a kezét. – Add ide!

De Nicole félresöpörte a kezét.

– Higgy nekem, Kobak, ebben a pillanatban nem akarhatod elolvasni.

Ebben a pillanatban?

– A farm sorsával kapcsolatos?

– Engedd most ezt el, Lil.

Lily ereiben azonnal ritka forró lángok lobbantak.

– Képes voltál kibontani? Esküszöm, Nic, te vagy a világ legtolakodóbb, szimatoló kis… – újra támadásba lendült, de Nicole kitért előle oldalra, és elhárította.

– Azt mondtam, nem.

Lily vére hirtelen forró gőzzé változott a feltételezés hallatán, hogy nem lenne képes megbirkózni azzal, amit abban a levélben olvashat. Nic volt a forrófejű kettejük közül; Lily meg általában az, aki viszonylag higgadtan kezelte a dolgokat. De hirtelen úgy érezte, a világon semmi mást nem akar annyira, mint megtudni, mit tartalmaz az a jellegtelen fehér boríték.

Lily meglökte Nic karját, de Nic fel volt készülve rá, és a papírokra hajolt, nem volt hajlandó megmoccanni. Lily lejjebb hajolt, megcélozta a barátnőjét deréktájon, lelökte a székről, és a földre teperte. A hirtelen fontosságukat vesztett felelősségi nyilatkozatok csak úgy záporoztak körülöttük, és a sörtől ragacsos földre szórt mogyoróhéjak közt landoltak. A birkózók mögött férfihangok harsantak: huhogva biztatták őket nagy üdvrivalgás és taps közepette. Rendes esetben Lily felállt volna, és a vitát másutt intézte volna el, de most annyira elöntötte az agyát a köd, hogy kizárólag egy dologra tudott koncentrálni, mégpedig arra, hogy megszerezze valahogyan a borítékot Nicole hasa alól, aki ráhengeredett, és a testével védelmezte.

– Kurvára nem akarod elolvasni! – kiabált Nicole a padlón.

Hiába ütögette Lily a vállát, hiába csiklandozta az oldalát, semmire sem ment vele. Így hát muszáj volt áttérnie arra, hogy a fenekét csapkodja.

– Az én nevem van rajta, te szemét!

– De ezt most tényleg ne akard!

– Ez bűncselekmény! – Lily hátranézett a válla fölött. – Petey! Te zsaru vagy!

– Nem vagyok szolgálatban! – Petey belenevetett a sörébe. – Fenekeld csak tovább!

– Téged foglak tökön vágni, ha nem vagy hajlandó segíteni!

– Gyere, bébi, felőlem bármelyik részemet paskolgathatod!

Lily ádáz morranással jutalmazta a szellemességet, aztán teljes erejét annak szentelte, hogy beügyeskedje a kezét a barátnője hasa alá, és vakon tapogatózzon a boríték után. Végül az ujjaival sikerült elérnie, és kirántotta, de közben az egyik sarkát le is szakította. Feltápászkodott, távolabb rohant a barátnőjétől, és elbújt Nagy Eddie mögé a céltábla közelében, hátha Nicole úgy dönt, hogy utánajön.

– Én megmondtam ám előre – intette újra Nicole –, hogy nem fogod szívesen olvasni. – Barátnője szemlátomást feladta, felkecmergett, és kézfejével letörölte a koszt az arcáról, ami a padlón fekve tapadt rá. Visszaült a bárszékre a söréhez és a tál mogyoróhoz. – De hozzám ne gyere sírva, amikor meglátod, mi az.

Lily a hátsó sarokban bújt meg, és kibontotta a borítékot. A kocsmában ülők szeme rászegeződött, míg elolvasta. Először teljesen értetlen arcot vágott – a betűk fekete-fehér kacskaringókká olvadtak össze a szeme előtt –, és ez a kifejezés továbbra is rajta ragadt, miközben másodjára is visszatért a szöveghez, hogy értelmezni próbálja. Igen, így már értelmet nyertek a mondatok, összeállt a szöveg jelentése, és az összes fájdalom, veszteség és üres feketeség, amiből Lily eddig masszív téglát formált a mellkasában, elszabadult, és nagy rajnyi bögöly módjára felszállt.

A levelet az a férfi írta, akié most a családjuk régi birtoka volt. Lily egyetlenegyszer találkozott vele, alig egy héttel azután, hogy az a másik, hasonlóan brutális szívfájdalom érte. És bármennyire utálta is Lily Jonathan Crosst, tíz éve csak arra várt, hogy ezeket a szavakat olvassa.

…nyugdíjba vonulok… a farmot áruba bocsátom… önnek kínálom fel az elővásárlási jogot…

Nem számított, mennyiért kínálja Cross a birtokot, nagylelkű-e az ajánlata, vagy sem. Lily e pillanatban a világon semmit sem tehetett azért, hogy visszaszerezze a családja egykori vagyonát.

Ha valami egyszer elveszett, hát örökre oda. Lily eddig azt hitte, hogy megküzdött a bánatával, és túl van rajta, már nem vágyakozik a hely után, de most újra elöntötte a fájdalom.

Minden csepp fizikai erejére szüksége volt, hogy meg tudja őrizni a lélekjelenlétét. A nyelvét a fogsorához tapasztotta, az állkapcsát megfeszítette. Erőnek erejével kihúzta a vállát, nehogy csüggedt mozdulattal előrebillenjen a feje és a háta meggörnyedjen. Élő ember – ebből a helyiségből legalábbis senki – nem láthatja megtörni. Amikor mindenki elvesztette az érdeklődését az ügy iránt, vagy részvétből elfordult, visszatért a pulthoz.

Nicole már rendelt neki egy újabb sört, és odatolta elé, miközben felkapaszkodott a székre.

– Én megmondtam – jegyezte meg.

– Meg.

– És milyen lépést teszel az ügyben? – kérdezte Nic.

– Egy óriási, jól szervezett semmit – felelte Lily, és a korsót a szájához emelte.

Második fejezet

New York City

Május, napjainkban

ÍME A HÁTULÜTŐJE, ha az ember 8:15-kor indul el a JFK reptérre: a hínárszerű reggeli csúcsforgalom egyszer sem engedte az elmúlt húsz percben, hogy óránkénti húsz kilométeres sebességnél gyorsabban haladjanak. Esetleges előnye: Leónak bőven volt ideje, hogy megválaszolja a rövid üzenetekben érkező kérdésözönt, amit a főnöke gyakorlatilag bárki másnak is a nyakába zúdíthatott volna, aki éppenséggel nem vett ki mára szabadnapot… De Alton nem az irodában ülők közül választott magának célpontot.

Miután öt percen belül megérkezett a tizedik üzenet a telefonjára, Leo nyögve lehunyta a szemét.

– Egyszerűen némítsd le – javasolta Bradley, és lehúzta a taxi ablakát, amennyire csak lehetett, hogy aztán a következő mozdulattal gyorsan vissza is tekerje, mert rögtön sűrű kipufogófüst áradt a kocsi belsejébe.

Leo gyorsan bepötyögte a telefonba a választ.

– Most már kész.

A telefon újra pittyent.

– Leo, minden évben ugyanez megy!

– Ez egyszerűen valami berögződésféle Altonnál, amikor tudja, hogy házon kívül leszek.

– Pont erről beszélek! Úgy tesz, mintha a három környező államban sem lehetne találni embert rajtad kívül, aki tudja, hol kell bekapcsolni egy számológépet.

A telefon ezúttal megcsörrent Leo kezében. Bradley figyelmeztető pillantást vetett rá.

– Ne foglalkozz vele!

Leo sután megvonta a vállát, és Alton nevére mutatott a kijelzőn.

– Jövő héten hoznak döntést az alelnök feladatairól, én meg szabin vagyok. Nem tehetem meg, hogy a telefont sem veszem fel!

– Ne!

Leo a füléhez emelte a készüléket.

– Alton?

Bradley felnyögött, és előrehajolva közölte a taxisofőrrel, még ha őt szemlátomást a legkevésbé sem izgatta:

– Sosem hagyja, hogy a főnökének hangpostára kelljen beszélnie.

– De igenis előfordul! – suttogta sziszegve Leo, mielőtt visszatért a telefon túlvégén várakozó Altonhoz. – A Daxton–Amazon algoritmust a C meghajtón találod, a „Daxton–Amazon” nevű mappában.

Bradley Leo felé fordult, az arcába nézett, és színpadiasan leejtette az állát, de ő leintette, és zavartalanul beszélt tovább.

– Így van. Közvetlenül is elküldheted Alyssának, vagy lementheted a felhő…

Bradley kiragadta Leo kezéből a telefont, a szájához emelte, és összeszorított ajkakkal utánozta az akadozó térerő hangját és a statikus zajt.

– Nem… (reccsenés)… gyon hallak… (reccsenés)… egy alagútba… (reccsenés). – Megnyomta a vége gombot a kijelzőn, és önelégült mosollyal a kabátzsebébe süllyesztette a telefont.

Leo üres tekintettel bámult rá.

– Öregem, most komolyan?

– Ez az én évem, az én utazásom, és én hozom a szabályokat is. Egyes számú szabály: semmi telefonálgatás!

Leo a szónoklattól függetlenül a készülék után kapott, és magyarázni kezdte:

– Csak azért hívott, hogy megkérdezze…

Bradley ellökte a kezét.

– Ha a főnököd nem képes megtalálni a Daxton–Amazon nevű algoritmust a szintén Daxton–Amazon névre keresztelt mappában, akkor gőzöm sincs, hogy kötött ki a sarki irodában.

Leo elfordult, hogy kibámuljon az ablakon, mert ezzel nem tudott vitába szállni. Legfőbb ideje felhagynia azzal, hogy a munkája miatt aggódik, inkább el kellene kezdenie azon gondolkodni, vajon Bradley hová viszi őket. Kizárólag ez a hagyománnyá vált, két legjobb főiskolai barátja társaságában évente megtett utazás jelentett hosszabb távollétet Leo számára, és ahogy ő meg a barátai egyre elfoglaltabbak lettek az idők során, a korábbi Ebben az évben én szervezek helyét átvette az Egyetlen részletet sem vagyok hajlandó elárulni, míg oda nem érünk. Az információ, hogy Salt Lake City lesz a repülő célállomása, semmit sem mondott Leónak, a tény pedig, hogy akárhányszor Bradley-re került a szervezés sora, a másik két férfi érthető nyugtalansággal várta a fejleményeket, csak hab volt a tortán. Bradley mindig hajlott rá, hogy egy jó sztori kedvéért háttérbe szorítson olyan részleteket, mint az alapvető kényelem és a józan ész.

Leo telefonja újra megcsörrent, és Bradley elvigyorodott, miután vetett egy pillantást a kijelzőre.

– A másik főnököd az! – Úgy fordította a telefont, hogy Leo is lássa.

Cora.

Bradley felvette a telefont.

– Leo telefonja, itt Bradley bácsi beszél!

Leo megint megpróbálta kikapni a kezéből a mobilját. De Bradley kitárt tenyerét a barátja arcára tapasztotta, úgy tolta hátrébb.

– Hogy vagy, csajszi?

Leo semmit nem hallott, csak a húga hangjának fémes, kivehetetlen zörejét. Rezignáltan dőlt hátra az ülésben. Cora imádta Bradley-t. Ha sikerülne is megkaparintania a telefont, a húga utasítaná, hogy adja vissza a barátjának.

– Gratulálok, hogy végeztél, Cor! Hihetetlen! – Bradley bólogatott, és mosolyogva hallgatta, ami elhangzott a vonal végén. Aztán hirtelen Leo felé fordult. – Holnap? Párizsba? Nem, nem hallottam róla, hogy kaptál egy kétszemélyes párizsi utat végzős ajándékként.

Basszus. Bradley nem fog szó nélkül elmenni a hír mellett.

– Lefogadom – Bradley tágra nyílt szemmel, megjátszott riadalommal nézett Leóra. – Ez tényleg nagyon menő bulinak hangzik. Jó neked! – Rövid ideig csendben hallgatta Corát. – Még szép, hogy átadom! Fantasztikus utazás lesz. Imádlak, kölyök! – Letette, és gunyoros mosollyal nyomta a telefont Leo kezébe. – Ez aztán megvilágító erejű beszélgetés volt!

Leo bedobta a készüléket a hátizsákjába, aztán a háttámlának döntötte a fejét.

– Halljuk!

– Cora arra kért, tudassam veled, hogy beugrott hozzád, és elhozta a pénzt, amit ott hagytál neki. – Bradley hallgatott egy ideig, és borostás arcát vakarászta. – Meg kell mondanom, nagy csalódást okoztál, hogy nem hívtál meg a tegnapi ünnepi vacsorára… – Szándékosan elnyújtotta a szavakat. – Nem hinném, hogy plusz egy fő megetetése csődbe vitt volna a tizenkét meghívott mellett, pláne, hogy Cora holnap a te pénzeden utazik Párizsba.

A taxi megállt a JFK terminálja előtt, kiszálltak, és kivették a csomagtartóból az utazótáskájukat.

– Nem a pluszköltségek tartottak vissza tőle, hogy meghívjalak – magyarázkodott Leo, mialatt elindultak a bejárat felé. – Hanem az a rossz szokásod, hogy rendszeresen rámozdulsz a húgom barátnőire.

– De hiszen már nagykorúak – érvelt Bradley.

Bradley volt Leo legrégibb barátja, ő segített neki talpra állni egy évtizeddel ezelőtt is, amikor darabokra hullott a világa, és mellette állt, míg újra megtalálta a helyét. Ő volt a poénos nagybácsi, akinek könnyed, vidám modora remekül ellensúlyozta Leo túlságosan védelmező és túlkompenzáló hajlamait. Ráadásul szégyentelen játékos volt.

– De akkor is tíz évvel fiatalabbak nálad – mutatott rá Leo.

– Tíz év már messze nem számít annyit, ahogy telik az idő.

– Még mindig elég sokat számít, Bradley.

Bradley Leóra vigyorgott.

– Eltértél a tárgytól. Attól, hogy elkényezteted!

– Szerintem olyasvalaki, akinek Rolex figyel a csuklóján, és Prada táska fityeg a mellén keresztbe, nem a legjobb esélyekkel indul, ha engem akar megleckéztetni a kényeztetéssel kapcsolatban. És nem is úgy fest a dolog, hogy nagy szükséged lenne ingyenkajára.

– Nem, de örültem volna neki.

Leo nevetve nézett a barátja győztes arcába.

– Cora Bostonba költözik. Tudod, hogy az én dolgom volt valahogy végigterelgetni az iskolán. – Igen, végigterelgetni, emellett bátyjának, apjának, anyjának, fenntartónak és adományozónak lenni, és megpróbálni kárpótolni a kishúgát mindazért az elvesztett szeretetért és csodálatért, amit tíz évvel ezelőtt a sors elrabolt tőle.

– És megcsináltad. Heti zsebpénzzel, diákhitel nélkül, albérletben, ami négy utcára van a Columbia campusától.

– Amin három másik diáktársával osztozik – emlékeztette Leo. – Nem valami tetőteraszos álomlakásban lebzsel.

Bradley csak legyintett.

– De ott, ahová megyünk, nem fog tudni felhívni. Képes lesz a Nagy Testvér nélkül funkcionálni?

Leónak máris elege volt ebből a beszélgetésből.

– Remekül meglesz. – Legalábbis remélte. – Amúgy is túlságosan leköti majd az élmény, hogy bevetheti magát Párizs forgatagába. Nem izgul majd azon, hogy velem mi van.

– És te vajon képes leszel rá, hogy ne izgulj? – ütötte tovább a vasat Bradley.

– Hogy érted?

– Leo, ez lesz életünk első olyan utazása, amikor nem tudjuk az e-mailjeinket nézegetni, és nem tudunk telefonálni sem.

Megkerültek egy családot, akik épp a bőröndjeiket csomagolták át a becsekkolópultnál.

– Miattam egyet se aggódj. Én már felkészültem lelkileg az elszigeteltségre, amikor láttam a rettenetes listádat a szükséges útikellékekről.

– Rettenetes? – Bradley tettetett sértettséggel meredt a barátjára.

Odaléptek a pulthoz, átadták a személyi igazolványukat.

– Tudod, hogy nincs sokzsebes katonanadrágom – jegyezte meg Leo. – Na, és a „magas talpú bakancs vagy csizma”? Mégis milyen? Prince színes csizmáira kellett volna asszociálnom, vagy egy építőmunkáséra?

– Ismered a szabályokat. Semmi kérdezősködés, csak pakolj.

– Ismerem jól a szabályokat, igen – hagyta helyben Leo. – De az például, hogy „kalap zsinórral”, semmit sem mondott nekem.

Ami azt illeti, Leo pontosan tudta, mit jelent, de a gondolattól, vajon miért kellhet neki egy magas talpú csizma meg egy zsinóros kalap, kissé émelygett. Ezért is halogatta a csomagolást egészen ma reggelig, amikor végül – tébolyult sietséggel – mindent behajigált a sporttáskájába. Mindhárom barátnak megvoltak a saját szabályai ezekre az utazásokra, némelyik kimondva, sok másik kimondatlanul. Bradley-t például hat ökörrel sem lehetett volna Key Westre elvontatni, mert 2012-ben részegen megkérte ott egy nő kezét, akiről utóbb kiderült, hogy a családjáé a város éttermeinek negyede. Walter nem volt hajlandó olyan államba utazni, ahol valós tornádóveszély áll fenn. Leo ki nem mondott alapszabálya pedig az volt, hogy Csak lovakat ne. Bradley mindenki másnál jobban tudta, miért.

Így hát, bár ezt a kirándulást sem Wyomingba tették, az, hogy ezúttal nem ússza meg, lovak közelében kell lennie, Leót kétségkívül vissza fogja repíteni egy olyan mentális vidékre, ahonnan – több exbarátnője egybehangzó véleménye szerint – valójában sosem költözött el.

Ezek az évenkénti vakációk az azt követő tavaszon váltak hagyománnyá, hogy visszatért Laramie-ból üres, összetört szívvel. Cora Vermontban, a YMCA táborában töltötte az időt, és Bradley ekkor állt elő a kanmuri ötletével, egyszerre vezéreltetve körülbelül azonos mértékű nemes és alantas szándékoktól. Leo az alatt az utazás alatt nevetett először hangosan hét hosszú hónap után.

A következő évben is nekiindultak hármasban, ekkor Maine-be, amit Walter talált ki. Ezek után, ahogy növekedtek a bevételeik, a lehetőségek is színesedtek. Volt köztük bortúra Oregonban és sajtkészítés Franciaországban. Ensenadában delfinekkel úsztak, egyszer pedig kajakoztak az alaszkai gleccserek közt.

Tekintve, hogy amikor három éve Bradley-n volt a sor, egy hétre elvitte őket Ibizára, a becsomagolandók listáján pedig az „óvadékra való pénz” is szerepelt – és utóbb bölcs döntésnek bizonyult, hogy Leo és Walter komolyan vette –, most mindkettejük gyomra kissé remegett a gondolatra, vajon mi szerepelhet pontosan a barátjuk idei, részletes terveiben.

Leót töprengéseiből egy háta mögött felharsanó kiáltás – „Na, mi a helyzet, puncikáim?” – szakította ki. Legalább száz további utazó vette körül őket, így nem volt rá különösebb ok, hogy arra gyanakodjon, a szavak neki és Bradley-nek szólnak. De Leónak arra sem kellett fordulnia, hogy tudja, igen, nekik címezték őket. Minden hallótávolságon belül lévő ember feje arra fordult, keresve a hang forrását, ugyan ki az, aki képes volt elüvölteni a puncikáim szót egy reptéri csarnok kellős közepén, Leo azonban egyszerűen csak vetett egy vádló pillantást Bradley-re.

– Most komolyan? – sziszegte. – Képes voltál elhívni?

Bradley azonnal kisebbre húzta össze magát.

Elég volt egy tétova pillantást vetnie a háta mögé, hogy megbizonyosodjon, nem tévedett: Terrence „Terry” Trottel közeledett feléjük – aki ahhoz képest, hogy sosem szolgált a hadseregben, igencsak peckes léptekkel vonult az őt tetőtől talpig beborító álcaöltözetben, hozzá büszkén cipelte a vállára vetett, málhazsák méretű poggyászt. A magas, vékony, itt-ott szemlátomást a pillanat hevében megkreált tetoválásokkal ékesített, kusza szakállú Terry olyan volt, mint az a könyv, amelynek tartalmát rémisztő pontossággal meg lehet ítélni a fedél alapján.

Bradley arca megvonaglott.

– Nekem szegezte a kérdést, jöhet-e. Nem mondhattam nemet.

– De igen, mondhattál volna. Nem bonyolult: „Nem jöhetsz, Terrence. Ez nem a te hagyományod.”

Terry – aki Bradley szobatársa volt elsőéves korukban – csak nagyon laza szálakkal kötődött a csapathoz, mégpedig azért, mert az a fajta haver volt, aki miatt szituációtól függetlenül mindig elnézést kellett kérni valamiért. Íme az ember, aki egyszer hívatlanul megjelent egy közös sörözésen, pólóján egy nő arcképével, akinek a száját ragasztószalag fedte, alatta felirattal: ENJOY THE SILENCE. ÉLVEZD A CSENDET.

De Bradley amellett, hogy bármikor képes volt Leót kritizálni Cora, a munkája és a nem létező szerelmi élete miatt, a valódi konfliktusokat kerülte, mint ördög a szenteltvizet; ő mindenkivel jóban volt. A csapat nyugodt középpontja Leo volt, Bradley zavartalanul mondhatta neki a magáét. Leóval ellentétben Terry forrófejű volt, ott is talált okot sértett önérzetre, ahol szó sem volt róla, hogy bárki inzultálni akarta volna. És íme, ott lesznek összezárva vele valami isten háta mögötti helyen, mert nyilvánvalóan oda készülnek, ha muszáj lemondaniuk a mobilszolgáltatás kényelméről.

Fantasztikus.

Egészen addig mindketten úgy tettek, mintha nem ismernék Terryt, míg oda nem lépett a pulthoz néhány méterrel arrébb. Mialatt a reptéri alkalmazott felcímkézte a poggyászukat, ami a minimális kategóriába esett, Leo mogorva pillantást vetett Bradley-re.

– Régebben nem volt ennyire vészes! – védekezett Bradley suttogva.

A főiskolán Terry furcsasága olyan szokásokban mutatkozott meg, mint a kupakgyűjtés, vagy az, hogy nem volt hajlandó kimosni a szerencsehozó felsőjét. Manapság áttért a kupakról az antik lőszerekre, és a feministát meg a terroristát egymás közeli szinonimáiként fogta fel. Bradley-nek igazat lehetett adni abban, hogy Terry tényleg nem volt mindig ilyen szörnyű, ám ez nem sokat ért, ha azt nézte az ember, hogy most ellenben határozottan az volt. Leo már eddig is halvány riadalommal gondolt rá, mit is tartogathat számukra ez az utazás, de most már biztosra vette, hogy maga lesz a végeérhetetlen rémálom.

– Walt múltkor küldött néhány képernyőképet Terry legbizarrabb posztjairól – mondta Bradley-nek. – Úgy tűnik, hogy Terry a napjai nagy részében a net legsötétebb bugyraiban kószál.

– Tudom. De így, hogy mind együtt leszünk, visszafogja majd magát.

Leo rövid, keserű, vakkantásszerű hangot hallatott.

– Na ja!

A reptéri alkalmazott átadta a jegyüket, ők pedig elindultak. Bradley vetett egy oldalpillantást a barátjára.

– Szerintem tök laza lesz a srác.

– Mert Terry már csak ilyen, nem igaz? – Leo a pultra mutatott, amely előtt Terry éppen az alkalmazottat „tanította” arra, hogyan kell helyesen felragasztani a címkét a bőröndre. – Tök laza, mi?

– Te megmondanád neki, hogy nem jöhet?

– Most csekkol be a gépre, Bradley! Nyilvánvalóan nem fogom most elhajtani.

– Nem tudom, miért ítélkezel fölöttem – mormolta Bradley. – Te még Corának sem vagy képes nemet mondani.

– Hallottam ám!

– Pontosan ezért mondtam hangosan.

Elindultak a biztonsági ellenőrzés felé. Bradley tétován megállt, bevárva Terryt, de Leo továbbment, és néhány perc alatt át is jutott a kapun. A végén külön örült neki, hogy előrement, mert Walt már ott várta őket, és nem ártott felkészíteni a Terry-hírekre. Ha Waltot esetleg túlságosan megrázza az információ, hogy negyedik társuk is akadt a kalandtúrán, mégpedig Terry személyében, hadd töltsön el egy kis időt a mosdóban, mielőtt gépre szállnak.

Walter a hátizsákjával a térdén ült, a fülében fülhallgató, és vidáman bólogatott a zene ütemére. Lágyszívű srác volt, aki nemigen törődött olyan földi dolgokkal, mint a hajnyírás vagy az, hogy ócska, lyukas pólót rángatott-e magára, de mindig ő volt az első, aki felhívott egy-egy nehézségeken keresztülmenő havert. Más szavakkal, maga volt az anti-Terry.

Leo ácsorgott egy kicsit a háttérben, és előre fájt a szíve a hír miatt, amit meg fog osztani a barátjával, tönkretéve a vidámságát. Ám amikor Walt hirtelen felnézett, és azonnal barátja háta mögé tévedt a tekintete, Leo már tudta, hogy elkésett.

Walter kirángatta a füléből a fülhallgatót, és tágra nyílt szemmel bámulta a közeledőt.

– Hé, Terry mit keres itt?

Leo agyán hirtelen átfutott: egyetlen oka mégis van annak, hogy hálás lehet Bradley konfliktuskerülő természetéért. Terryvel a fedélzeten legalább volt valami, amiért Leo még kevésbé lelkesedett annál, mint hogy egy évtized után újra lóra kell ülnie.

Harmadik fejezet

LEO EGÉSZ TESTÉBEN ÖSSZERÁNDULVA ÉBREDT, előredőlt a megbocsáthatatlanul kényelmetlen buszülésben, és a tarkóját kezdte masszírozni.

– Mi történt? – kérdezte Bradley, aki szintén szunyókálásból ébredve, lassú mozdulatokkal egyenesedett ki a két üléssor közti folyosó túlfelén.

– Megálltunk.

– Hol? – nyögött fel Bradley.

– Fogalmam sincs. – Leo is csak annyit tudott, hogy a kosztól és alkoholtól bűzlő jármű hirtelen fékezett, és megállt valahol a semmi közepén.

– Mi a franc van, öreg? – kiáltott oda Bradley a sofőrnek, átkarolva az előtte lévő ülés háttámláját. – Mi lenne, ha legközelebb előre szólna?

A sofőr reszelős hangja alig hallatszott el a fülükig:

– Eddig hoztam magukat. Másszanak ki!

Leo hunyorítva kinézett a busz ablakán, és igyekezett fókuszálni, de tompa alakzatokon kívül szinte semmit nem tudott kivenni a kékesfekete homályból. Pedig megesküdött volna rá, hogy a nap még alig pár perccel ezelőtt fenn járt az égen. De valahol Utah mélyén, a Green folyó közelében elbóbiskolt – miután rettentően kivette belőle az energiát az egész napos, vége-hossza nincs utazás, amelynek része volt a JFK kifutópályája előtt egy háromórás veszteglés is, aztán egy ide-oda hánykolódó, utasokkal telezsúfolt repülőgépen megtett út, amit ez a ki tudja, hová vezető buszos túra követett.

Leo úgy érezte magát, mint aki egy dobozba behajtogatva aludt, ellentétben Bradley-vel, akinek mintha meg sem kottyantak volna mindazok a viszontagságok, amelyekben részük volt az állítólagos Wild West kalandtúrák által kínált vadnyugati kalandok felé tartva. Finom bőrmokaszint és kasmírpulóvert viselő úrifiú létére nagyon is benne volt a kültéri mókákban. Bradley mellett Walt ült ősöreg, MORDORI ZSÁKBAN FUTÁS felirattal ékített, zöld pólójában, és kifejezetten kényelmetlennek ható pozícióban az ablaküvegnek dőlve aludta tovább az igazak álmát, még halkan hortyogott is hozzá.

A mögöttük ülő Terry állandóan kipirult arcán hirtelen nyugtalanító vigyor áradt szét, aztán előrenyúlt, és durván megpaskolta Walter fejét, amitől ő is nagy rándulással felébredt.

– Most ezt miért kellett, haver? – kérdezte Leo. Amikor először találkoztak Terryvel, azt hitte, mindig túl sokat napozik, aztán azon tűnődött, vajon túl sokat iszik-e. Most már pontosan tudta, hogy Terry arcszínét a krónikus harag okozza. Szakadatlanul dühös volt, többek közt a nőkre, a szocialistákra meg az anyjára.

Leo arrébb mozdult ültében, hogy vethessen Waltra egy együttérző, Hú, öregem, de utálom ezt a Terryt pillantást, aztán lenézett a telefonjára, és azt motyogta:

– Máris csak egyetlen oszlopnyi térerő? Megérkeztünk 1992-be?

– Műholdas telefont is kellett volna hoznunk – nyújtózkodott a két üléssor közti folyosón állva Terry. – A mobil minimum problémás lesz.

– Na, gyerünk, urak! – Bradley is felállt, és megdöngette a mellkasát. Sűrű, szőke hajfürtjei könnyed, utazásnak ellenálló hullámokban hullottak a homlokába. – Ott, ahová megyünk, nem lesz szükségünk mobiltelefonra.

Bradley-vel az élen lekászálódtak a buszról, és összeszedték a táskáikat. Körülbelül hat méterre tőlük Leo egy apró, rozoga menedékhelyet látott, amit néhány sokat megélt deszkapad vett körül. A száraz talajon ördögszekér pörgött, nyomában apró porfelleg kelt. Ahogy Leo szeme jobban alkalmazkodott a sötéthez, már látta, hogyan válik az ég színe lassan lilássá. A talajt árnyékok árasztották el, amelyek mintha mérföldeken át zavartalanul húzódtak volna.

A busz nagy mordulással újra életre kelt, és a kis csapat utánabámult, figyelte, hogyan tűnnek el a hátsó lámpáit jelző piros pöttyök a távolban.

Walter szemöldöke aggodalmas ráncba szaladt.

– Vajon tudatában van… mármint feltűnt-e a sofőrnek… – Aztán Leóra nézett, és átfogalmazta mondókáját, megállapítva a nyilvánvalót: – Nem vagyunk rajta azon a buszon.

– Talán legfőbb ideje, Bradley, hogy eláruld, mire kell számítanunk – fordult Leo a barátjához.

– Csak annyit kell tudnotok, srácok, hogy kaland lesz! Ne aggódjatok, nem maradunk itt sokáig egyedül.

Alighogy kimondta, a távolból prérifarkas üvöltése hallatszott, amit a feltételezhető falkatagok vészjósló, egyre erősödő csaholása követett.

Leo kinyújtóztatta a gerincét. Olyan hangot adott ki, mintha egy sor dominót borítottak volna fel.

– Aludtam, de valahogy az az érzésem, sőt fogadni mernék rá, hogy órák óta a nagy semmi közepén járunk. Annyit hajlandó lennél végre elárulni, Bradley, hogy hol vagyunk?

Terry kibányászott a katonanadrág számos zsebének egyikéből egy GPS-t:

– Észak harmincnyolc fok és…

– Kösz, Terry – mondta Leo szárazon.

– Hát jó, látom, senki sem élvezi a titkokat. – Bradley kivette a telefonját a zsebéből, és ahogy a képernyő fénye megvilágította elgondolkodó homlokráncolását, amúgy szépen ápolt bőre hirtelen furcsán ráncosnak és kísértetiesnek hatott. – Valahol Hanksville környékén vagyunk, Utahban, de mindjárt felolvasom a hirdetés szövegét, ha elő tudom szedni. – Aztán a többiek felé fordította a kijelzőt, amelyen a kis forgó ikon mutatta, hogy hasztalanul próbálja a levelezését megnyitni. – Egy kalandtúra-szervező cég – magyarázkodott védekezőn. – Lovagolni fogunk, táborozni meg kincset vadászni. Most mondjátok, hogy nem kurvára nagy durranás.

Leo agyán hirtelen ködös emlék futott át, és a gyomra kellemetlenül elszorult.

A távolban két sárgás fényszórópászma fúrta keresztül a sötétséget.

– Látjátok? – mutatott arra Bradley győzelemittasan. – Ott jönnek értünk.

Várakozásteljes csendben figyelték, ahogy egy rozzant, inkább rozsda, mint fém Bronco közeledik feléjük a kátyúkkal tarkított kétsávos úton. Nemigen mutatta jelét, hogy lassítani készülne.

A baljós előérzetektől Leo hangja harsányabbá vált a megszokottnál:

– Elég gyorsan jönnek…

A mellkasában egyszerre felszökött a rémület, mert a sofőr hirtelen oldalra rántotta a kormányt, a kocsi átbukdácsolt a kavicsra, és egyenesen feléjük száguldott-siklott. A férfiak nekifeszültek a hátukkal a padnak, és egyszerre tört ki a torkukon valamiféle ősi, halálos rémületet hordozó Hát mind meghalunk? rikoltás. De aztán az autó csikorgó fékkel, farolva, nagy porfelhőt felverve hirtelen megállt Walt lábától alig néhány centire, aki ezt suttogta:

– Még soha életemben nem voltam ilyen közel hozzá, hogy összepisáljam magam…

Óvatosan tettek még néhány lépést, hogy távolabb kerülhessenek a Bronco hűtőrácsától, Bradley pedig elégedett arccal intett a sofőr sziluettje felé:

– Mondtam, hogy mindjárt jön értünk valaki.

A motor leállt, és a hirtelen beálló csendben Dolly Parton tovább énekelte a kocsiban a „Jolene”-t.

Leo hunyorogva figyelte a kocsiból kikászálódó sofőrt, aki megkerülte a járművet, és feléjük közeledett, a lába alatt csikorgott a kavicsos talaj. Továbbra is hátulról világították meg a fényszórók, de már látni lehetett hosszú lábát, amint nekidőlt a motorházfedélnek.

Az arcát árnyékba vonta a poros cowboykalap, de aztán felvetette a fejét, és Leo meglepetten látta, hogy nő érkezett, mégpedig a húszas évei közepén járó, és csinos. A férfi megállapította, hogy közel száznyolcvan centi lehet. Olyan mosollyal nézett rájuk, ami azt sugallta, bármikor kapható egy jó bulira vagy kocsmai verekedésre, sőt lényegében egyre megy neki. Csizmát-farmernadrágot viselt, állig érő szőke haja kopott inge gallérjára kunkorodott.

– Nicole-nak hívnak. Gondolom, maguk az öltönyös fiúk, akiket a héten gatyába kell ráznom.

A Leo mellett álló Bradley megragadta oldalról a barátja gallérját, és boldog nyögés szaladt ki a száján. Leo ellökte.

Mindenki más sűrű csöndbe burkolózott, így végül Leo előrelépett, és kezet nyújtott.

– Engem pedig Leónak.

– Maga töltötte ki a jelentkezési lapjaikat? – kérdezte Nicole elnyújtott orrhangon, és erősen megszorította Leo kezét.

– Nem, az Bradley volt. – Amikor a nő eleresztette, Leo egyik kezét Bradley vállára tette, úgy mutatta be a csapat következő tagját. Aztán Walterre mutatott. – Ő pedig itt Walter. – Kis habozás után Terryre is sort kerített, aki egy lépéssel távolabb maradt tőlük. – Amott pedig Terry.

Walt sután intett felé.

– Miss… öhm… „miss”? Mrs.? Vagy hívjam egyszerűen asszonyomnak?

– Nicole, de a „miss” kellemes változatosságot jelentene. A „Miss Nicole” fantasztikusan hangzik! És tegeződjünk, ha lehet.

– Rendben tehát, Miss Nicole – Walt körbekémlelt a sötétségben, ami egyre sűrűsödött –, megmondanád, hol vagyunk pontosan?

– A buszmegállóban. – Megkerülte őket, mint a kapitány, aki szemrevételezi a legénységet. – A busz nem megy el egészen a táborig, ezért én jöttem. – Hirtelen elégedetlenül felnyögve nézett Bradley lábára. – Te papucscipőben jöttél a sivatagba?

– Vezetni szoktam benne, és ortopéd cipő – magyarázkodott Bradley. – A podiáterem ajánlotta.

– Egy fenékdoki?

Leo ajkát halk röhögés hagyta el, még mielőtt megakadályozhatta volna. Bradley rövid szünet után hozzátette:

– Mindegy, hagyjuk!

Walter táskája hevert a hozzájuk legközelebbi padon. Nicole vetett egy futó pillantást rá, hogy aztán hitetlenkedve újra odabámuljon arra a valamire, ami a félig nyitott táskából kilátszott. Mintegy megdelejezve odalépett, és kihúzta azt az élénkkék műanyag eszközt, amelynek egyik végén egy szórófej, a másikon meg egy harmonikaszerű palack fityegett.

– Ez meg mi a franc?

– Egy Tushy. – Walter odanyúlt, kiragadta a kezéből a holmit, és sietve visszatuszkolta a táskába. – Egy hordozható bidé.

– Egy bidé? – A fényszórók szépen megvilágították Nicole-t: kétségkívül mulattatta az információ. Hátralökte a homlokán a kalapját, és Leo önkéntelenül is érzékelte, hogyan fut végig kicsiny csapatuk tagjain a felismerés; a nő, így, hogy a teljes arca láthatóvá vált, még csinosabb volt, mint eddig sejtették. – Hoztak már ide mindenféle őrült cuccot a népek – mondta Nicole –, de ez még nekem is újdonság. Jött egyszer egy pasas, aki azt hitte, hogy képes lesz végiglovagolni a napokat úgy, hogy mellbimbócsíptetőt visel. Egy lánybúcsús brigád meg vagy egy tucat vibrátorral felszerelkezve érkezett. Persze végül mindenki azzal a tudással távozott, hogy ezek egyike sem összeegyeztethető az egyhetes lovaglással. – Előrébb hajolt, és az egyik csizmás lábával az előtte lévő fatönkre támaszkodott. – Ha szeretnéd, szimplán belökhetlek a folyóba, az majd tisztára mossa az alfeledet, és nem foglalja a helyet a hátizsákodban.

Bradley egy kicsit kihúzta magát.

– Mondtam, srácok, hogy fasza kis kaland lesz.

– Már bocsánat – vágott közbe Walter, és kisdiák módjára emelte fel a kezét, ami mintha remegett volna kissé –, jól értem, hogy itt valami egyhetes lovaglásról van szó?

– Hiszen ezért vagytok itt, nem? Hogy cowboyosdit játsszatok. Elviszünk titeket lóháton a Banditák ösvényére. Oda nem hozhatjátok sem a papucscipőt, sem az okostelefont, sem az okosklotyót. Tágas égbolt, vacsora a tábortűz mellett. Nyomok, rejtvények és – ha szerencsétek van – valódi elásott kincs.

– Rejtvények? – vágott közbe mogorván Terry. – Mi a faszom? Miféle szar cég ez?

Nicole-ról lepergett a megjegyzés.

– Olyan, ami majd segít életben maradnod… – alaposan, tetőtől talpig megnézte magának az álcaruhás Terryt, aztán hunyorított – a bevetésen.

***

A hosszú utazás miatt Leo már túl fáradt és mogorva volt hozzá, hogy cseverésszen. De miközben Terry a hátsó ülésen topográfiai térképeket, kanyonismertetőket és csak a jó ég tudja, mi minden mást teregetett ki maga elé, Bradley fáradhatatlanul öntötte a kérdéseket Nicole-ra.

– Hová megyünk most?

– A táborba.

– Lesz még ott más is?

– A főnököm felkészíti a lovakat.

– Nem te vagy a főnök?

– De igen, ha Kobak épp nincs jelen.

– Lakókocsik lesznek a táborban?

– Sátrak.

– Van pasid?

Nicole erre a kérdésre nem válaszolt, csak felvett oldalról egy bőrtokba bújtatott kést, és keresztbe a combjára helyezte.

Walt közelebb hajolt.

– Csak hogy tisztázzuk, találunk majd itt-ott normális vécét is útközben?

Ezen a kérdésen Nicole hosszan kacagott, de végül a válasza sajnos nemleges volt.

Bradley egykedvűen hátradőlt az ülésben, és arcát az ablak felől fújó szélnek fordította.

– Érzitek a levegő illatát, srácok? Nincs légszennyezés, nincs kipufogógáz. Ez az igazi kalandorélet! Az igazi vadnyugati hősök élete! – Felemelte az ingét, és megpaskolta a bordáit. – Érzem, ahogy nő a mellszőröm. És az agyaram is.

Walter kidugta a fejét a kocsi ablakán, de hamarosan reszketeg üvöltés tört elő a torkából, sietősen visszahúzta a fejét, és köhögött.

– Beszippantottam valami bogarat!

– Vannak egész nagyok is – erősítette meg Nicole.

– Mondom én, srácok – fordult hátra az anyósülésen Bradley, mintha mi sem történt volna, hogy szembekerüljön a többiekkel –, ez rohadtul király lesz. Egy hét minden felelősség nélkül. Lehet, hogy sosem akarok hazautazni. Emellett – folytatta magára mutatva – itt van veletek maga Howard Carter, teljes életnagyságban.

Nicole kérdő arckifejezését látva, Leo megmagyarázta:

– Az a fickó, aki megtalálta Tutanhamon fáraó sírját. Bradley archeológus.

Terry gúnyos kacajt hallatott, a légmozgás meglebegtette gyér szakálla szőrszálait.

– Az lehet, de hogy terepen még sosem járt, az is biztos. Én vagyok közülünk az egyetlen, aki látott valaha közelről valódi réskanyont.

– Mégis mi az a réskanyon? – kérdezte Walter.

Terry hátradőlt, hogy kiélvezze a helyzetet, amikor fogékony hallgatóságra zúdíthat némi információt.

– Olyan keskeny, hosszú szurdok és hasadék, amelyet sok évszázadon át a repedésekbe hatoló víz vájt a lágy homokkőbe.

Bradley tekintete Terryről átvándorolt Walterre.

– Másnak is az volt a benyomása, hogy ez a mondat szükségtelenül sok kétértelműséget tartalmazott?

Nicole tekintete találkozott Walterével a visszapillantó tükörben, és készségesen értelmezte az iméntieket:

– Mint egy nagyon hosszú, keskeny, sziklába vájt folyosó.

– Aha! – Walter ezzel a magyarázattal már elégedett volt. – Az egész klassz lehet.

Terry megköszörülte a torkát.

– Mindegy. Csak haladjatok szorosan a nyomomban. Tudom, mit csinálok.

– Én a vezetőink nyomában fogok haladni – felelte Leo csendes nyugalommal.

Nicole rákacsintott a válla fölött.

– Okos fiú vagy.

Leo pontosan tudta, hogy ha Bradley olyan túrát szervezett volna, ami szándékosan kívül áll Terry érdeklődési körén – a kincskeresésen, a kanyontúrán és a Bear Grylls-stílusú vademberéleten –, Terry akkor is úgy viselkedne, mint aki bennfentesebb minden bennszülöttnél. Végül is, mit számít, hogy olyasmiről beszél-e vég nélkül, amiről sokat tud, vagy olyasmiről, amiről nem? Leo mély levegővétellel igyekezett lehűteni a nyugtalanságát és bosszankodását.

Most már úgysem tehet mást, mint hogy igyekszik a hosszú lovaglás miatti rettenetet valamiféle várakozásteljességgé alakítani magában, hiszen egy hetet távol tölthet az irodától. Nem sokat lehetett látni a vidékből száguldás közben. Leo úgy hitte, egy vadul izzó szempárt pillantott meg a bozótban a fényszórók fel és alá ugráló sugarában, amely utat vágott előttük a sötétségben. Aztán egy különlegesen magas ugratásnál a gyomra is megemelkedett, majd a földet érő gumiabroncsokkal együtt lesüllyedt, és a testében található minden egyes csont összekoccant. Továbbhaladtukban a kocsi kereke hallhatóan bőséges por- és kavicszáport küldött a mögöttük terjeszkedő csöndbe.

Miután a Bronco végre nagy zörgéssel megállt, a férfiak különböző mértékű lelkesedéssel másztak ki belőle. Leo első lépései olyan ingatagok voltak, mintha kábulatban tette volna őket; amint a lába a talajhoz ért, porfelleget keltett. Hűvös és szinte kényelmetlenül száraz szellő fújt, a levegőt súlyossá tette a zsályacserjék és az égő fa füstjének szaga. Napnyugta után kihűlt a talaj.

Walter, Leo mellett megállva, a lábához ejtette a táskáját, és két öklét a csípőjén megtámasztva, hunyorogva kémlelt a távolba, szemügyre véve a tájat. Nem sokat láthatott – az ég inkább volt már szurokfekete, mint lilás, a környező hegyekből a hátulról jövő fényben csak halvány körvonalakat lehetett kivenni –, de lassan mégis beivott a látványból, amennyit tudott. Egy sor apró lámpás világította meg a kis táborhelyhez vezető ösvényt, amely nagyjából negyven méterre lehetett tőlük.

Nicole már említette, hogy sátortáborra számítsanak, de a korábbi kirándulásaik közül még a legdurvább során is élvezhették legalább a folyóvíz előnyeit. Követték a nőt, és minden lépéssel egyre sűrűbb lélegzet-visszafojtott csönd ült rájuk: a fokozatos felismerés, hogy ez bizony rusztikus. A tábortűz hat sátrat világított meg körben; lovak halk nyerítését hozta feléjük a szellő a sötétben. Gyönyörű volt. Amikor közelebb értek a tűzhöz, Leo már ki tudta venni egy kovácsoltvas bódé meg a fém hullámlemezből készült előtető körvonalait. Apró épület volt, kerti budira emlékeztetett.

Egy nagy cölöp állt a tűztől nem messze, és Nicole felnyúlt, hogy leakasszon a fába vert görbe szögről egy csíptetős írótáblát.

– Ez az alaptábor, ezért itt valamivel több a kényelem, mint amiben a továbbiakban részünk lesz. – Agyoncsapott egy szúnyogot, aztán a félkörben álló sátrak felé intett. – Élvezzétek ki a luxust, srácok! A sátratokban találtok egy ételcsomagot meg egy kis vizet, amivel kihúzzátok az éjszakát. Még az is előfordulhat, hogy lesz egy-két üveg behűtött sör is, attól függően, hogy a főnök mennyire volt adakozó kedvében. Alapszabály, hogy nincs ivászat, csak este, miután tábort vertünk, és akkor is csak az, amit mi adunk. Nem tudunk mit kezdeni a részeg cowboyokkal.

Sokatmondó pillantást vetett Bradley-re, aki összerándult. A közvetlenül mellette álló Walt ugyanabban a pillanatban ugrott egyet, mert valami zörgés ütötte meg a fülét a közeli száraz fűből, és Leo karjába kapaszkodott. Leo és Nicole kivételével mindenki ösztönösen hátrált egy kicsit.

– Mi a franc volt ez? – suttogta Bradley.

– Egy bébiróka vagy egy nyúl. – Nicole le sem vette a szemét a tábláról. – Senkit sem fog bántani.

Nem úgy tűnt, hogy Waltert sikerült meggyőznie. Még Leónak is be kellett ismernie, hogy nem könnyű elvonatkoztatni tőle, mennyire védtelennek érzi magát az ember így, ha csak a széles, fekete ég meg a csillagok végtelen sora veszi körül. Legutóbb a Wilder-farmon töltött nyáron érezte magát ilyen mértékű elszigeteltségben, de akkor legalább volt a házban villany és angolvécé. Itt, a semmi közepén valóban csak a hold, a csillagok meg néhány fáklya adott némi fényt. Leo feltételezte, hogy a táborban biztonságban vannak, de egészen idáig színét sem látták ennek a bizonyos főnöknek, és azt nem lehetett állítani, hogy Nicole különösebben izgatta volna magát a testi-lelki jóllétük miatt.

– Arra viszont mindenkit megkérnék, hogy ne császkáljon el. Itt sík a terep, de nem sokáig marad az a környéken. Nem örülnénk, ha valaki lezúgna egy szikláról, csak azért, mert eltéved a sötétben, miközben pisilőhelyet keres. – Egy kisebb épületcsoport felé intett. – Ma este van egy fészerünk és egy kinti vécénk is, de senki ne hagyja el a lámpásokkal kijelölt területet. Ha nem látjátok a talajt, mi sem látunk titeket.

Terry terpeszben, karba tett kézzel állt.

– Mi erre a hegyioroszlán-helyzet? Azt olvastam, hogy errefelé lehet vadászni rájuk. Felteszem, állítottatok a tábor köré valamiféle kerítést.

Nicole szemlátomást elfojtott egy mosolyt.

– A kerítés nem tartja kívül őket, ha igazán be akarnak jönni.

– Akkor egy fegyver kéne! – mondta erre Terry.

– Nekem ugyan nem okoz gondot, hogy egy kakast egyetlen lövéssel tyúkká alakítsak – merengett Nicole –, de valahogy az a tapasztalatom, hogy a fegyverek általában több problémát okoznak, mint amennyit megoldanak. De ha aggódnál, tudd, hogy a hegyi oroszlánoknak nem sok haszna lenne belőlünk, és az évnek ebben a szakában amúgy is inkább az öszvérszarvasokat kergetik. Csak tegyétek, amit kérünk, és biztonságban lesztek.

– „Mi” alatt téged meg azt a csajt kell érteni, aki valami főnökféle? – érdeklődött Terry, és a hanghordozására a másik három férfi ösztönösen hátrált egy lépést, mintha jelezni akarnák a távolságukat Terry mondanivalójától. A haver nyilván nem látta Nicole kését.

– Miért gondolod, hogy a főnököm csaj? – kérdezte tőle felemelt szemöldökkel Nicole.

Terry nagy levegőt vett, hogy válaszoljon, de Bradley sürgősen közbevágott.

– Terry arra akart utalni, hogy nyilván egyikünk sem gondolná, hogy egy férfi csak lazán itt kint hagyna a pusztában, egy csapatnyi fickó társaságában.

Nicole igen jót mulatott e magyarázaton.

– Hát, én elég jól tudok vigyázni magamra.

Leónak kétsége sem volt afelől, hogy igazat mondott.

De Terry nem bírt magával.

– Tényleg?

Nicole tett felé egy lépést. Egészen közel került a férfihoz, és farkasszemet nézett vele.

– Lassan egy évtizede gondját tudjuk viselni a turistáknak. Van néhány cowboy, akik szükség esetén használják ezt a tábort, meg van egy fickó, aki előttünk haladva hagy némi ellátmányt számunkra a táborhelyeken, de sosem találkozunk velük, és nincs is rá szükségünk. – Elhallgatott, és merőn nézett Terry arcába. – Ez gondot okozhat? Mert ha igen, kerítek valakit, aki felvesz téged, és visszaszállít a holnapi indulás előtt.

A férfi felnevetett, de tett hátrafelé egy apró lépést.

– Ne csináld már. Minden oké!

– Jól van. – Nicole rövid ideig még fogva tartotta Terry tekintetét. – Holnap reggel találkozhattok a főnökkel. – Elvigyorodott. – Mindenképp próbálkozzatok meg nála is ezekkel a kérdésekkel.

Mindnyájuknak kiosztott egy tájékoztatót, de Leo csak annyit látott belőle a tűz halvány fényében, hogy valószínűleg a szabályok listája, amihez egy rövid útleírást tűztek. Ő már biztosan csak holnap nézi meg. Ebben a pillanatban csak az érdekelte, hogy az első oldal tetején pirossal bekarikázva ott állt a szám, melyik sátor az övé. Nicole azt tanácsolta, feküdjenek le aludni, és közölte, hogy reggel pontban hétkor lesz a reggeli.

– Aludjatok egy kicsit – hunyorított rájuk. – Nagy szükségetek lesz rá holnap.

Leo is elindult a laza csoport nyomában baktatva, amikor egy alak vonta magára a figyelmét, aki épp kilépett a kis lovaskarámból, mint a holdfényben fürdő délibáb. Szögegyenes haja az őszi levelek emlékét idézte, és két, folyóparton heverő meztelen testet juttatott Leo eszébe. Ködös kép volt, könnyen lehet, hogy félig már aludt, és csak álmodta. Megcsóválta a fejét, bemászott a sátrába, és lerogyott a hálózsákra, amit bent talált. Még a cipőjét sem vette le. A déjà vu érzés szinte tova is libbent, mielőtt tudatosan megragadhatta volna, és pár percen belül mély álomba merült.

Negyedik fejezet

LILY SZÁMÁRA NEM LÉTEZETT az a fogalom, hogy tovább aludni egy picivel. Nem volt szabadság, nem volt ünnep, csak különleges munkanapok, amikor tiszta farmernadrágban – és nem piszkosban – ült a vacsoraasztalhoz. Már kislány korában is mindig a nappal együtt kelt. Nyaranta ételt kellett tenni az állatok elé, az itatóvályút feltölteni, előkészíteni az ételeket a vendégek számára, és gondoskodni róluk. Telente változott egy kicsit a munka, de bárhogyan is, mindig a lovak voltak az elsők, az emberek csak másodikként követték őket, az pedig, hogy magával törődjön, sokkal később jött a fontossági sorrendben.

A többiek még mind aludtak a táborban, amikor Lily kilépett a sátrából, épp időben ahhoz, hogy lássa, hogyan ragyog fel az első halvány fénysugár az égen. Imádta ezt a környéket, ahol az alaptábor állt. A Lópatkó-kanyon (Horseshoe Canyon) szélén épp elég távol esett a lakott vidékektől ahhoz, hogy a vadont meg lehessen tapasztalni, de mégis elég közel voltak a városhoz arra az esetre, ha netán egy vendégre túlságosan ráül a várható elszigeteltség, és inkább meglépne előle. Azt mondani sem kell, hogy gyönyörű hely volt. Lily tapasztalatai szerint a városi népek mindig arra számítottak, hogy a sivatag kiégett, meddő terület, de valójában pontosan olyan eleven volt, mint minden kert. A sziklafalakat sziklarajzok ékítették, és elszórva nyárfacsoportokat lehetett látni, amelyek a kanyon homokos talajában futó szeszélyes vízfolyásokban nőttek. A mészkövekre rikító pirosban, sárgában, zöldben és narancsban játszó zuzmók kapaszkodtak. Itt kaktuszok törtek ki a kérges talajból, ott vadvirágok, az ösvényeket fűfélék nőtték be, visszakövetelve maguknak a helyet. A boróka erős, szinte sós illata töltötte be a levegőt.

Hűvös volt a reggel, és az éjszaka során leesett gyér eső nyirkosságot hagyott maga után. Jólesett az elmúlt napok hősége után, de az eső néha aggasztó tudott lenni itt kint. A magas kanyonfalak közt száguldásra kényszerülnek a vízfolyások, ezért nemcsak a vihar jelenthet veszélyt, hanem a mérföldekre tőlük leesett komolyabb mennyiségű eső is. Lily megtanította az embereket, milyen jelekre füleljenek, mi alapján egyértelmű a nagyobb áradás, és azt is elmondta nekik, hogy jobban teszik, ha a kisebbekre is ügyelnek: hamar felkavarodnak, botok és ágak örvénylenek bennük, és a korábban kristálytiszta víz sárosan ömlik tovább. Az elmúlt éjjel leesett csapadék nem volt sok, de mindenképp sárral járt, és kioltotta a tüzet. Ha nincs tűz, nincs étel, márpedig abban kivétel nélkül minden túravezető egyetértett, hogy míg a résztvevők kisebb-nagyobb nehézséggel túl tudják tenni magukat a fájó fenék és a kemény fekhely okozta kényelmetlenségeken, addig nincs az az isten, hogy az üres gyomrot is feledni tudják. A régi farmon, ahol csupa férfi vette őket körül, Lily apja mindig azt mondogatta: „Ki kell őket fárasztani, és meg kell tömni a bendőjüket.” Ott is tökéletesen igaz volt a meglátás, és ha lehet, itt kint csak még több igazság rejtőzött a szavakban.

Lily felélesztette a tüzet, bámulta, hogyan fénylenek-parázslanak fel a széndarabok, mielőtt lángra lobbannának. Amikor végre füst szállt az ég felé, feltette forrni a vizet, és nekiállt kávét főzni.

A lovakat már megetette és ellenőrizte, a patájukat megtisztította. Lilynek összesen nyolc lova volt, mindnek megvolt a maga bolondériája és sajátságos temperamentuma – ami megkönnyítette, hogy bármilyen gyakorlottsági szintű lovasnak jusson állat –, és mindnek sokkal több kényeztetés jutott, mint Lilynek magának.

Bonnie, Lily tízéves pej kancája tüzes hangulatban volt, a farkát éppen hagyta megfésülni, de közben türelmetlenül kapált a lábával a talajon, jelezve, hogy felőle indulhatnának. Zord volt a vidék, de a lovak megtanultak rajta járni. Jobban kedvelték a lassabb tempót és a változatos talajt – meg az extra nyalánkságokat –, amiben az ösvényen haladva részük volt, mint a Lily kis faháza környékén elterülő legelőn töltött csendes napokat. Voltak, akik négykerekű járműveket, kvadokat használtak a Banditák ösvényén (Outlaw Trail) történő haladáshoz, ahol erre lehetőség volt, de a Duke Wilder térképeire rajzolt útvonalakat többségükben csak gyalogosan vagy lóháton lehetett bejárni. „Ha a banditáknak megfelelt – mondta mindig –, nekem is jó lesz.”

Lily apja megszállottja volt a kanyonoknak, és éveket töltött azzal, hogy nyomába eredjen ugyanazoknak a mítoszoknak és legendáknak, amelyek most a lányát szolgálták, amikor túrákra és megrendezett kincsvadászatokra vitte a turistacsoportokat. De Duke-tól eltérően ezek a botcsinálta hétvégi harcosok, akik megbízták Lilyt, a kiruccanás után hazatértek, vissza a munkájukhoz, a családjukhoz, a megszokott valóságba. Duke ugyan szintén átsétált az otthona fizikai ajtaján egy-egy kincsvadászat után, de sohasem volt ténylegesen jelen a családja körében, mert az agya és a képzelete mindig ott járt a rég elfeledett, titkos, valahová elásott kincseknél, miközben az élete többi része – a házassága, az egészsége, a családi farm – elenyészett.

A bozótosban léptek csikordultak, és Bonnie halkan nyerítve üdvözölte az érkező Nicole-t.

– Kardosmenyecske Bonnie indulásra kész? – kérdezte búgó hangon, és megsimogatta a kanca orrán a lágy szőrt.

– Szerintem valaki tudja, hogy a sikeres munkanap végén kinéz neki egy mentacukor.

Nicole Montanából költözött Utahba, egyfelől állás reményében, meg azért, hogy minél távolabb kerüljön szemét családtagjaitól és még náluk is szemetebb barátjától. Lily Archie kocsmájában ismerkedett meg vele, miközben ő a pultban dolgozott; Nicole-t pedig felvették, hogy a parányi konyhában mosogasson, és segédkezzen a zsíros kocsmakaják elkészítésében. Nicole akkoriban a kocsijában aludt, ezért Lily hazacipelte, és az egyik szobáját felajánlotta neki. Mindketten csórók voltak, magányosak, és hamar olyan szoros szálak szövődtek közöttük, amilyenek csak olyan nők között alakulhatnak ki, akiknek nagyon elegük van már abból, hogy az életüket folyton tönkreteszik és feje tetejére állítják a férfiak hirtelenkedései és rossz döntései.

Amikor Archie beajánlotta Lilyt vezetőnek egy stáb mellé, akik Moab környékén kerestek forgatási helyszíneket, a lány senki másban nem bízott meg annyira, hogy el merte volna hívni magával, mint Nicole-ban. Az első közös túrát újabb követte, és amikor valaki kérdezősködni kezdett a terület történelme és az ide kötődő mítoszok iránt, azaz legtöbbször Butch Cassidyről és a bandájáról akart volna minél többet tudni, hogyan járták ezeket az ösvényeket, hogyan rejtették el a környéken a rablott holmit, és főként, vajon meg lehetne-e találni még bármit a kincsből, Lily hirtelen úgy érezte, mintha Duke szelleme tért volna vissza. Felsejlett előtte az apja régi, átkozott naplója – ami tele volt ötletszerű feljegyzésekkel, rejtvényekkel, sztorikkal és térképekkel. Ez volt az egyike annak a kevés holminak, ami Duke után maradt, és eszerint mégis volt valami értéke. Végül Lily úgy döntött, a francba is, valami jó akár mégiscsak kisülhet abból, hogy a nagy Duke Wilder árnyékában nőtt fel. Ki a fene gondolta volna, hogy ilyen sokan vannak, akik cowboyosdit akarnak játszani?

Ám így, hogy már hét éve ezzel foglalkozott, bőven elege lett belőle, tekintve, hogy szükségből kezdett bele, és eleve nem sok örömét lelte benne. Arra elég volt a pénz, hogy májustól szeptemberig ne kelljen pultoskodnia, visszavásároljon néhányat az eladott lovai közül, és Nicole-nak fizetni tudjon, de még így is épp csak a felszínen tudott maradni. Az autója és a lószállító kocsi is ősrégi volt, ráadásul Bonnie sem fiatalodott. És őszintén szólva, maga Lily sem. Imádta ezt a vad vidéket, de már vágyott rá, hogy valódi házban lakjon, és a ház körül legyen elég hely a lovak futtatásához. Már az is eszébe jutott, hogy gyerekeket szeretne maga köré. Gyökeret akart ereszteni valahol, de a sivatagban ez nem könnyű feladat.

– Milyen az új csoport? – kérdezte barátnőjét.

Nicole a kezébe vett egy vödröt, és teleöntötte lótáppal. A hangra válaszképpen azonnal közeledő patakopogás hallatszott, és egy fekete-fehér foltos ló futott feléjük, leszegett fejjel, csak úgy rázta a sörényét nagy boldogan. Kár lenne olyan közhelyeket pufogtatni, hogy a lovak és a gazdáik mennyire hasonlítanak, de az biztos, hogy Snoopyra és Nicole-ra is elég volt egyetlen ferde pillantást vetni, és egyikük sem gondolta meg kétszer, hogy fenékbe billentse-e az okvetetlenkedőt.

– Semmi újdonságszámba menő. – Nicole nem törődött vele, hogy Snoopy egy kicsit rágicsálta az ingét, mielőtt lehajolt volna, hogy belekóstoljon a vödör ínycsiklandó tartalmába. – Van egy nagyhangú, egy drága kis édeskrumpli, aki kettőig se tud számolni, egy rémisztő meg egy…

Lily kezében megállt a lófésű.

– Rémisztő? – Igen, Nicole-lal mindketten tudnak vigyázni magukra, ám ha elindulnak az ösvényen, végképp és teljesen magukra lesznek hagyatva. – De nem csinál kalamajkát, ugye?

– Á, nem. – Nic kezébe vett egy maréknyi árpát, és odakínálta Bonnie-nak. – Csak bosszantó. Meg van még egy csendes. Értelmes is. Na, ő… Cuki.

Lily megemelte felé az egyik szemöldökét, mire Nicole harsányan felnevetett.

– Jó, jó, néha bírom a csendeseket – felelte –, de nekem ez a srác már tényleg túl szelíd. És túl okos! – nevetett. – Egész idefelé úton kibámult az ablakon, és a csillagokat szemlélte.

Mielőtt megálljt parancsolhatott volna neki, Lily agyában felsejlett egy régi emlék: egy drága, izzadságtól nyirkos bőrű, epekedő városi fiú, aki határozott elszántsággal fölé kerekedik, Lily háta alatt takaróval letakart szalmabála, és a magasban, a rozoga pajtatető résén át bekandikál néhány csillag. Leo odasuttogott Lilynek, hogy csak csendben, de nem állt meg egy pillanatra sem. Sőt, talán még szenvedélyesebbé vált, csókokkal nyelte el Lily hangját, a sajátját pedig erőnek erejével fojtotta el.

– A csendes nem feltétlenül a szenvedélytelen szinonimája.

Most Nicole vágott színpadiasan megbotránkozó arcot.

– Mesélj! Erről még nem hallottam.

– De igen, már hallottál – felelte Lily, és Bonnie fésűjét a ládába dobta a többi felszerelés közé.

– Lássuk csak, melyikük lehetett ez a csendes, de szenvedélyes? – Nicole megérintette az ajkát az ujjbegyével, ami máris csupa por volt.

– Biztos nem az, akire gondolsz.

– A québeci könyvelő? – Felemelte a kezét. – Várjunk csak! Biztosan az az oregoni építész!

Lily megrázta a fejét, hogy elhessegesse az iménti képeket a fejéből.

– Mindjárt teljesen felkel a nap, muszáj reggelit készítenünk.

Nicole egy pillanatra megdermedt, aztán rádöbbent.

– Ah, szóval ő.

– Hát, ja.

A beszélgetés egy időre leülepedett, mindketten odaléptek a tűzhöz. A madarak többsége még hallgatott, a hajnal hűvösében jobban fáztak, mint amennyire az éhség hajtotta őket, de a kanyonban lakó ökörszemek kivételt jelentettek, mert lelkes énekük betöltötte a levegőt.

Öntöttek maguknak egy kis kávét, megmosakodtak, aztán nekiálltak a reggelikészítésnek, mert jól tudták, a sülő szalonna illata elég lesz ahhoz, hogy az álmos táborozókat előcsalogassa a sátrukból, még ha a napot nem is tudják vele felvarázsolni az égre.

– Na, és mik igazából a terveid, ha felhagyunk ezzel? – váltott témát Nicole, még ha ismét nem sikerült is olyan irányba indulnia, aminek Lily örült volna. Tudta, hogy Nicole-t sokat foglalkoztatja a súlyos kérdés, mi lesz, ha egyszer csak semmiféle bevétele nem lesz, és ha őszinte akart lenni, ő sem igen tudott másra gondolni mostanság.

– Még nem tudom. Addig bármikor dolgozhatunk Archie-nál, míg ki nem alakul.

A kanálnyi olvadó vaj felszisszent a serpenyőben.

– És mit szólsz a rodeóhoz? – kérdezte Nicole. – A farmért. Annak idején többször vettem részt akadálylovagláson, mint ahány hetet Archie konyháján dolgoztam. Benevezhetnék, egy próbát megérne, nem?

– Nem tudom, Snoopy elég fitt-e még hozzá – tűnődött Lily, és megrándult az arca. – De már csak azért is imádlak, amiért eszedbe jutott.

Nicole felmordult, és frusztrációját az előtte lévő krumplihalmon töltötte ki.

– Mindez csak azért, mert a filmekben az emberek egy csomó marhaságot megcsinálnak pénzért. Lehet, hogy Cassidynek igaza volt, egyszerűen ki kéne rabolnunk egy bankot.

– Neki sem jött össze túl fényesen – emlékeztette Lily.

– Mert nem nő volt. A pasik idióták.

Lily nevetett, és beleöntött egy maréknyi felkockázott vöröshagymát a forró öntöttvas serpenyőbe.

– Szerintem végül valahogy ki fogjuk ötölni. Még ha csak sört csapolunk is, és igyekszünk trükkösen kitérni minden önjelölt cowboy elől, aki besétál a helyre. Mégiscsak kettőnkről van szó, ne feledd! – Nicole bólintott. – Valahogy éljük túl ezt a mostani hetet, aztán meglátjuk.

Nicole tűzhely melletti dúdolásának hangját elnyomta egy sátor cipzárjának zizegése a távolból. Lily felnézett, majd mozdulat közben megdermedt, az időn keresztüllépő férfi közeledő alakját megpillantva.

Minden levegő kifutott a tüdejéből.

Nem voltak ismeretlenek előtte a sivatagi délibábok, tudta, hogy ilyenkor a fény hajlik vagy törik meg a szokottnál melegebb levegőben haladva, és a szem úgy érzékeli, mintha látna valamit, ami valójában nincs ott. Korábban is szembesült már ezzel a konkrét jelenséggel, ezért beletelt egy kis időbe, mire összeszedte magát, és rádöbbent, hogy ezúttal valami másról van szó. Most nem a fény vagy a levegő játszik vele, de nem is a saját sóvárgása vetít elé valakit.

Ezúttal valóban az Epekedő Városi Fiú lépkedett felé. Férfialakban.

Ötödik fejezet

ÍGY HÁT AZONNAL ELMENEKÜLT.

Egyetlen szó magyarázat nélkül ledobta a fakanalat az asztalra, és visszasietett a lustán legelésző Bonnie-hoz. Behúzódott a ló mögé, behúzta a nyakát, és alkarját a kanca marját fedő lágy szőrnek támasztotta, így igyekezett visszanyerni a rendes lélegzetvételét.

Mi a jóisten folyik itt?

Leo Grady… itt.

Leo – a fickó, aki elhitette vele, hogy örökké szeretni fogja, majd egyetlen szó nélkül eltűnt – megjelent itt?

Muszáj volt bizonyosságot szereznie. Kidugta a fejét Bonnie takarásából, és a szíve felugrott a légcsövébe. Igen, ő volt, ehhez kétség sem fért többé.

Magas, karcsú férfi, sima, mézszín nyaka kilátszott a vastag North Face melegítőfelső gallérja fölött. Bárhol felismerte volna azt a nyakat; a testtartást meg azokat a hosszú lépteket egy kilométerről is kiszúrta volna. Az összes többi emlékkép is automatikusan megrohanta az elméjét, és Lily szorosan lehunyta a szemét, mintha abban bízna, hogy ezzel sikerül őket kiszorítania onnan. Évekbe telt kiseprűzni őket, és mégis, itt voltak újra, hívatlanul áradtak, megállíthatatlanul, mint a villámárvíz.

Imádkozott volna istenhez, ha hitt volna benne. Vagy azonnal bevágódott volna a kocsijába, elhajtott volna onnan, ha nem érezte volna szemétségnek Nicole-lal szemben, hogy ott hagyja egyedül. Le sem kellett néznie a farmerjára, mert tudta, milyen rettentő koszos és elnyűtt, sem arra a kifakult, ócska vászoningre, amelynek egyik ujján jókora hipófolt éktelenkedett. Lily hirtelen rettentő toprongyosnak érezte magát. A haját praktikus okokból fonta be szorosan, eszébe sem jutott, hogy stílusos legyen, és lényegesen többet viselt napvédő krémből, mint kozmetikai szerekből, hogy a sminket ne is említsük. Fiatalabbnak tűnt a koránál, de valójában nem úgy, ahogy a legtöbben gondolták, amikor ezt megjegyezték. Ha abból a futó pillantásból le lehetett vonni bármiféle következtetést, Leo időközben valódi, felnőtt férfivá vált. Ő viszont, íme, csórónak és rendetlennek látszott, pontosan olyannak, mint az a régi lány, akit Leo sok-sok éve faképnél hagyott.

És ott lebegett a kérdés, hogy egyáltalán emlékszik-e még rá. Öt együtt töltött hónapnak egy csapásra vége lett egyetlen reggel alatt. Egyik percben még ott hevertek a folyóparton, összebújva egy takaró alatt – Leo Lily száját bámulta, alsó ajkát beharapva –, és a következőben már odabent álltak a házban, lebámulva a farm ősrégi üzenetrögzítőjére, amelynek kijelzőjén egy piros 29-es szám villogott kitartó, gépies pánikban.

A nap további része valamiféle kábulatban telt: Leo anyját baleset érte. Rendbe fog jönni, mondták az üzenetek, de kórházban van, Leónak muszáj hazamennie. A fiú berohant a hálószobába, és holmikat dobált egy bőröndbe. Alig a felét sikerült becsomagolnia, mielőtt indulnia kellett, és elköszönésképpen a lány ajkára tapasztotta az ajkát, majd megígérte, hogy visszatér.

„Felhívlak, ha leszállt a gép.” Ezek voltak az utolsó szavak, amelyeket Lily hallott tőle aznap reggel.

De nem hívta.

Így, hogy az anyja kórházban, biztosan nagyon sok a dolga, nem ér rá, gondolta Lily. Leo tíz évvel fiatalabb kishúga, Cora még csak tizenkét éves volt akkor; az anyjának komoly állása volt, sok felelősség között kellett zsonglőrködnie. Ám amikor három nap múlva Lily felhívta Leót, nyoma sem maradt annak a halk szavú, elragadó fiatalembernek, akit megismert. Nem, életében először kurtán-furcsán elintézte Lilyt: „Most nem tudok ezzel foglalkozni, Lily. Pár nap múlva felhívlak.”

Ekkor hallotta Leo hangját utoljára.

Egy szánalmas, késő éjjel folytatott Google-keresésből kiderült, hogy Leo egy év múlva lediplomázott a New York-i Egyetemen. Szinte azonnal állást kapott egy kis techcégnél Queensben, majd nemsoká egy komolyabb, nagyobb manhattani vállalathoz került. Nem volt Facebook-fiókja. Az Instagramon sem lehetett megtalálni. Még a cég honlapján sem szerepelt róla portréfotó. Lily azt sem tudhatta, megházasodott-e, vagy születtek-e gyerekei. A nőt egyszerre dühítette a helyzet, és töltötte el valami furcsa melegség Leo iránt, hogy ennyire nehéz lekövetni a neten.

Most, miután a múltjából idetévedt kísértet eltűnt a parányi, fadeszkákból ácsolt árnyékszékben, visszafutott oda, ahol Nicole továbbra is a serpenyőben sistergő krumplival foglalatoskodott.

– Mi történt? – kérdezte a barátnője. – Megcsípett valami?

– Meg, ja. De még hogy… – felelte Lily tompán. – Hé, figyelj, megtartanád a ma reggeli eligazító beszédet?

Nicole riadt szemöldökráncolással nézett Lilyre a kalapja karimája alól. Mindig ő intézte a fuvarozást. Az eligazítás Lily feladata volt. Még sosem cserélték fel ezeket a szerepeket.

Aztán egy nagy halom ropogós kérgű sült krumplit és hagymát lapátolt egy alumíniumtálcára.

– Kobak – mondta aztán –, te is pontosan tudod, hogy egyetlen dolgot rühellnék jobban annál, mint hogy én tartsam az eligazítást: azt, hogy az arcomat bele kelljen tennem ebbe a forró serpenyőbe.

Lily sóhajtva a csíptetős tábla felé nyúlt. Nicole másik feladata az volt, hogy kiossza a lovakat a csapattagoknak az általuk adott információk, vagyis a magasságuk, súlyuk és lovaglótudásuk alapján. Sajnos már olyan régóta dolgoztak együtt, hogy Lily ritkán nézte meg annál hamarabb a vendégek nevét és jelentkezési lapját, mint hogy itt, reggel összehívta őket a reggelizőasztal köré megtartani az eligazítást. Most nézett rá először a listára.

Lovas: Bradley Daniels

Ló: Kobold

Lovas: Walter Gibb

Ló: Dinamit

Lovas: Leo Grady

Ló: Bajnok

Lovas: Terrence Trottel

Ló: Calypso

Lilyből halk „Basszus…” szakadt ki.

Talán mégiscsak egy másik nyak, másik, hasonlóan szögletes váll, és egy egészen másik Leo Grady az. Tébolyult sietséggel kezdte lapozni a jelentkezési lapokat. A második lapnál tartott, amikor megdermedt a keze a levegőben. A Bradley nevű férfi jelentkezési lapja, ami a kupac tetején volt, a rátűzött fotóval együtt libegve leesett a földre, és Lily lebámult annak az embernek az arcára, akit valaha ismert.

Lehunyta a szemét, hátha sikerül felfognia a sors e durva, övön aluli ütését. Valami mély önfenntartási ösztön azt visítozta a fejében, hogy igenis kutasson, míg nem sikerül valami rendes kiutat találnia ebből a kutyaszorítóból. Vajon lefújhatnák ezt a túrát – például közelgő viharra hivatkozva? Vagy mondhatnák, hogy az egyik ló csúnyán megsérült? Hirtelen betegséget tettethetne?

Megtehetnék… bármelyiket. De Lily már régen megtanulta, hogy bármit tettetni, végső soron, mindig csak időpocsékolás: a sajátjáé és másoké.

A nő a fotót nézve eltűnődött, milyen ember lehet most Leo. Meg azon, vajon mit keres most itt. Hiszen a cég mégiscsak Wilder-kalandtúrák néven futott, az ég szerelmére! Lily nem rejtőzködött.

– Emlékszel, mit mondtál korábban? – nézett Nicre. – Tudod, a csapatról. Amikor mesélted, hogy van köztük egy nagyhangú, egy édeskrumpli, egy rémisztő meg… Tudod!

Nicole szeme elgondolkodva a barátnőjére tévedt.

– A csendes?

A csendes… és még mit is mondott Nicole? Hogy vonzó? Cuki? Lily újra lenézett a kezében tartott fotóra. A huszonkét éves Leo valóban az volt. Félénk, kedves, és folyton belemerült a gondolataiba, ám ez a mostani Leo… aki, ha jól számolja, alighanem harminckét éves… egyszerűen ellenállhatatlan. A fotó valami erkélyen készült, a kezében sör, és a fotósra nevet. A haja ma is ugyanolyan sötét, sűrű és kusza, mint ahogy Lily emlékezett régről: reggel az egyik fele mindig az égnek meredezett, a másik pedig a maga útját járva kunkorodott az arcába. Ragyogó sötét szempár. Az arcáról már eltűnt az egészen fiatalokra jellemző lágyság, megélesedett az arcéle, amióta nem látták egymást, egyszerre váltak a vonásai finomabbá és férfiasabbá. Az arccsontja erőteljesebb rajzú, az állkapcsa szögletesebb, a nyaka még mindig kifejezetten hosszú és karcsú, és a szája is ugyanolyan telt, ahogy Lily emlékezett rá.

Basszuuus.

Nicole közelebb hajolt, és a válla fölött ránézett a papírpaksamétára, mitől döbbenhetett meg ennyire a barátnője, hogy szinte kővé dermedt, mire Lily lecsapta az egészet mappástul az asztalra. Vad mozdulattal felmarkolt egy darab szalonnát, és vastag szeleteket kezdett vágni belőle. Aztán egyesével, nagy sistergés közepette a forró vasserpenyőbe dobta őket.

– Minden rendben, Kobak?

Semmi sincs rendben, a legkevésbé sem.

– Hát persze, minden oké.

A csapattagok egymás után előbújtak a sátrukból, nyújtózkodva, hogy aztán megálljanak egy pillanatra, és körbekémleljenek, vajon milyen vidéket nem láttak este a sötétségben.

– Öregem, ez aztán fantasztikus hely!

Leo meglepett kiáltása szűrődött feléjük a tábortűz mellől, és Lily minden egyes porcikáját elöntötte a libabőr.

A férfi észre fogja venni. Ő látni fogja, Lily pedig reagálni fog, márpedig Lily Wilder az a nő volt, aki semmit sem csinált tessék-lássék módon, beleértve azt is, hogy sosem került egy kartávolságnál közelebb bármiféle érzelmi elkötelezettséghez. Ám Leo most itt lesz a közvetlen közelében egy teljes hétig, és fogalma sem volt, hogyan tudja kezelni.

Így hát, továbbra is lehajtott fejjel dolgozott, elrejtőzve a cowboykalapja karimája alatt, miközben a tábor közepén álló, fából ácsolt piknikasztalra hordta a gőzölgő tálcákat, rajta krumplival, tojással, sült szalonnával. Nicole megkongatta az étkezésre hívó kis kolompot, mire álmos, sercegő léptek indultak feléjük a száraz porban. Amikor Lily mögött rekedtes nevetés harsant, a nő úgy érezte, mintha a szíve egyszerűen önállósította volna magát, mintegy kiesett a mellkasából, és a lábánál landolt. Hallás alapján megismerte a farm körül elterülő bozótosban közeledő csörgőkígyót, pontosan tudta, ha egy épp arra haladó holló károgta el magát a feje fölött elhaladtában. A tavaszi vízcsöpögés hangja alapján is le tudott vonni következtetéseket, és Bonnie türelmetlen fújtatásáról is meg tudta állapítani, mikor van elege aznapra a kancának a menetelésből. És igen, még ennyi idő után is ezer közül megismerte volna Leo Grady vibráló hangját, ahogy lassan felmelegszik, akár a környező sziklák a nap hevében.

Nagy levegőt vett, hátha az oxigén segít egy kicsit összeszednie magát, aztán a reggelihez felsorakozott férfiak felé fordult.

– Jó reggelt mindenkinek!

Rá sem kellett néznie Leóra, hogy tudja, tágra nyílt szemmel fordul hirtelen felé.

A férfi hangosan beszívta a levegőt, döbbenet áradt szét az arcán. Lilynek minden, sokat gyakorolt higgadtságát latba kellett vetnie, hogy ne látsszon rajta, felfigyelt rá.

– Álljanak neki, aztán ha ki-ki tele tányérral leült, ismertetem a terveket és szabályokat. – Olyan természetesen mosolygott, amennyire csak telt tőle, közben megigazgatta a serpenyőt és a halomba rakott villákat. – Kemény napok előtt állunk, és bőven jut étel mindenkinek.

Hárman máris ott tolongtak az asztal körül, és hangos megjegyzéseket tettek az ételre meg a környékre. Leo kivételével. Lily abban sem volt biztos, hogy a férfi pislog-e. Jó néhány másodperc beletelt, mire kis rándulással újra megelevenedett, odalépett a piknikasztal legtávolabbi végéhez, és lassan leereszkedett a padra. Nem törődött vele, hogy ételt szedjen magának. Csak ült, felvett egy baseballsapkát, és a szemébe húzta, úgy nézett lefelé az előtte lévő asztallapra.

Istenem, ez tényleg elviselhetetlen. Lily szíve úgy dübörgött, mintha fel akarná törni a bordáit, akár betont a légkalapács.

– Nicole-t már ismerik – folytatta, és ráébredt, hogy némi kapaszkodót jelentenek a szavak, amelyeket már vagy százszor elmondott korábban. Nic éppen egy csésze kávét öntött magának, a távolból integetett feléjük, és Lily örömmel látta, hogy mindenki kihúzza magát. – A nevem Lily Wilder, Nicole-nak Kobak. De mindenki másnak Lily, és ha lehet, tegeződjünk. Köszöntök mindenkit a Wilder-kalandtúrán. Remélem, mindenki felkészült rá, hogy jókat fog enni, remek lovakat ül meg, és átadja magát egy egyszeri, megismételhetetlen élménynek, az egyik legszebb vidéken, amit valaha látott.

Az a férfi, aki valószínűleg a „nagyhangú” nevet kapta Nicole-tól – edzett, napbarnított, jól fésült fickó tökéletes, világító fogsorral –, egyik kezével az asztalra csapott, csak úgy csörömpöltek az evőeszközök, és azt kiabálta:

– Hadd lássuk! Már alig várom!

– Lesz mit látni, mert vezetett túrán fogtok részt venni, méghozzá a világ egyik legeldugottabb és legszebb kanyonvidékén. Az 1880-as évek környékén sok bandita, Butch Cassidyt biztos ismeri mindenki, arra használt egy itteni, nyugat felé vezető útvonalat, hogy elmeneküljön az igazságszolgáltatás elől. Látni fogjuk majd a Falrés-kanyont (Hole-in-the-Wall), a Browns Park nevű völgyet és a Rablópihenő (Robbers Roost) nevű területet, ahol szintén sok bandita bujdosott egy időben. Egy részét ugyanúgy lóháton tesszük meg, ahogy annak idején ők is – folytatta Lily. – Útközben rejtélyeket kell majd megoldanotok, jó kis házikosztot kaptok, bepillantást nyerhettek a vidék történelmébe és földrajzába, és az újonnan szerzett helyismeretetek birtokában meg kell találnotok az elrejtett kincset.

A magas, tetovált pasas gúnyosan felnevetett. Lily vetett rá egy pillantást, épp akkor, amikor megsimogatta gyér bajszát és pelyhes szakállát. Alighanem ő volt a rémisztő.

De nem törődött vele, folytatta.

– Egész életemben itt jártam ezek közt a hegyek közt. Minden ösvényt, minden tájékozódási pontot és növényt ismerek. Ha követitek az utasításaimat, garantálom, hogy biztonságban lesztek, és ez lesz életetek legjobb kirándulása. Ezzel azt akarom mondani, hogy én vagyok a felelős, én vagyok a főnök a túrán, és ha én nem volnék jelen valamiért, Nicole az. Talán már feltűnt, hogy nők vagyunk. Ha bárkinek van azzal valami problémája, hogy nők vezessék, nőktől fogadjon utasításokat, tisztelettel viszonyuljon hozzájuk, netán a kezét az oldala mellett tartsa, most szóljon, mert még épp időben vagyunk ahhoz, hogy valaki érte jöjjön.

Nicole kitette már-már komikusan nagy kését az asztalra, és egyesével mindenkire rámosolygott, túl hosszan ahhoz, hogy teljesen higgadtnak hasson.

– Tehát, akar valaki jelentkezni?

Erre egy kivételével mindenki a fejét rázta, és udvariasan motyogott valamit. Az, akiről Lily úgy feltételezte, Nicole terminológiája szerint – lágyan göndörödő, sötét hajfürtjeivel, óriási zöld szemével és kerek, pirospozsgás arcával – az „Édeskrumpli” lehet, még hangosan nyelt is egyet, és azt suttogta:

– Igenis, hölgyek!

Az egyetlen ellenálló továbbra is ugyanabban a pózban, két karját a mellkasán átkulcsolva állt, majd a fejét hátravetve újra hallatott egy száraz nevetést.

– Van kérdésed? – kérdezte Lily. A férfi viszonylag edzettnek hatott, a harmincas évei elején járt, arcán leplezetlen megvetés. Szinte minden csapatban szokott lenni egy hasonló ember: olyan férfiak, akik azzal a biztos tudattal érkeznek, hogy mindent tudnak, és rá meg Nicre úgy néznek, mint két cicamicára, akik elhatározták, hogy amazont játszanak.

Az utazás végére elfelejtik ezeket az előítéleteket.

– Minden rendben. – A rémisztő szívott egyet a fogán, és alaposabban megnézte magának Lilyt. – Csupa tisztelet vagyok, szivi.

– Örömmel hallom. – Lily tapsolt egyet, és arra gondolt, bárcsak át tudnák ugrani a következő részt. Ösztönösen vetett Leóra egy pillantást, és riadtan látta, hogy a sötét szempár határozottan rá szegeződik. A szemkontaktus azonnal tüzet gerjesztett, ami a feje búbjától indulva végigfutott rajta, egészen a lábujjáig. Érezte, hogy felforrósodik a nyaka.

A fenébe.

Pislogott párat, és tekintetét inkább Édeskrumplira emelte, aki rikító narancssárga pólót viselt, rajta élénkzöld betűkkel a felirat: mizújs?

– Jó lenne, ha most körbemennénk, és mindenki elárulná a nevét – folytatta Lily –, mondana pár szót arról, milyen tapasztalatokkal rendelkezik a lovaglás terén, arról, mit remél ettől a túrától, hogy szem előtt tarthassuk. Walter? – Körbenézett, egyesével mindenkire. – Úgy láttam, van egy Walter köztünk. Kezdenéd?

– Én vagyok – emelte fel a kezét Édeskrumpli, és megpaskolta a szája sarkát egy papírszalvétával. – Walter Gibb. Gyerekkoromban egy kicsit tanultam lovagolni, de rettentő hosszú ideje nem ültem lovon. – Megköszörülte a torkát. – Ikrek jegyében születtem, szingli vagyok, állategészségügyi és wellness facilitátorként dolgozom…

– Egy Petco-üzletet vezet – vágott közbe Szakáll önelégült vigyorral.

– Te vagy Walter? – nézett rá Lily.

Szakáll visszabámult rá, azonnal felpaprikázódva, de kissé összezavarodva.

– Nem. Miért? Engem Terrynek hívnak.

– Akkor azt javaslom, ne vágj közbe, és várd ki, míg elhangzik a Terry név. Rendben? – Szakáll mogorván meredt Lilyre, aki rá sem hederített, és visszafordult Walter felé. – Folytasd, kérlek. Mesélj a hobbijaidról.

– Van egy kis területem egy közösségi kertben – vont vállat Walter. – Főleg salátafélék és virágok teremnek rajta. Meg paradicsom. – Elgondolkodva felnézett az égre. – Vasárnaponként Leóval meg a húgával, Corával reggelizem, de amúgy nem bővelkedem a társasági programokban.

Lily szíve elszorult egy pillanatra Leo New York-i életének említésére, de gyorsan elhessegette a rossz érzéseket.

– És mit vársz ettől a kirándulástól?

– Hm… Hát, amikor kisgyerek voltam, minden nyáron elküldtek ottalvós táborba, és utáltam. Több időt töltöttem azzal, hogy előre féltem, milyen lesz, amikor a szüleim elvisznek oda, és ott hagynak, mint a konkrét tábor időtartama. Ideges kiskölyök voltam, sosem eveztem, nem szerettem az akadálypályát sem… és lényegében semmit sem élveztem ott, kivéve a fazekaskodást meg a tábortűz melletti éneklést. Tegnap este igazából úgy éreztem, nem akarok itt lenni. De így, hogy már aludtam rá egyet, úgy gondolok erre, mint olyan tábori élményre, ami segít feledtetni azokat a régieket. – Vetett egy pillantást a társai felé, aztán enyhén meghajtotta a fejét. – Köszönöm.

Nicole felhorkantott. Mindig is a gyengéi voltak a finom lelkű, őszinte fazonok. Walter máris megnyerte magának.

– Terry? – fordult Szakáll felé Lily. – Most te jössz.

A férfi kifejezetten kényelmesen tette le a villáját, összehajtogatta a szalvétáját, hadd kerüljön teljesen a figyelem középpontjába.

– Hát, én már nemegyszer jártam itt – kezdte, és felnyúlt álcamintás pólója ujjához, hogy megvakarja a vállát, közszemlére téve nem különösebben mély benyomást keltő bicepszét. – Attól függően, merre akarunk menni, talán tudok valamivel hatékonyabb útvonalat javasolni a tervezettnél. A hétköznapi életemben a Cabela newarki horgász-vadász boltját menedzselem.

– Ő a raktáros – vágott közbe Nagyhangú.

– …mellette van egy elég nyereséges kisvállalkozásom.

Nagyhangú újra úgy érezte, hozzá kell tennie valamit:

– Feltört iPhone-okat árul.

Lilyben felhorgadt egy pillanatra, hogy emlékezteti a csapatot, ne vágjanak egymás szavába, várják ki a sorukat, de Terry máris a feketelistáján volt. Hagyta, hadd csinálják, ahogy szemlátomást szokták.

Ami Terryt illeti, amúgy sem foglalkozott a közbeszólásokkal, úgy dőlt hátra, mint aki tudja, hogy minden szem feszült figyelemmel szegeződik rá.

– Én valódi kalandornak tekintem magamat. Vadásznak. Szeretem a kinti programokat, mert ott lerázhatom magamról a társadalomban rám ragadt szarságokat meg az emberek állandó süketelését. Manapság bőven elegem van a sok homo mindenféléből meg a gendersemleges izékből. Jézusom! Ha a természetet járom, legalább ott átérezhetem, mit is jelent valóban férfinak lenni.

Lily érezte, hogyan szorul ökölbe a keze a dühtől.

– Be kell vallanom, eddig ezt a fiút fogadtam legkevésbé a szívembe – jegyezte meg Nicole, kísérletet sem téve rá, hogy lehalkítsa a hangját. Leo félrenyelt egy falat szalonnát.

Lily figyelmeztető pillantást vetett a barátnőjére, Terry pedig folytatta.

– Boulderben részt vettem egy tizennégy napos Ultimate Man alap-életmódkurzuson, leeveztem néhány száz kilométert a Colorado folyón, és bungee jumpingoltam is a dél-afrikai Bloukrans hídról.

– Ezt mind? – hitetlenkedett Lily.

Nagyhangú hátrahőkölt.

– Te most hülyéskedsz, Terry? Ne már!

– Nem hülyéskedek – felelte a férfi. – Ezek a kis puncikák a parkolóból sem tudtak volna elindulni. Ezeket az utakat a vadászboltos srácoknak szerveztem.

– Terry amúgy elég ritkán szokott velünk lógni – mormolta Walter.

Terry a füle botját sem mozdította erre. Lilyre nézett.

– Elnézést, engedélyezed, főnök, hogy a punci szót használjam?

– Szerinted? – ütötte vissza a labdát Lily.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy a másik három férfi szemlátomást majd a föld alá süllyed.

– Honnan tudhatnám, egy tyúk mit szeret? – nevetett pimaszul Terry.

Nagyhangú erre felröhögött. Lily leesett állal meredt rá, és azon tűnődött, vajon a világon létezett-e már hasonlóan idétlen öngól. De úgy tűnt, Terryben nem tudatosult, viszont a nő látta a szeme sarkából, hogy Leo két kezét az arcára tapasztja. Lily töprengve nézte Terryt.

– Bajkeverő akarsz lenni?

A férfi gúnyosan vigyorgott rá.

– Nem volt tervbe véve.

– Örülök, hogy ebben megegyeztünk. – Lily hivatalosan is kész volt rá, hogy továbblépjen a következő csapattagra. – Szőke fiú? – fordult Nagyhangú felé. – Te jössz.

Ez a férfi is hasonló korú volt, mint a többiek, és kifejezetten jóképű példány a szőke hajával meg a kék szemével. Felállt, és vetett a nőre egy színpadiasan szexi mosolyt. Ő maga is teljességgel tudatában volt erényeinek. Egy másik világban, egy megfelelő estén, amit Archie pultja mögött tölt, Lily el tudta volna képzelni, hogy hazaviszi magához, elsősorban azért, mert mindig a rendkívül szexi fazonokat választotta.

– Bradley vagyok. A Bradre nem hallgatok! A Rutgersen tanítok archeológiát.

Archeológus. Érdekes. Lilyt nem kevés régésszel hozta össze a sorsa annak idején Duke munkája miatt, de Bradley egyáltalán nem illett közéjük. Az ő testét ahelyett, hogy tetőtől talpig viharvert North Face vagy Patagonia felszerelés borította volna, felül végig gombos, mellén keresztbe burberry felirattal ékesített, western stílusú ing fedte, farmerba bújtatott lába végén pedig puha bőrből varrt bakancs, amin csak úgy csillogtak a fűzőkampók. Egy öntelt pöcs, lássuk be. A bakancsot a hét végére úgy beborítja majd az út szennye, hogy Bradley biztosan el is dobja.

– Egyszer-kétszer már ültem lovon – folytatta a férfi a bemutatkozást –, de azóta már évek teltek el, és még akkor is, attól tartok, elég rosszul csináltam. Hétvégente softballozok, én vagyok Miss Cora legfantasztikusabb nagybácsija, és időnként össze szoktam futni azzal a lúzerrel… ott. – Leóra mutatott. – Alapvetően azért vagyok itt, mert egyszerűen egy hétig el akarok játszani valami nyavalyás cowboyt. Átmentem a vizsgán? – Két kezét vakító kék, vadonatúj farmerja zsebébe dugta.

– Nálam megfeleltél – vonta meg könnyedén a vállát Lily, Walter pedig kedves még szépet vetett a barátja felé, miközben az helyet foglalt.

A helyzet mindent elsöprő rettenete ekkor csapott le Lilyre. Lenézett a kezében tartott táblára, és nyugtázta: már csak egy név maradt. Lassan beszívta a levegőt, hogy megerősítse a lelkét.

– Azt hiszem, akkor már csak… Leo maradt – közölte olyan határozottan, amennyire csak engedte vadul lüktető pulzusa.

A férfi rezignáltan bólintott, és feltápászkodott ültéből, Lily pedig magában fohászt intézett a szívéhez, hogy legalább az iméntinél ne kapcsoljon még magasabb fokozatra. Hiába.

Leo megköszörülte a torkát. Lily remélte, nem árulja el, hogy ismerik egymást. Nem töltötte el büszkeséggel, ha arra gondolt, mit tett vele a tény, hogy ez az ember faképnél hagyta. Nemigen vágyott rá, hogy azt a ronda sebhelyet e közönség elé tárja.

– A nevem Leo. Harminckét éves vagyok. – Tartott egy kis szünetet, kerülve Lily tekintetét. – Van egy kis tapasztalatom lovakkal. – Mintha a csend minden levegőt magába szippantott volna kettejük körül az alatt a pár másodperc alatt, míg Leo nem folytatta. – Manhattanben élek, egy informatikai cégnél dolgozom.

Rövid idő után, mialatt kétségkívül mindenki arra várt, hogy Leo folytassa, Bradley harsányan felnevetett.

– Lebilincselő a sztorid, haver. Ne szerénykedj!

Miközben Lilyt egyáltalán nem lepte meg az informatikai állás, a konkrét megnyilvánulás nagyon is. Leo legújabb verziója inkább tűnt zárkózottnak és szenvtelennek, mint kedvesen félénknek. Az a Leo, akit egykor ismert, a számok bolondja volt, de csak finom áhítatossággal, ahogy a festő közelít a művészethez. Annak idején minden tőle telhetőt megtett, hogy Lilyvel is megszerettesse a matematikát. Az ég szerelmére, még kedvenc egyenlete is volt – valami, amit kapcsolatba lehetett hozni egy gömb felszínével… valami, amit akkor sem értene, ebben biztos volt, ha a fiú azzal töltötte volna az elmúlt évtizedet, hogy elmagyarázza neki.

Keresgélni kezdte ezen a férfin a jeleket, hogy valódi, hogy ugyanazt az embert látja most, akit egy korábbi életében ismert – egy régi szerető, akinek a bőrével, a csontjaival és izmaival egykor oly bensőséges viszonyban állt. Amikor Leo felnyúlt, hogy megigazítsa a kalapját, Lily néhány bőrkeményedést látott a tenyerén. Nem olyan emberé volt, aki kétkezi munkát végez, inkább olyanra vallott, aki hosszú órákat szokott edzőteremben tölteni, vagy néhanap átrendezi otthon az egész lakást. Pirospozsgás arcszíne arra engedett következtetni, hogy nem tölti az egész napját az iroda zárt terében; talán hétvégente biciklitúrákra megy, vagy kocogni szokott a parkban. Az órája vaskos és szemlátomást drága volt, nem csupán az időt mutatta, de a dátumot, irányt és az aktuális tengerszint feletti magasságot is. Lily agyán átfutott a kérdés, vajon Leónak valójában milyen gyakran van szüksége a hétköznapjain ezekre az adatokra. Nem viselt jegygyűrűt, és a nő úgy érezte, a felismeréstől, hogy erre felfigyelt – meg az áradó megkönnyebbüléstől, amit magával hozott –, legszívesebben összetörne valamit.

Leo hallgatott egy ideig, mint aki megpróbálja eldönteni, mennyire legyen őszinte. Az a régi Leo egyszerű, nyitott könyv volt, Lily szemében legalábbis mindenképp. Arról, hogy a mostani mire gondolhat, fogalma sem volt.

– Ami a hobbikat illeti… sokat olvasok. Szeretek biciklizni, futni…

– Dolgozni! – vágott közbe éles, kurta nevetéssel Bradley.

– Igaz – bólintott Leo, és megrándult az arca. – Amit pedig ettől a kirándulástól remélek…

Elhalt a hangja, Lily pedig az asztal sokat látott deszkáit kezdte tanulmányozni. Az évek során simára-fényesre kopott, itt-ott mély karcolások és égésfoltok éktelenkedtek rajta, másutt az idő súlya alatt vetemedett meg. A nő tudta volna mihez – vagy kihez – hasonlítani.

– Azt hiszem, egyszerűen csak valami kalandot keresek. A hétköznapjaim eléggé rutinszerűen telnek. – Forgatni kezdte a kezében a baseballsapkáját, és úgy tűnt, mintha most figyelne fel rá, mennyire elkomorodott a hangulat. – De talán a legjobb, ha nem teszem ilyen magasra a lécet, és csak annyi lebeg a szemem előtt, hogy életben maradjak – sietett megjegyezni. A szája sarka kis mosolyra görbült, a szemében villant valami, és a többiek felnevettek. Lily szíve képes volt még ettől a hirtelen fellobbanó, parányi szikrától is lezuhanni a mellkasából valahová a gyomra környékére.

Walter újra tapsolt, ezúttal hangosabban.

– Jól van. – Lily kissé megrázta magát, és intett Nicole-nak, hogy hozza közelebb a kezében tartott kis fémládát. – Kérem a mobiltelefonokat. – Ha elolvasták az e-mailben küldött tájékoztató anyagokat, pontosan tudják, hogy ez következik. De Lily már megtanulta, hogy lényegtelen, figyelmezteti-e előre a csapatokat, mint ahogy az is, hogy hányszor és milyen mélységben; e ponton mindig zúgolódni kezdenek a résztvevők. Nicole körbejárt az asztal körül, és mindenkinek sorra megköszönte, hogy megszabadult a készüléktől, miután egyesével, kisebb-nagyobb tétovázás után, ki-ki a kazettába tette a telefonját.

– A gyógyszereiteket természetesen magatoknál tarthatjátok – folytatta Lily. – És ha bármire szükségetek van, a józan ész adta keretek között, csak szóljatok. Arra készülünk, hogy minél jobban eltávolodjunk a városi kényelemtől; akkor az igazi, ha kemény.

Terry torkából nyers röhögés tört elő. Ezzel a fickóval tényleg sok gond lesz.

Lily fejével a kis GPS-egység felé biccentett, ami Terry mellényének töméntelen sok zsebe közül az egyikből kandikált ki.

– Lehet, hogy jobban tennéd, ha azt is bezárnád itt, és nem cipelnéd magaddal. Nem lesz hasznunkra.

Terry lehunyta a szemét, és nagyot sóhajtott.

– Ez, bébi, egy globális helymeghatározó eszköz. Szó szerint az a dolga, hogy a semmi kellős közepén is dolgozzon.

– Hát, bárki is adta el neked, biztosan nem kérdezett rá, hol akarod használni.

Terry végigsimított a szakállán.

– Tudod, hogy működik a GPS?

Lily a távolba mutatott, ahol magas, vörös sziklaoszlopok meredtek az ég felé.

– Arrafelé megyünk majd. Az aksik lemerülnek, a mobillefedettség nulla, a kanyon falai lefogják a műholdas adást, ráadásul a napfényben? Szinte képtelenség kivenni, mit mutatnak az ilyen kis digitális képernyők. Van a hátizsákodban egy nyomtatott térkép. Azt kell figyelned, meg azt, amit én mondok. A GPS-t nem. Érted?

– Kissé ijesztő a főnökünk, de nekem egész szimpatikus – suttogta oda színpadias félhangon Walter Leónak, aki, mint Lily megfigyelte, mind ez ideig sikeresen elrejtett magában bárminemű reakciót.

Lily a kezébe vett egy hátizsákot, amihez hasonlót ki-ki talált este a sátrában is, és elkezdte sorra kipakolni belőle a felszerelést.

– Mindenki kapott egy táskát, amiben minden benne van, amire szükség lehet. Használhatjátok ezt is, meg a sajátotokat is, de ha utóbbi mellett döntötök, ügyeljetek rá, hogy minden átkerüljön bele ebből, és a kempingágyatokon lévő hálózsák is. Mindenre szükségetek lesz. Bármit, amit nem hoztok magatokkal, biztonságba helyezünk, és elzárunk a fészerbe.

Végigsimított az asztalra terített térképen. Gyorsan körbepillantott, és megbizonyosodott róla, hogy mindenki rá figyel, beleértve Leót is. A térkép felnagyítva tartalmazta Duke egyik térképét a többtucatnyi közül, amelyeket életében rajzolt. Lily apja a világon szinte mindenkinél jobban ismerte az amerikai Délnyugatot, és szakértelmét sokan lázas előszeretettel vették igénybe. Nagy kár, hogy a tevékenység sosem hozott túl sokat a konyhára. Duke számára legalábbis nem. A múzeumok sokat profitáltak belőle, őslakosok által lakott vidékekre kerültek vissza fontos műtárgyak, de Lily apja sohasem a pénzért dolgozott. Talán időnként kapott kisebb összegű jutalmat, ami a felfedezőnek járt, így könnyebben ki tudta fizetni a számlákat, ám igazából a kutatás izgalma hajtotta, az, hogy nyomokból olvashatott, rejtélyeket oldhatott meg, és lassan felszínre hozhatta a múlt titkait. Valódi vadászat volt számára.

Lily megkocogtatta a nyomatot a vonal mellett, amelynél Duke gondos betűivel a Lópatkó név állt.

– Itt vagyunk most. – Végigcsúsztatta az ujját az útvonalon, elidőzve egy-egy ponton. – Ma este a Banditák ösvényének egyik szép kiszögellésén táborozunk, utána pedig a Francia-forrásnál, a Hans-laposkő alatt. – Egy pillanatig szünetet tartott, aztán folytatta. – És most jön néhány különösen fontos tudnivaló. – Elővett egy másik térképet a vidékről, amely szintvonalakkal a magasságot is ábrázolta; sok volt belőlük. – Mindig maradjatok távol a kanyonok szélétől. Higgyétek el, nem olyan szilárd, mint amilyennek látszik, és egyszerűen nem vagytok annyira edzettek és nem álltok olyan szilárd lábakkal a talajon, mint gondolnátok. Ne a saját károtokon tanuljatok.

Lily épp elkapta, hogyan kerekedik el Walter szeme a rémülettől, de becsületére legyen mondva, bólintott.

– Az utazás során nyomokat kell megtalálnotok, rejtélyeket kell megfejtenetek, és a térképetek segítségével rá kell bukkannotok a helyes útra, hogy eljussunk a rejtekhelyhez, ahol a kincset találjátok. – Kihúzta magát. – A többit majd útközben megbeszéljük, de csak sorjában. Most összeismertetünk titeket a lovaitokkal. Mindenki szedje föl a sátrát és csomagolja el az összes többi holmijával együtt, miközben mi elmosogatunk, aztán találkozunk a karámnál. Van valaki, akinek szüksége van egy pár jó csizmára?

A férfiak a fejüket rázták, halk nemet mormolva. Csak egyvalaki maradt észrevehetően csendben.

Leo zavartan végigsimította a farmernadrágot a combján, aztán kibökte:

– Nekem igen.

Az, hogy kettesben kelljen maradnia a férfival, az utolsó volt mindazon dolgok közt e világon, amire Lily vágyott.

– Rendben van. – Éles volt a hangja; Leónak tudnia kellett volna, milyen fontos ezen a terepen egy jó csizma. – Pakold össze a holmidat, és találkozzunk a fészernél, a lovak karámja mögött.

Leo úgy pislogott rá, hogy kétség sem fért hozzá, jól hallotta a nő hangjába keveredő csípősséget.

– Oké.

Lily elkezdte visszapakolni a holmiját a hátizsákjába, és közben felfigyelt rá, hogy a férfiak beszélgetni kezdtek, kihűlt kávéjukkal a kezükben.

– Mire vártok, fiúk? A hátamon vigyelek titeket a sátratokhoz?

A csapat szétszóródott, de Nicole megállt Lily közelében, és némán tanulmányozta barátnője arcát.

– Elmondanád végre, mi folyik itt?

Lily ránézett, aztán gyorsan elfordította a tekintetét.

– Folyik?

Nic kék szeme tágra nyílt, és továbbra is Lilyre meredve kisöpörte a homlokából a haját.

– Tehát mostantól süketelni fogunk egymásnak?

Lily úgy döntött, nem érdemes tovább titkolózni.

– Ismerem az egyiküket – mondta halkan.

– A csendeset. – Még csak nem is kérdés volt.

– Igen. Leót. – Lily lenézett a csizmájára, és egy vonalat húzott a lábával a porba.

Nic meglepetten hátrahőkölt, aztán kiegyenesedett, és hátrapillantott a válla fölött.

– Szent isten! Hát ő az? Az a bizonyos Leo? A farmról?

– Hát, ja.

– Lenyomozott?

Lily azonnal vadul rázta a fejét.

– Bonnie-ba mernék fogadni, hogy fogalma sem volt róla, hogy itt összefut velem.

Nic egy darabig némán méregette a barátnőjét, aztán megkérdezte:

– Aggódnom kellene?

– Mi? Jaj, nem, dehogy – nyugtatta Lily. – Ezer éve történt. Minden rendben. Tényleg jól vagyok!

– Ah, hát ez pont úgy hangzott, mintha jól lennél – felelte szárazon Nicole.

Mindketten tudták, hogy nem volt igaz, de Nic inkább nem kérdezősködött.

Hatodik fejezet

LEO FÉLKÁBÁN BAKTATOTT VISSZA a sátrához. A szíve száguldó ütemet vett fel, a tenyere megnyirkosodott. Minden lépésnél tudatában volt, milyen bizonytalanul éri a talajt a talpa – mintha valamilyen ingatag felületen kellett volna járnia, úgy érezte, téridőhídként funkcionáló féreglyukba keveredett. Lilyt meglátni ennyi év után nemigen különbözött attól, mintha egy szűk átjárón keresztül visszacsusszant volna a Wilder-farmon töltött első napjába, abba a pillanatba, amikor életében először megpillantotta a pajtából kilépő lányt, és a világ azonnal feje tetejére fordult.

Attól eltekintve, hogy ezúttal szó sem lehetett boldog várakozásról vagy az agyát betöltő álmodozásról, hogy ez a nő talán egyszer akarja majd őt – csak a kőkemény ráismerés létezett, hogy valaha része volt a tökéletes szerelemben, és ő eltaszította magától.

Az lett volna a feladata, hogy összepakolja a holmiját, de csak súlyosan lezöttyent a sátrában, és bénultan bámult maga elé. Nem hallotta Lily hangját az óta a reggel óta, hogy telefonált, mert Leo nem jelentkezett. Máig utált visszagondolni rá, milyen nyersen és élesen reagált akkor – később próbálta utolérni a lányt, hogy jóvá tegye a dolgokat, de addigra túl késő volt.

Most, hogy Lily itt volt, és Leo végre valami elektromosságot érzett a vérében szétáradni egy évtizednyi nyugalom után, mégis rátört a várakozás, ám ezúttal bűntudattal elegyedett, és… még valami mással. Megbántottsággal. Utólagos összezavarodással. Vajon Lily miért nem hívta vissza soha?

Miután évekig keményen dolgozott azon, hogy elnyomja magában a kényszeres gondolatokat, vajon a lány hol lehet és mit csinálhat – megspékelve egy jókora adag féltékenységgel egy képzelt férfi iránt, aki volt olyan szerencsés, hogy szerethette Lilyt, és együtt olyan életet éltek, amilyenre ő maga vágyott –, íme, most itt vannak, szemtől szemben, élete első szerelmével, a semmi közepén. Leónak lövése sem volt, hogyan tudna úgy tenni innentől egy héten át, mintha minden rendben lenne.

Pár perc múlva, miután a füle már kevésbé csöngött, és bízni kezdett benne, hogy nem botlik meg a saját lábában, Leo bedobálta a holmiját a tágas hátizsákba, amit a Wilder-kalandtúrák biztosított számára, és kilépett a sátorból. A reggeli maradéka már eltűnt az asztalról, és Bradley éppen azt próbálta kitalálni, hogyan tudná úgy összehajtogatni a sátrat, hogy beleférjen egy kabátzseb nagyságú zsákba. Majdnem mindenkin farmernadrág és hosszú ujjú ing volt, ám amikor Terry is előkerült a sátrából, kitűnt, hogy ő inkább egy újabb álcamintás katonai nadrágra szavazott, amelynek zsebeit ki tudja, mi mindennel tömte tele – meg egy mellényre, amely tele volt tépőzárakkal, szíjakkal, sőt számos további zsebbel.

– Készen állsz a kalandra? – kérdezte Bradley Leótól, aki a karám felé pislogott, és teljesen felkészületlennek érezte magát élete most következő tíz percére.

– Muszáj szereznem magamnak egy pár csizmát.

– Ha jobban figyeltél volna rá, mi állt a becsomagolandó holmik listáján – jegyezte meg Terry –, most nem kellene a tannénit zavarnod.

Bradley belebokszolt a hasába.

– Alaposan megnézted te a tannénit? Engem ugyan bármikor keresztbe fektethetne a térdén a pajtában!

Hogy, hogy nem, Nicole ebben a pillanatban bukkant elő a semmiből, és összeszűkült szemmel nézett rá, mire Bradley azonnal kihúzta magát, és azt motyogta:

– Elnézést.

Walter, aki éppen ekkor kászálódott ki az árnyékszékről, szemlátomást nem tudta, mit kezdjen a kezével, ezért valami szalutálásfélét mutatott be.

– Hagyd már abba! – dörmögte Leo Bradley-nek, mielőtt letette a hátizsákját a többieké mellé, és elindult a tábor túlsó vége felé.

A fészer egy hatszor hat méteres faépület volt, és a karám mellett állt, amelyben néhány izgatott ló nyilvánvalóan már alig várta az indulást. Leo odanyúlt, és egy selymes orrot megsimogatott haladtában, aztán megállt az ajtóban. A lejtős talajon álló fészerre félig rávetült egy göcsörtös ezüstfűz árnyéka, mögötte egy mosóállást meg egy ütött-kopott teherkocsit látott, lószállító trélerrel. Az ajtó elég széles volt hozzá, hogy átférjen rajta egy széles nyerget vagy húsz kiló takarmánnyal teli zsákot cipelő ember, és ott lógott rajta a súlyos lakat is, ami arra volt hivatott, hogy megőrizze a holmijukat, míg az ösvényt járják. Pedáns rend volt odabent, és Leót azonnal átjárta a keserédes nosztalgia, ahogy megcsapta orrát a lucerna és bőr illatának erős elegye.

Lilyt az épület hátsó részében látta meg, egy műanyag kötőfékekkel teleaggatott nagy kampó mellett állva foglalatoskodott valamivel. Leo megköszörülte a torkát, és hirtelen nem tudta eldönteni, nem csak ő képzelte-e, hogy a lány egész testében megfeszült a hangra. A férfi azt kívánta, bárcsak megtalálná a megfelelő szavakat ahhoz, hogy elindítsa a világ leglehetetlenebb társalgását, de az elméje merő káosz volt. Vajon mit keres itt a nő? Miért vezet hamis kincskereső túrákat az a Lily Wilder, aki a világon nemigen utált jobban semmit, mint az apja valódi kincsvadászatok iránti szenvedélyes imádatát?

– Másra is szükséged van csizmán kívül? – Nem fordult Leo felé. Egy öngyújtót vett a kezébe, hogy megolvassza egy műanyag kötél végét.

Leo a hátát nézte, és beitta a látványt. Lily haja hosszabb volt, mint annak idején, a fonat túlnyúlt a válla vonalán. Feltűrt ingujja látni engedte a régről ismert, feszes karokat meg tökéletes formájú kezét, itt-ott bőrkeményedésekkel. Gyönyörű keze volt; hosszú ujjai szinte légiesen finomnak látszottak, miközben erősek voltak, és elképesztően sokat tudtak dolgozni. Leo előtt megjelentek a régi képek, hogyan simították ezek az ujjak gyengéden egy-egy ló fejét, és milyen szilárdan tudták megragadni egy hirtelen megriadt állat kantárját. És eszébe jutott Lily régi szokása, amikor a gondolataiba merülve halkan dobolt.

Emlékezett, milyen érzés volt azoknak az ujjaknak az érintése a meztelen bőrén.

Újabb és újabb hullámban törtek rá a felismerések, és Leo nem tudta eldönteni, vajon egyáltalán képes lesz-e valaha feldolgozni a tényt, hogy összefutottak Lilyvel. Itt. Lily Wilder itt állt az orra előtt, teljes életnagyságban.

De azt is észrevette, hogy a nő semmiféle reakciót nem mutatott a jelenlétére.

– Tudom, hogy fura kérdés lesz – próbálkozott –, de emlékszel rám?

– Hát persze hogy emlékszem rád, Epekedő Városi Fiú. – Hirtelen megpördült a tengelye körül, és borostyánszínű szeméből egyértelműen ki lehetett olvasni, fogytán az időm és a türelmem. Leo vagy tucatszor látta ezt a kifejezést az arcán… de sohasem neki szánta. Leóval először nagyon tartózkodóan viselkedett, szinte eltaszította magától – ahogy visszatekintve a férfi előtt már világos volt –, valószínűleg azért, hogy próbára tegye a vonzalma valódi erejét. Ám amikor átadta magát neki, teljesen sebezhetővé vált, és olyan nyitottá, mint a tágas égbolt. Bármivel habozás nélkül megajándékozta Leót: a testével, az ártatlanságával, a bizalmával.

– Nos? – unszolta Leót türelmetlenül. – Van még valami másra is szükséged csizmán kívül?

A férfinak nyelnie kellett egy nagyot, hogy képes legyen egyenletes hangon felelni:

– Nem, köszi.

Lily ledobta a kötelet, és egy faliszekrényhez lépett. Az ajtó mögött rendben sorakozott egy többféle méretű és különféle állapotú csizmákból álló kollekció. A nő nem kérdezte meg, hányas méretet kér, és Leo eldöntötte, elfogadja, bármit kap. Lily felnyújtózva levett egy pár csizmát a legfelső polcról, aztán a férfihoz lépve ledobta a lába elé. Por emelkedett fel a földről.

– Ez valószínűleg jó lesz. – Azzal Lily már vissza is tért az iménti tevékenységéhez.

Leo lehajolt a csizmáért, de mozdulat közben megdermedt. Te szentséges ég.

– Megtartottad ezeket?

– Ki nem pazarol, sosem lát szükséget.

Lily szemlátomást engesztelhetetlenül merev volt. A Riemann-sejtést hamarabb cáfolják meg, mint hogy Lily Wilder páncélját megtörje valaki.

Leo kihúzta a vállát, és odament egy poros fatönkhöz, leereszkedett rá, és levette a sportcipőjét. Néhány másodpercnyi feszült csend után úgy döntött, megkockáztatja, hogy megszólaljon.

– Nem tudtam, hogy ezt a túrát te szervezed – Leo hallgatott egy kicsit, aztán újra próbálkozott. – Úgy értem, egészen addig arról sem volt fogalmam, hová tartunk, míg ki nem értünk a reptérre. Sohasem…

– Ez ne aggasszon, Leo – szólt közbe csendesen Lily. – Elhiszem, hogy nem állt szándékodban újra összefutni velem.

– Nem erről… – A férfi inkább becsukta a száját, mert nem bízott benne, hogy a megfelelő szavak jönnek elő. Mégis, mi történik itt? Mindig is tudta, hogy Lily meg van bántva, amiért nem tért vissza, de mindeközben, vajon mit várt volna Leótól, mit tegyen?

A szavak cserben hagyták, inkább felemelte a földről az egyik csizmát, és lebámult rá. A barna bőr a tenyere alá simult, a sarka sokat megélt, de még szilárdan a helyén állt. Sok évvel ezelőtt – talán egy hónappal korábban, hogy először meglátta Lilyt –, miután Duke a telefonban azt mondta neki, hogy szerezzen egy pár lovaglócsizmát, Leónak fogalma sem volt róla, mi a különbség a lovaglócsizma és a bakancs között. Amint Duke pillantása a fiú Timberland kirándulóbakancsára esett, elküldte a Martindale’sbe, ahol egy nő közölte vele, hogy egy jó csizma akár tíz éven át is kiszolgálja, ha megfelelően ápolja.

Miután Leo most a lábára húzta, világossá vált, hogy a nő annak idején igazat mondott. Kétségkívül viseltes volt a lábbeli, de amikor felállt, érezte, hogy megfelelően tart, és a sarka is kényelmesen állt, nem csúszkált benne a lába.

– Még mindig tökéletes.

Lily hümmögött a sarokban: nyugtázta a hallottakat, de minden érdeklődés nélkül.

Az ismerős, makacs válltartás láttán felnyílt egy rég eltemetett időkapszula Leo bordái alatt, és szúró fájdalmat küldött keresztül a belső szervein. Odanyúlt, és megdörgölte a helyét, közvetlenül a mellcsontja mellett. Annyira szerette Lilyt, hogy tartós élettani változásokat idézett elő a testében. És itt állva olyan érzés tört rá, hogy a szerelem nem szűnt meg, csak vákuumfóliába csomagolta és elraktározta. Most, hogy újra a nő közelében volt, a régi szerelem fizikai emlékei elszabadultak, és mintha sodró áradatként törtek volna rá, mind levegőért kapkodva éledt fel, a szíve pedig adrenalint pumpált az ereibe.

Tudta, hogy mennie kellene, de a lába nem engedelmeskedett. Súlyos, sokatmondó csönd feszült közöttük.

– Mi történt veled azóta? – nyögte ki végül Leo.

– Ezt nem fogjuk csinálni, Leo. – Lily nem vette a fáradságot, hogy megforduljon. – Mi nem rég elveszettnek hitt jóbarátok vagyunk. Én vezetem a csapatot, aminek te az egyik tagja vagy. Csak azért beszélgetünk most, mert fizetsz nekem.

Hát, jó. Leo lenyelte a nyelvére toluló választ, mert tudta, hogy nem lendítene a dolgokon. Ott tátongott közöttük a megbántottság kanyonja, mindkettejük felől alig lehetett átlátni rajta, és öt perc, amit kettesben töltenek a fészerben, nem lesz elég hidat verni fölötte.

Emellett, mégiscsak egy rakás éles szerszámmal voltak körülvéve. Az a Lily, akire emlékezett, mesterien használta mindet – a közvetlen közelében például ott állt egy vasvilla, az ég szerelmére!

De mégis, nagyon sok kérdése volt. Lily mindig utálta ezeket a sztorikat, ezt az ösvényt, sőt a kincs szót sem állhatta. Lehet, hogy Duke Wilder született kalandor volt, de az a régi Lily hamarabb hagyta volna, hogy élve eltemessék a Wilder-farm pajtájának talaja alá, mint hogy másnak engedje át az irányítást. Soha az életben nem távozott volna onnan önszántából.

– Csak azon tűnődtem, vajon mit keresel itt. – Leo csak azért is kimondott ennyit. Rossz érzések kavarogtak benne. – Miért itt múlatod az idődet, ahelyett hogy a farmot készítenéd elő a szezonra?

Lily hirtelen felé fordult, mire Leo ösztönösen tett egy lépést hátrafelé.

– Többé már nem az enyém a farm. – Megemelte az állát. – Vedd fel a csizmádat, és indulj! Itt végeztünk.

Hetedik fejezet

MIUTÁN RÖVIDEN ISMERTETTE a felszereléssel kapcsolatos tudnivalókat, Lily elindult a csoporttal, hadd ismerkedjen meg mindenki a lovakkal. Dinamit türelmesen várta, míg Walter összeszedte a bátorságát, és betette a lábát a kengyelbe. Koboldnak – aki hasonló mókamester volt, mint a lovasa – kétszer is sikerült Bradley-t a fenekére ejteni, még mielőtt a karám ajtajához értek volna. A sors apró fintora, hogy Terry épp Calypsót kapta hátasul – egy mogorva, harapós kancát, Leo pedig alig egy pillanatnyi habozás után fürgén felült Lily legérzékenyebb lovára, egy gyönyörű, fekete herélt ménre, Bajnokra.

A nőn végigfutott a bosszankodás ezt látva. Igazán nem bánta volna, ha láthatja Leót is fenéken landolni.

Gyakorolták egy ideig az irányítást, a megállást, a leszállást. Amikor már mindenki képes volt gond nélkül haladni lépésben, megpróbálkoztak a gyorsabb tempóval. Leo és Bradley még ügetéssel is kísérleteztek az elkerített területen.

De miután az utasok és vezetők elindultak az ösvényen, és a távolság egyre inkább elnyelte a hátuk mögött a tábort, a férfiakban mintha fokozatosan tudatosult volna, hogy minden egyes lépéssel egyre távolabb kerülnek a hétköznapi életük biztonságától. Se telefon, se számítógép, és senki másra nem számíthatnak, csak Lilyre és Nicole-ra.

Lilyre rátört az előérzet, hogy hosszú, kemény hét elé néznek.

Mert bármivel is próbálkozott – akármilyen nagyokat pislogott, bármekkorákat is csípett a combjába, bármennyit is bámult fel, bele a napba, hátha beleéget valami mást a látómezejébe –, úgy tűnt, képtelen lerázni magáról a döbbenetes valóságot, hogy Leo Grady ismét visszatért az életébe, ha csak egy kincsvadászat erejéig is.

Néhány órányi lovaglás után elérkezett az örömteli pillanat, hogy legalább képes volt elszoruló gyomor nélkül ránézni. A férfi még mindig karcsú volt, de itt-ott izmosabb, ahogy az úszóknál lehet látni – széles volt a háta, hosszúak a végtagjai, az izmai feszesek. Most már nyoma sem volt annak a kölyöknek, aki még szokta a teste formáját. Ez a mostani Leo könnyed otthonossággal mozgott. Ösztönösen szilárd testtartással ülte meg a lovat, ahogy régen is: a csípőjét előretolva helyezkedett el a nyeregben, a hátát egyenesen, de lazán tartotta, a lábával megtámasztotta magát a kengyelben, egyik keze a combján nyugodott, a másikkal lazán tartotta a kantárt.

A tetszeni vágyó, a világ minden jelensége felé maximális figyelemmel forduló huszonkét éves Leo lassan gyerekes álomnak tűnt, elhalványodott, összevetve ezzel a férfival.

Azon a nyáron Lilynek nagyon hosszú időbe telt felfogni és elhinni, hogy Leo számára nem mindennapos élmény az a vadászat, ahogyan őt megkörnyékezte. Lily heteken át azt feltételezte róla, hogy afféle játékos, aki csak tetteti, hogy ennyire félénk, mert ezzel remél előnyhöz jutni. Úgy gondolta, hogy ilyen külsővel nem létezhet fiú, aki ennyire egyértelmű céllal kerülget egy lányt, és mindeközben olyan őszinte, mint amilyennek látszik.

Pedig így volt. És minél jobban megismerte, annál inkább megbizonyosodott róla, hogy Leo valóban annyira visszafogott, hogy az már a sztoicizmus határát súrolja. Kiderült, hogy valóban csak a hozzá legközelebb álló emberekben bízik meg annyira, hogy csendes hangon megosztja velük itt-ott érdes, de bőven áradó gondolatait. És most, visszaemlékezve rá, milyen önuralommal rendelkezett az a régi Leo – és arra, hogy ez az önuralom például azt is jelentette, hogy sokszor órákon át ismerkedett Lily testével, úgy, ahogy ő akkor még meg sem értette, meg azt is, hogy elhatározta, hogy a farmon telepedik le, és Lily pontosan tudta, hogy Leónál egy ilyen döntést gondos, minden irányból történő mérlegelés előzött meg, és hozzátéve azt is, hogy valószínűleg éppen ez a jellemzője tette képessé arra is, hogy teljesen eltűnjön Lily életéből, mint szürke szamár a ködben –, a nő legszívesebben lelökte volna Bajnok hátáról.

– Szerintem jól illik hozzám, hogy egy arab telivért ülök meg – jegyezte meg váratlanul Terry, és két ujjával poros bajuszszőrébe túrt. Folyamatosan ő haladt a csapat élén, és Lily állandóan szólongatta, hogy ne menjen túlságosan előre.

– Calypso amerikai quarter – szólt közbe Nicole.

– Például mert az ősi időkben – folytatta zavartalanul Terry – az arabs lovakat kizárólag férfiaknak tartották fenn.

– Te komolyan egész nap ilyen baromságokat fogsz mondogatni? – érdeklődött Nic. Nem lehetett nem észrevenni rajta, hogy elérkezett a „belefáradtam a vendég hülyeségeibe” fázisba. Tizenkét óra sem telt el; ez új rekordnak számított.

– Hol baromság ez? – Terry időzött egy kicsit azzal, hogy megköszörülte a torkát, majd az összegyűlt hurutot látványos ívben oldalra köpte. – Az arab vérvonal az egyetlen tiszta vérvonal, amit meghagytak.

– Ez… ez nem így van. – Ezek voltak Leo első szavai órák óta. – Sok másik tiszta vérvonal is létezik, Terry.

– Igaza van! – Nicole szemében egyértelmű pirospontot jelentett a megszólalás.

Walter megfordult a nyeregben, és ránézett.

– Ezt akkor tanultad, Leo, amikor azon a farmon dolgoztál?

Leo tekintete röpkén Lilyre rebbent, aztán elrántotta róla.

– Én… hát…

– Engedj egy kicsit Calypso kantárján, Terry – vágott közbe Lily, megmentve mindkettejüket. De az a tudat eltöltötte egy kis megkönnyebbüléssel, hogy eszerint Leo nem árulta el a barátainak, mi volt köztük sok évvel ezelőtt. Úgy sejtette, csak idők kérdése, hogy a másik három férfi rádöbbenjen, de minél több idő telik el úgy, hogy nem pletykálnak róla, és nem néznek a főnökre más szemmel, annál jobb.

Terry bosszúsan fújtatott.

– Calypso olyan kanca, amit erős kézzel kell fogni.

– Az én lovam – emlékeztette Lily. – Vagy engedsz a száron, vagy leszállsz róla, és a maradék távot gyalog teszed meg.

– A mai lesz a legrövidebb táv, amit lóháton teszünk meg – jelentette be Nic, és idegesen ide-oda járt a tekintete Lily és Leo közt, mielőtt a csapat többi tagja felé fordult. – Részben azért, mert biztosan mindenkinek fáj már az ülés. Körülbelül másfél kilométer van még hátra a táborig.

– Még másfél? – nyöszörgött Bradley, és igyekezett kényelmesebb pozíciót felvenni a nyeregben. – Már így sem érzem a golyóimat.

Még végig sem mondta a mondatot, egy kanyar után eléjük tárult a távolban a második tábor, vele a lélegzetelállítóan szép vidék a háttérben: egy drámai, hullámos, csillogó, vörös sziklakiszögellés, amely egy kisebb, rozsdaszín talajú, szúrós, zöld zsályacserjékkel pöttyözött tisztást ölelt körbe. Lily hunyorogva próbálta kivenni a távolból, ott van-e a négy szalmabála a friss céltáblákkal a nyíllövészethez, meg a másik négy a fém bikaszarvakkal a lasszóversenyhez. Nem messze ezektől, egy lezárt ládában pedig négy lakat bújt meg, mellettük négy füzet, megfejtendő kódokkal és négy régimódi tilitoli kirakó.

Lilynek rendszerint ez volt a kedvenc napja a túra során. Az első, amit reggeltől estig a friss levegőn töltöttek ezen az álomszerű vidéken. Mindenki izgatott volt a lovaglás miatt, de a legkevésbé sem bánták, hogy néhány óra múlva már le is szállhatnak. A résztvevők kezdtek hozzászokni a gondolathoz, hogy ez jó szórakozás, és lassan mindenkit hatalmába kerített a játékos kalandorszellem. A mai vacsora, a csili és kukoricakenyér volt Lily specialitása. Nagyon szerette a játékokat, imádta figyelni a résztvevőket az újonnan megtalált önbizalmukkal, meg az általában barátságosan zajló versengést. Ám ezúttal tompa riadtság töltötte el a gondolatra, hogy bármit is képzelt Terry, mi történik majd az ügyességi játékok során, nagy eséllyel óriásit tévedett. Elképzelhető, hogy sosem látta még valódi elemében Leót.

Lusta, fáradt libasorban léptettek be a táborba, a lovak is úgy tettek, mintha elfáradtak volna, hogy megkapják a csemegét, a férfiak pedig valóban fájdalmasra ülték a testüket, és a hőségre panaszkodtak. Leo volt az egyetlen kivétel: végig daliásan egyensúlyozott Bajnok nyergében. A fenébe is, képtelenség őszintén állítani, hogy nem úgy néz ki, mintha egyenesen ennek a gyönyörű lónak a hátára termett volna.

Miközben Lily leszállt Bonnie-ról, és elindult, hogy összeszedje a vacsora kellékeit az előttük feltöltött hűtőládából, Nicole átkísérte a résztvevőket egy alacsony kerítés túloldalára, ahol megköthették és megitathatták a lovakat, hogy estig árnyékba húzódhassanak, és kedvükre legelhessenek. A férfiak eltérő mértékű méltóságteljességgel kászálódtak le a nyeregből. Leo könnyedén lecsusszant Bajnok hátáról, aztán lazán megkötötte egy póznához. Lily épp időben szakította el róla tekintetét, hogy még láthassa, hogyan bucskázik le Terry Calypsóról, és landol nagy puffanással a porban. Úgy tett, mintha szándékos lett volna az egész: lazaságát demonstrálandó letépett egy hosszú fűszálat, és a foga közé vette.

– A lovak oda szoktak pisilni! – kiáltott oda neki Lily. – Csak szólok.

Terry kiköpte a fűszálat.

És Lily figyelmét máris mágnesként vonzotta valami baloldalt. Leo megállt, kinyújtóztatta elgémberedett izmait, amitől felcsúszott az inge. Lily nem akarta nézni, őszintén igyekezett egészen másra koncentrálni, de mintha az az apró, textil alól kikandikáló mézszínű bőrfelület valamiféle Star Trek-es, vulkáni halálfogást alkalmazott volna rajta. Így hát a nő azt is látta, hogyan feszül meg Leo inge a hátizmain, amikor a férfi megfordult, hogy leemelje Bajnok hátáról a nyerget.

Az a test valamikor hozzám tartozott, csodálta a jelenetet Lily. Az a férfi az én szerelmem volt.

– Hahó! – kiáltotta, szokatlanul és szükségtelenül harsányan. A résztvevők felé fordultak a válluk fölött. Integetett, és az asztalra tett ételekre mutatott jelezve, hogy ezt el kell tüntetni innen, mielőtt kezdődhet a verseny. – Ebéd!

Mindenki túllendült rajta, hogy az invitálás milyen udvariatlan hangnemben történt, és olyan hirtelen az asztal köré gyűltek, mintha egy hete nem ettek volna. Lily egyáltalán nem nézett Leóra, így hát rejtély, miért látta mégis, hogyan mozdul az alkarja, hogy elvegyen egy salátalevelet, amit a szendvicsére tehet, és hogyan feszül meg az állkapcsa, amikor éhesen beleharap.

– Valaki tud valamit Butch Cassidyről? – kérdezte végül Lily, miután úgy-ahogy sikerült visszaterelnie elkószáló gondolatait, és nekiláthatott a munkájának, szakavatottan, profin, és már az sem járt a fejében, hogy Leo mégiscsak elhagyta őt, az ég szerelmére. Gyors elővigyázatossági lépést tett. – Nem Terry, hanem valaki más!

A férfi gúnyosan felnevetett, és felragadott az asztalról egy maréknyi sonkát.

– Miért? Tán attól félsz, többet tudok, mint te?

Lily pislogott, és lenyelt egy igencsak csípős visszavágást.

– Ha jól tudom, bankrabló volt. – Walter nyilvánvalóan született békekövet lehetett. – És vonatokat is kirabolt. A csapatát Vad bandának nevezték.

– Így igaz – helyeselt Lily, és vékonyra szelt pulykahúst halmozott a kenyerére.

Bradley megtörölte a száját egy papírszalvétával.

– Szóval, ez tényleg az az útvonal, amit arra használtak a gengszterek, hogy a törvény elől meneküljenek? Éppen itt?

– Épp itt, igen – felelte Lily. – És az egyik olyan hely felé haladunk, ahol Cassidy a feltételezések szerint elrejtett egy halom pénzt, és később akart visszatérni érte. Sokak szerint még mindig ott van valahol elásva.

– Mert így van, szivi.

– Köszönöm, hogy alátámasztod az általam mondottakat, Terry – felelte rezzenéstelen arccal Lily. – Walter, emlékszel, mit mondtam a Banditák ösvényéről?

– Arra gondolsz, hogy egészen messzire elnyúlik nyugat felé? A Falrés-kanyonra, a Browns Parkra meg a Rablópihenőre?

– Igen – bólintott Lily. – Most épp itt vagyunk, a Rablópihenő közelében. Errefelé nagyon sok, törvény elől menekülő bandita húzta meg magát két bűntett között vagy telente. A túra egyik célja, hogy kellemesen múlassuk az időnket, és kiélvezzük, hogy az ország egyik legszebb vidékén járunk, emellett nyomokat kell keresgélnetek, hogy az út végére rábukkanjatok az elrejtett kincsre. – Gondolatban behúzta a nyakát, mert maga is hallotta, mindez mennyire művinek és kimódoltnak hangzik. Korábban sosem volt ilyen benyomása, de korábban nem volt jelen Leo sem, aki a világon mindenkinél jobban tudta, hogy Lily szerint a valahol még mindig elrejtve heverő rablott pénzről keringő összes legenda egy nagy rakás hülyeség. Walter felemelte a kezét. – Igen, Walter?

– Ha olyan sok bandita tisztában volt a hely létezésével, hogyan lehetett mégis titokban tartani mindenki más előtt?

– A törvényen kívüliek íratlan törvénye miatt – felelte Lily.

Bradley szájában még ott volt a falat, úgy egészítette ki:

– A rablóbecsület.

Lily bólintott.

– Ha híre ment volna, az azt jelenti, hogy mindenki számára megszűnik a búvóhely.

– Ez teljesen érthető – tűnődött Walter. – Hé, ha találunk valami kincset, szétdobjuk?

– Nem. Ha találtok valamit, megtarthatjátok magatoknak – felelte Lily.

Walter a homlokát ráncolta.

– Én azt mondanám, osszuk el. Ez a megoldás jobban illeszkedik a rablóbecsülethez.

– Felőlem mehet! – vágta rá Bradley.

– Remek – mosolygott Lily. – De ahhoz, hogy valamit találjatok, muszáj lesz néhány kódot és rejtvényt megfejteni, lakatokat nyitni, és még az is lehet, hogy jó néhányszor egy céltábla közepébe kell találnotok. A nap további részében ezt gyakoroljuk.

– Íjászkodás? – Terry mellkasa szemmel láthatóan kidülledt. – Egyszer leszedtem egy tízest egyetlen nyíllal.

Walter mintha meg sem hallotta volna. Újra magasba lendült a keze.

– Azt mondtad, rejtvények? Én Leóval akarok lenni!

Bradley olyan hirtelen dőlt előre igyekezetében, hogy majdnem Nicole ölében landolt az a kevés, ami megmaradt a szendvicséből.

– Basszus Walter, én leszek Leóval!

– Sajnos mindenki szólóban nyomja! – vágott közbe Lily, emeltebb hangon, hogy túlharsogja a perlekedést. – Ez barátságos verseny, nem csapatviadal.

Egymást érték a felkiáltások és tiltakozások – De nekem még életemben nem volt íj a kezemben – Mindenki tudja, hogy Leo a kódfejtők istene – Ne legyél ebben olyan biztos, Walt – Mármint a Survivor-féle rejtvényekre gondolsz? –, és Lily csak állt, fél füllel hallgatva őket, miközben elpakolt az asztalról, és igyekezett kizárni az agyában rikoltozó ősi hüllőagy hangjait, amely mindenáron emlékeztetni akart mindenkit arra, hogy mindegy, ki akarja most Leót legjobban maga mellé, a férfi úgyis övé volt legelőször.

Nyolcadik fejezet

– ÖT ÁLLOMÁS LESZ – közölte Lily a résztvevőkkel, miután megálltak a próbatételek helyszíne előtt. – Kirakós játék, kódfejtés, lasszózás, íjászat és lakatnyitás.

– És mi lesz a tűzgyújtással? – kérdezte Terry. – Azt akarod bemesélni, hogy ez nem alapvetően fontos itt?

Lily lassan felé fordította a tekintetét.

– Azt akarnád, Terry, hogy négy amatőr próbálgasson tüzet gyújtani a sivatagban?

A férfi elnémult, és egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát. Lily folytatta.

– Minden állomáson megtaláljátok a szükséges eszközöket. – Elmagyarázta a csapatnak az alapokat, de tudta, hogy az íjászat valamivel több ismeretet és gyakorlatot követel ennél. Az íjászállomás felé bökött az állával, hogy mindenki jöjjön vele, és megmutatta, hogyan fogják az íjat, hogyan illesszék a rovátkát a húrra, hogyan célozzanak és lőjenek. Kiderült, hogy csak Terrynek és Leónak van némi gyakorlata; azaz ha Walternek és Bradley-nek sikerül elkerülni, hogy ne az ég felé lőjenek, vagy egyenesen egymás fejébe, már nyert ügyük van.

– Mit kap a nyertes? – kérdezte Terry.

Nicole vigyorogni kezdett a foga közt tartott fogpiszkálóval.

– Esélyt, hogy férfimódra halhat meg.

– Megtud egy plusznyomot – helyesbített Lily –, és kap este egy extra sört.

Ezzel sikerült felkelteni az érdeklődésüket. Felsorakoztatta őket az első állomásnál, és a sípjába fújt startjelzésként. Az összes férfi nekiugrott a kirakós játéknak – Leo kivételével. Ő csak nézegette, de hozzá sem nyúlt. Miközben a többiek lázasan igyekeztek elrendezni a darabokat, és forgatták a kezükben a játékot, Leo csak bámulta.

– Szerinted mit csinál? – vetette oda a kérdést Nicole Lilynek hangos suttogással a szája sarkából.

– Megoldja.

És a várakozásainak megfelelően, Leo egy idő után odalépett a kirakóshoz, lehajolt, és tíz határozott mozdulat után újra elhátrált onnan.

– Kész.

Lily odasétált; lenézett a részekből kirakott vörös sziklás tájképre. Semmi híja nem volt. Természetesen. Mereven biccentett.

– Folytasd.

Leo halvány vigyorral lépett a kódfejtő állomáshoz. Ott közelebb hajolt, tollat vett a kezébe, ismét csak meredten szemlélte a rejtvényt. Ezúttal néhány mozzanatot ki is próbált, de Lily pontosan látta, melyik pillanatban ugrott be neki a megoldás.

– Ó, Leo ezt is megfejtette – jegyezte meg Nicole.

Ketten figyelték, hogyan írja le a megoldást, és hogyan fordítja úgy a papírt, hogy Bradley, aki abban a percben fejezte be a kirakós játékot, ne lássa.

– Le akarod ellenőrizni? – fordult aztán Leo Lilyhez, és vidám szikrákat szórt a szeme.

A nő állkapcsa megfeszült, és valamit hirtelen meg kellett néznie magának oldalt, remélve, hogy sikerül magában leküzdenie a bosszankodás és vonzalom nyugtalanító elegyét.

– Csak folytasd.

Leo valamivel többet küszködött a lakattal, de még így is hamarabb végzett, mint Bradley a kódfejtéssel. Terry egészen gyorsan elboldogult a kóddal, de kettejükön kívül másnak nem volt esélye. Lilynek az volt a határozott érzése, hogy még soha senki nem ment végig olyan gyorsan a próbákon, mint Leo. A lasszót kevesebb mint egy perc alatt elkészítette, és a szalmabálára szerelt gyakorló bika szarva köré kerítette, aztán még Lilyt is megdöbbentette azzal, hogy zsinórban a harmadik nyilat is sikerült a céltábla közepébe lőnie. Utána lassan megfordult, leeresztette az íjat, úgy nézett a nőre.

– Ennyi volt a feladat? – érdeklődött.

– Dicsekedsz? – kérdezett vissza Lily.

Leo megvakarta a homlokát a szemöldöke fölött, és hunyorogva nézte egy ideig a nőt, aki ellenfényben állt.

– Talán egy kicsit. – Lily úgy érezte, egy pillanatig szinte égette a férfi tekintete. Csak szikra volt, de a nő figyelmét nem kerülte el. – Emlékeztetnem kellett magamat, hogy voltak idők a régmúltban, amikor másban is jó voltam, nem csak az íróasztal mögötti ücsörgésben.

A hirtelen a hangjába keveredő sebezhetőség úgy vágta gyomron Lilyt, mint egy ököl.

– És? Elégedett vagy?

– Elégedett? – Végre, íme, egy valódi mosoly. – Még nem.

Lily mellkasában megdermedt a levegő. Egészen eddig rossz nyomon járt; aggódott, hogy azok a részletek, amelyek megkülönböztették Leót az összes többi férfitól, eltűntek, vagy valamiképp elhalványodtak a közbeeső évek során. De nem: ez a mostani Leo sem volt rideg, csupán megnémította a váratlan találkozásuk miatti döbbenet. Ám most, hogy már kezdett oszladozni az elképedés, Lily a saját szemével bizonyosodhatott meg róla, hogy Leo személyiségét még mindig ugyanaz a kissé paradox elegy határozza meg, amibe régen beleszeretett: egyszerre képes szenvedélyes és visszafogott lenni.

És Lilyt az isten óvja innentől. A kinti forróságban szembesült Leo tesztoszterontól duzzadó férfifizikumával. Időközben a felsőjét fekete pólóra cserélte, ami látványosan ölelte körbe széles vállát. Régi, használattól lágyra-fakóra kopott farmernadrágja alacsonyra csúszott a csípőjén. A negyvenhatos, barna bőrcsizmát, amit délelőtt adott neki, bevonta az út pora.

Lilyből önkéntelenül is kitört a nevetés, és úgy érezte, ünnepel. Utálni akarta ezt az embert. Örökre haragudni akart rá. De hogyan tehetné? Hiszen Leo, akár tudatosan, akár nem, úgy nézett Lilyre, mintha őt tartaná a jutalomnak.

Lily újra a sípjába fújt, mire mindenki megállt, és ránézett.

– Uraim, megvan a győztesünk.

Walter vidáman felnevetett, de Terry szeme azonnal elszűkült, és ledobta a földre a kötelet.

– Nem ellenőrizted a kódfejtési feladatát.

– Nem volt rá szükség. – Lily Leóra nézett. – Mi volt a válasz?

Leo szája sarka finoman megindult felfelé.

– „Azt tesszük, amit Lily Wilder parancsol!” ROT-13-as kód.

– Haver! Ezt meg honnan tudtad?

– Cserkészként sok mindent megtanul az ember – felelte neki Leo, a szemét le sem véve Lilyről.

Egymást bámulták. Valószínűleg messze túl régóta. Aztán már egészen biztosan túl régóta, de történt valami a mélyén. Mintha egy pányva kötötte volna össze kettejüket az időn át.

– Hahó… – integetett feléjük tétován Walter.

Ám miután ezzel sem sikerült kizökkentenie őket, halk mormolás indult meg a csapattagok közt, amint lassan rájuk tört a felismerés.

– Figyelj már – suttogta Walter Bradley-nek –, Lily Wilder! Nem így hívták…?

– Basszus, Walter – suttogta vissza Bradley –, igazad van. Az a csaj, akié az a farm volt, nem?

– De még mennyire, hogy ő volt az a csaj – szólt Lily. A vérében harag, vonzalom és zavar kavargott. Kint volt a szög a zsákból, és az egész az ő hibája. Elismerte. De mi mást tehetett volna? Egyszerűen teljes ámulatba esve figyelte Leót, aki ennyire elemében volt. – Leóval már hosszú időre tekint vissza az ismeretségünk, nem igaz?

Leo lassan bólogatva kifújta a levegőt.

– De igen.

Ám a forróság nem ült el azonnal, és a kettejük közt húzódó pányva is a helyén maradt még egy darabig, így is, hogy mindenki elé jól láthatóan kikerült a közös múltjuk. De Lily tudta, hogy sajnos, a saját ép esze megőrzése érdekében, el kell oldania.

– Na, jól van, tehát, urak! – Minden erejét latba vetve kényszerítette magát, hogy máshová nézzen. – Most már mindenki tudja, mi állt a rejtjeles üzenetben. Vége a pletykálkodásnak, Lily Wilder, a főnök, azt parancsolja, hogy mindenki mossa le magáról az út porát, és állítsa fel a sátrát!

Kilencedik fejezet

VACSORA UTÁN – amelynek során túl sok csili meg kukoricakenyér fogyott, Leo megkapta az extra sört, és megkóstolhatták Lily boszorkányosan csípős csilis forró csokoládéját – a csapattagok lassan feltápászkodtak, csikorgó végtagokkal, nagy nyögések közepette. A tűz fényében, a nyereg által megtört testtel, mind egy jó évtizeddel idősebbnek látszottak.

Walt odalépett Lilyhez és Nicole-hoz, akik éppen a másnapi útvonalról beszélgettek a jegyzetek fölött.

– Szeretnék jó éjszakát kívánni, és meg akartam kérdezni, van-e valami, amiben segíthetek. – Körbenézett, és megakadt a szeme a régi, bőrkötéses füzeten – Duke naplóján, ami az asztalon hevert. – Hű, de menő! – Az ujja végigszaladt a fakósárga bőrszíjon, ami csukott állapotban összefogta. – Antik darabnak látszik.

– Nem is túl menő, és antiknak sem mondanám – nevetett Lily. – Egyszerűen régi.

Terry beleejtette a bögréjét a mosogatóba, és a füzet felé biccentett.

– Ilyesmit manapság már sehol nem találni.

– Az biztos – hagyta helyben Lily, és becsukta a füzetet, aztán a táskájába csúsztatta. Nem töltötték el túl mély érzelmekkel az oldalakon sorjázó szavak és rajzok, de mégis vigyázott a naplóra. – És köszönjük, Walt, de már nem maradt tennivaló. Mindenki menjen szépen aludni!

Walter hálás „jó éjt” motyogással felelt, és kimerültségről tanúskodó csoszogással távozott. Bradley és Terry úgy néztek ki, mint akik még szívesen legurítanának pár sört, de aztán Lilyre néztek, majd a tűzrakó hely mellett egyedül ücsörgő Leóra, és szemlátomást szavak nélkül megegyeztek, hogy jobb elpárologni.

Csak Nic maradt még. Amikor elkapta Lily tekintetét, az egyik szemöldökét felhúzva oldalra billentette a fejét, így kérdezve, mit szeretne barátnője, maradjon-e vagy menjen.

Lily a sátrak felé bökött az állával, és csendesen elköszönt:

– Jó éjt, Nic!

Úgy érezte, eljött az idő.

Amikor Nic eltűnt a sátrában, Lily átült a tűz mellé. Bizonytalan volt, hol is kellene kezdeni a beszélgetést. Pedig számtalanszor lejátszotta fejben ezt a jelenetet, de soha nem volt vele elégedett. A képzelete mindig tréfát űzött vele, és nem sikerült semmiféle egyensúlyt találnia sem a megértés és a megbántottság, sem a vigasztalás és a megrovás között.

Szerencsére Leo nem hagyta sokáig töprengeni.

– Ugye tudod, hogy nem muszáj beszélnünk róla?

Lily rekedten, örömtelenül felnevetett.

– Nem tudom elképzelni, hogy ezt meg lehetne kerülni. Egy hétig nem tudjuk megúszni, hogy ne keresztezzék egymást az útjaink. Szóval csak essünk túl rajta most!

Mielőtt Leóval találkozott, Lily rémesen kezelte azokat a helyzeteket, amelyek érzelmes beszélgetést kívántak volna. De az igazsághoz hozzátartozott, hogy Lily olyan férfi egyetlen lánya volt, akinek érzelmi mélységei egy teáskanáléval vetekedtek, meg egy olyan nőé, aki nem bírta azt az elszigeteltséget, hogy a nagy semmi közepén lakjon egy férjjel, aki olyan ritkán volt jelen, mintha nem is lett volna, és ha fizikailag ott is volt netán, az is távol állt a valódi jelenléttől. Dan bácsi mindent megtanított Lilynek, amit a lovakról meg a farm vezetéséről tudott, de ő sem volt az érzelmek embere. Az érzések nem játszottak elsődleges szerepet az életükben.

Lily tudta, hogy keménységre nevelték, de a Leóval való találkozás érzékennyé tette, és megtanította a gyengédségre. Több mint öt hónapot töltöttek egymással szoros kölcsönhatásban, és a fiú lassanként úgy lebontotta a gátakat benne, hogy a végén gyakorlatilag bármit elmondott neki. Néha szükség volt egy kis ösztökélésre, de Lily, ha vele volt, kinyitotta a száját, és rázúdította Leóra az igazságot.

Az is igaz, hogy nem kevés idő telt el azóta, hogy utoljára megtette.

– Jól van. – Leo hagyta, hogy teljenek a másodpercek, aztán úgy döntött, neki kell lépnie. – Tehát, mi történt? Mármint miután eljöttem.

Lily hosszan bámult a bádogbögréjébe, mielőtt ivott volna egy kortyot a forró csokoládéból, ami régen kihűlt.

– Értem, tehát apró lépésekben haladunk.

– Úgy gondoltam, nem akarod, hogy úgy viselkedjünk, mint két régi barát, akik elvesztették egymást szem elől – nézett rá Leo. – De lehetséges, hogy jobban tettem volna, ha azzal kezdem: „Hogy vagy?”

Lily mereven figyelte a tüzet, de így is érezte, hogy Leo tekintete milyen nyugtalanítóan szegeződik rá. Végül arra fordult, és a férfi szemébe nézett. Kutató pillantású sötét szempár. Fájdalmasan ismerős.

– Ami azt illeti, igen. Talán úgy könnyebb lenne.

– Jól van, Lily – felelte Leo, és a szája sarkán megjelenő játékos mosoly felfakasztott a nő lelkében egy pici forrást, amiből olyan érzések bugyogtak fel, amelyek rettentő sebezhetővé tették. – Szóval hogy vagy?

– Voltam már jobban is. – Lily nehézkesen felnevetett, és igyekezett lejjebb tuszkolni a torkában felfelé törő haragot és szomorúságot. – De talán tévedtem, amikor azt mondtam, könnyebb lesz a „Hogy vagy?” kezdetnek. Nem könnyebb.

Leo tekintete Lily arcára rebbent, először a hajvonalára, onnan a szájára vándorolt, és megállt. A sebezhetőség forrásából veszedelmesen áradni kezdtek az érzelmek, a nőnek muszáj volt elfordulnia.

Amikor Leo újra megszólalt, a hangja nem volt több feszült suttogásnál.

– Akkor szerintem egyszerűen ott kezdem, ahol igazán akarom: mi történt a farmmal?

Lily a férfi szemébe fúrta a tekintetét, miközben válaszolt, mert látni akarta a reakcióját.

– Duke eladta, miután elmentél.

Leóban egy pillanatra benne szakadt a szó.

– Micsoda? De miért?

– Egy héttel később átadta a kulcsokat az új tulajnak. – Lily lehajtott fejjel tanulmányozta a kezét, a saját összekulcsolódó ujjait. – Nem tudom, emlékszel-e rá, hogy azon az utolsó reggelen Duke éppen elindult valahová a városon kívül.

– Emlékszem – felelte Leo. – Valami ásatásra ment.

– Kiderült, hogy nem ásatás volt – felelte Lily. – Meg nem mondhatom, hányszor próbáltam visszaemlékezni rá, hogy valóban ezt mondta-e, vagy csak én feltételeztem. Azért indult el, hogy aláírja az adásvételi papírokat. Egy Jonathan Cross nevű helyi fickóé lett a farm.

– Én nem… – Leo elharapta a mondatot. Érthető volt a zavarodottsága. – Már akkor ezt tervezte, amikor elhagyta a farmot aznap reggel? Úgy érződött, mintha mindent ott hagyott volna neked, és szabad kezet adott volna.

– Tudom. – Lilyt megrohanták az emlékek, milyen naiv is volt akkor. És az is, hogy mennyire izgatottan figyelte, hogy az apja eltűnik az út végén. – Én is ezt hittem. De emlékszel, hogy hagyott nekem egy üzenetet az asztalon?

Leo egy pillanatig gondolkodott, aztán lassan bólintott.

– Egy tőle megszokott hülye rejtvény volt. Még csak arra sem volt képes, hogy a szemembe mondja, eladta. Egy órámba telt, mire megfejtettem, miután előástam a szemetesből az összegyűrt cetlit, és az állt rajta, hogy komoly tervei vannak a pénzzel. Valószínűleg valami óriási expedíció, ami hozzásegítené egy újabb National Geographic-címlaphoz. – Lily beletörölte nyirkos tenyerét a nadrágjába. – Annyira dühös lettem, hogy aznap kiköltöztem a házból.

Leo előredőlt, és két tenyerébe hajtotta a fejét.

– A fenébe… Semmit sem említett ebből.

Lily már vette a levegőt, hogy folytassa, amikor belevágott Leo szavainak igazi értelme.

– Ezt hogy érted? Mikor beszéltél Duke-kal?

– Amikor visszahívtalak – felelte tárgyilagosan Leo. – Megkaptad az üzeneteimet, nem?

Lily annyira összezavarodott, hogy csak néma fejcsóválásra futotta az erejéből.

– Amikor hívtál… ne haragudj… – Leo nyaka elvörösödött –, de épp anyám hamvasztását intéztem. Nem… nem volt épp jó napom, és tudom, hogy egy kicsit rideg voltam veled, de…

– Mi…? Anyád…

– …Amikor megpróbáltalak visszahívni, még az üzenetrögzítő sem kapcsolt be. Felhívtam a nagy házat, ott megtudtam Duke-tól, hogy nem tartózkodsz a farmon, hagyjak nála üzenetet.

Lily agyában még mindig a hamvasztás szó visszhangzott. Leo anyja meghalt.

– Üzenetet hagytál nekem az apámnál?

Leo bólintott.

– Hát, igazság szerint többet is.

Lily állkapcsa elnyílt, és tompán törtek elő belőle a szavak:

– Soha, egyetlen üzenetet sem kaptam tőled. Csak annyit tudtam, amennyit aznap mondtál, amikor elutaztál, hogy anyádat baleset érte, de rendbe jön.

Leo tekintete elfelhősödött.

– Megmondtam Duke-nak, hogy anyám váratlanul belehalt a sérüléseibe, és nem tudom otthagyni Corát, hogy visszatérjek Wyomingba.

A szavai úgy landoltak Lily agyában, mintha meteor zuhant volna le az égből; és egész valójában megrengette a nőt. Dühös volt, impulzívan döntött. De az a rövid ideig tartó rettentő harag azt hozta magával, hogy nemcsak Leo hívását mulasztotta el, hanem a Duke-nál hagyott üzenetek sem jutottak el hozzá. Nem tudta, hogy a férfi anyja meghalt.

Olyan ostobán viselkedett.

– Annyira sajnálom – mondta tompán. – Istenem! Fogalmam sem volt erről, Leo. – Lassanként felegyenesedett, és a férfira nézett. A bűntudat súlyosan ülte meg a mellkasát. – És azt sem tudtam, hogy hívtál, Leo. Hogy az anyád meghalt.

– Én… – Leo elharapta a mondatot, és Lily tekintetét kereste. – Hát, igen.

Lily teljesen összezavarodott. Olyan érzése támadt, mintha a Leo távozása utáni rettenetes hónapok emlékét úgy törölték volna ki az elméjéből, ahogy egy ablakot mosnak tisztára.

– Nagyon dühös voltam Duke-ra, amiért eladta a farmot – mondta végül –, de nem lepett meg. Sohasem foglalkozott az érzéseimmel. Nem vettem fel a telefont, mert nem akartam hallani, hogy milyen hülye tervet hozott össze, és milyen ürügyeket sorol. Aztán ahogy teltek a napok, és még mindig nem jött hír felőled… – Megvonta a vállát. – Azt feltételeztem, hogy egyszerűen visszatértél a korábbi városi életedhez, és elfelejtettél. Igazából… behajítottam a telefonomat a folyóba.

Leo torkából úgy tört elő az elszörnyedés hangja, mint a köhögés, és beletúrt a hajába. A lágy fekete tincsek azonnal visszahullottak a homlokába.

– Akkor egész idő alatt… – kezdte kissé reszelős hangon – …egész idő alatt azt hitted, hogy…

– Hogy egyszerűen soha nem hívtál vissza.

Leo nyugodtságának felszínén repedés keletkezett, elfordult Lilytől, és olyan fájdalmas hangon fújta ki a levegőt, mintha az ott lett volna bezárva valahol a mellkasában az elmúlt tíz évben. Lily legszívesebben elbujdosott volna a sivatagba. Milyen megbántott volt akkor régen, mennyire fiatal, magányos – és mindez mekkora hiábavalóság.

– Nem csoda, hogy olyan dühös voltál rám a fészerben. – Leo előrehajolt, újra két kezébe hajtotta a fejét, és fanyarul felnevetett. – Hát, ez így már sok mindent megmagyaráz.

Lilyre rátört az émelygés, lassan fújta ki a levegőt.

– Bárcsak tudtam volna. Nagyon sajnálom, ami az édesanyáddal történt.

– Nem csak erről van szó – fordult felé Leo. – El sem tudom képzelni, hogy a körülmények ennél rosszabbul alakulhattak volna. Rettenetes arra gondolni, hogy azt hitted, egyszerűen faképnél hagytalak.

Lily bólintott, aztán nyelt egy nagyot, hogy meg tudjon szólalni. Teljesen kiszáradt a torka.

– Tudom.

– Anyám nagyjából egy óráig élt, miután odaértem – mesélte elvörösödő szemmel Leo. – Hálás vagyok a sorsnak, hogy legalább elköszönhettem tőle. Akkor fordult rosszabbra az állapota, amikor én még repülőn ültem. Utána… nem is tudom. Valószínű, hogy a következő pár napban mindenről elfeledkeztem. Téged is beleértve. Nagyon sajnálom, utóbb visszatekintve már belátom. Azt… azt hiszem, hogy valami összetört bennem, de mégsem eshettem szét, mert… – a fejét csóválta – mert Cora is anyámmal utazott a kocsiban, és rettentően megrendült.

A tábortűz köré súlyos csend ült; még a parázs is halkabban sziszegett. A múlt különféle verziói kezdtek körvonalazódni Lily fejében, és egy pillanatig megengedte magának, hogy eltöprengjen: Ha nem hajítom el a telefonomat, vagy Duke veszi a fáradságot, és utánam jön a városba, vagy esetleg nem történik meg a legrémesebb dolog, és Duke nem…

Nem. Lily megálljt parancsolt a gondolatoknak. És ha beszéltek volna? Az sem számított volna. A tíz évvel idősebb Lily Wilder már megértette, hogy az ő kettősük Leóval sosem működött volna. Brutális igazság, de attól még az. Hiszen két különféle valóságból érkeztek.

A férfira nézett.

– Felteszem, az apád nem tért vissza. – Csak arra emlékezett, hogy Leo mesélte, az apja elhagyta őket, amikor Cora még egészen kicsi volt, és azóta nem lehetett tudni róla.

Leo megrázta a fejét.

– Anyám egyik unokatestvére kinyomozta, hol lakik Japánban, de lényegében annyit kérdezett: „Nem elég idős már Leo ahhoz, hogy megbirkózzon a dologgal?”

– A „dolog” alatt a lányát kell érteni? – esett le Lily álla. – Mekkora szemét!

Leo bólintott, és közelebb húzódott Lilyhez.

– Jól mondod.

Csend – és megértés – szőtte át a langyos levegőt. Leónak alig huszonkét éves korában a nyakába szakadt a feladat, hogy teljesen egyedül nevelje fel a kishúgát.

– New Yorkban maradtál?

– Brooklynban. A főbérlőnk nagyszerűen viselkedett. Nem emelt a lakbérünkön – sőt szerintem inkább csökkentett rajta, és évekig nem változott az összeg. Még így is biztosra veszem, hogy olcsóbb helyre is költözhettünk volna, de így, hogy anyánk meghalt, nem hagyhattam el azt a helyet, ahol mindig is laktunk vele. Ezt nem tehettem volna meg Corával. Anyának volt egy kis megtakarított pénze, és segített az életbiztosítási összeg is. Befejeztem az iskolát, és amilyen hamar csak tudtam, állást szereztem.

Lily lassan kifújta a levegőt.

– És felnevelted a húgodat.

Leo arcán büszke mosoly áradt szét.

– Hát, igen.

– Ez rettentő nehéz lehetett. Mindkettőtök számára.

– Coráért nagyon hálás vagyok a sorsnak. Ennél jobb célra nem is fordíthattam volna az energiáimat. Mondtam már, hogy múlt héten végzett a Columbián? Ősszel kezdi az orvosi tanulmányait Bostonban.

Lily füttyentett.

– Hűha! Okos lány. – Leóra nézett. – De arról, hogy mindeközben veled mi történt, nem sokat árultál el. Neked is feltűnt?

– Hát, igen. – Leo Lilyre nézett, és úgy vonta meg a vállát, mintha az ő élete annyira lényegtelen lenne, hogy szóra sem érdemes. – Egy kicsit olyan érzésem van, mintha csak most kezdene oszladozni körülöttem valami köd, hogy őszinte legyek.

– Elég hosszú ideig tartott.

– Nem viccelek – nevetett halkan Leo. – Épp valamelyik este jutott eszembe, hogy egy évtizeden át csak egyetlen valódi célom volt, az, hogy gondoskodjak Coráról, és eszembe sem jutott, hogy terveket gyártsak az utána következő időszakra. Most szembesülök a kérdéssel: milyen lesz az életem ezután?

Lily úgy érezte, nem lenne nagy segítség ennek a kérdésnek a megválaszolásában. Még azt se tudta pontosan, a saját élete milyen legyen.

Leo lehajolt, felvett egy botot a földről, és kopogtatni kezdte vele a tűz köré rakott kövek közül az egyiket. Lily érzékelte, hogy másról akarna beszélni. Emlékezett erre a szokásra régről: Leo sokszor váltott témát először mozdulatokkal, és csak utána szavakkal. Amikor újra megszólalt, a férfi hangjába valami új könnyedség keveredett.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze.

Leo bizonytalan mosolya láttán Lilyt megrohanta a vágyakozás.

– Pontosan mit fogunk találni a túra végén?

Lily nem erre a kérdésre számított.

– Önmagatokat fogjátok megtalálni – felelte kihangsúlyozott őszinteséggel. – A lovaglás és a szabadban kószálás élvezetét, a szívetek mélyén rejtőző kalandvágyat!

Leo játékosan szkeptikus arckifejezése láttán felnevetett.

– A kincs maga jórészt a helybéli vállalatok adományaiból áll – könyörült meg. – De mire a résztvevők kitalálják, hol van, és megfejtik az utolsó rejtvényeket is, már annyira büszkék magukra, hogy valójában mindegy, konkrétan mit találnak a barlangban.

– Tehát azt mondod, hogy egy barlangban lesz – mormolta elgondolkodva, nyomozómódra Leo, és úgy tett, mintha leírta volna az információt a tenyere által jelzett jegyzetfüzetbe.

Lily még nagyobbat nevetett.

– Ez nem olyan exkluzív információ, mint gondolnád. Ezerszámra vannak itt kisebb barlangok.

– Légy őszinte velem – nézett rá Leo. – Farsangi nyakláncok és bizsuk lesznek egy fröccsöntött műanyag ládikában, igaz?

A tekintetük vidám táncot járt.

– Még az is lehet, hogy jojó és feliratozott stresszlabda is lesz köztük.

Lily törte meg a szemkontaktust, mert elöntötte a forróság. Lehámozta magáról a felső réteg ruhát, és igyekezett tudomást sem venni róla, hogy Leo szeme végigpásztázza meztelen karját.

– Jól van – mondta végül a férfi. – Megígérem, hogy segítségedre leszek, és amennyire lehet, kordában tartom Terryt.

– Neki amúgy mi baja a világgal?

– Igazából iskolástársunk volt, de inkább csak távoli ismerős, olyasvalaki, akivel az ember néha összefut esküvőkön és hasonló eseményeken. Sosem hívtuk meg ezekre a hagyományos közös utakra – nyilvánvaló okokból. Ha kellemetlenkedik, majd kezelem, oké?

Lily bólintott, és hátradőlt, egyik lábát megtámasztva egy kövön, ami a tűzrakó helyet védte.

– És még egy utolsó kérdés – szólt Leo –, ha már így tisztázzuk a dolgokat.

Lily hümmögött. A tűz kellemes meleget árasztott, ami illett a kettejük közt pulzáló energiához. Megnyugtató volt. Olvadást idézett elő. Nem robbant, nem lőtt izzó parázsszemeket az ég felé.

– Halljuk.

– Mi történt utána Duke-kal? – kérdezte Leo. – Egyenesbe tudtátok hozni valamennyire a dolgokat? Hol van egyáltalán?

Lily fanyarul felnevetett, és egyik kezét a homlokára szorította. Hány titok kerül még napvilágra ma este?

De épp csak belekezdett volna az első szavakba, máris elnyomta a hangját Nicole váratlan, harsány kiabálása:

– Mi a jóistent csinálsz?

Lily azonnal felugrott, és anélkül, hogy igazán tudatosult volna benne, a sátrak és Nicole hangja felé iramodott. Futás közben hallotta meg Terry válaszát, aki szintén hangosan kiabált:

– Csak pisálok egyet, hercegnő!

Lily lelassított, és megkönnyebbülten kifújta a levegőt, utána megkerülte a néhány nagyobb kőből álló sziklacsoportot, ami mögött a sátrak álltak. Terry az árnyékban állt, Nic és a saját sátra közt, a nadrágját leeresztve, és kezével a…

– Te jó ég! – Lily gyorsan elfordult.

– Ez a fazon képes volt a sátramat oldalba kapni! – fortyogott Nicole, és arrafelé mutogatott, ahol Terry állt a farkát közszemlére téve. – Eszednél vagy, ember? Húzd már fel a gatyádat!

– Már késő! – felelte epésen Terry. – Amúgy is te mondtad, hogy ne kószáljunk el a sötétben, vagy tán nem?

– Persze, de tíz nyamvadt lépést azért tehettél volna, hogy ne a sátramat pisáld le!

Lily úgy döntött, ez nem olyan krízis, amelynek megoldásához az ő részvételére is szükség lenne, ezért sarkon fordult, és vett egy nagy levegőt. Két tűz közé került. A balján Terry épp Terryt alakította; jobb felől pedig még élesen kivehetők voltak az iménti, szőnyegbombázás-erejű beszélgetés által felkavart érzelmi kondenzcsíkok.

Lily háromig számolt, hogy csökkentse a vérében az adrenalin koncentrációját. De csak lassan oszladozott, több mély levegővétel után is reszkettek az ujjai; bizonytalannak érezte a lábát is. Az igazság kiderült, bőven volt mit emészteni. Lily azt gondolta, Leo azért utazott el, hogy az anyjának segítsen, aki törött lábbal hever, esetleg agyrázkódást szenvedett. Abban a világban, amelyben Lily élt, az embereket folyton balesetek érték, de fiatalkorában sohasem tapasztalta meg, hogy bárki meghalt volna, miután megsérült. Fel sem merült benne, hogy miután Leo hazaért, ennyire rosszra fordulhattak a dolgok. Hosszú ideig magát látta a megbántott félnek, és most rá kellett döbbennie a felkavaró igazságra, hogy mindketten egyszerűen a csillagok szerencsétlen együttállásának áldozatai.

Leo ott állt a közelében, némán és mozdulatlanul is éreztette erős jelenlétét. Lily visszaülhetett volna a tűz mellé, az iménti helyre, és megválaszolhatta volna a férfi kérdését, ami tudtán kívül óriási horderejű volt: Mi történt utána Duke-kal? De a lelke mélyén egy határozott hang azt súgta, megbeszélhetnék ugyan mindezt, de úgysem számítana. A tragédiák nagy igazsága, hogy ha egyszer bekövetkeznek, széles e világon semmi sem teheti meg nem történtté őket. Leo volt a szikra Lily életében, egy szemvillanásnyi időre szerelmet, nevetést és biztonságot hozott magával, de a távozásával csak azt bizonyította újra, amit Lily már amúgy is régóta tudott: a jó dolgok sosem maradandók.

A tűztől távolabb hűvös és száraz volt a levegő. Lily a válla fölött Leóra nézett, és látta a szemében, hogy ő is ugyanúgy érzi: a bensőséges pillanat odalett.

Leo rámosolygott, és elköszönt:

– Szép álmokat, Lily!

Tizedik fejezet

MÉG AZ UPPER EAST SIDE-I Equinox teremben végzett, heti hétszeri, legkeményebb Tabata-edzések sem készítették fel Leót arra a fájdalomra, amire a túra során reggelente kelt. A negyedik napon talán egy kicsit könnyebb volt, mint a korábbiakon, de a sátorból kilépve így is kínzónak tűntek az első lépések. Az eddigi reggeleken is alig tudta egymás után tenni a lábait az első húsz percben, és nem csak a fenékizmai meg a háta fájt; még egy mélyebb levegővétel is már-már elviselhetetlen fájdalommal járt. Amikor előrehajolt, hogy kiköpje a fogkrémhabot, begörcsölt az oldala. Nem tudta eldönteni, mi okozza mindezt, a hideg, a száraz levegő, a lóháton töltött órák vagy az, hogy a földön aludt, de az biztos, hogy minden reggel úgy kelt, mintha egy évtizedet öregedett volna.

Két teljes nap telt el, mióta Lilyvel beszélgettek a tábortűz mellett, és a nő mindent megtett azért, hogy elkerülje Leót. Azt ugyan megkérdezte ebédnél, hogy kér-e még krumplisalátát, és rászólt, hogy ne engedje Bajnoknak útközben, hogy az út mentén legeljen, de azóta nem esett szó köztük semmilyen jelentőségteljes témáról – nem derült ki, hogy kibékültek-e végül Duke-kal. A téma olyannak tűnt, mint egy félig megfejtett kód.

Egy kisebb sziklacsoport mellett Nicole kézmosó helyet rögtönzött – egy korsó friss víz, szappan és néhány tiszta kéztörlő –, Leo pedig felnézett a lassanként világosodó reggeli égre, aztán a távolban magasodó sziklaoszlopok felé. Az elmúlt napokban elhaladtak néhány hely mellett, ami a civilizáció nyomait viselte magán – itt-ott eldobott szemetet is láttak, egy tönkrement biciklibelsőt és valami jelzést –, de így is érződött, mennyire elszigeteltté váltak alig néhány kilométer megtétele után. Valódi pusztaság volt, ahol jártak, de lélegzetelállítóan szép is, ahogy a sík homokos vidék, a mély szakadékok és narancsszín sziklaoszlopok váltották egymást. Ahol a sziklás felületet lekoptatta a szél, és össze tudott gyűlni a víz, sűrű, zsályazöld, szúrós bozót burjánzott. Helyenként egy-egy göcsörtös fa jelezte, milyen kitartó tud lenni az élet, és ott keres magának táplálékot, ahol tud. A napkelte fénye minden szögből megvilágította a vörös sziklákat, amitől a vidék a mandarin, rozsda, bíbor és borvörös megdöbbentő árnyalataiban fürdött. Egy-két óra sem telik bele, és az égbolt vakító kéken fog ragyogni. Máris intenzívek volta a fények, és a levegő olyan száraz, hogy az ember szeme megfájdult tőle.

Így, hogy a lovak időnként halkan felnyerítettek, és a levegőt a tábor füstje lengte be, Leo szinte maga elé tudta volna képzelni az egykori cowboyokat, amint lóháton végigszáguldanak az úton, nagy porfelhőt verve föl, hozzá hallotta a lovak és a marhacsorda kakofóniáját.

Egyszer csak nyögés ért el a füléhez, és odanézve Waltert látta, akinek a lába még a sátorban volt, a felsőteste kilógott belőle, az inge felgyűrődött a bordái fölé, arca a vörös porba nyomódott.

Leo bedobta a neszesszerbe a fogkeféjét.

– Helló, Walt!

Walter bánatos szemmel nézett fel rá:

– Sír a seggem.

Leo is úgy érezte, mintha tessék-lássék forrasztották volna össze a gerincét.

– Nekem tíz percbe került, hogy felvegyem az ingemet.

– Vajon képes leszek még valaha normális ember módjára ülni? – kérdezte vékonyka hangon Walt. – Már nem is emlékszem azokra az időkre, amikor félelem nélkül közelítettem a székekhez.

Leo megránduló arccal hajolt előre, hogy felsegítse a barátját a földről.

– Én legszívesebben leakasztanám magamról a hátizmaimat, és azzal verném meg Bradley-t. – Együtt bukdácsoltak a tűz felé.

Nicole már készítette a reggelit, és közben mosolyogva figyelte, hogyan igyekeznek méltóságteljesen leereszkedni egy mészkősziklára.

– Idővel jobb lesz, ígérem.

Walter olyan arccal nézett rá, mint aki elárulva érzi magát.

– Tegnap is ezt mondtad!

Leo Lilyre nézett, aki néhány nyeregtakaróval a karjában közeledett feléjük, és mint az elmúlt napok során mindig, most is kerülte a férfi tekintetét. A hajfonata kilógott westernkalapja alól, a farmernadrágját máris belepte a por. Valószínűleg több munkát elvégzett reggel hat előtt, mint sokan egész nap, és Leo szívének elég volt, hogy megpillantotta a tompa reggeli fényben, azonnal fájdalmasan bukfencezett egyet.

– Lehet, hogy nem árt bevenned egy kis fájdalomcsillapítót – fordult Lily Walterhez. – Ma hat óra hosszat fogunk lovagolni.

Walter száját rémült sóhaj hagyta el:

– Hat…

Ekkor bukkant fel Nicole, aki egy bögre kávét nyomott Walter kezébe, a férfi merev biccentéssel köszönte meg. Leo is kapott egy adagot, aztán Nicole visszatért az asztalhoz. Hirtelen nevetségesnek hatott, hogy az élet ilyen fordulatot vehet. Leo néhány nappal ezelőtt még élte a maga biztonságos, de unalmas életét, napi kilenc órán át megbeszéléseken ücsörögve, e-mailekre válaszolgatva; most pedig úgy érezte magát, mint akit felragadott valami ismeretlen erő, aztán kifordítva rakott vissza a földre, fejjel lefelé. Lily, vele ellentétben, a beszélgetésük óta könnyebb léptekkel járt-kelt, mintha elég lett volna ennyit megtudnia a történetükből ahhoz, hogy egyszerűen rázárja az ajtót a múltra, és továbblépjen.

Leo nem tudta eldönteni, szeretné-e, hogy az ajtó bezáruljon. Még most is rengeteg kérdése volt a közbeeső évekkel kapcsolatban, és a lelke egy része – be kellett vallania magának, hogy egy vadonatúj, rendkívül bizonytalan részről van szó – legszívesebben berúgta volna azt az ajtót.

Be akarta fejezni a beszélgetésüket. Elhatározta, hogy ma nem hagyja kicsúszni a kezéből Lilyt.

A nőn felejtette a szemét. Lily egy fadarabot dobott a tűzre, és egy öntöttvas edényt tett fölé, oda, ahol már csak parázslott. Felegyenesedve meglátta, hogy Leo őt nézi, de a férfi nem fordult el.

– Mi a fene ez? – Nicole egy cigarettacsikket emelt a magasba. – Az idióta turisták itt dohányoztak. – Döngő léptekkel a rögtönzött szemeteshez ment. – Valaki egyszer az egész kanyont felgyújtja.

– Más is hallotta este azt a zörgést? – kérdezte Walt. – Úgy hangzott, mintha valaki itt járkálna.

– Valószínűleg állatok kerestek valami vacsorának valót – felelte Lily. – Itt mi vagyunk a betolakodók, az étkezőasztalukra állítottuk a sátrainkat.

Walter kezében megremegett a bögre.

Bradley sátra is feltárult. Kilépett, és nyújtózkodott egy nagyot a kelő nap fényében. Valamivel elnyűttebbnek hatott, mint induláskor, de határozottan jobban csillogott a szeme, mint a többieké.

– A picsába, de jót aludtam! – Megemelte az inge alját, hogy megvakarja a hasát, és Leo figyelmét nem kerülte el, hogyan torpan meg a két nő egy pillanatra, hogy megbámulják. Forrón bugyogott fel benne a bosszankodás. Bradley odasétált egy széles mészkőkiszögelléshez, egyik lábát megtámasztotta egy résben, és kezét csípőre téve szemlélte a tájat. – Itt végre elevennek érzem magamat. Csak úgy száguld a vérem meg a szívem!

Néhány perc múlva Terry is csatlakozott hozzájuk. Alig valamivel nézett ki jobban annál, ahogy Leo érezte magát.

– Van mára néhány útvonaljavaslatom – közölte, és kézbe vett egy almát.

– Mi már gondoskodtunk erről, Terry – mondta neki Lily, rá sem hederítve a férfi csalódott arcára. – Csomagoljátok össze a sátraitokat, hogy reggeli után azonnal indulhassunk. Hosszú napunk lesz.

***

Lily nem tréfált. Mire végre elérték a tábort, a nap forrósága az utolsó csepp lelkesedést is kiszívta a lovasokból. Bajnok árnyéka hosszan elnyúlt a talajon, és megtört egy mexikói mandulafenyőn meg néhány elszórt, göcsörtös, vízhiányban szenvedő borókabokron.

Megkötötték a lovakat, aztán mind megálltak a fennsík szélétől biztonságos távolságra, hogy szemügyre vegyék az alattuk elnyúló hatalmas kanyont.

– Jézusom, ez aztán meredek! – Bradley egyik kezét a homlokához emelve próbált átkukucskálni a meredély szélén. – Ha csak lenézek, szédelgek. Hova keveredtünk?

– Ez a kilátás a Labirintusra. Csak óvatosan! – figyelmeztette Lily kinyújtott karral. – Ha lezuhansz, itt biztos halál vár.

Bradley engedelmesen hátrált néhány lépést.

Leo hosszan tanulmányozta a kanyon odalent eléjük táruló szakaszát, a bonyolultan kígyózó képződményeket.

– Mintha nem is a valóságban járnánk.

– Ugye? – felelte Lily. – El tudjátok hinni, hogy mindez az esővíz műve, ami utat akart találni magának a tenger felé?

– Ettől a gondolattól egy kicsit elszomorodom – jegyezte meg Walter.

Leónak még sosem jutott eszébe, hogy szárnyakra vágyjon, de e pillanatban örült volna, ha repülni tud. A hely olyan hatást tett rá, hogy legszívesebben nekiindult volna felfedezni, elrugaszkodva az egyik vörös sziklaoszlop tetejéről, hogy aztán lejjebb süllyedve feltérképezze az egymással összefüggő hasadékok labirintusszerű rendszerét. Egyszerre különleges és baljós kép volt.

– Nem akarunk oda lemenni, ugye? – kérdezte Walt.

– Dehogy! – vágta rá Terry. – Ti, puncikáim, egy napig sem maradnátok életben ott lent.

Walter rábámult.

– Mert te már megcsináltad?

– Haver! – Terry úgy tárta szét a karját, mintha Walt valami teljesen nyilvánvalóra kérdezett volna rá.

– Vittél már le oda túrázókat? – kérdezte Leo Lilytől.

A nő benyúlt a zsebébe a napvédő ajakírjáért, amit mindig magánál hordott. Leo olyan szemmel meredt rá, miközben bekente vele a száját, mint akinek a figyelmét hat ökörrel sem lehetne eltéríteni a látványtól.

– Persze. De csak gyakorlott túrázókat, és csak bizonyos területekre. Ez tényleg isten háta mögötti hely. Vannak, akik bemerészkednek vízi járművekkel a folyón, vagy négy keréken végighajtanak a hasadék mentén, de az út csak eddig vezet, a maradékot mindenképp gyalogosan kell megtenni. – Az ajkait összepréselve oszlatta el még alaposabban a krém nagyját. Leo nyelt egy nagyot, és elszakította a tekintetét róla.

Bradley halkan felnevetett mellette, és oldalba bökte a könyökével.

– Minden oké, haver?

– Egy nap majd tehetsz oda egy túrát, Walt – szólt Nicole. – Jó vezető kell hozzá, de nem lehetetlen. Hiszen gondold csak át: ahogy ott ülsz délcegen Dinamit hátán! Fogadjunk, sosem gondoltad volna, hogy egyszer még itt fogsz lovagolni, úgy, mint egy valódi cowboy.

Walter továbbra is nyugtalan arccal szemlélte a Labirintust.

Lily hátrafordult, és szemügyre vette a mögöttük kanyargó poros pusztaságot.

– Itt táborozunk le. De először… – Odalépett az üreghez, amiben az előttük járó az ellátmányukat hagyta, és kiemelt egy kisebb faládikát. – Miközben Nicole-lal megetetjük-itatjuk a lovakat, ez lesz a közös feladatotok. Ki kell vennetek a ládából, ami el van rejtve benne, ha vacsorázni akartok.

Walt az apró dobozra meredt.

– Abban van az ételünk?

Terry a szemét forgatta.

– Igen, Walter, hát persze. A főnökasszony olyan tápot fog elénk vetni, ami a gyomrunkban valódi étellé alakul.

– Menő – motyogta Walt, és mintha egy kicsit tényleg felvillanyozta volna az elképzelés.

Leo megpöckölte Walt kalapját, amitől a szemére csúszott.

– Szerintem valami kulcs vagy hasonló lesz benne.

– Pontosan. – Lily Leo kezébe nyomta a dobozt, de közben nem nézett a szemébe. – A ma esti vacsorát tartalmazó láda kulcsa van benne. De elég trükkös feladat, érdemes nekiállnotok.

Bradley önelégült vigyorral nézett rá.

– Nem akarlak elkedvetleníteni, Lily, de azzal a minapi kis tilitoli kirakóssal pusztán a felszínt kapirgáltátok. A mi Leónk a világ összes kódját megfejti!

– Igen! Már négyszer sikerült kizárnom magamat a lakásomból, de Leo mindig tudott segíteni! – lelkesedett Walter is.

Leo kihúzta a vállát. Zavarba jött Lily kutató tekintetétől, szabályosan elfutotta a forróság.

– És akkor még nem is láttál Tetrisszel játszani! – poénkodott sután.

Lily szemöldöke vidáman megemelkedett.

– Óriási élmény lehet!

– Lebilincselőnek találnád. – Leo lelkében szárba szökött a Lily iránti rajongás, és gyengéd, kacskaringós indákat fűzött a bordái köré, majd kegyetlenül megrántotta őket. Önkéntelenül megdörgölte a mellkasát, mintha ezzel el lehetne kergetni az érzéseket. Lily fantasztikus nő volt, rettentő gyorsan vágott az esze, és most még inkább, mint sok éve… de Leo, a rejtvényszakértő, mindenkinél jobban tudta azt is, hogy az életük kirakósdarabkáit két különböző képből vágták ki.

Mégis, érzékelve, hogy a nő tekintete egy szívdobbanásnyi idővel tovább időz rajta, az indák újra megrándultak, ezúttal még erősebben.

Lily biccentett a kezében tartott doboz felé.

– Nagyszerű hír. Mert amikor azt mondtam, hogy ma nincs vacsora, ha ezt nem nyitjátok ki, komolyan beszéltem.

***

– Mondtam már, mennyire utállak? – Leo mogorva pillantással méregette Bradley-t az asztalra állított fadoboz fölött, amin már félórája dolgoztak.

– Nem egyezhetnénk meg inkább abban, hogy elmosogatunk a kulcsért cserébe? – kiáltott oda Walter a vezetőiknek. – A gyomrom lassan magát emészti fel!

– Jaj, drága, csak az a baj, hogy ma ti mosogattok! – mosolygott rá a legnegédesebb mosolyával Nicole.

– Mi lenne, ha netán koncentrálnátok? – sziszegte Bradley. – Már biztosan közel járunk.

A közel semmit sem jelentett. A doboz körülbelül tizenötször tizenöt centis volt, és egymásra rögzített falapokból készült, amelyek mindegyikébe egy labirintust faragtak. Mindegyikhez tartozott egy tű, és ki kellett találni, hogyan kell a tűt elhelyezni, hogy a hozzá tartozó lapot le lehessen emelni. Az volt a nehézség benne, hogy a játékosoknak együtt kellett működni, mert csak úgy lehetett az összes tűt megfelelő pozícióba állítani. És bár Leónak már sikerült rájönnie, mit kellene elérniük, a három nagy férfikéz csak ügyetlenül matatott a rendelkezésre álló parányi helyen. Korgó gyomorral, több mint hat óra lovaglás után próbatétel volt a javából, sőt ez igencsak enyhe kifejezés.

De, gondolta Leo, végtére is, éppen ez a cél.

A helyzetnek volt azonban egy előnye is, mégpedig az, hogy így, hármasban, viszonylag jól tudtak együttműködni. Terry elkószált valahová, ki tudja, miféle céllal.

– És mire készülsz… ezzel a témával… – bökött állával Bradley arrafelé, amerre Lily és Nicole a lovakkal foglalatoskodott – …kapcsolatban? Tizenhárom éve ismerlek, de még egyszer sem láttam, hogy így bámultál volna egy csajra.

Leo fanyarul felnevetett.

– Nem hinném, hogy az idő hátralevő részében nagy szikraesőre lehetne számítani kettőnk között.

– Miről beszélsz? Pár napja is ott ültetek kettesben. Csillagok, tábortűz, sátrak. Magát írja meg a sztori.

– Csak tisztáztunk néhány félreértést – rázta a fejét Leo. – Nem adták át neki egyetlen üzenetemet sem. Még anyámról sem tudott. Azt hitte, hogy egyszerűen faképnél hagytam és elfelejtettem.

– Szegény Lily – jegyezte meg Walt.

Bradley nem tartotta mindezt túl fontosnak.

– Nem beszélhetsz egy csajnak az anyád haláláról, ha fel akarod szedni. Úgy labdába sem rúghatsz nála.

Leo látta, hogy Walt egyik ujja beszorult a fadobozba, odanyúlt és kiszabadította.

– Ő Utahban él, én New Yorkban. Ha Venn-diagrammal ábrázolod az életünket, nem lesz metszetük.

– Nem valami ásó, kapa, nagyharangról beszélek – tiltakozott Bradley. – Csak egy kis szórakozásról.

– Nagyon… bonyolult lenne.

Bradley a két nő felé kémlelt, ellenőrizve, hogy biztosan hallótávolságon kívül vannak-e.

– Megkérhetnénk Nicole-t, hogy holnap délelőtt vigyen el bennünket egy kicsit bejárni a környéket, és addig lepókhálózhatjátok egymást.

– Bradley!

– Papás-mamást játszhattok. Orvososat! Hancúrozhattok egyet.

– Már a pókhálót is értettem, Bradley. – Leo megtámasztott a mutatóujjával egy tűt, és körbetapogatta a dobozt, hogy egy másikat is megnyomhasson a hüvelykujjával. – Csak nem akartam meghallani.

– Belemerítheted a nívópálcát! – Bradley mintha meg sem hallotta volna. Leo arca megrándult, Walter levegő után kapott.

– Ez már gusztustalan volt.

– Nem azt mondtad, hogy nem akarod meghallani?

– Fogd be! Szerintem megvan a megoldás – Leo erősen koncentrálva megpöccintette a hüvelykujja élével az egyik tűt, mire a falap oldalra csúszott, és alatta láthatóvá vált egy kis üreg.

– Öregem! – ugrott talpra Bradley. – Leo, te egy zseni vagy!

Leo bekukucskált a résbe, amelyen keresztül alig lehetett kivenni a pirinyó kulcsot, amit az egyik oldalfalra erősítettek. Megpróbálta elérni, de nem sikerült. Túl kicsi volt a nyílás.

– Te el tudod érni? – nézett Leo halvány reménykedéssel Waltra.

Ő megpróbálkozott, de sikertelenül.

– Terry kis keze kell ide.

– Hol van Terry? – kérdezte remek időzítéssel Lily, aki épp ekkor lépett oda hozzájuk.

Walter megvonta a vállát.

– Valahol császkál.

– Micsoda? – Lilyt azon nyomban elfutotta az ingerültség. – Azt kértük, fiúk, hogy maradjatok együtt.

Bradley nem aggódott.

– Szerintem csak elsétált egy kilométerre, hogy ott pisáljon, jelzésképpen.

– Nyugi! – hallották meg hirtelen. Lépések csikorogtak a porban, és Terry lépett elő egy dúsan csipkézett szikla mögül. – Csak tettem egy kis felfedezőutat.

– Azt kértük, hogy egyedül senki ne hagyja el a tábort – mondta szemrehányón Nicole. – Én nem fogom visszacipelni a hátamon a maradványaidat, ha egy vadmacska elkap.

– Hogy engem egy vadmacska? – nevetett Terry, aztán hangosan szívott egyet a fogán. – Ugyan már, Nicky, ennyire nem lehetsz kiéhezve!

Nicole nagy levegőt vett, és lépett egyet előre. Lily elbarikádozta az útját kinyújtott karjával.

– Terry, végigvegyük újra a szabályokat?

A férfi ezen ismét csak gúnyosan nevetett, aztán leült egy széles sziklára, és Bradley felé biccentett.

– Hé, haver, nem is tudtam, hogy erre az expedícióra a zsémbesfeleség-felárat is kifizetted!

Lily erre megdermedt, és egy csendes, erős önuralomról tanúskodó „Tessék?” hagyta el a száját.

De Nicole figyelmét ekkor a táska vonta magára, ami Terry lábánál hevert.

– Terry – kérdezte óvatos hangon –, mi van abban a táskában?

Walt, aki örült, hogy végre enyhült az iménti feszültség, tapsolt egyet.

– Igen, Terry, tényleg, mit hurcibálsz abban… – Amikor azonban rádöbbent, hogy Nicole nem játszik, elkomorodott az arca. – Várjunk csak! Mi az a táskádban? Csak nem Miss Lily naplója?

Most már minden tekintet a hátizsák felé fordult. A cipzárral összegabalyodva egyértelműen kikandikált a füzetet összefogó sárga bőrszíj, amit már jó néhányszor látott mindenki Lily kezében.

Terry lehajolt, megpróbálta visszatuszkolni, de már hiába: mindenki előtt világossá vált, mi történt. A férfi ellopta Lily apjának naplóját.

– Megőrültél, Terry? – kérdezte Walter, és zavartan felvihogott.

Lily tett egy lépést Terry felé, de a férfi hirtelen felpattant ültéből, felkapta a hátizsákját, és pár lépést tett oldalvást.

– Maradj ott!

Hirtelen tökéletes némaság borult rájuk. Minden szemlélő küszködve próbálta felfogni, amit lát. Terry lába kisebb porfelhőt vert fel, miközben a hátizsák két pántját lassan a vállára igazította. Aztán olyan pillantást vetett oldalra, mint aki azt fontolgatja, hogy mindjárt futásnak ered.

– Uh – mormolta Bradley, és körbejárt a tekintete a többieken. – Mi a franc folyik itt?

– Terry! – szólította meg a férfit Lily, a homlokát ráncolva. – Az az én naplóm.

– Az apádé – helyesbített Terry.

A Terry hangjából csendülő baljós él hallatán Leo letette a fadobozt az asztalra, mit sem törődve a fémes kattanással, ahogy a rögzítő tűk újra visszacsúsztak zárt pozícióba. A rossz előérzettől émelyegni kezdett.

– Nos, most már az enyém – felelte Lily nyugodt, de határozott hangon. – És azt akarom, hogy add vissza.

Terry arcán az érzelmek kísértetiesen paradox elegye jelent meg: tompa tekintet, feszült állkapocs, famerevségű vigyor és kitáguló orrlyukak.

– Csak elolvastam!

– Értem – bólogatott lassan Lily. – De az engedélyem nélkül.

– Még mindig nem értem, mit csapsz ekkora balhét miatta – rántotta meg a vállát Terry. – Csak megnéztem párat Duke térképeiből.

– Ki az a Duke? – suttogta Walt.

– Lily apja – suttogott vissza Bradley.

– Srácok! – sziszegett oda nekik Leo.

Walt ezúttal nem törődött vele. Újra Bradley-hez fordult:

– Honnan tudod?

– Terry mondta.

– Srácok!

– De mikor…

Walt félig mondta ki a kérdést, amikor Terryből egy epés „Idióták!” szakadt ki, és elviharzott mellettük.

Leo igyekezett rájönni, hogy Terry komolyan gondolja-e ezt a marhaságot, odaugrott, és egyik kezével megragadva a karját, megállította.

– Hé! Még nem értünk a beszélgetés végére. Add vissza Lilynek a naplót!

De Terry ahelyett, hogy engedelmeskedett volna, szembefordult vele, és ököllel állon vágta. Leo arcába fájdalom hasított, és a meglepetéstől meg az ütés erejétől hátratántorodott.

Innen-onnan döbbent hangok hallatszottak. Leo összeszedte magát, és újra akcióba lépett: Terry felé lendült, és mellbe taszította.

– Ez meg mi a franc volt?

– Jézusom! – vicsorgott Terry. – Tényleg egyikőtöknek sincs fogalma róla, hogy itt micsoda pénzek hevernek? Csak sodortatjátok magatokat ezzel a hamis…

Walt mindenkit meghökkentett azzal, hogy odaugrott, lerántotta a táskát Terry válláról, aztán, mintha lángolna, azonnal odadobta Bradley-nek, aki Leónak továbbította.

Terry előrelendült, de Bradley és Nicole lefogták, míg Leo eltávolodott tőle néhány lépésnyire. Nagy rántással kihúzta a táskán a cipzárt, és a gyomra azonnal felfordult, amikor meglátta, mi más van még benne a napló mellett.

– Terry – szakadt ki Leóból tompán, miközben a naplót átadta Lilynek, aztán elképedt zavarral meredt Terry arcába. – Ember, mi a francért érezted szükségét, hogy fegyvert hozz magaddal?

– Fegyvert hoztál magaddal? – Walt szinte visított. – Miközben nekem ott kellett hagynom a bidét?!

Bradley közelebb hajolt, hogy belenézzen a táskába, engedett a fogáson, mire Terry kirántotta magát, és újra Leóra támadt. Kitépte a táskát a kezéből, aztán hátrált pár lépést, és előhúzta a fegyvert. Vad tekintettel körbenézett, majd Nicole felé mozdult a keze, és még mielőtt Leo felfoghatta volna, mi történik, megragadta a nőt a karjánál fogva, és a mellkasa elé húzta.

Lily elakadó lélegzettel felkiáltott, Leóba belehasított a pánik.

– Hűha, hűha! – Bradley égnek emelte két kezét, és a hangja felcsúszott egy oktávot a rémülettől. – Mi a fene folyik itt?

– Terry – szólította meg a férfit Lily erősen remegő hangon, majd ledobta a bőrkötéses füzetet a földre kettejük közé. – Terry! Figyelj! Vidd el. Tiéd lehet. Minden oké! Csak tedd le a fegyvert.

Leo is felemelte a kezét. A félelem úgy szorította el a mellkasát, mint egy gyorsan vastagodó jégpáncél.

– Nyugodj meg, Terry! Csak annyit akartunk tudni, hogy mi folyik itt.

– Az folyik itt, hogy egy szaglászós kis punci vagy! – Terry szájából nyál fröcsögött, egy részét felfogta a bajusza. – Csak loholj még egy kicsit a felfedező dögös kislánya nyomában, Leo, és felejtsd el, mi folyik.

– Valaki nyúzza már meg ezt az embert élve! – dühöngött Nicole, és a fogát vicsorgatta. A fegyver a fejének nyomódott.

– Nic – suttogta Lily –, csak maradj nyugton, légy szíves!

– Ne már, ember! – szólt Bradley. – Csak nem fogod lelőni a csajt? Ez valami óriási félreértés. Tedd le szépen azt a fegyvert, és hadd folytassuk úgy a túrát, ahogy eddig. Tegyünk úgy, mintha mindez meg sem történt volna. Igaz, Lily?

A nő nagyot nyelt.

– Hát persze.

– Ez nem ilyen egyszerű! – felelte Terry. A tekintete az elé táruló jelenetet pásztázta: a körülötte állók arcát, a vidéket és a mögötte, nagyon közel tátongó hasadékot. Sután előrelépett, elhajolt Nicole mellett, és ügyetlenül lenyúlt a naplóért, mielőtt sietve visszahúzódott volna.

– Lily – motyogta Walt –, mi a fene van abban a füzetben?

– Csak az apám jegyzetei – felelte a nő, és újra nyelt egyet. – Elviheti. Felőlem!

– Jól van – szólt Leo megnyugtató hangon. – Terry hallod? Elviheted a naplót. Ereszd el Nicole-t.

– Magammal viszem – felelte erre feszült hangon Terry. – Ha valaki követ minket, lelövöm.

Leo mellkasában sós tengerárként emelkedett a düh és a pánik. Nem hagyhatja, hogy Terry elhurcolja Nicole-t.

Később is ráér aggodalmaskodni amiatt, hogy mi lehet a naplóban, hogy az eleve buggyant Terry mivé vedlett át hirtelen, meg amiatt, hogy egyáltalán mi ez most. E pillanatban az volt a legfontosabb, hogy ne szegeződjön a fegyver Nicole arcának. Odaemelte a tekintetét, ahol a cső a nő arcának lágy bőrébe nyomódott. Nicole szorosan lehunyta a szemét, a nyakán lüktetett egy ér. Leo robbanásszerűen előretört, és kiragadta a nőt Terry szorításából, majd maga mögé lökte. Aztán megfogta Terry fegyvert szorító ujjait, és az ég felé fordította.

Lövés dördült, és Leo meg Terry kivételével mindenki sikítva igyekezett fedezéket keresni.

Terry kitépte a fegyvert Leo kezéből, és csoszogva tett néhány újabb lépést hátrafelé. Ha lehet, az arca még vörösebben lángolt, áradt belőle a düh, miközben a reszkető fegyvercsövet először Waltra, majd Leóra, végül Lilyre fordította, aki oldalt állva, görnyedten ölelte Nicole-t.

– Mindenki nyugodjon le a picsába! – süvöltötte Terry.

– Terry – szólította meg Bradley bizonytalan hangon. – Ember, tedd már le azt a rohadt fegyvert! Ez kurvára nem vicces!

– Tudhattam volna, hogy ilyen lesz – dühöngött Terry. – Körbevéve egy rakás gyáva seggfejjel. Nem kellett volna egy csapatban jönnünk!

– Ne csináld már – mondta neki csendesen Bradley. – Miért csinálod ezt? Elrontod a kirándulást!

De Leo tudta, hogy ez a hajó már rég elment. Úgy emelte magasba két remegő kezét, hogy Terry jól láthassa, és – légcsövében lüktető szívvel – tett egy óvatos lépést előre, majd egy újabbat.

– Terry! Most odanyúlok a fegyverért, és ketten letesszük. Foghatod a füzetet, és szabadon elmehetsz vele. Bármit vigyél, amire szükséged van. Ez a cirkusz egyszerűen nem éri meg.

Kinyújtotta a kezét, megfogta a csövet, és miután oldalra fordította, Terry rádöbbent, hogy vesztett. Pánikba esve megpróbált a másik kezével belemarni Leo arcába, és még mielőtt Leo igazán felfoghatta volna, mi történik, már ott dulakodtak egy töltött fegyverrel kettejük közt. Leo hallotta, hogy Lily a nevét kiáltja. A szíve mostanra felköltözött a koponyájába, dübörgött és dübörgött; körülöttük minden csupa por, pánik és zaj.

Walt megfogta a fegyver markolatát, megpróbált segíteni Leónak, hogy kivegyék a pisztolyt Terry kezéből. Egyszer sikerült is, és a fegyver a földre esett a verekedők mellett. Bradley megfogta Terry másik karját, és közös erővel végül sikerült arrébb rángatniuk. Bradley dühösen megfogta Terry ingét, és magával húzta, hogy minél távolabb kerüljenek a többiektől.

– Eszednél vagy, ember? – ordította Terry arcába. Rendszerint békés vonásait eluralta a feszültség, csak úgy duzzadt az adrenalintól és a dühtől. – Mi a jóisten bajod van?

Hirtelen felkavarodott a vörös por, megzavarva mindnyájuk tájékozódási képességét. Leónak fogalma sem volt róla, hogy a kanyon sziklás pereme elé vagy mögé esik-e, ezért óvatosan letérdelt, és körbetapogatózott, hogy felmérje a helyzetét. Az elmúlt fél percben már nem lehetett érzékelni a kiáltozás különálló szavait, puszta háttérmorajjá olvadt. Leo belenézett a homokfelhőbe, elkapta Bradley vádliját, ráordított, hogy eressze el Terryt, és feküdjön a talajra.

Bradley engedelmeskedett.

Terry arca egyszer csak megnyúlt a döbbenettől. A szeme tágra nyílt, és a karjaival hadonászva tudatosult benne, ahogy a por lassú leülepedése után mindenkiben: csupán a cipője orra támaszkodott a kanyon törmelékkel beszórt szélén. Aztán az is lecsúszott, amikor a férfit hátrahúzta a saját súlya és a lendület.

Egy szívdobbanásnyi ideig úgy tűnt, mintha a meredély szélén túl egy helyben futna a levegőben. Leo utánanyúlt, ki, az üresség fölé…

De Terry már nem volt ott.

Leo szinte ámulva nézte, milyen gyorsan esik egy emberi test. És soha, soha életében, egyetlenegyszer sem hallott még ilyen csöndet. Mintha Terry magával rántotta volna az összes hangot is oda, ahová lezuhant.

Két…

Öt…

Tíz szívdobbanásnyi ideig bámulták az üres teret, amit az imént még Terry teste foglalt el.

Finom porfelleg táncolt körülöttük a halványodó fényben.

– Nem hiszem el, hogy… – nyögte reszelős hangon Bradley.

– Talán… – tűnődött Walter. – Hátha túlélte, nem?

Odaóvakodtak a szikla pereméhez, és lenéztek. Mindenki levegő után kapkodott. Óriási szakadék tárult eléjük, lehetetlen volt tisztán kivenni a részleteket onnan fentről, de az öt arc egyként rándult meg, amikor a távolban váratlanul porfelleg emelkedett fel a talajról.

Senki nem mondta ki hangosan, de mind biztosan tudták, hogy nem.

Tizenegyedik fejezet

EGYIKÜK SEM MOZDULT.

A bénultság Lily ujjainál kezdődött, aztán rémisztő sebességgel kezdett terjedni felfelé a karjában, amikor elkezdte igazán felfogni az eseményeket.

– Mi történt az imént? – Nicole hangja elvékonyodott és elhalkult. – És most mi van?

Bradley vad, hisztérikus pillantást vetett a többiekre, aztán mintha egy biztonsági üvegkazettát tört volna fel valaki, éles hangon kiabálni kezdett:

– Terry lezúgott a kurva szikláról!

Lily gondolatai úgy olvadtak el, mint vaj a forró serpenyőben. Nic arca, Leo arca, Bradley-é, Walteré… mind ugyanazt a történetet mesélték el. Igen, mind látták, ahogy Terry átbukott a szikla szélén, le a kanyon mélyébe.

A feneke a poros talajon landolt. Úgy töltötte be a mellkasát a rémület, ahogy az óceán hideg, vad hulláma tör be egy barlangba, és a csapat tagjai közt is kitört valamiféle őrület. Káosz kerekedett: Bradley továbbra is kiáltozott. Leo Bradley-re kiabált, hogy hagyja abba. Walter azt kiabálta, hogy az ő belei nagyon érzékenyek a stresszre. Nic mindnyájukkal ordítani kezdett, hogy hagyják már abba a rohadt ordítozást, és nyugodjanak le a picsába. Közben mindenki lefelé tekingetett a szikla peremén túlra, és arrafelé hadonászott.

Lilynek viszont olyan érzése támadt, mintha mindez tőle sok-sok kilométerre történne. A fülét fehér zaj töltötte be. Ez nem olyan, mint amikor valaki leesik a lóról, vagy eltöri a lábát. Egy ember meghalt az általa vezetett túrán. Egy ember halott.

Szedd össze magad, Wilder! Most aztán rohadtul össze kell kapnod magad.

Feltápászkodott, odalépett a többiekhez, és erélyesen visszarántotta őket a sziklaszegély közeléből. Amikor Bradley került sorra, az oldalára gördülve érkezett a talajra. Fél kezével a hajába túrt, úgy nyöszörögte:

– Basszus, basszus, még sosem láttam senkit meghalni!

– Lélegezz egyenletesen. – Lily hangjából eltökélt nyugalom áradt.

– Képtelen vagyok elhinni… – motyogta Bradley. – Minden olyan hirtelen történt, akkora volt a káosz, és… ez hihetetlen…

– Várjunk csak! – vágott közbe Lily, görcsbe rándult gyomorral. A Terry lezuhanása előtti percekben nem lehetett mást látni, mint egy óriási porfelleget, itt-ott belőle kivillanó, huzakodó végtagokat, amihez zenei aláfestésként elkeseredett küzdelem hangjai járultak. – Valaki meglökte Terryt?

Walter remegő ujja felemelkedett.

– Bradley – dadogta.

– Baleset volt! – sikoltott Bradley. – Miért mondod ezt, Walt?

– Lily kérdezte! – visította válaszként Walter. – Nem akartam durva lenni!

– De fegyver volt nála! – kiabálta Bradley. – Mi az istent akart azzal a fegyverrel?

– Te voltál az egyetlen, aki úgy gondolta, hogy el kell hoznunk ide!

– Én ugyan nem! Csak ő…

– Mindenki fogja be végre! – Lily szinte végig sem tudta gondolni, mi vezetett ehhez a pillanathoz: Terry, kezében Duke naplójával, amit Nicole-lal együtt el akart hurcolni magával a sivatagba. Csak az járt a fejében, hogy Terry az egyik pillanatban még ott volt, a levegőben, a másikban pedig már nem. Lehetetlen, hogy túlélte volna. – Nem hallom a saját gondolataimat!

– Jól van, jól van, jól van – motyogta Bradley. – Tudjuk kezelni a helyzetet. Elmondom, mi fog történni. Most szépen elindulunk visszafelé, oké? Terry eltűnt. Elhagyta a csapatot. Hiszen végig azt mondogatta, hogy nincs ránk szüksége a túléléshez. Mi lenne, ha faképnél hagyott volna minket? Elhúzott, és fogalmunk sincs, hol lehet. Előfordulhatna, nem igaz?

– Nem, ez egészen biztosan nem fog megtörténni! – felelte figyelmeztető hangon Nicole. – Arra akarnál rávenni, hogy hazudjak a rendőrségnek, és azt állítsam, Terry még életben van valahol? Öregem, hamarabb szúrom hasba magamat, mint hogy ezt megcsináljam.

– Bradley – szólította meg Leo nyugtató hangon a barátját –, minden rendben lesz. Ugyan már! Egyszerűen elmondjuk a zsaruknak, mi történt pontosan. Terrynél fegyver volt. Nicole fejéhez szegezte. Dulakodtunk, és téged összezavart a helyzet. Nem tettél semmi rosszat.

– Nem a fenét! – kiáltott közbe dühösen Nicole. – Ha Walt azt mondja, hogy Bradley lökte le, az nekem elég bizonyíték. Mi, többiek nem vállaljuk át a felelősséget mindezért. Ügy lezárva.

Lily derékból meghajolt, és a két kéztövével megmasszírozta a szemgödrét. Ez rémes. Ez rettenetes. Ebből a mélységből sosem keveredik ki. Gondatlan emberölés miatti pereskedés várható, de akár szándékosságot is megállapíthatnak. Még ha mindenki egybehangzóan azt állítja is, hogy Terry pisztolyt szegezett rájuk, neki, a vezetőnek az lett volna a dolga, hogy biztosítsa a résztvevők biztonságát. Ami azt jelenti, hogy egyiküknél sem lehetett volna sem fegyver, sem tiltott szerek. Ilyesmi sohasem történt; ezer éve felhagytak már azzal, hogy átkutassák a vendégek poggyászát. Mi a jó francot fog kezdeni innentől? A farmigazgatáson és a pultos munkán kívül csak ehhez értett. Korábban ki akart szállni ebből az üzletből, de most már opcióként sem merült fel, hogy tovább csinálja. Vajon miből fog megélni?

De, tette hozzá gondolatban sötéten, az, hogy valahonnan fizetést kell szereznem, amiből megélhetek, éppenséggel a legjobb forgatókönyv. Még az is lehet, hogy börtönbe kerülök.

A körülötte folyó vita hallhatóan felhangosodott, de még mielőtt felfoghatta volna, mi történik, egy kéz fonódott a könyökére, és Leo maga mellé húzta.

– Bradley! – Leo hangja, nem gyakori jelenség, megbicsaklott. – Bradley, mi a francot csinálsz, haver?

A fegyver csöve erősen remegett Bradley kezében, miközben először Nicole-ra, majd Lilyre, végül újra Nicole-ra szegezte.

– Nem jól emlékszel, Nicole, mi történt.

– Bradley! – Leo hangja mélyebb volt a szokásosnál, és hidegen csengett. – Gondold ezt végig!

Lilyre akkor tört rá a felismerés, pontosan mi történik, amikor a fegyvercső ismét felé mutatott.

– De nem én löktem le! – kiabált Bradley.

– Hát persze, pont úgy viselkedsz, mint aki teljesen ártatlan – mordult fel Nicole.

– Nic – motyogta Lily –, ezzel nem segítesz.

Walter, aki néhány méternyire tőlük állt, összegörnyedt, és nyögve a hasára szorította a kezét.

– Édes istenem, mindjárt beleszarok a gatyámba.

Lily tett előre egy lépést, és lefelé fordított tenyérrel békítően előrenyújtotta kezét.

– Bradley! Tedd le azt a pisztolyt!

– Baleset volt! – felelte a férfi éles hangon, amiből pánik sütött.

– Mindenki tudja! – felelte neki Leo. – Ne rontsd tovább a helyzetet.

– Csak hadd gondolkozzak! – kiáltotta sírósan Bradley. – Basszus, hagyjatok egy kicsit gondolkozni.

– Kezdjük azzal, hogy lenyugszol, haver – tagolta Leo. – Nyugodj meg, és tedd le a pisztolyt. Ez nem te vagy!

– Tudod egyáltalán, hogyan kell használni? – kérdezte Walt.

– Hát persze hogy tudom!

Walter a homlokát ráncolta.

– Biztosítva van, csak azért.

Halk kattanás, majd Walter száját halk hupsz hagyta el. Lily meredten figyelte, Nic hogyan húzza ki a tokjából a kését, majd elszörnyedve látta, hogy Leo háta mögé lép, és a pengét a férfi ádámcsutkájához nyomja.

– Nicole Michelle! – kiáltott oda neki. – Mi a francot csinálsz?

Nic nem törődött vele.

– Dobd el, Brad.

– Bradley! – vakkantotta oda neki a férfi.

– Tényleg nagyon háklis rá, hogy ne szólítsa senki Bradnek – szólt közbe Walter. – Ha azt akarod, hogy letegye, jobb, ha nem…

– Ha nem fogod be és szeded el Bradtől azt a pisztolyt – kiabált Nic –, felnyitom ezt a pasit az állától a tökéig!

Lily gyomra megremegett. Leo egyenesen, rezzenetlen tekintettel nézett az arcába. Nem ez volt a pillanat, amikor a nő szívesen megosztotta volna vele, hogy Nicole szüleinek hentesboltja volt.

– Mindezért te vagy a felelős – mondta Bradley Lilynek.

– Nem ő lökött le egy embert a szikláról! – replikázott azonnal Nicole.

– De ti vagytok a túravezetők!

– Aláírtátok a felelősségnyilatkozatot!

Bradley megdermedt.

– Nem írtunk alá olyat, ami halálesetről szólt!

– Pontosan erről van szó! – süvöltötte Nicole. Lily arca megrezzent, mert Leo nyakáról elindult lefelé egy vércsepp.

– Nic! – szólt a barátnőjére Lily olyan határozott hangon, ahogy csak telt tőle. – Megvágtad Leo nyakát.

– Ki állíthatja, hogy nem te lökted le? – morogta Bradley. – Utáltad!

– Terryt mindenki utálta! – tört ki Nicole dühösen.

Bradley nem zavartatta magát.

– Nekünk több tanúnk van, mint nektek. Azt mondunk, amit akarunk!

– Bradley – nyújtotta ki megnyugtatásként, tenyérrel lefelé fordított kezét Leo –, szedd már össze magad! Terry fegyverrel fenyegetett minket. Védekeztünk. Nem fogsz lelőni senkit, és nem fogod rájuk hárítani a felelősséget. Ne rontsd tovább a helyzetet. Ugyan, gondolkozz már észszerűen! Hogy magyarázhatnám meg mindezt Corának?

Bradley reszelősen beszívta a levegőt, aztán úgy eldobta a fegyvert, mintha lángolna. Kitört belőle a zokogás.

– Basszus! Annyira sajnálom! – Térdre rogyott. – Totál beszartam. Bocsánat. Bocsánat! Soha az életben…

Nicole azonnal odaugrott, felkapta a földről a pisztolyt, és reszkető kezekkel próbálta újra biztosítani.

Leo megdörgölte a nyakát.

– Nicole… inkább… – Odalépett, elvette a nő kezéből a fegyvert, aztán nyugodt mozdulattal helyére kattintotta a biztosítót. – Mindenki jól van? – Válaszként halk mormolás érkezett. Leo Lily felé fordult. A tekintete a nőét kereste, és egyik kezével megérintette az arcát. – Te is?

Lilynek minden erejére szüksége volt, hogy ne vesse magát Leóra és zárja a karjaiba, amíg megbizonyosodik róla, tényleg nem esett semmi baja. Bólintott, majd visszaparancsolta a szemét égető könnyeket. Csak olyankor sírt, ha dühös volt, és mi tagadás, most csak úgy forrt benne a harag.

– És te? – kérdezte Leót.

– Hát persze.

– Helyes. – Lily Bradley felé fordult. – Te… Ülj le oda. – Egy sziklára mutatott, ami körülbelül tíz méterre volt tőlük. A férfi leszegett fejjel, a könnyeit törölgetve odaoldalgott.

Nicole mogorván nézett utána.

– Mondd, hogy ne kötözzem meg a lábát!

– Ne kötözd meg – bökte oda neki Lily tompán. – Muszáj összecsomagolnunk és visszafordulnunk, de lehet, hogy hívnunk kellene… Basszus! Képtelen vagyok gondolkodni.

Kint álltak a sivatag kellős közepén, többórányira a civilizációtól, és egy halálesettel kellett megbirkózniuk. Már majdnem besötétedett.

Leo felé nézett, aki odaóvakodott a meredély széléhez, lehajolt, és egy földkupac mellől felemelte Duke naplóját. Lesöpörte róla a port, és odavitte Lilynek.

– Aggódtam, hogy ez is lezuhant vele a szakadékba.

Lily hálásan vette el tőle, és hirtelen lepergett előtte a jelenet, hogyan vetette rá magát Leo a fegyvert lóbáló Terryre, aztán lökte oldalra, biztonságos helyre Nicet. Úgy érezte abban a pillanatban, a szíve is elhagyja a testét. De most kiűzte az emléket az elméjéből, és a kezében tartott, elnyűtt füzetet bámulta. Leo odalépett mögé, egészen szorosan.

Most, a káosz elmúltával, Lily véréből elillant az adrenalin. Gyenge volt, a lába remegett. Nem tudott ellenállni a késztetésnek, nekidőlt a férfi mellkasának, ott keresve szilárd biztonságot, mire Leo keze habozás nélkül megindult, átölelte csípőtájon, úgy támasztotta meg.

– Minden oké – mondta halkan. – Biztonságban vagy.

– Nem kellene lemennünk a holttestért? – kérdezte Bradley a távolból. Négy fej fordult felé, négy dühös szempár keskenyedett el. – Mármint… – emelte fel védekezőn a kezét. – Csak hát… ott van lent. Én… Egyszerűen fogalmam sincs, mit kellene tenni. Bocsánat!

Egy pillanatra Lilyt hideg borzongás járta át. Leo megérezte, és még szorosabban fogta.

– El tudná végre magyarázni valaki, mitől olyan nagy szám ez a füzet? – Walter lassan visszanyerte a hangját. – Meg minek hozta Terry magával a fegyvert? Ez volt a célja? Végig azt tervezte, hogy ellopja? De minek?

– Duke neve közismert volt kincsvadász körökben – forgatta a naplót a kezében Lily. – És mindent beírt ebbe, amit tudott. Hosszú éveken át feljegyezte bele, amit kiderített. Térképeket rajzolt bele, és rejtélyeket, kódokat írt fel.

– De Terry hogyan szerezhetett erről tudomást? – kérdezte Walter.

– Azért tartom mindig magamnál, mert tudom, hogy vannak, akik szerint nagy értéket képvisel. – Lily mélyet sóhajtott. – De ez igazából csak azután derült ki számomra, miután Duke meghalt. Elég komoly online követőtábora volt, és a rajongói azt gondolták, egy másik kincsvadászra fogja hagyni. De nem így történt.

Lily érezte, hogyan dermed meg mögötte Leo. Igaz, azt a beszélgetést nem fejezték be; nem tudhatta, hogy Duke meghalt.

– Az évek során sokan felvették velem a kapcsolatot, volt, aki pénzt ajánlott érte, mások arról akartak meggyőzni, hogy ajándékozzam oda valakinek a közösségükben – folytatta. – De személyesen még senki sem jött el érte eddig.

– És eszerint fontos információkat tartalmaz valamilyen kincsről? – kérdezte Walt. – Szerinted Terry azt hitte, hogy a füzet segítségével megtalálhatja, hová rejtette el Butch Cassidy a pénzt vagy valami ilyesmi?

– Lily apja mindent tudott a Vad bandáról – szólalt meg Bradley. – Minden sztorit, minden titkos ösvényt. – Nicole dühös pillantást vetett rá, mire a férfi bűntudatosan összébb húzta magát, de azért folytatta. – Csak segíteni akarok megérteni, miért tehette Terry, amit tett. – Waltra nézett. – Volt idő, amikor Duke Wilder számított az archeológusok körében a Délnyugat legkeresettebb vezetőjének. Még a National Geographic címlapján is szerepelt.

– Tudtad, hogy Lily az ő lánya, amikor lefoglaltad ezt az utat? – kérdezte Walter.

Bradley bólintott, és a lába előtti poros talajt szemlélte.

– Terry említette, de csak futólag. A naplóról semmit sem tudtam. – Felemelte a fejét, és Lily válla fölött Leo szemét kereste. – És esküszöm, fogalmam sem volt róla, hogy ő a te Lilyd. – A csapat egy emberként elcsöndesedett, Lily pedig egyre zavarba ejtőbb forróságot érzett azokon a pontokon, ahol Leóval egymáshoz ért a testük. Leo megmoccant, hogy eltávolodjon, de a nő az egyik kezét az övére téve megállította. Hallotta, hogyan akad el a férfi lélegzete.

Leo testének megnyugtató közelségében lassan Lily fejében is csillapodni kezdett a káosz. Lenézett a kezében tartott naplóra, és hagyta, hogy lazán kinyíljon. A végéről valaki kitépett két lapot, aztán visszatuszkolta őket a helyükre, mintha azt tervezte volna, hogy csak ezt a két oldalt viszi el, de aztán meggondolta magát, és inkább fogta az egészet.

– Mi a fene ez? – mormolta Lily, és lapozni kezdte őket.

A két lap közül az első egy térkép volt, Duke egyik, réskanyont ábrázoló madártávlati rajza. Ezeket a bonyolult, kacskaringós vonalú hasadékokat évmilliókon át formálta a homokkövön keresztülszivárgó víz. Hol folyónyi, hol férfikar-szélességűek voltak, és a felkészületlen vándorra halálos fenyegetést jelentettek. Térkép nélkül teljesen el lehetett tévedni bennük úgy, hogy az ember sosem keveredett ki élve. Ám ezen a kézzel rajzolt térképen minden főbb hasadékot, minden rést gondosan számmal jelölt a készítő.

– Felismered, ez melyik részt ábrázolja? – Leo finoman kihúzta Lily kezéből a papírt, hogy alaposabban is szemügyre vehesse.

A nő a fejét rázta.

– Nagyjából húsz térkép van a füzetben, és mind túl kicsi területet fed le ahhoz, hogy pontosan meg tudjam határozni, hol van – vallotta be. – De abban biztos vagyok, hogy ez a Labirintus egyik szakasza.

– Lehet, hogy Terry azt gondolta, Duke itt rejtett el valamit – vetette fel Bradley, és közelebb oldalgott a csoporthoz.

Nic mogorván nézett rá.

– Fogd be, Brad!

A következő kitépett lapon egy Duke kézírásával készült rejtvényt találtak, és Lily szíve rettentően elszorult.

– Ez mi? – hallotta a füle mellől Leo halk hangját.

Vett egy nagy levegőt, hogy megacélozza magát.

– Egy Duke Wilder-féle rejtvény.

– Láttad már ezt korábban is? – kérdezte a férfi.

– Láttam, de nem törődtem vele – felelte Lily. – Az egész napló tele van összefüggéstelen szövegekkel és talányokkal, sosem volt még okom rá, hogy megpróbáljak a mélyükre ásni. Ez a szöveg meg a térkép volt az utolsó lapokon.

Leo újra áthajolt Lily válla fölött, és felolvasta.

A válaszom: végül igen.

Menned kell; ahogy nekem.

Utálod, hogy menned kell, de megteszed.

Muszáj menned, de nem oda.

Ám akár teszed, akár nem,

Biztos lehetsz, hogy nem szenvedsz.

Szabad lehetsz: a csoda.

Keresd Duke fatönkjét, a hármasnak a bendőjét.

Lily újra és újra végigolvasta a sorokat, és azt motyogta:

– Már megint a lehető legrosszabb pillanatot választottad a hülye játékaidhoz, Duke.

– Vannak rímelő sorok és vannak rímtelenek.

– Íme, Duke, a maga valójában, csak neked, csak most! – Lily elcsigázottan fújtatott. – Mi a szar ez?

Leo magában ismételgette a sorokat, úgy próbált a rejtvény mögé hatolni. A nő egyszer csak tétovázó hangot hallott felőle, mint aki már épp készül mondani valamit, de aztán elakad a lélegzete.

Lily odafordult, és felnézett a férfira. Nagyon közel volt az arca, alig néhány centire.

– Min gondolkodsz?

– Azon, hogy Terry konkrétan ezeket a lapokat kereste – Leo olyan halkan felelt, hogy csak Lily hallhatta.

– Egyetértek. – A nő megint lenézett a papírra. – De miért? Miért éppen ez kellett neki a több százból?

– Azt mondtad, hogy ezek voltak a végén, ugye?

Lily bólintott.

– De lényegében semmiben sem különböznek a többitől. Egy térkép meg egy rejtvény… nagyjából az egész füzet ezekkel van tele.

Leo üres, fókuszálatlan tekintettel nézett rá, mint aki elmerült a gondolataiban.

– Azon gondolkodom, vajon mennyi az esélye, hogy Bradley-nek igaza van – suttogta aztán. – Mi van, ha Terry tényleg azt hitte, hogy Duke elrejtett ott valamit… vagy tudta, hogy ott hagyott valamit valaki más számára. Lehet, hogy Terry tudta, hogy ezekre az oldalakra van szüksége ahhoz, hogy megtalálja.

– Ezt a rejtvényből találtad ki? De hogyan?

Leo úgy fordult, hogy egymás arcába nézzenek.

– Olvasd el az első sort.

Lily tekintete végigfutott a betűkön. A válaszom: végül igen.

– És ha a válasz igen – esett le Lilynek –, akkor vajon mi a kérdés?

– Ezen gondolkodtam én is.

Hát persze. Duke azt akarná, hogy ott kezdje. Lily fejében visszhangzani kezdett Duke helyeslő hangja: „Pontosan ezt kérdezném én is először, kölyök.” Lily lehunyt szemmel gondolkodott tovább. Mit kérdeztek az emberek folyton Duke-tól?

Világos, mint a nap: hogy rábukkant-e Butch Cassidy kincsére.

Amikor Lily újra felnézett, Leo egyenesen rábámult. És hirtelen ugyanúgy fellobbant a szemében a felismerés szikrája, ahogy az imént Lilyt is átjárta. A fülében éles, csengettyűszerű hang szólalt meg. Sohasem volt vallásos, de most megérezte, hogyan kúszik végig valami kísérteties tudatosság a teljes bőrfelületén.

– Nagyon fontosak ezek a lapok most, Kobak? – lépett hozzájuk Nicole, és meglengette a kezét Lily orra előtt. – Mindjárt besötétedik, miközben van a kanyon mélyén egy halottunk, egy másik pasast meg szerintem meg kellene kötöznünk.

Lily bizonytalanul oldalra hajolt, aztán Nicole-ra nézett.

– Szerintem Bradley-vel nem lesz gond.

– Na, ugye! – kiáltott oda Bradley a szikláról, de azonnal magába roskadt és elhallgatott, látva, hogy minden szempár mogorva pillantással fordul felé.

– Szerintem még az is elképzelhető, hogy Duke felfedezte a kincset, és új helyre rejtette a sivatagban. – Lily nyelt egy nagyot, aztán Leóra nézett, aki bólintott. A nő kezében megremegtek a kitépett lapok. – És ha így van, elég biztosra veszem, hogy a napló arról szól, hol találjuk.

Tizenkettedik fejezet

HOSSZÚ NÉMASÁG BORULT RÁJUK, míg mindenki Lily szavainak értelmét emésztette, és egyre hosszabbra és feszültebbre nyúlt, mint a gumiszalag.

– Úgy érted, hogy az igazi kincs? – kérdezte végül Walter. – A… a Butch Cassidy-féle pénz?

Lily bólintott. Úgy érezte, mintha forogna vele a világ.

– Szerintem ezeken a lapokon egy kincsvadászat leírása szerepel, amit Duke annak akart odaadni, akinek a füzetet is szánta. Senkit nem ismertem a kincsvadásztársaságból, ezért fogalmam sincs, ki lehet az.

Bradley egyikükről a másikukra nézegetett, a hajába túrt, aztán Lily arcán állapodott meg a tekintete, és az állkapcsa láthatóan többször is megfeszült.

– Aki megtalálja, azé, nem? Még ha nem is az volt a terve, hogy neked adja, most már nálad van.

A felismerés durvábbat ütött, mint Lily be merte volna vallani magának. Ez olyan célzott lövedék volt, ami elől szeretett volna egy pajzs mögé bújni, mert ha Duke megtalálta a kincset, és elrejtette… akkor azt nemigen lehet másképp felfogni, mint hogy előle akarta volna titokban tartani. Nem konkrétan rá hagyományozta a naplót; és senki másra sem, de az biztos, hogy ha Lilynek szánta volna, azt valamikor tudatta volna vele.

– Van valami ebben a megfogalmazásban – állapította meg inkább hangosan, összeszedve magát. – Azt írja: „A válasz igen”. Ha nem tévedek, akkor az ehhez tartozó kérdés: „Megtaláltad az elrejtett pénzt?”

– És mi áll még benne? – Bradley a nyakát nyújtogatta feléjük.

Lily felolvasta, aztán visszatuszkolta a naplóba a hátsó két lapot, és az egész paksamétát egy vállrándítással Nicole kezébe nyomta.

– Fogalmam sincs, a többi mit akar jelenteni. – Aztán Leóhoz fordult. – Mi van még abban a táskában?

– Ó, öhm… – Leo újra kinyitotta, belekukkantott. – Ami azt illeti, egy mobiltelefon. De nem jelez térerőt.

– Kapcsold ki, hogy kíméljük az akkumulátort – javasolta Lily.

– Jó ötlet. – Leo megtette, aztán a készüléket Lilynek adta, és visszafordította figyelmét a táska tartalma felé. – Töltőléc. Egy óriási kés. – Leo hirtelen elnémult, és tágra nyílt szemmel nézett Lilyre. – Egy rakás műanyag kötegelő.

Nicole odalépett, és elvette tőle a kemény, fehér műanyag csíkokat.

– Ezek nem arra valók, hogy tévékábeleket kötegeljen velük az ember. Ezek gyorsbilincsek.

– Jézusom… – motyogta Lily, és mindnyájukon erőt vett valamiféle borzongás.

– Hűha! – Bradley olyan arcot vágott, mint aki bármelyik pillanatban kidobhatja a taccsot. – Vajon mire kellhettek neki?

– A te barátod volt – felelte Lily vádló hangon. – Te mondd meg!

– Az tényleg nem én voltam az előbb – erősködött Bradley, és egy kicsivel még közelebb húzódott hozzájuk. – Pánikba estem! Nagyon sajn…

– Jól van, jól van! Nyugodjunk le mindnyájan! – Lily remélte, hogy meggyőzőbben hangzik, amit mond, mint amilyennek érzi. Kezdett úgy festeni a dolog, hogy Terry nemcsak egyszerű seggfej volt, de veszélyes is. Lily biccentett Leo felé, hogy folytassa.

– Egy GPS. – A férfi a nőnek adta a különleges Garmin készüléket, amivel kapcsolatban Lily és Terry szóváltásba keveredtek induláskor. – Néhány katonai konzerv, víz. Óvszer… – grimaszolt Leo.

– Micsoda? – szakadt ki Nicole-ból. – Ugyan, mit képzelt ez az ember, ki a franc…

Leo azzal zárta le a témát, hogy tovább szedegette elő a holmit a táskából.

– Egy műholdas telefon.

– Végre valami hasznos – jegyezte meg Lily. – Van még más is?

Leo egy kicsit még keresgélt a táskában, aztán a nőnek nyújtotta.

– Semmi olyasmi, ami nálunk ne lenne.

Bradley egy hajszálnyival újra továbbnyomult feléjük.

– Vajon mi a jó fenét képzelt?

– Hiszen te is pontosan tudod, milyen Terry – felelte Leo, aztán zavarba jött, és hozzátette: – vagyis… volt. Mindig valami bizarr dolgon törte a fejét, vagy épp összeesküvés-elméleteket gyártott. Azt mindig is tudtam, hogy rémes alak, de azt nem hittem volna, hogy erőszakos.

– Az a kérdés, hogy mihez kezdünk ezzel az egésszel – szólt közbe Nicole. – A tűz kialudt, és még ha sikerül is segítséget hívnunk a műholdas telefonon, holnap reggelig úgysem tudnak semmi érdemlegeset tenni.

Lily a fejét ingatta, és rátört valami furcsa érzés, mintha bizonytalanul úszna a levegőben.

– Nicnek igaza van – helyeselt végül. Nagyon nem szívesen tette, de akkor is igaz volt. Miután lement a nap, gyorsan lecsökkent a hőmérséklet. Ha nincs tűz, azt jelenti, hogy hidegebb is van, és sokkal rosszabbul is látnak. Az volt az utolsó, amire Lily vágyott, hogy a sötétben botorkáljanak a sziklaperem környékén. Holnap reggel az első dolguk lesz, hogy telefonáljanak; most csak annyi a feladat, hogy mindenkit biztonságba helyezzen.

– Legelőször is rakjunk tüzet – mondta Lily a csapatnak. – A többit majd utána ráérünk kitalálni.

***

Nicole lezöttyent egy üres helyre az időközben megrakott, pattogó tűz mellé, ahol mindenki összegyűlt, és szótlanul bámulták a csillagokkal teleszórt kobaltkék égbolt felé bodorodó füstfelleget. Közvetlenül a fejük fölött húzott el egy meteor, de még Walter sem tett rá megjegyzést. Feszült volt a hangulat, mindenki a korábbi pánikhelyzetet próbálta feldolgozni. Mintha még a tücskök is abbahagyták volna a muzsikálást.

Végül Leo hozta fel elsőként azt a témát, amelyről mindenki tudta, hogy előbb-utóbb beszélniük kell róla.

– Mind egyetértünk abban, hogy mit fogunk mondani a rendőrségnek?

– Terry fegyverrel fenyegette Nicet – felelte Lily gépiesen. – Amikor segítségére siettél, Terry lezuhant a szikláról.

Senki sem szólt egy ideig. Aztán Lily meglepetésére nem más, mint Walter szólalt meg.

– Azon tűnődtem, nem mondhatnánk-e azt, hogy elkószált a sötétben. – Remegett a hangja. – Aggaszt, hogy a valódi sztori nagyon mesterkélten hat.

– Van abban valami, amit Édeskrumpli mond – nézett Lilyre Nic. – Mondhatnánk, hogy a szabályok ellenére elkószált, és eltévedt.

Lily rezignáltan bólintott.

– Jó.

A vele szemben ülő Bradley izegni-mozogni kezdett.

– Beszélgethetnénk arról, hogy talán van egy valódi kincsestérkép a táskádban, Lily? – Körbetekintett a tűz körül ülők arcán, és Leo lassan bólogatni kezdett.

– Tudta, ki az apád, Lily – mondta. – Fegyvert hozott magával meg bilincset. Szerinted komolyan kellene vennünk ezt a kincsvadászatügyet? Vagy inkább ez is csak Terry egyik dilije?

– Nem tudom biztosan – vallotta be Lily –, de nem Terry volt az első, aki abban a hitben érkezett ide, hogy tud valami fontosat. Sokan keresték már azt a pénzt az elmúlt több mint száz évben. Apám helyi ember volt, ami előnyére szolgált, és évtizedeken át kísérgetett régészeket és történészeket, ezért egészen biztosan rendelkezett annyi belső információval, mint a dolog nagy szakértői.

– De mégis, mi az a dolog pontosan? – kérdezte Bradley. – Hadd halljuk az igaz sztorit a brosúrákba szánt változat helyett.

Lily kifújta a levegőt. Nem tudta, hol is kezdje.

– Duke már gyerekkora óta kutatott a kincs után. Nagyjából minden szabad percét azzal töltötte, hogy minél többet kiderítsen Butch Cassidyről. Együtt dolgozott néhány igazán híres régészcsapattal, de az igazi szerelem mindig is ez a sztori maradt számára. – A tűzbe bámulva próbálta helyes sorrendbe tenni a történet darabkáit. – Már meséltem egy kicsit Butch Cassidyről, de igazából nem ez volt a neve. Robert LeRoy Parkernek hívták. 1866-ban született, itt, Utahban. Tizenévesen munkát vállalt egy farmon, ahol egy Mike Cassidy nevű cowboy megtanította lovagolni, lőni és rabolni. Robert szülei mormon földművesek voltak, akik majd halálra dolgozták magukat, mégis szegények maradtak, mint a templom egere. Mike Cassidy tudta, hogyan lehet egyről a kettőre jutni, és Robert pontosan erre vágyott.

Lily körbenézett az arcokon. Mindenki olyan meredten figyelt, hogy talán még pislogni is elfelejtettek. Még mintha Nicole tekintetéből is – aki pedig messze többször találkozott már ezzel a történettel, mint igazán érdekelte volna – az sütött, hogy ma másképp hallgatja.

– Aztán 1889-ben elkezdődött az aranyláz – folytatta Lily –, és az ország minden részéből idevonzotta az embereket. Robert Coloradóba vetődött, a Telluride nevű városba, amit sokszor a Pokol tornácának becéztek, mert egymást érték benne a bordélyok és a játékbarlangok. Azzal kereste a betevőjét, hogy aranyércet rakodott a hegy tetején, ahonnan öszvérek hátán hordták le. És akárcsak a szülei, ő is nincstelen volt. De közben rögtön a sarkon állt a San Miguel Valley Bank, és mivel az öszvérek hátáról ott rakodtak le, Robert tudta, hogy bőven lehet aranyuk. Végiggondolta, mikor tarthatják a legnagyobb mennyiséget aranyból, és megfigyelte, mikor ki dolgozik ott. De ami még ennél is fontosabb, azt is kitalálta, hogyan lépjen meg utána. – Lily kézbe vett egy botot, és kisebbfajta, spirális alakzatokat rajzolt vele a lába melletti porba. – Robert karizmatikus fickó volt. Megismerkedett néhány emberrel, akik a városhatáron kívülről érkeztek, összebarátkoztak, és lefizette őket, hogy tartsanak készenlétben számára friss lovat a házuknál. A rablás napján ő meg a barátja, Matt Warner, megvárták a bankban, míg csak egy alkalmazott van jelen. Matt pisztolyt szegezett a fejének, miközben Robert kiürítette a széfet. Elmenekültek, és a rablás híre bombaként robbant. Robert folytatta a rablásokat, de nem szerette volna szégyenbe hozni hőn szeretett mormon anyját. Ezért született meg Butch Cassidy.

– Várjunk csak – szólt közbe Walter. – Az a Matt nevű srác volt Sundance?

– Nem. A Sundance kölyök valódi neve Harry Longabaugh volt. Philadelphiában nevelkedett, és mint a legtöbb akkori gyerek, ő is arról álmodozott, hogy a Vadnyugaton próbál szerencsét. Amikor már megtehette, Coloradóba költözött, és egy szarvasmarhafarmon dolgozott kisegítőként, egészen addig, míg egy rettenetes vihar el nem pusztította az állatok kilencven százalékát, és meg nem szűnt a munkája. Aztán elkapták Wyomingban, Sundance mellett, miután ellopott egy lovat nyereggel, hozzá egy pisztolyt is.

– És mikor találkoztak Cassidyvel? – kérdezte Bradley.

– 1896-ban – felelte Leo, és a tűz fölött találkozott a tekintetük Lilyével. A nő eltűnődött, vajon mennyire emlékszik a férfi az egészből. Mennyit hallott a sztoriból a Wilder-farmon töltött rövid idő alatt, és mennyit olvasott róla Duke könyveiből. Emlékezett, milyen volt Leo hasának támaszkodva feküdni, miközben mindketten olvastak valamit az ágyban heverészve, a pattogó tűz közelében…

Azt sem felejtette el, hogyan tette le a könyvét egyik-másik este, hogyan csalta ki Leo kezéből is az ő olvasmányát, aztán hogyan vesztek el egymás megismerésében, akár órákon át.

Leo úgy pislogott párat, mintha neki is ugyanez járna a fejében, és megpróbálná útját állni a gondolatoknak.

– A Banditák ösvényén történt – tette hozzá.

– Igaz, hogy sohasem lőttek le senkit? – kérdezte Walter.

Lily bólintott.

– Nem volt rá szükség. Pénzt juttattak azoknak az embereknek, akiket az a veszély fenyegetett, hogy a tartozásuk miatt a bankok elárverezik a farmot a fejük fölül. Így hát ők cserébe ételt adtak a banditáknak meg a lovaiknak, és még hazudtak is értük.

Bradley mély hangon füttyentett, és piszkálni kezdte a parazsat egy bottal. Szemlátomást nagy benyomást tettek rá a hallottak.

– Hát, igen, eközben a vasúttársaságnak meg a bankoknak egyre jobban a bögyében voltak – tette hozzá Leo. – Megbízták a Pinkerton nyomozóirodát, amelynek országszerte rengeteg ügynöke és kiterjedt informátorhálózata volt.

Walter őszinte riadtsággal fogadta a fordulatot.

– Jaj, ne…

– Akkor siklottak ki végleg a dolgok, amikor Butch és az emberei a Union Pacific egyik vonatát rabolták ki a wyomingi Wilcoxban – folytatta Lily. – Dinamittal robbantották fel az egyik kocsit, és huszonnégy órán belül a Pinkertonnak dolgozó ügynökök szinte kivétel nélkül mind rájuk vadásztak. Ám nem csak a vasútvonal környékén keresgéltek. Minden, Butch és bandája által elrabolt bankjegy sorszámát ellenőrizték, és az információt továbbították a bankoknak, vasúttársaságoknak, hoteleknek és élelmiszerüzleteknek. Négyezer dolláros vérdíjat tűztek ki Butch fejére. Amit aztán megemeltek ötre. Majd nyolcra. 1899-re világos lett Butch előtt, hogy csak idő kérdése, mikor fogják el. – Elhallgatott, és körbenézett az arcokra a tűz körül. Senki sem mozdult.

– És? – sürgette Bradley.

– Azt híresztelik, hogy elrejtették az összes pénzt itt, a Banditák ösvénye környékén – folytatta Lily –, hiszen tudták, ha csak egy dollárt is költenek belőle, az azonnal elvezeti hozzájuk a hatóságokat. Mind elmenekültek Argentínába.

– Várjunk csak! – Bradley egy gallyat hajított a lángok közepébe. – A filmben mindketten, Butch és Sundance is meghalt külföldön, egy lövöldözésben. Tehát az az ábra, hogy tényleg elrejtették a pénzt, és sosem jöttek vissza érte?

– Sokan így vélik.

Walter előrébb hajolt, és Lily arcába nézett.

– És szerinted előfordulhat, hogy apád rátalált a pénzre, aztán ahelyett, hogy beváltotta volna, újra elrejtette, valami újabb helyre?

– Még ez is előfordulhat – vont vállat Lily. – De az is, hogy az volt a terve, a naplóban szereplő információkkal elvezeti az eredeti rejtekhelyhez az örökösét, akinek a füzetet szánta. – Lehajtotta a fejét, és az ajkába harapva tűnődött egy ideig azon, hogy mindkét feltételezéstől mennyire elszorul a gyomra. – Pénzzé tette a wyomingi farmunkat, és valószínűleg arra számított, hogy ebből a pénzből meg tud élni, így hát, attól függően, hogy mikor találta meg Butch Cassidy pénzét – már ha egyáltalán megtörtént –, még az is lehet, hogy úgy gondolta, sosem lesz rá szüksége. Duke mindig azt mondogatta: „A kaland fontosabb, mint az anyagi javak, kölyök.” Ha születésnapom volt, általában meg kellett fejtenem valami rejtvényt, hogy ráleljek valahol egy csomag rágóra, amit színes papírba csomagolt, vagy épp elvitt egy túrára, kérdezgetett a vidékkel kapcsolatban, és végül közölte, hogy ajándékba a tudást adta.

Bradley végigjártatta tekintetét a tűz körül ülőkön.

– Valaki guglizzon már rá, mennyit vittek el Wilcoxban.

– Google? – kérdezte éles hangon Nicole. – Hogyan? Egy kővel meg villával?

– Körülbelül hatvanezer dollár volt – intette le őket Lily. – Biztosra veszem, hogy egy részét felhasználták, én olyan ötvenezerre saccolnám.

– Ennyi? – berzenkedett váratlanul Walter. – Terry képes lett volna kinyírni minket ötvenezerért?

– De az 1899-ben volt! – bosszankodott Bradley, aztán körbenézett, megerősítést várva. – Most lényegesen többet ér, nem?

– Emellett – szólt Lily csendesen – ez csak a kincs egyik része.

Leo rámeredt.

– Duke szerint mennyit rejthettek el?

– Összesen? Körülbelül százötvenezer dollárt.

– Százötvenezer dollár 1899-ben? – ámuldozott Bradley. – Lefogadom, hogy van köztük olyan ritka aranyérme is, amilyenről alig hallott bárki is. Mai pénzben kifejezve több millió dollárt érhet.

– Duke szerint vagy tízmillió lehet – összegezte Lily, a tűzbe meredve.

Walter pislogott.

– Most tényleg dollármilliókról beszélgetünk, vagy csak rosszul hallottam?

– Jól hallottad – dörmögte Leo, és hirtelen mindenki elnémult. Hosszan ültek a tűzbe bámulva.

– Uramisten! – törte meg végül Bradley a csendet, és járkálni kezdett. – Uramisten.

Nicole elállta az útját.

– Ülj le! Én még mindig nem bízom benned.

Bradley egyetlen nyikkanás nélkül engedelmeskedett.

– Ami engem leginkább kiakaszt – Walter lassan, merengősen görgette a szavakat –, az, hogy Terry tudta, hogy fegyverre, GPS-re meg a többi holmira is szüksége lehet. Hogy mennyire mélyen átadhatta magát ennek a kincsvadászatnak. – Tanácstalan pillantást vetett Bradley-re. – Nem jól emlékszem, hogy ez a túra a te ötleted volt?

Mintha egy rugó rántotta volna a fejeket, mindenki egyszerre fordult Bradley felé, akinek előreesett a válla.

– Jól van, jól van, ne dühöngjetek, oké? – idegesen vigyorgott. – Megígértem neki, ha tervet készít és kiválasztja a helyszínt, ő is jöhet.

– Atyám, Bradley! – Leo elhűlt. – Tényleg te vagy a leglinkebb alak, akivel valaha találkoztam.

– Tényleg rettentő sok dolgom volt! – ellenkezett Bradley.

Leo mogorván nézett rá.

– Ugyanolyan sok, mint amikor a harmincadik szülinapomra kellett volna kitalálnod valamit, és egy gyorsétteremben kötöttünk ki? Vagy amikor Waltert előléptették?

E ponton Walter, a lojális, felszólalt Bradley érdekében:

– Nyugi, haver, azt tényleg komolyan mondtam, hogy a bolti muffin a kedvencem.

– Nem hajíthatnánk le az összeset a szakadékba? – Nicole-nál szakadozott a cérna. – Végre nyugodtan gondolkodhatnánk.

– De ha a kincs létezik – térítette vissza a beszélgetést a fő csapásra Walter –, és Terry úgy vélte, szüksége van Duke naplójára ahhoz, hogy megtalálja… Az nem azt jelenti egyben, hogy kezünkben a térkép hozzá?

– Elvileg igen – felelte óvatosan Lily.

Bradley körbehordozta a tekintetét a tűz körül.

– Gyerekek, megcsináljuk, ugye? Követjük az utasításokat, és megkeressük Butch Cassidy pénzét!

– Remélem, nem hiszed, hogy egy fityinget is kapsz belőle? Miért járna neked bármi? – nézett rá szigorúan Nicole. – A térkép Lilyé.

– Mert mi is tettünk egy fogadalmat – szólt közbe Walt. – Az íratlan törvény. A rablóbecsület. Emlékszel?

Bradley vigyorgott, mint a tejbetök.

– Öregem, Walt, tényleg!

– Szerintem valami fontosról elfeledkeztünk – szólt közbe Leo. – Terry meghalt. Ha visszamegyünk, és közöljük a hatóságokkal, hogy lezuhant, egész jó esélyünk van rá, hogy nem gyanúsítanak senkit gyilkossággal közülünk. Ha viszont most elindulunk kincsvadászatra… hát egész más lesz az ügy.

– De ha úgyis azt tervezzük, hogy azt mondjuk, Terry elkószált és lezuhant, miért ne mondhatnánk azt, hogy a keresésére indultunk? – vágta rá Bradley, de aztán azonnal elhallgatott, mint aki automatikus ellenkezésre számít. Ám Lily is hallgatott, ezért a férfi kissé felbátorodva folytatta. – Hiszen eleve az volt a terv, hogy a további három napot hamis kincskereséssel töltjük. Miért ne csinálhatnánk innentől élesben?

– Kobak – szólt a barátnőjéhez Nicole csendesen. – Brad nem épp a kedvencem, és beismerni is utálom, de… basszus, szerintem van abban valami, amit mond. Miért ne próbálnánk meg?

Lily szeme a barátnője arcára rebbent.

– Úgy emlékszem, azt mondtad, hogy képtelen lennél hazudni a rendőröknek.

– De ez tízmillió dollár! – Nicole úgy rántotta meg a vállát, mintha azt üzenné, Bocs, de te is tudod, hogy igazam van. Aztán végighaladt a tekintete a többi csapattagon. – Amit most mondok, köztünk marad, oké? Csak feldobok egy ötletet, de… Mindegy, szóval továbbindulhatnánk, mintha őt keresnénk. Hiszen hányszor, de hányszor hangoztatta, hogy ő mennyivel jobban kiismeri magát itt, mint mi? Lehet, hogy elindult, de lezuhant. Talán még rá is tudom venni az agyamat, hogy elhiggye. Talán… – és Nicole hangjába mély érzelmek keveredtek – eközben kutathatnánk a pénz után.

– Mégis mennyi idő lehetne? – kérdezte Walt. – Oda-vissza.

Lily ujjai ideges dobolásba kezdtek a combján, miközben a kézzel rajzolt térképet tanulmányozta. A vér egyre hangosabban dörömbölt a fülében.

– Ha belovaglunk a Labirintusba, aztán gyalog továbbmegyünk? Hm. Talán három nap? Esetleg négy. De ez tényleg veszélyes környék. Nem egy vidám családi kirándulás lesz, nem egy turistabarát hely. Külön engedélyeztetni kell az utazási programot, hogy megtalálják az ember holttestét, ha netán nem tér vissza. Meg kell állnunk, és beszerezni mindazt, amire feltétlenül szükségünk lesz.

– Ha mutatod az utat, bármire képesek vagyunk – rikkantott Bradley, akinek kezdett visszatérni szokott önbizalma. – Majd a túlvégről hívjuk a rendőrséget. Zsebünkben a pénzzel. Benne vagy, igaz, haver? – nézett Walterre.

Walter egy másodpercnyi tétovázás után bólintott.

– Hiszen ez számomra a nagy újrakezdés, emlékszünk, nem igaz? – jelentőségteljes pillantást vetett Leóra. – Vagy talán mindnyájunk számára. Mikor esik az ölünkbe újra ekkora lehetőség?

– De ez nem olyan, mint egy délutáni túra, Walter – fordult felé Lily. – Veszélyes. Eddig a könnyű szakaszt jártuk be.

– Ez volt a könnyű? – kerekedett el Walt szeme.

Lily a szemébe nézett.

– Ez semmiség volt azzal összevetve, ami előttünk áll.

Egy ideig csak a tűz pattogása hallatszott.

Lily számított rá, hogy valaki újra sürgetni kezdi a dolgot, arra viszont nem, hogy a sötétségből épp Leo hangját fogja hallani.

– De szerinted képesek lehetnénk rá?

– Leo, csak nem azt akarod ezzel mondani, hogy te benne volnál?

– Nem tudom, mit is akarok ezzel mondani – vallotta be a férfi. – Az viszont biztos, hogy úgy érzem, abban a rejtvényben van valami, Lil. És tudom, hogy neked is ez az érzésed!

Lily pislogott, és végigsimította libabőrös karját. Lil. Évek óta senki sem hívta így.

És a férfinak igaza volt. Lily zsigereiben azt súgta valami, hogy erre a váratlan felfedezésre ne legyintsen. Leo folytatta:

– Tudom, hogy mind elég nagy seggfejnek tartottuk szegényt, de mégis, Terry eléggé hitt ebben az egészben ahhoz, hogy még pisztolyt is hozott magával. Képes volt Nicole-t túszul ejteni. Nem úgy nézett ki, mint aki simán minket is lelőtt volna? Nem volt elszánva, hogy Nicole-t magával cipeli?

– És ne feledd a bilincseket sem – szólt közbe Bradley. – Az ember nem a vadmacskák és pumák ellen visz magával gyorsbilincseket.

Leo megkerülte a tüzet, és letérdelt Lily elé, a kezét a naplóra tette.

– Terry azt akarta megkaparintani, ami ebben áll. De most nálad van!

Lily bordái alatt felszikrázott valami reményféleség; igen, Leo lobbantotta fel azzal a váratlan izgalommal, szinte éhes kíváncsisággal, ami kiült az arcára. Mit akar vajon Lilytől, mit mondjon most? Hiszen mindezt túl nehéz volt egyszerre befogadni. Terry halálától eltekintve is… szinte a csontjaiban érezte, hogy az a rejtvény több kellett hogy legyen valami játéknál.

De mégis, Duke nem neki szánta ezt a naplót. És azt sem árulta el, hogy megtalálta a kincset. Minden lelkifurdalás nélkül eladta azt a helyet, amelyet Lily a világon legjobban szeretett, és nem bánta, hogy a lánya emiatt szegény és magányos marad. A gondolat is fárasztotta, hogy az életét Duke Wilder döntései határozzák meg.

Na, de mégis. Nem lehet, hogy érdemes csupán… utánanézni?

– Walt meg én Nicole-t támogatjuk – mondta Bradley. – Mi benne vagyunk!

– Én Kobak mellett állok – helyesbített Nicole. – Azt támogatom, amit ő mond. Mi egy csapat vagyunk! – Egy pillanatnyi habozás után hozzátette: – De azt hiszem, van arra mód, hogy továbbmenjünk a nyomot követve, és ne kerüljünk bajba Terry miatt.

Bradley Leóhoz fordult.

– Te mit gondolsz, haver?

Leo még mindig Lily előtt kuporgott, de a tekintete a poros talajt pásztázta. A tűz fényjátékot varázsolt az arcára, kihangsúlyozta az állkapcsa szögletes vonalát, és ragyogásba vonta az arccsontját. Rövid tűnődés után felemelte az állát, és újra Lily szemébe nézett.

– Én is azt teszem, amit Lily mond.

Lily egy képzeletbeli lábbal megpróbálta eltaposni a mellkasában keletkezett veszedelmes szikrákat. Újra lenézett a térképre meg a Duke kézírásával írott rejtvényre.

A válasz igen.

– Aludjunk rá egyet – felelte végül. – Úgysem tudunk tenni semmit reggelig.

Tizenharmadik fejezet

LEO NEM TUDTA VOLNA MEGMONDANI, hogy sikerült mindezek után ilyen mélyen aludnia, de a sivatagban töltött ötödik reggelükön olyan merev vállal ébredt, hogy az kétségtelenné tette, egész éjjel alig moccant. Nem rémlett, hogy bármit álmodott volna, és egyetlen pillanatra sem emlékezett, amit éberen töltött volna, miután este lecsukta kiszáradt, fáradt szemét. Hálásan könyökölt fel, hogy nem valamilyen másik alternatíva következett be, és megdörzsölte a szemét. Aztán mintha tőrt szúrtak volna a hasába, hirtelen az előző nap minden emléke visszatódult az agyába: az, ahogyan előkerült a fegyver, a látvány, hogyan bucskázott át Terry a meredély szélén, a térkép, ami szerint akár valódi kincsre is bukkanhatnak valahol a környéken.

Átfutott a fején a kérdés, hogy vajon Lily aludt-e egy szemhunyásnyit is.

Előző este nem hallottak a tábor körül állathangokat, és motoszkálás zaja sem szűrődött hozzájuk. Most nem üdvözölte az új napot madárdal. Még csak fél hat volt, és a halványszürke sátorfalakon át érkező fény mutatta, hogy az égbolt mély tengerkék; mintha a nap még tűnődne, hogy felkeljen-e.

És ekkor halk nyögés érkezett a közelből a hűs levegőn át – ezt nagyjából százszor hallotta egykor a valóságban, és talán ezerszer is lejátszotta az emléket a fejében: Lily nyújtózkodva ébredt. Még így is tökéletesen maga elé tudta képzelni a látványt, többméteres távolságból, két sátorponyva által elválasztva a nőtől: két karját hogyan emeli lassan a feje fölé fektében, hogyan csavarodik macskamódra balról jobbra a teste. Aztán felfelé emelkedik az arca az ég felé, bár a szeme még csukva, és ekkor szakad ki a torkán ez a mély, szexi hang, aminek hallatán Leo régen nemegyszer érzett kényszert, hogy közelebb húzza magához az ágyban. A teste ösztönösen megfeszült, és a vére olyan intenzív rohanásba kezdett, hogy beleszédült. Milyen abszurd, hogy az agya, ilyen körülmények közt, ebben a hatalmas kutyaszorítóban is gond nélkül képes átkapcsolni arra, hogy milyen jó lenne ott érezni Lily testének melegét maga mellett.

Az az igazság, hogy Leo úgy érezte, ha Lily ott lenne mellette, bármivel képes lenne szembenézni.

Lily ébren volt, előkészült a napra, és Leo is épp nekiveselkedett volna, amikor egy másik hangot hallott, ezúttal egészen közel a sátrához, amely a legközelebb állt a tűzrakó helyhez.

– Tudtál aludni legalább egy kicsit? – kérdezte Nicole.

A kannába öntött víz bugyogása hallatszott, aztán a fémes csikordulás, ahogy a kannát a tűz fölötti rácsra tették.

– Nem sokat. És te?

– Kicsit.

A két nő elhallgatott, Leo pedig visszadőlt, és a fejét megtámasztva szégyentelen módon hegyezni kezdte a fülét. Az előző napi, ködszerűen szürreális eseményeket lehetett hibáztatni érte, meg azt, hogy Lily hirtelen annyira ismerősnek látszott, és eközben mégis távolinak. Leo szerette volna tudni, hogy érzi magát, mert egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a nő őszinte választ adna-e neki.

– Hát, jól van, Kobak – mondta Nicole. – Halljam, mit gondolsz?

Lily nagyon halkan felelt, mintha aggódna, hogy valaki meghallja.

– Egész éjjel ezen őrlődtem.

– Én is hasonlóképpen.

– Egyszerűen nem tehetünk úgy, mintha nem történt volna meg. – Rövid, néma csönd. – Mármint, ami… Terryvel…

– Hát persze hogy nem. Én sem ezt javasoltam.

– De igazad volt. Azzal sem élesztjük fel, ha visszafordulunk.

– Na, igen. – Egy kis ideig akkora csend volt, hogy Leo már azt hitte, arrébb mentek, de aztán Nicole újra megszólalt. – Elmondom, én hogy látom a dolgot: igaz, hogy szarban vagyunk, de a szar mellé aranyunk is lehet.

– Nic, igazából még csak abban sem vagyok biztos, hogy Duke valaha talált bármit, és még ha talált is… akkor is bőven van min gondolkozni.

– Tudom.

– Én már arra gondoltam, hogy túl vagyok rajta, hogy állandóan csalódást okozott. – Azt hallva, hogy Lily hangja miként vékonyodik el, és a végén meg is törik, Leo szíve majd meghasadt.

– Tudom, csajszi, de most talán van rá némi esély, hogy nyerj valamit abból, amiket csinált – mondta Nicole halkan. – Tegyük fel, hogy semmit sem talált. Mondjuk, hogy csak játék az egész, vagy hogy nagyot tévedtünk a rejtvénnyel kapcsolatban. Akkor mi van? Maximum néhány napot szánunk rá. Lemegyünk, aztán vissza. Ha semmi sem lesz ott, szépen visszajövünk, és azt mondjuk a zsaruknak, hogy miután Terry eltűnt, a keresésére indultunk, mert azt hittük, tudjuk, merre ment, de tévedtünk.

– Végül úgyis meg fogják találni a holttestét a kanyon alján, a táborhelyünk alatt – emlékeztette Lily.

– Na, és mégis: mit szoktunk elmondani a résztvevőknek rögtön az első napon? Hogy ne császkáljanak el. Mind bizonyíthatjuk, hogy korábban is megtette. Ki állíthatná, hogy nem kószált el a sötétben? Nincs ember, aki ezt megkérdőjelezné.

– Tudom.

– A legrosszabb forgatókönyv, hogy nem találunk semmit, de legalább néhány napig reménykedünk és álmodozunk. És így lesz még néhány napod, hogy vadul bámuld azt a kockafejet, aki persze, tényleg…

– Nic! Fogd már be!

Várjunk csak. Micsoda?

Leónak majdnem a párnájába kellett temetnie az arcát. Ó, ha kivehette volna a szemgolyóját, és odaguríthatta volna, ahol a két nő beszélget, hogy megleshesse Lily arckifejezését… boldogan vállalta volna még azt is, hogy a hátralévő életét vakon töltse.

Alig tudta kivenni, mit suttog Lily.

– Nem is bámulom.

– Jaj, komolyan nekem akarod ezt bemesélni? – Nicole határozottan sokkal kevésbé fogta vissza a hangját. – Te még nálam is ezerszer rosszabbul hazudsz.

– Nem hazudtam.

– Hát, tőlem… Az viszont tuti, hogy ő igen. Olyan kanos pillantásokat vet rád, hogy a szívem is elszorul.

Leo tarkóján forróság kúszott felfelé. Bizony, Nicole-nak alighanem teljesen igaza volt.

– Jól van, mindegy. Tegyük fel, hogy igaz. – Nicole visszatért az iménti témához. – Képzeljük csak el: hátha találunk némi pénzmagot. Még ha csak, mit tudom én, öt százalék esély van rá, hogy Duke megtalálta Cassidyék pénzét. Kobak, figyelj már, egy töredéke is elég lenne hozzá, hogy visszaszerezd a földedet. Csajszikám, megváltoztathatná az egész életünket. Szerinted ez nem épp a sors szava? Az öledbe hullik a lehetőség, pont amikor eladásra kínálják a farmot.

Leo a sátorponyvára meresztette a szemét a feje fölött. Eladó a Wilder-farm?

Hosszú másodpercek teltek el.

– Tudom – hallotta végül Lily hangját.

– Hiszen ez az, amire mindig is vágytál, Kobak!

Ezúttal csöndesebb volt a válaszként érkező „Tudom”.

Leo visszafeküdt a párnájára. A szíve olyan fizikai fájdalommal facsarodott el, hogy levegő után kellett kapkodnia.

Hiszen ez az, amire mindig is vágytál.

Amire pedig Leo mindig is vágyott, Lily volt.

Mintha korábban egy pókhálós palackban ragadt volna, amiből most szakadt volna ki a dugó: úgy érezte, ellenállhatatlanul pezseg kifelé, és hamar kinőtte a régi bőrét. Kitört az addigi valóságból, elszakadt a New York-i élete monoton rutinszerűségétől és magányától, és mindannak ellenére, ami előző nap történt, annak ellenére, hogy fogalma sem volt róla, vajon mit hozhat a következő néhány nap, rájött, hogy nincs az az isten, és ha már itt tartunk, az az ördög sem, ami arra kényszeríthetné, hogy visszamenjen oda.

***

Nem lepődött meg rajta, hogy ő az első, aki a csapattagok közül felkelt, ám az sem lepte volna meg, ha utóbb kiderül, hogy két barátja is ugyanúgy hevert ma reggel egy ideig a hátán, ahogy ő az imént, és a ponyvatetőt fürkészve próbáltak rájönni, hogyan is kellene érezniük magukat. A gondolatai úgy kuszálódtak össze, mint egy rakás befőttesgumi, de meg akarta keresni Lilyt.

A nő azon a ponton ácsorgott a kanyon szélén, ahol a tragikus eseménysor lezajlott, a kezében bádogbögrényi kávéval kémlelt lefelé. Sötét haja most nem volt befonva; az egyenes szálú zuhatag lágyan omlott le a lapockáira. Karcsú volt, inas, és talán az imént kihallgatott beszélgetés hatására történt, de Leo úgy látta, a gerince sebezhetően görbül, és a szíve fájt érte, hogy nem ölelheti meg vigasztalásul. Attól félve, nehogy megijessze, inkább megköszörülte a torkát néhány méter távolságban megállva tőle. Lily válla alig észrevehetően megrándult, ahogy visszatért a valóságba.

– Jó reggelt! – Leo a nő mellé lépett, és vágyát leküzdve, hogy minél közelebb húzódjon hozzá, gondosan kimérte a kettejük közti távolságot.

– Jó reggelt!

– Valószínűleg hülye kérdés, de vállalom érte e felelősséget – szólt Leo a meredélyt fürkészve –, de hogy érzed magad?

Lily szárazon felnevetett, és a kávésbögrét a szájához emelte.

– Baromi kába vagyok. Úgy!

– Értem. – Leo óvatosan mosolyogva szemlélte az eléjük táruló látképet. – Én is valahogy úgy.

– Ez egyike azon ritka helyzeteknek, amelyekre egyáltalán nem voltam felkészülve – vallotta be Lily.

– Hát persze.

– És nem is csak arról beszélek, ami Terryvel történt. – Lily az ég felé fordította az arcát. – Tényleg tragikus eset, sajnálom, de komolyan beszéltem, amikor azt mondtam, sokan nem keverednek ki innen élve.

– Hát mi másról lehet itt még beszélni?

Lily nevetett. Meglepett, kurta kacaj volt, szinte egyetlen szótagnyi, hamar elhalt.

– Annyira fura ez az egész. Mert egyfelől… hát hogyne találta volna meg a Cassidy-pénzt. Teljesen észszerű feltételezés. Hiszen ő volt az egyszeri és megismételhetetlen Duke Wilder. Ha valaki megtalálta, hát ki más, mint ő. Másfelől viszont, az, ha belegondolok, hogy megtalálta, de nem árulta el nekem, annyira rettenetes, hogy marha nehéz felfogni.

– Teljesen értem, miről beszélsz. – Leo pislogva szemlélte egy ideig a saját bögréjében gőzölgő folyadékot, úgy próbálta szavakba önteni a következő kérdést. Bár nem volt annyira bonyolult. – Mikor halt meg?

– Kábé hét éve.

Leo meglepett hangot adott ki.

– Hű. Akkor már jó ideje.

Lily kortyolt egyet a kávéjából, és bólintott.

– Súlyos agyvérzése volt. – Leo megérezte az arcán a figyelő tekintetet, odafordult, és belenézett Lily kitartón rászegeződő szemébe. – Néhány héttel azután, hogy elmentél – tette hozzá. – Néhány héttel azután, hogy eladta a farmot.

Leo úgy érezte, a szíve súlyos döndüléssel landol a gyomra legalján. Ennyi minden történt ilyen rövid idő leforgása alatt, és Lily csupán tizenkilenc éves volt akkor. Még hallani is nagyon-nagyon sok volt mindezt.

– Időbe telt, mire a kórházból elértek – folytatta a nő –, mert elhagytam a farmot, és telefonom sem volt. – Humortalanul nevetett, aztán éles hanggal kifújta a levegőt. – Duke sem járni, sem beszélni nem tudott. Visszavittem a városba, a kis faházba. Egyetlen szót használt onnantól, azt, hogy „Lily”. A „Lily” jelentette, hogy vizet kér, és azt, hogy igazítsam meg a párnáját. Hogy váltsak csatornát. Néhány naponta jött egy ápolónő segíteni, olyankor tudtam dolgozni. Máskülönben biztosan megöltem volna! – Felnevetett. Javarészt csak kesernyés poén akart lenni, állapította meg Leo. – És ha jobban belegondolok, volt viszont egy pozitív oldala is annak, hogy akkor adta el a farmot, mert így legalább tudtuk fizetni a gyógykezelését. De már nem élt három évet sem.

Lily Leóra nézett, és megkísérelte, hogy rámosolyogjon. Mintha rádöbbent volna, milyen üresen és távolságtartón hangzott, amit mondott: sokkal inkább, mint aki elismétli, mit rendeljen a másiknak vacsorára, és nem épp arról lett volna szó, hogyan halt meg az apja.

– Nem is tudom, melyik a rosszabb a két rettenetes közül – tűnődött részvétteljes hangon Leo –, az, ha hirtelen veszítesz el valakit, vagy ha hosszasan betegeskedik előtte.

– Valakit, egy szülőt, akivel közel álltatok egymáshoz – egészítette ki a nő. – Bárhogyan is történik, iszonyú. Tudom, a te kapcsolatod milyen jó volt az anyáddal. Igen, kemény volt ápolni Duke-ot, és biztosra veszem, hogy ott a végén mindketten sok mindent megbántunk, de akkor is igaz, hogy az apám annyira sem ismert engem, hogy azt felfogta volna, milyen sokat jelentettél nekem. Sokat gondolkodtam ezen: átadhatta volna az üzenetedet, ha igazán akarta volna. Lehet, hogy semmin sem változtatott volna, de legalább azt megtudtam volna, hogy mi történt veled.

Leo nem tudta, mit válaszoljon erre, ezért csak fojtott hanggal jelezte egyetértését, és bólintott. Igen, neki is sokat jelentett volna, ha tudja, hogy Lily nem felejtette el.

– Azt hiszem, még mindig nem teljesen tudtam napirendre térni afölött, hogy kincsvadász-expedíciókat vezetsz turistacsoportok számára – vallotta be Leo.

– Hesterben dolgoztam egy kocsmában – felelte Lily –, de iszonyatosan le voltam égve. A tulaj ismert pár arcot, akiknek szükségük lett volna vezetőre, és én jól ismertem a területet. Azt az utat ingyen megcsináltam, de szerintem jól érezhették magukat, mert utóbb meséltek róla a barátaiknak. Tudod, milyen a szájhagyomány. Ez már hét éve történt. Nyilvánvaló, hogy nem ez számomra az álomállás, de pénzt lehetett vele keresni, és visszavásárolhattam néhány lovat. Úgy voltam vele, miért is ne fordítsam hasznomra Duke hülye hírnevét? – Áthelyezte a testsúlyát álltában. – Tudtad, hogy mindig erről álmodoztam?

– Miről? – Leo visszafojtott lélegzettel fordult Lily felé. Mintha a nő hangja elmélyült volna, és titkok keveredtek volna belé.

– Arról, hogy újra találkozom veled.

Leo szíve beleöklözött a nyelőcsövébe.

– Én is.

– Néha még arról is képzelegtem, hogy elutazom Nicole-lal New Yorkba, és összefutunk veled… például csak úgy, az utcán.

– Én arra gondoltam, hogy ha megtörténne, biztosan valami utazáson lennék a fiúkkal. – Nem volt nehéz felidézni ezt a fantáziát, és Leo szavai csak úgy ömleni kezdtek. – Egyszer csak felbukkannál egy férj meg egy fészekalja gyerek társaságában, én meg iszonyúan szeretném megtudni, mi minden történt veled időközben, de Bradley berúgna, muszáj lenne visszakísérnem a hotelbe, és a lehetőség ugrana. Én mindig úgy képzeltem, hogy remekül eléldegélsz a farmon.

Lily a fejét csóválva meredt a lába elé, és halkan nevetett. A csizmája orrával egy kört rajzolt a vörös porba.

– Éppen egy nappal azelőtt kaptam egy fontos levelet, hogy ti megérkeztetek. Jonathan Cross írta, a fickó, aki megvette apámtól a farmot. Nyugalomba akar vonulni, és eladná, ezért először engem keresett meg az ajánlattal.

– És megveszed?

Lily az orrán keresztül nevetett.

– Miből?

Leónak valamiképp odaült a nyelve hegyére, hogy Nekem van egy kis félretett pénzem, persze nem elég – közel sem –, de kezdetnek jó lehet, aztán még idejében rádöbbent, milyen tébolyult ötlet. Hiszen alig négy nap telt el. Nem ajánlhatja fel, hogy vásárol Lilynek egy farmot!

– Hát, szóval… – szólt végül Lily sután – …nem mondhatnám, hogy minden pompásan halad. Őszintén szólva, teljes a káosz, és nagy a kilátástalanság. De annak örülök, hogy te itt vagy. Hiányoztál, Leo.

Akkora csönd követte a szavait, hogy csikorgott. Leo megnémult.

Lily továbbra is az elébük táruló eget figyelte, és a férfi örült, hogy így van. Tudta, ha egymás szemébe néznének, neki vége. Hiszen éppen Lily határozott, öntudatos pillantása tette, hogy Leo a legelső napon beleszeretett, ahogy megismerte. A nő figyelmének súlya iszonyatos erővel vonzotta mindig is; Leóban felidéződött, hogy régen, ha felé irányult ez a komoly figyelem, megszámlálhatatlanul sokszor önkéntelenül is Lily felé kellett nyúlnia, hogy a tenyere meztelen bőrt érhessen. Tudta, hogy a nő a legbizalmasabb gondolatait is rábízta valamikor, ezért most, hallva, ahogy hangosan bevallja az érzéseit, Leo végtagjait egy váratlan adrenalinlöket remegőssé változtatta.

– Mindent megtettem, hogy elfelejtselek – folytatta Lily. A férfi oldalt sandított, és mellbe vágta, hogy a nő a szemét is lehunyta. – Más emberré akartam változni. Ittam, pasiztam, éjt nappallá téve dolgoztam. Semmi sem segített.

Leo magában számolta a lélegzetvételeit, hogy lenyugodjon. Egész valója csupa feszültség, csupa vágyakozás volt; a szavaknak nem jutott hely. Aztán nagy nehezen ennyi telt tőle:

– Annyira hiányoztál, mintha fizikailag is megbénultam volna.

Lily felé fordult, egymás szemébe néztek.

Leo egy pillanatig beitta a látványt, aztán elfordította a tekintetét, lenézett a saját kezére, és a hüvelykujjával megdörzsölgette a bütykeit.

– Én olyan helyre próbáltam menekülni magamban, ahol nem akartam semmit. Arra volt szükségem… hogy is fogalmazzak – lassan kifújta a levegőt –, hogy mindent kikapcsoljak. De most itt vagyok. Veled. Mármint nem úgy értem… Tudod, sokat jelentesz nekem. Még ha nem is ismerjük most egymást igazán. Ha valamire szükséged van, hát itt vagyok.

A nő ismét a meredély felé fordult.

– Egész életemet abban a tudatban éltem, hogy Duke baromságokra pazarolta az energiáját – merengett. – De most, úgy tűnik, az egyetlen esélyem, ami maradt arra, hogy visszaszerezzem a farmot, attól függ, képes vagyok-e elhinni, hogy nem, nem csak összevissza beszélt.

– Szóval ezt akarod? – kérdezte Leo. – Visszakapni a farmot?

Lily lassan szívta be a levegőt, miközben az ujjai szórakozottan doboltak a fémbögrén.

– Igen, pontosan azt akarom. A farmomat meg családot, és azt, hogy ne kelljen aggódnom, miből etetem a lovakat, és miből fizetem Nicole-t. Azt akarom, a változatosság kedvéért, amit én akarok. És te? – nézett Leóra. – Te mit akarsz?

A férfi elmosolyodott. Biztosra vette, hogy Lilynek fogalma sem volt róla, hogy a kérdésére egészen vicces a válasz – mert ő szinte a gyökeres ellentétére vágyott annak, amire a nő.

– Én éppenséggel azt szeretném, hogy az életem fenekestül felforduljon.

Lily újra felé fordult.

– Ezt hogy kell érteni?

– Úgy, hogy én benne vagyok, ha te is.

Lily mogyoróbarna szemében felszikrázott a kelő nap fénye.

– Igen?

– Igen. – Bárhová követnélek.

– Nálam kell lennie a teljes irányításnak – nézett fürkészve a szemébe Lily. – Nálam lesz a fegyver. Én kezelem a térképet. Nem bízom másban, csak Nicole-ban. – Rövid szünet. – Meg benned. – Újabb szünet. – Azt hiszem.

Leo bordái Faraday-kalitkát formáltak elektromos sistergésbe kezdő szíve körül.

Lily újabb másodperceken át nézte a férfit.

– Hát, akkor jó – mondta végül halkan.

– Akkor jó – visszhangozta Leo. – Ki kell találnunk, mit jelent a rejtvény?

– Azon gondolkodhatunk, míg lefelé haladunk a Labirintus felé – felelte Lily. – Nem tudom, van-e időnk rá, hogy megfejtsük… Nekem néha hetekbe telt, mire rájöttem egyikre-másikra. – Felnézett a férfira. – De ha találunk egy fát, abból tudni lehet, hogy közel a folyó, és arrafelé ismerek néhány helyet, amit szeretett. Azt pedig biztosan tudjuk, hogy a Labirintusban kell keresni. Odáig kocsival kell mennünk. Nem akarom a lovakat veszélybe sodorni, és egy bizonyos ponton túl amúgy is csak gyalog tudunk továbbhaladni.

Leo karja libabőrös lett.

– Jól van.

– Ismerek egy fickót, aki tud segíteni nekünk. Egy kisvárosban lakik, nem messze innen. De azt őszintén komolyan mondtam, hogy ez veszett kockázatos terep – figyelmeztette újra Leót.

– Megoldjuk – felelte ő, mire Lily melléből hosszú, lassú sóhaj tört elő.

– A francba is… – suttogta. – Csináljuk!

Leo vérében felrobbant valami, és a detonáció a feje búbjától a talpáig végigfutott. Az ujjai bizseregtek, hogy Lily felé nyúlva összefűzhesse őket a nőével. Legszívesebben kiáltozni kezdett volna, úgy pecsételte volna meg az iménti megegyezést, aztán az ajkát Lilyére szorítva, és az ujjaival végre a nő bőrét simogatva. Mindig is így volt: bárki láthatta rajta, mi zajlik a szívében. Újra az Epekedő Városi Fiú volt, mint régen.

– Olyan ez, mint egy valódi második esély. – Lily a szájához emelte a bögréjét, és felhajtotta a maradék kávét. – Attól legalább nem kell félni, hogy ha nem találunk semmit, bármennyivel is rosszabbá válna az életem.

Ennyi egyszerre elég is volt. Mert Leo vérében az a felismerés pezsgett, hogy ha mindez valóság, előfordulhat, hogy Lily is megkapja, amire mindig is vágyott, és talán ő maga is.

Tizennegyedik fejezet

– VAJON AZ ROSSZ, hogy nem érzem magamat igazán rosszul? – Bradley megigazította kesztyűs kezében Kobold kantárját, és Leo agyán átfutott, hogyan reagálna a barátja, ha ebben a pillanatban látná magát. Az állán többnapos borosta, a napszemüvege csupa mocsok, csípőjéről tábori kulacs fityeg. Őszintén szólva megviseltnek és rozzantnak hatott.

Leo ennek éppen az ellenkezőjét érezte. Ha úgy nézte, szinte mintha egy nap sem telt volna el aközött, hogy utoljára leszállt a ló hátáról Laramie-ban és aközött, hogy felült Bajnok hátára a túra első napján. Ha meg amúgy, akkor mintha egy teljes évtizedet átaludt volna, anélkül hogy az érzékeit használta volna, vagy a most igénybe vett izmoknak bármelyikét.

– Én rosszul érzem magamat. – Walter felegyenesedett a nyeregben. – Nem kedveltem Terryt, de a halálát nem kívántam volna.

Bradley levette a fejéről a baseballsapkát, és a sildjét használta arra, hogy megvakargassa kócos haja alatt megbúvó tarkóját.

– Azt én is sajnálom, hogy meghalt, de bűntudatot már nem érzek.

Leo tekintete a barátjára villant. Nem adott hangot meglepettségének. Bradley még egyszer bocsánatot kért tőlük, és mindenki egyetértett abban, hogy érzelmileg nagyon túltelített helyzet volt, de Nicole ennek ellenére közölte vele, hogy kibelezi, ha újra megpróbálkozik valami hasonlóval. Állj be a sorba, gondolta Leo.

Némán folytatták az utat, a lovak továbbhaladtak a kanyon mélyére vezető úton. A körülbelül tíz kilométernyi, hullámvasútszerűen haladó út viszonylag széles volt, de a pereme elég élesnek hatott ahhoz, hogy inkább a közepéhez ragaszkodjanak. Mindenki élénken tudatában volt a ténynek, hogy ezen a reggelen hat helyett csak öten indultak neki.

Lily megnyugtatta őket, hogy a lovak már jártak erre korábban is, és számukra ez szinte játék. Igaza volt. A lefelé vezető úton meg a hegy körül haladva végig nyihogva, fülüket előremeresztve, farkukat felemelve kommunikáltak egymással. Calypso tűnt a leglelkesebbnek. Leo nem tudta eldönteni, hogy csak azért, mert végre nem nehezedett a hátára egy lovas súlya, vagy konkrétan Terry eltűnését nem bánta, de az biztos, hogy Lilynek és Nicole-nak legalább kétszer rá kellett kiabálniuk, hogy lassítson, mire elérték az alattuk elterülő, vízmosta, homokos területet.

A túra most már nyilvánvalóan eltért minden eredeti tervtől, így hát egy megálló után, ahol a férfiak feladata volt az ebédkészítés, miközben Lily és Nicole a lovakról gondoskodtak, még legalább további három órát kellett megtenniük, mielőtt megálltak a város szélén, ahol találkozni készültek Lily barátjával, Luckyval.

Lily igencsak nagyvonalú volt, amikor a város szót használta.

– Ez az? – kérdezte Leo, amikor megálltak egy helyen, ahol egy földút kezdetét lehetett bizonytalanul felfedezni. Nem volt több az egész helység két, párhuzamosan futó poros járdánál meg néhány rozoga épületnél.

– Úgy néz ki, mint Kipufogófürdő prosztóbb verziója – motyogta Bradley.

Leo körbenézett.

– Ez sértés a Verdákra nézve.

Walter bánatosan összegörnyedt.

– Amikor azt mondtátok, „város”, abban reménykedtem, kaphatok valahol egy masszázst.

– Leszállhatsz a lóról – mondta neki Nicole –, és szívesen megtaposom egy kicsit a nyakadat. Grátisz!

Walter vérvörösre pirult. Bradley tompán bámulta kettejüket.

– Ez a legbizarrabb flörtölés, aminek valaha fültanúja voltam.

– Üdv Elyben. Lélekszám… nem is tudom. Kettő? – Lily nem törődött a háta mögött zajló civakodással, és egy viharvert dupla házra mutatott, bejárata fölött bádoglemez előtetővel. – Az ott a rangerek állomása. Ha végig akarjuk ezt csinálni, távol kell tartanunk magunkat tőlük. – Miután Leo továbbra is tágra nyílt szemmel bámulta a várost, hozzátette: – Hangold át az elvárásaidat, városi fiú!

– Ahogy a buszállomás – tért magához Bradley – vagy a vécépapír itteni fogalmát is át kell gondolni.

Lily előrehajolva jelezte Bonnie-nak, hogy induljon. Leo pedig feljebb tornázta magát a nyeregben, és Bajnok is követte a társát.

– Kicsoda Lucky? – kérdezte Lilyt.

Elhaladtak egy újabb öreg, roskatag épület mellett, amelynek homlokzatán egy deszkatáblára festve az ÉTEL szó ákombákom, megkopott betűi voltak láthatók. Itt-ott néhány kvad parkolt. Ezen a helyen aligha vannak kijelölt parkolóhelyek, futott át Leo agyán. Egy üres zászlórúdhoz néhány mountainbike-ot támasztottak.

– Duke jóbarátja volt.

A poros úton hangosan dobogtak a lovak patái.

– És nem fogja bánni, hogy csak úgy beugrasz?

– Remélem, mert nem volt rá módom, hogy előre bejelentkezzek. – Lily Leóra vigyorgott, és a férfi a gerincében érezte végigfutni az örömöt, látva, hogy a nőbe kezd visszatérni a régi tűz. – Legtöbbször azoknak az idiótáknak kell segítenie, akik idejönnek az óriási terepjáróikkal, aztán fennakadnak valamin vagy egy árokban rekednek.

Ahogy várható volt, az út végén egy másik dupla széles faházat találtak, ami körül a kert úgy nézett ki, mint egy autóbontó. Egy kisebb méretű pajtát is láttak a hátsó kertben, ami sokkal jobb állapotban volt, hozzá egy legelőt, ahol néhány ló álldogált. Bonnie azonnal odanyerített, a többi ló pedig válaszolt neki.

– Gyanítom, már járt itt korábban – biccentett Bonnie felé Leo.

– Ez a kanca imád itt lenni – jegyezte meg Lily olyan vontatottan, hogy sejteni lehetett, ő legkevésbé sem osztozik az érzelmeiben.

– Nem a kedvenc helyed?

– Hát, nem! – Lily Leóra pillantott, és élesen felnevetett. – Ez a kis város azt a jövőt szimbolizálja, amelytől a leginkább rettegek: hogy egy száraz, poros és lerobbant helyet tartogat nekem a sors.

***

Egy óra múlva mindnyájan ott szorongtak egy asztal körül az épületben, amelynek az ÉTEL szó díszlett a homlokzatán. Inkább kocsma volt, mint kávézó, de volt sörük, egy zenegép, hátul néhány szűk, de legalább létező mellékhelyiség, és a falakon rengeteg Duke Wilderről készült fotó: a bekeretezett National Geographic-címlap; egy princetoni csapattal; guggolva egy nagy, kiterített vitorlavászon előtt, amit egy halom poros lelet súlyoz le; lóháton vagy motoron ülve; moabi gyalogtúrán, tábortűz mellett, csillagos ég alatt. Még egy olyan is volt köztük, amelyen az ötéves, első kis egérfogát vesztett Lily állt mellette, kezében egy nagy szarvasaganccsal.

– Hűha, Lily – tört ki Walterből elfulladó hangon a csodálat –, a te apád tényleg valódi híresség volt!

Egy hosszú, néma percen át emésztették a tényt. Duke élettörténetének nagyszerűsége mintha betöltötte volna a helyiséget. Napok óta először érintette valódi szék a feneküket. Csendben kortyolgatták a sörüket öt különféle pohárból. Luckynak köszönhetően, aki maga volt a korosodó cowboy kvintesszenciája – inas, bajuszos, és kifejezetten szkeptikusan viszonyult a férfiakhoz –, a lovak vidáman ropogtatták a zabot az istállójában, és a kincsvadászok számára is előállt egy bérelt dzsip, ami a kocsma előtt várt rájuk. Friss víz- és élelmiszerkészletük is volt már, amit magukkal vihettek, és kaptak néhány pár bakancsot is, ami alkalmasabbnak ígérkezett a sziklás terepre. Előttük jó néhány térkép volt kiteregetve.

Lily a Kanyonvidék topográfiai térképét tanulmányozta, illetve közelebbről a Labirintus rajzát nézte, ami nem más, mint egymásba kapaszkodó kanyonok úttalan homokkőrejtvénye, ahol egyre-másra zsákutcába fut az ember, és minden kanyarnál ott leselkedik egy-egy halálos fenyegetés. A Canyonlands Nemzeti Park legtávolabbi pontján terült el, és mivel a megmentőknek akár napokra is szüksége lehetett ahhoz, hogy megtalálják őket, ha bajba kerülnek, ezért minden lefelé induló csapatnak pontos útitervvel kellett rendelkeznie, amire engedélyt kellett kérniük. Ők viszont nyilvánvalóan azt szerették volna, ha minél kevesebben tudják, mire készülnek, ezért úgy döntöttek megkockáztatják a leereszkedést engedély nélkül.

Leo Lilyt és Nicole-t figyelte, akik a térképet bújták. Lily jegyzeteket firkantott, és útvonalakat vázolt fel, hol olyasmire hivatkozva, amit Duke naplójában olvasott, vagy csak előkapott valami véletlenszerű tényt. Leo jól tudta, hogy Lily majdnem mindent meg tud oldani, akár lovakról volt szó, vagy egy farmot kellett egyedül igazgatnia, és az előttük álló terepen is minden növényt, állatot és követ jól ismert. Valójában már egy évtizeddel azelőtt sem volt szüksége Leóra a szó gyakorlati értelmében, de a férfi szerette volna, ha a nő mégis úgy érzi, segítségére lehet.

Mind az asztal fölé hajoltak, és tekintetük Lily ujját követte a Green folyó kacskaringós vonalán

– A térkép valószínűleg ezt a területet ábrázolja. De sajnos itt nincs más, mint mérföldeken át húzódó kietlenség. – Frusztráltan felnyögött.

– Egy kicsit úgy érzem magamat, mint amikor a vásárban belenéztem a Varázsszembe! – Walter meredten bámulta a térképet. – Tudjátok, amikor ott az ember szeme előtt egy rakás vonal, nézi, nézi, és egyszer csak összeállnak egy macska képévé!

– Egy autosztereogram – jegyezte meg Leo. – Kép a képben.

– Ezt meg honnan tudod? – nézett fel Lily, egyenesen a férfi szemébe.

Bradley horkantott.

– Hát onnan, hogy egy irdatlan nagy kockafej!

Leo a Lily előtt kiteregetett papírok felé biccentett.

– A kérdés inkább az, hogy te honnan tudod mindezt?

A nő hátradőlt a székében, és a halántékát dörzsölte.

– Hát, e percben inkább úgy érzem magam, mint aki szart se tud.

– Nem ismersz fel esetleg valamit? – kérdezte Walter. – Például egy olyan helyet, amiről tudod, hogy valamiért fontos volt apádnak.

Nicole egy kört rajzolt az ujja hegyével a térkép fölött.

– Felülnézetből valószínűleg nagyjából ezt a helyszínt ábrázolja Duke térképe. A rajzon kicsinek tűnik, de igazából ez elég hatalmas terület ám.

Leo odahúzta magához az asztalon keresztül a lapot, amin Duke rejtvénye állt.

– Lássuk, hátha erről valami beugrik!

– A válaszom: végül igen – olvasta fel Lily, és felnézett, egyenesen Leo szemébe. – Tehát e sor alapján azt feltételezzük, hogy igen, Duke megtalálta a kincset. A következő: Menned kell; ahogy nekem. Újra csak azt kell gondolnom, hogy ő már túl van egy sikeres kincsvadászaton, most az olvasón van a sor.

– Igen, szerintem is – helyeselt Leo. – Utálod, hogy menned kell, de megteszed. Ez kire vonatkozhat?

Lily tanácstalanul rázta a fejét.

– Ha az egyik barátjának írta, akkor valami belső poén lehet, és nincs rá mód, hogy kiderítsük.

– Hacsak nem arról van szó, hogy bárki is találja meg a füzetet, ennek segítségével rábukkanhat a kincs rejtekhelyére. Általános érvényű is lehet.

Lily lassan bólogatott.

– Oké, tehát akkor mi az a hely, ahová mindenki utál menni, de mégis elmegy? – Lily rövid merengés után újra megcsóválta a fejét. – Aztán itt van ez: Muszáj menned, de nem oda. Ebben a két sorban… hát, nem is tudom. – Megkocogtatta a lap tetejét. – Úgy érzem, ezt egyszerűen ki kellene tudnunk találni, hol lehet. Az áll itt, hogy Duke fája.

Mind az öten szinte egyszerre döbbentek rá valamire, és elkezdték vizsgálgatni a falakra tett fotókat. Egy kis idő múlva újra visszafordultak a füzet felé. Egyik fotón sem szerepelt fa.

– Mit jelenthet itt a „hármasnak a bendője”? – hajolt lejjebb Bradley.

– Duke szerette bendőnek hívni a folyókanyarulatokat – felelte Lily lassan, elmélázva. – És ez a rész itt – intett a Kanyonvidék térképe felé – határozottan úgy néz ki, mint egy hármas. – Végigfuttatta az ujját a Green folyó néhány kanyarulatán. – De még ha ez lenne is a megfelelő helyszín, az odajutás nem éppen életbiztosítás. Ott lent szó szerint labirintus található. Valahogy úgy érzem, valami hiányzik. – Elbátortalanodva ácsorgott egy kicsit, maga elé meredve, aztán a zenegép felé fordult.

Leo követte a tekintetével, és tűnődött, utánamenjen-e. Volt, hogy Lily örült a társaságnak, amikor gondolkodott valamin, de gyakrabban nem. A férfi ellenállt a szinte fájó kívánságnak, hogy felálljon, és csatlakozzon a nőhöz. Inkább ivott egy kortyot a söréből, aztán körbenézett a helyiségben. Vajon Duke hány sört ivott meg itt? Mennyire imádhatta az öreg, hogy mindenhol a saját fotói virítanak.

A szeme a pultosra vándorolt, a harmincas éveiben járó, jóképű fickóra, aztán követte a tekintetét, ami nagy figyelemmel csüggött valamin… igen, egyenesen Lilyre bámult. Határozottan nem a vendéglátó tekintete volt, aki kíváncsi rá, hogy a kedves fizetővendég itala nem fogyott-e még ki. És a következő pillanatban letette a kezéből a törlőruhát, megkerülte a pultot, és már indult is a nő felé. Leo pedig, anélkül hogy tudatára ébredt volna, felpattant az asztaltól. Az ereit forró féltékenység öntötte el. A széke lába nagyot csikordult az ütött-kopott fapadlón, aztán elég volt három öles lépés, és már ott is állt Lily mögött.

Közvetlenül. Szorosan.

Nem is tudta eldönteni, kettejük közül ki lepődött meg jobban a hirtelen támadt olthatatlan érdeklődésén a zenedoboz kínálata iránt, Lily száját mindenesetre egy halk „Hát helló” hagyta el, Leo pedig benne ragadt a saját maga által előidézett birtoklási vágytól duzzadó mellkasú macsó szerepében. De a nő testéből áradó melegség, hogy a bőre olyan közel volt hozzá, szinte lehetetlenné tette a férfi számára, hogy ellépjen tőle. Egyik kezét a zenegép sárga üvegére tette, ujjait végigfuttatta a dalok listáján.

– Szerintem ezt! – kocogtatta meg a plexit a „Rock You Like a Hurricane” fölött. – A boomerek imádják.

Lily csintalan kuncogással megnyomta az F-et, majd a 4-est, mire a hangszórók Leo javaslata helyett fémes hangon játszani kezdték a Fleetwood Mac számát, a „Go Your Own Way”-t.

– Ó… – tettetett a férfi némi megbántottságot. – Égés.

– Nekem úgy tűnt, ez jobban passzol a helyzethez. – Lily olyan mosollyal nézett le a zenegépre, ami végképp világossá tette, hogy csak viccnek szánta az egészet, és a férfi azon kapta magát, hogy egy anyajegyet bámul a nő nyakán. Leo tudomása szerint kettő volt neki: egy itt, egy pedig a bal csípőcsontja felett.

Megrohanta egy napsütötte nyári délután emléke, ahogy Lily meztelenül hever az ágyon. Olyan élesen merültek fel a képek, mintha csak néhány órával azelőtt történt volna: napfénypászma hatol át az ablakon a szobába, megmelengeti Leo combját, miközben ő lehajol, hogy megcsókolja azt a kis foltot. A lány bőrének érintése az ajkán, alatta a kiálló csont.

Hirtelen elviselhetetlenül súlyossá vált a szívverése.

Lily talán nem is volt tudatában, Leo milyen közel áll hozzá. Előrehajolt, hogy megnézzen valamit, amitől a feneke nekipréselődött a férfi ágyékának. Leo két keze önkéntelenül a csípője felé nyúlt, és kétoldalról megragadta, a száján pedig egy halk „Lily” szakadt ki.

A nő döbbent arccal egyenesedett fel, a férfi felé fordult, és hátrahúzódott, amennyire a zenegép engedte. Gyanakodva szűkült el a szeme.

– Mit csinálsz, Leo?

A férfi hátranézett a válla fölött. A pultos visszatért a pult mögé, és otrombán, undok vigyorral bámulta őket.

– Csak idejöttem megkérdezni, hogy minden rendben van-e. Úgy láttam, ideges lettél a térkép meg a rejtvény miatt.

– Talán úgy emlékszel, hogy szeretem, amikor azt kérdezgetik tőlem, minden oké-e? – Lily rezzenetlen tekintettel nézett Leóra.

Nem.

– Vagy – folytatta halkan a nő – csak nem akartad, hogy egyedül ácsorogjak itt, a zenegépnél?

Nem volt mit tenni, Leo arcára minden érzelem kiült, nem tudta hogyan eltüntetni onnan. Az emlékképek valóságos áradatként érkeztek az agyába: az éjszakák, amelyeket az ágyában heverve töltött a farmon – mielőtt Lily valóban megérkezett volna az életébe –, azon tűnődve, vajon a lány mit érez iránta. Gyakran lehunyt szemmel fantáziált, elképzelte, hogyan csókolná meg, hogyan simogatná a bőrét, hogyan ízlelné meg a nyakán lefutó vízcseppeket, miután kilép az egyik szabadtéri tusoló alól. És hirtelen ugyanolyan élesen felidéződött benne a szédítő megkönnyebbülés, amikor Lily először megérintette: a tenyere Leo pólója alá kúszott, ő pedig úgy érezte, mintha egy örök billogot égetett volna a bőrébe a hasán.

Mindnyájukat vastagon borította a por, útjuk során hátrahagytak egy halott embert, és arra készültek, hogy leereszkedjenek az Egyesült Államok egyik legveszélyesebb területére, egy olyan kincs után kutatva, ami talán nem is létezik. Ám Leo azóta nem érezte magát ilyen elevennek, hogy Lily keze első alkalommal érte a bőrét, és a nő maga után húzta az árnyékba. Olyan hirtelen érte a megvilágosodás, hogy egy pofon erejével ért fel, és ott, a semmi közepén, egy névtelen, lepukkant kocsma rozzant zenegépe előtt elhatározta, hogy ezúttal nem fogja olyan könnyen elengedni Lilyt. Ha csak egyetlen százalék esély van is rá, hogy vissza tudja szerezni, meg fogja próbálni.

– Hát, igen, jól gondoltad – nézett egyenesen Lily szemébe. – Nem akartam, hogy egyedül ácsorogj a zenegépnél.

Lily egyik kezét megtámasztotta Leo mellkasán, és néhány zavart másodpercig habozott, mielőtt kényszerítette volna, hogy lépjen el előle.

– Hát akkor rohadtul abbahagyhatod a kísérgetésemet.

Megkerülte Leót, de legalább annyi megkönnyebbülést okozott neki, hogy nem a pulthoz ment; a hátizsákjában keresgélt aprópénz után. Leo lassan kifújta a levegőt. Rosszabbul is mehetett volna. Több esze volt annál, hogy újra követte volna Lilyt, és arra gondolt, amúgy sem árt, ha kissé lehűti magát. Elindult a férfimosdó felé, Bradley sokatmondó vigyorral nézett utána.

A szűk helyiségben sötét volt, a súlyos, erezett felületű fadeszkákat alig világította meg a mennyezetről lógó, halványan pislákoló villanykörte. Beletelt egy kis időbe, mire Leo szeme hozzászokott a fényviszonyokhoz. A megereszkedett tetődeszkák közt kilátszott egy csupasz cső. A rozoga, szivárgó mosdókagyló bánatosan ácsorgott a félholdszerű, rozsdaszín folt közepén. A piszoár, ami egy nem túl bizalomgerjesztő, nedves sarokban lógott a falról, összességében úgy festett, mint amit csak egy hajszál tart fenn, és akár egy arra elhaladó kamion keltette rezgés is elég lehet hozzá, hogy lezuhanjon. Fölötte egy bekeretezett fotó. Leo szánt rá egy percet, hogy értékelje a beltéri vízvezeték-hálózat luxusát, de abban még mindig nem volt biztos, hogy működik-e. Zavaros gondolatai Lily meg a vérében új életre kelt tűz körül forogtak, és egy darabig üres tekintettel bámulta a vele szemben lévő falat.

Aztán lassan felfigyelt a fotóra. Régi kép volt, a szélei megsárgultak, az egyik sarkában kézzel írt macskakaparás. Valami fészerféle… viharvert fák… meg egy férfi. Leo szemöldöke felszaladt. Mulatságosnak találta, hogy Duke olyan mély benyomást tett a kocsmatulajdonosra, hogy még a vécében is kialakított számára egy szentélyt. A fotó sokkal fiatalabb korában ábrázolta Lily apját, mint amikor Leo megismerte, de a bajusz, a valódi westernkalap alatt lelapult sötét haj és a pimasz testtartás is stimmelt: egyértelműen Duke állt a képen.

Hirtelen, a vérébe azonnali adrenalinlöketet pumpálva tört rá a felismerés. Hogy is szóltak a rejtvény szavai? Keresd Duke fatönkjét, a hármasnak a bendőjét.

Még közelebb hajolt. A sarokba firkált betűket már annyira megfakította az idő, hogy alig lehetett elolvasni őket, de azért csak sikerült. Két szó, ceruzával: Duke fája.

Te jó ég.

Tizenötödik fejezet

LILY ARRA NÉZETT FEL a zenegép tanulmányozásából, hogy Leo Grady, akinek fura birtoklásvágyat sugárzó, és nem mellesleg, az elnyűtt farmerban és koszos fehér pólóban is rendkívül szexi változata alig néhány perce távozott a férfimosdó irányába, most úgy érkezik vissza, mint egy szendvicsember. És csuromvíz.

– Mi a franc az? – motyogta, és meredten nézte a tárgyat, amit a férfi a nedves felsője alá rejtett.

Leo csöpögő hajjal igyekezett Lily felé, és futtában vigyorogva nyitotta ki a pénztárcáját, hogy az addig elfogyasztott söreik árát a pultra dobja, jókora borravalóval megfejelve.

– Mi a fenét… – kérdezte volna Lily, de beleszorult a szó, mert Leo odakiáltott a többieknek, és sietős léptekkel elindult kifelé.

– Indulás! Gyorsan!

Egyszerűen belenyúlt Lily nadrágjának zsebébe, kivette a kocsikulcsot, és a karikát az ujján forgatva a nőre hunyorgott, mintha pontosan tudná, hogy ez a kurta mozdulat, amivel a keze behatolt a nadrágja rejtekébe, milyen elektromos kisülést generált a nő két combja között. A férfi Bradley kinyújtott tenyerébe lökte a kulcsokat, aztán megragadta Lily csuklóját, és maga után vonszolta a kijárat felé.

Miközben a kijáraton tuszkolta át, Lily még vetett egy pillantást hátrafelé a válla fölött, és látta, hogy a férfimosdó ajtaja alól láthatóan víz szivárog kifelé.

– Leo, mi van a felsőd…

– Üljetek be a kocsiba – vágott közbe újra a férfi. – Mindenki! Azonnal.

Nagy tülekedés közepette betuszkolták a rémült Waltert a hátsó raktérbe, Leo és Lily bezsúfolódtak hátra, Nicole és Bradley pedig előreültek.

– Mi a franc történ… – kezdett volna Bradley a kérdésbe, amikor a pultos kiáltozva kirohant a kocsmából.

– Csak hajts – sürgette Leo, és csapkodni kezdte a sofőrülés fejtámláját. – Menj már, menj már!

Bradley-nek nem volt szüksége további instrukciókra, elfordította a kulcsot, és felbőgő motorral kilőttek.

– Ez az! – rikoltotta, és elkezdte letekerni az ablakot. – Hiszen pont ilyen szaros kalandokért jöttünk ide!

Porfellegek kavarogtak a dzsipben, keringtek, mint valami csillagpor, és újabbak követték őket odakintről. Valami vad energia vette át az uralmat felettük. Nicole tekergetni kezdte a rádiót, amiből ócska countryzene recsegett.

– Fogalmam sincs, mi volt ez az imént, de soha életemben nem éreztem még magamat ennyire törvényen kívülinek!

Lily úgy fordult az ülésen, hogy Leo arcába nézhessen, és már éppen vette a nagy levegőt, hogy magyarázatot követeljen, mi a fene volt ez, de a férfi megelőzte, mert már kivette a magával hurcolt zsákmányt csuromvizes pólója alól. A nő jó néhány másodpercig képtelen volt megszólalni, csak szorongatta a haját, hogy távol tartsa, mert a menetszél folyton az arcába söpörte, és meredten nézte a férfi kezében tartott fotót. A keret és az üveg csupa víz volt, de az alattuk lapuló képnek nem esett baja. Az apja volt rajta látható, egy apró kunyhó előtt állva. Magát a düledező alkotmányt is két fa támasztotta meg, és a barna hajú, sűrű bajuszú Duke a bal oldalinak támaszkodva, kezében egy sörrel vigyorgott a kamerába.

– Duke fája – jelentette ki Leo büszkén, és mutatóujjával megkocogtatta a kép sarkában látható feliratot. – Tehát Duke fájának tönkjét kell keresnünk a hármas bendőjénél. Ha rá tudunk jönni, ez pontosan hol van, még csak a rejtvény megfejtésével sem kell bajlódnunk. És ennyi!

Lily megesküdött volna rá, hogy hirtelen az összes oxigénmolekulát kiszívták a tüdejéből.

– Tudom, hogy ez hol van.

Leo rábámult.

– Ne… komolyan?

– De igen, azt hiszem – bólogatott Lily. – Duke néhányszor magával vitt a térképkészítő túrákra, és olyankor ebben a házikóban aludtunk lenn, a kanyon mélyén. Na, jó, inkább egy kis fészer, nem házikó, és kiskorom óta nem jártam arra, de… – Zúgni kezdett a feje, és az ajkába harapva próbálta összeszedni a gondolatait. – Szerintem nagyjából tudom, merre kellene keresni.

Bradley felkiáltott, és a kormánykereket csapkodta.

– Igen! Igen!

Lily a fejét csóválva tűnődött.

– Még sosem láttam ezt a képet.

– Ha őszinte akarok lenni – felelte Leo –, a férfivécé falán találtam.

Lily nagyokat pislogva próbálta felfogni a szavai értelmét.

– És te meg úgy döntöttél, hogy ellopod?

– Egyszerűbbnek tűnt, mint nekiállni kideríteni, hogy a haverod hajlandó-e megválni a klotyó művészi ékétől. – Egy pillanatig hallgatott. – Csak épp történt egy kis vízvezetékes problémám, miközben leakasztottam.

– Vízvezetékes probléma? – Visszhangozta elszoruló gyomorral Lily.

– Minél kevesebbet tudsz róla, annál jobb – felelte Leo. – Attól tartok, a keretet egyenesen egy csőre rögzítették szöggel. A mosdó egyértelműen nem felelt meg az előírásoknak. – Leo felemelte a pólója alját, és megtörölte vele az arcát. Lily szeme egy kicsit elidőzött lapos hasán, amelyen világosan kirajzolódtak az izmok, meg a lágy, sötét szőrsávon, ami végighaladt rajta, majd eltűnt a nadrágja derékpántja alatt. – Lehet, hogy jobban jársz, ha egy darabig nem jössz ide vissza.

– Nem hozhattad volna ki csak úgy a fotót!

– Nagyon izgatott lettem. – Leo Lilyre nézett, és az arcán újra szétáradt az a szemtelen vigyor. – És emellett bőven adtam borravalót a vacak vizezett sörükért. Így, ha alaposabban végiggondoljuk, ezért is fizettem, még ha nem is közvetlenül. – A nő olyan szemeket meresztett rá, hogy megenyhült. – Küldök nekik egy csekket, oké?

– De miért… – Lily továbbra is leesett állal nézett rá, és minden szót külön artikulálva ejtett ki, hátha ez a szellemileg visszamaradott, férfibőrbe bújt gyerek is képes felfogni a mondandóját. – Miért nem fotóztad le egyszerűen?

Leo torkán harsány kacaj tört elő.

– És mégis mivel? Egy söröskorsóval? Elkoboztátok a telefonjainkat…

– Ez annyira klassz! – szólt Walter hátul szorongva, álláig felhúzott térddel. – Tisztára a Kincsvadászokban érzem magamat!

Lily a fejtámlának döntötte a tarkóját, és próbálta összeszedni a gondolatait. Ha nem téved, és az apja fotója tényleg az előtt a kis kunyhó előtt készült, akkor talán meg is van a komoly nyom, hová kell menniük. És ha egy kissé lehiggad, még akár köszönetet is tud mondani Leónak azért, hogy fogta és meglovasította a fotót, aztán futott vele, mint a nyúl. Végtére is, nemigen van pazarolni való idejük.

Nicole letekerte a kocsiablakot, a meleg levegő betört a nyíláson, és kellemesen simogatta a dzsipben ülők bőrét. Lily ismét lepillantott a kezében tartott fotóra, és nekiállt fejben valamiféle tervet kovácsolni. A bonyolult feladat, hogy kitalálja, hol lenne érdemes megkezdeni a leereszkedést a Labirintusba, teljes ködbe veszett. Túlságosan elterelte a figyelmét a fotólopó-kocsikulcseltulajdonító-zenegépes nőbirtokló-csőtörő Leo: akivé az a csendes fickó változott a szeme láttára. Az első reggel alig hagyta el a száját tíz szó, de most elevennek látszott – és a folyamat, ami alatt mintha egy súlyos páncélt vetett volna le magáról, kész áldás volt a nő szemének. Mintha elolvadt volna az idő.

A vérében habos pezsgést generált az adrenalin az emlékre, Leo hogyan vonta közelebb magához a csípőjénél fogva. Nem akartam, hogy egyedül ácsorogj a zenegépnél.

Újra mogorva pillantást vetett a fotórablóra. Igaz, szükségük volt erre a nyomra, de olyan sok más módon is megszerezhették volna – nem kellett volna egyszerűen letépni a falról, és elfutni vele. Hiszen ha Leo sem képes megőrizni a hidegvérét, mi reményük lehet rá nekik, többieknek?

– Nem akartam a véletlenre bízni! – próbálta túlharsogni a süvítő szelet Leo, tökéletesen leolvasva a nő arcáról a gondolatait.

– De Axllel nem érdemes viccelgetni! – kiabálta vissza neki Lily. – Nem tudom, észrevetted-e a pult mögötti falon a fegyvergyűjteményt.

Bradley ismét nagyot csapott a kormányra.

– Miért van mindenkinek fegyvere?

– Axlnek hívják? – Leo arcára kiült valami felismerésféle. – Azt a csávót? A pultost?

Lily egy pillanatig csak némán szemlélte a férfi arcát, hátha felfedezi, miért fontos ez.

– Hát, igen, úgy. Miért?

– Csak… – Leo arca megfeszült, és furcsa, kevert érzések ültek ki rá. Egyszerre sugárzott vadságot, és mintha mulattatta volna is valami. – Csak próbáltam feldolgozni, hogy képes voltál kavarni egy Axl nevű emberrel.

Lily elszörnyedve, összeszorított szájjal, tágra nyílt szemmel meredt a férfira.

– Jól értem…

Leo fél kezével megdörgölte borostás arcát.

– Felejtsd el!

– De mégis, hogyan… miért…?

– Hogyhogy hogyan? – vágott közbe Leo, és vakkantva felnevetett. – Csak abból gondoltam, mert úgy nézett rád, mintha joga lenne hozzá.

– De… – kezdte Lily, aztán elfulladt a dühtől. Újrakezdte. – Semmiség volt. Ezer éve történt… és bár nincs hozzá közöd, felejthető élmény volt.

– Hahó, srácok – motyogta Walter a hátsó ülésről. – Nem akarok beleszólni, de szerintem mindjárt meghalunk!

A dzsipben ülők feje – Bradley-é kivételével – egyszerre fordult hátra. Egy óriási fekete pickup száguldott az úton mögöttük. Lelassított, jobbra-balra mozogva ingott, és ott haladt szorosan a nyomukban egy ideig, alig húsz centire a hátsó lökhárítótól, miközben a sofőr keményen a dudára tenyerelt. Bradley-ből harsány csatakiáltás tört ki, és egyik öklével felnyúlva belebokszolt a terepjáró mennyezetébe, ami fémeset döndült.

– Ezért a pillanatért éltem eddig! – rikoltotta Bradley.

A háznyi méretű kerekekkel felszerelt kocsi tetejére színes reflektorokat szereltek, egyedi motorházfedelén pedig kézzel festett, kitárt szárnyú rétisas díszlett, karmai közt amerikai zászlóval. A kormány mögött Axl ült, amin Lily a legkevésbé sem lepődött meg. Mellette, az utasülésen az egyik idióta haverja tartott vele, és valamit ordítozott utánuk a letekert ablakon fél testtel kilógva.

Leo szinte vidáman nevetett fel.

– Te viccelsz! Egy ilyen kocsival…!

– Most már egészen biztosan meg fogunk halni – nyögött fel Walter.

– Beszarok, ezt nem hiszem el! – kukorékolt gúnyosan Leo. – Pontosan ilyen kocsit választottam volna Axlnek!

De Bradley mintha fel sem fogta volna, mi zajlik. Tövig nyomta a gázt, amire a jármű pöffenéssel és csuklással reagált, mielőtt megugrott előre, aminek láttán Axl még bosszúszomjasabban ösztökélte nagyobb sebességre a saját járgányát. A két kocsi végigsöpört a hepehupás, gödrökkel és huppanókkal tarkított úton. Elég lett volna egy rossz mozdulat, és a viharvert terepjárót azonnal pozdorjává lapítja Axl járműbe oltott minipénisze előtti tisztelgése.

– Rettentő dühös a csóka! – rikoltozta Bradley vidáman. – Jézusom, Lily, mit követtél el ellene? Hát nem tudja, hogy te vagy a kedvenc hőse egy szem lánya?

– De, persze, tudja, csak épp eddig nagy ívben tettem a kincsre! – ordította vissza neki Lily a szélzúgásban.

Bradley magasba emelt középső ujjal kinyújtotta a karját a kocsi ablakán, és azt üvöltötte:

– Kellene vissza a kép, mi? Inkább szopj le, haver!

Axl és idióta haverja arca egyszerre váltott néhány árnyalatot. Vörös fejjel kiugrattak mögülük a kocsijukkal, elszáguldottak a csapat mellett, majd eléjük megérkezve satuféket nyomtak. A terepjáró áttért az út túlfelére, amikor Bradley nem tudott mást tenni, mint félrerántani a kormányt, hogy ne csapódjanak bele a fekete pickup hátuljába. Dudaszó harsant, és Bradley éles hangon felkiáltott, aztán még erősebben elkezdte tekerni a kormányt, hogy kikerüljék a szembejövő autót. A dzsip lefordult egy mellékútra, ami még göröngyösebb volt, mint az iménti.

Axl hátsó kereke tornádószerű porfelleget vert fel, amikor újra elindultak, és szinte átmenet nélkül száguldani kezdtek a nyomukban. Fegyverlövés dördült, amit egy másik követett, és a dzsip előtti út porát felverték a sörétek.

– Lőnek ránk! – állapította meg a nyilvánvalót sivítva Nicole.

Leo fél karjával védelmező mozdulattal átölelte Lily vállát, és a fejét a tenyerével megtámasztva a mellkasára húzta a nőt.

– Ezek tényleg képesek voltak fegyvert hozni magukkal?

– Nálam van Terry táskája! – kiáltotta Walter a káoszt túlharsogva. Kihúzta belőle a pisztolyt, és meglengette. – Srácok! Szerintetek visszapörköljek nekik egyet?

– Ne!! – ordították egyszerre oda az önjelölt gengszternek, és Leo még hátra is nyúlt, hogy gyengéden kihúzza a kezéből a fegyvert. Lily két tenyerébe hajtotta az arcát, és minden erejével azon volt, hogy ne hányjon.

Megérezte Leo hűvös kezét a tarkóján. Nyomorult helyzetében félretette az erős késztetést, hogy jól gyomorszájon vágja a férfit, és inkább hagyta, hogy gyengéden lefektesse a combjára. Megtámasztotta a homlokát, és a lélegzetvételére koncentrált, meg arra, hogy amennyire lehet, kizárja a külvilágot: hogyan zötykölődik a kocsijuk vadul az úton, miközben a mögöttük száguldó pickup dudája harsányan óbégat, és azt a lehetőséget, hogy az út akár fél kilométer múlva véget érhet, és ők ott állnak majd, szemben egy-két lőfegyverrel, csak mert Leónak kedve szottyant elhozni egy fotót egy klotyó faláról.

A férfi gyengéd mozdulattal kisimította Lily haját az arcából, aztán a nyakát kezdte masszírozni. A nő legszívesebben sikítva csatlakozott volna a hangzavarhoz… mert rettentően jólesett.

Aztán közvetlenül a füle mellől hallotta a férfi suttogását.

– Minden rendben lesz.

– Rettentő dühös vagyok rád!

– Most lélegezz nagyokat. A dühöt tartogasd későbbre.

– Úgy lesz.

Enyhe, kurta nyomást érzett a fején, ahová, mint rájött, Leo nyomott egy puszit. Amikor újabb lövés harsant, Lily ösztönösen a férfi combjába kapaszkodott.

– Mennyire bénán lő ez a két idióta – morgott Nicole. – Ugyan mennyire nehéz eltalálni egy kocsit?

Bradley ordított, hogy mindenki tartson ki, a mellette ülő Nicole huhogott, és a kocsijuk hirtelen éles kanyarral jobbra vágott, bukdácsolni kezdett egy mezőn, ide-oda rázva az utasokat, aztán egy örökkévalóságnak tűnő idő után egyszer csak átugrattak egy bukkanón, és a dzsip kereke újra sima aszfaltot ért. Bradley hátrasandított a válla fölött, aztán győzelemittasan megállapította:

– Lemaradtak!

Fém és beton csikorgott fülsértően, és miközben mindenki üdvrivalgásban tört ki, Lily feljebb tornázta magát, hogy ő is kinézhessen. Mögöttük Axl kocsijának kereke megakadt egy mély árokban, és az oldalára dőlt. Bradley normál sebességre váltott, Axl és haverja pedig kicsapták a két kocsiajtót, kiugrottak, és tessék-lássék futottak még néhány lépést utánuk, mielőtt megálltak volna az út közepén, hogy átkokat ordítozzanak.

Walter nyújtózkodott, hogy ki tudja dugni a fejét a Lily mellett lévő ablakon.

– Küldünk majd egy csekket a képért cserébe! – kiabálta oda az üldözőknek, akik egyre távolabb és távolabb maradtak el mögöttük. Bradley még kényelmesebbre vette az iramot.

– Öregem, ez durva volt – szántotta végig ujjaival a haját Leo. – Nem lett volna jobb, ha egyszerűen… nem is tudom… marad, fogja magát, és elzárja a vizet?

– Láttam azokat a mosdókat – jegyezte meg Nicole. – Szerintem inkább szívességet tettél neki.

– Képtelen vagyok elhinni, hogy randiztál vele – mormolta Leo. Aztán a sötét szempár átható pillantást vetett Lilyre.

– Nem mondtam, hogy randiztam vele.

Leo erre olyan ostobán elvigyorodott, hogy Lily önkéntelenül a vállába bokszolt, de a szemük továbbra is egymáséba mélyedt. Hogy lehetett ennyire féltékeny?

Jézusom, futott át a nő agyán, és neki miért imponál ez ennyire?

Walter tovább bámult kifelé a hátsó ablakon.

– Szerintetek nem kellene visszamennünk segíteni nekik?

– Fél perce sincs, hogy szó szerint lövöldöztek ránk – mutatott rá Nicole, és hitetlenkedő arccal hátrafordulva megnézte magának.

– Itt működik a mobiltelefon – nyugtatta meg Lily Waltert. – Tudnak segítséget hívni. – Távolról még mindig látszott a kocsi mögöttük, de egyre apróbb lett, végül teljesen eltűnt. Lily előrehajolt a két első ülés közt, és előremutatott. – Maradjunk ezen az úton – mondta Bradley-nek. – Még nagyjából tíz-tizenöt kilométer, ott majd balra kell fordulni, közvetlenül miután elhaladunk jobbról egy kanyon mellett.

Bradley vidáman szalutált, és a tükörben egy pillanatra Lily szemébe nézve jelezte, érti, aztán újra az út felé fordult. Valósággal ragyogott az arca, és a nő gyanította, hogy még életében nem volt ilyen boldog. Aztán Leóra nézett, aki a fejét hátradöntve, szemét behunyva ült, és a kintről beáramló meleg szél egyre jobban összekuszálta a haját az arca körül.

Most lélegezz nagyokat. A dühöt tartogasd későbbre. Ezt mondta neki az imént a férfi.

Lily megfogadta, hogy ezt teszi, és még akkor is betartotta, amikor Leo odanyúlt, nyugtató mozdulattal lesimította a nő ujjait, mert önkéntelenül dobolni kezdett velük.

– Öregem, iszonyú jól érzem magamat itt most – jelentette ki aztán, és a combjára húzta Lily kezét.

Tizenhatodik fejezet

MIRE A TERVEZETT ÉJSZAKAI TÁBORHELYRE értek, a levegőt elektromos feszültség töltötte be. Náluk volt a térkép, megvolt a Duke által adott nyomravezető jel, Lily pedig tudta, merre kell indulniuk. Leo érezte, hogyan duzzad a mellkasa, hogyan járja át az élet a végtagjait, és minden társa vidáman, energiával telve rajzott elő a terepjáróból.

Leo és Bradley lepakolták a táskákat meg a sátrakat. Nicole és Lily nekiálltak, hogy kiássanak egy biztonságos tűzrakó helyet, Walter pedig elindult, hogy kerítsen valamit, ami tűzifára emlékeztet. Amikor végre pattogtak a lángok a lemenő nap fényében, a kincsvadászok egy közeli, lapos szikla mellett gyűltek össze, amire kipakoltak minden kelléket, hogy megtervezzék a másnap reggeli, Labirintusba vezető útjukat. Lily egy toll hegyével követte végig a tervezett útvonalat, úgy mutatta meg, hogyan lenne érdemes szakaszokra osztani a túrát, hol álljanak meg pihenni, hol táborozzanak le, mielőtt megtennék az utolsó, embertpróbáló etapot a még veszélyesebb barlangüregek felé – ahol, kis szerencsével, megtalálják a kincset, ami hő reményeik szerint talán még mindig ott hever elrejtve valahol.

– Mindenkinek meg kell fogadnia, hogy pontosan azt teszi, amit én mondok – figyelmeztette őket Lily.

– Úgy lesz! – biztosította Leo.

A nő mogorva pillantással nyugtázta a választ, amiből a férfi arra következtetett, hogy Lily megfogadta a tanácsát, és ez most a későbbre tartogatott dühe. Igen, Leo is határozottan rosszul érezte volna magát az ellopott fotó miatt, ha… nos, valójában nem tudta biztosan eldönteni, mi okozott volna lelkifurdalást neki, miután a fickó, akivel Lily nem randizott, töltött fegyverrel üldözte ki őket a városból. Őszintén szólva Leo még azt sem bánta volna, ha lapul e percben a hátizsákjában pár palack ital.

– Itt kezdünk majd ereszkedni – mutatott Lily egy pontra a térképen, ami ránézésre egy emberöltőnyi túraútra volt a helytől, ahol épp letáboroztak. – Ha nem tévedek, a kunyhó nagyjából három kilométerre lehet attól a ponttól, ahol leérünk a Labirintusba, a folyó mentén fölfelé.

Szentséges ég. Leóra most hirtelen rátört a felismerés, hogy a manhattani életét e pillanatban olyan távolinak érzi, mint egy régen látott, középszerű filmet. Az íróasztal mögött töltött napjait, azt, hogy minden reggel nekiáll kreálni egy feltörhetetlen algoritmust, az estéket a szűk legénylakásban, a város állandó moraját sokméternyivel alatta – ennél távolibbnak szinte nem is hathatott volna mindez. Lily arcára emelte a tekintetét, és hirtelen úgy érezte, mintha egy szíj tekeredne a belső szervei köré, a torkától a lágyékáig, majd megfeszülne. Hosszú ideje nem érezte magát ennyire jelenlévőnek a saját életében, mint most. A levegő is másképp ért a bőréhez, és a tüdejébe is nagyobb lendülettel áradt be. Érezte, hogyan lüktet a pulzusa, és eszébe jutott, hányszor nevetett fel harsányan és önfeledten az elmúlt napok során. Elöntötték a színek, a hangok és a forróság. Itt volt Lily. El sem tudta képzelni, hogyan tudja majd elhagyni a nőt az utazás végén.

Ám amikor nagy lélegzetet vett, hogy lenyugtassa vibráló idegeit, hirtelen rádöbbent, hogy a levegőben valódi elektromosságot érzékel: a távoli égbolton villám fénye villant, és halkan morajlani kezdett az ég is, nyugtalanítóan mély hangon, mintha egy ismeretlen űrjármű ólálkodna fölöttük. Rémisztő volt látni, milyen sebességgel közeledik feléjük a szürke, masszaszerű felleg, amely egyszer csak eltakarta a napot, és olyan sűrű esőt kezdett záporozni, hogy földig lógó ezüstfüggönynek látszott a távolban.

Lily is ebben a pillanatban figyelt fel rá.

– Basszus. Ez alaposan helyben fog minket hagyni. – Nicole-ra nézett, majd a férfiakra. – Jól van. Mindenki gyorsan állítsa fel a sátrakat, és bújjon be. Ma este nem lesz főzés, szóval ragadjatok magatokhoz néhány energiaszeletet a dzsipből… de csak óvatosan. Ki kell tartania a készleteinknek két napig.

Talpra kecmeregtek, és ki-ki gyorsan összeszedte a holmiját. Felállították a sátrakat, és nekiálltak a rögzítésnek. Lily segített Walternek, és mire Leo kész lett, már a nő is elkezdett dolgozni a sajátján. Leo odafutott hozzá, és segített előrángatni az összetekert ponyvát a tokjából.

– Majd én megcsinálom! – vette el tőle a tekercset Lily. Kiterítette a sátrat a talajon, és a keskeny fémkarókat a kampókba szúrta. Aztán elővett egy kis kalapácsot, és a sátor sarkainál beleütögette a karókat a száraz földbe.

Leo leguggolt mellé, segített az egyik sarkot kifeszíteni, miközben egy másik karót a saját kalapácsával ütögetett le. Amikor kész volt, már nyúlt is a harmadik után.

Ekkor érzékelte, hogy mellette Lily elnémult, és csak késve nézett fel. A nő komor arccal meredt rá.

– Mi az? – kérdezte Leo.

– Mit csinálsz?

– Segítek. – A férfi zavarba jött.

Lily odahajolt, és kirántotta a kezéből a karót.

– Úgy nézek ki, mint akinek segítségre van szüksége ahhoz, hogy egy sátrat felállítson?

– Természetesen nem. – Leo óvatosan kinyújtotta a kezét a negyedik karó felé, aztán félúton megtorpant. A tekintetük találkozott, és a férfinak nagy erőfeszítésébe telt, hogy a hangjából száműzze a vágyakozás nagyját. – Csak azért segítek, hogy gyorsabban haladj.

Lily lassan felemelkedett, és fentről pillantott le Leóra. Az ég felől a vihar különös, elektromosan töltött szaga áradt; mintha a zivatar forró nedvessége egyenesen fölöttük helyezkedett volna el.

– Beszélhetnénk pár szót négyszemközt?

Leo lenézett Lily sátrára – még csak egy textilkupac meg néhány földbe szúrt karó jelezte a helyét –, majd fel a fölöttük hömpölygő ólmosszürke felhőkre.

– Most?

– Most.

Azzal Lily, meg sem várva Leo reakcióját, sarkon fordult, és elindult, majd eltűnt egy közeli, nagy sziklacsoport mögötti homályban.

Leo utánafutott, és miután megkerülte a sziklákat, távolabb lelte meg Lilyt, mint amire számított, mert a nő két magas, vörös kőoszlop felé tartott. Amikor a válla fölött meglátta a férfit közeledni, megállt, és felé fordult.

– Mi a francot képzelsz magadról?

Leo megtorpant. Erősen gyanította, hogy már nem a sátorról van szó köztük.

– Hogy érted?

– Mi volt az a mutatvány a zenegépnél? – nézett rá vádló arccal a nő. – Meg amikor a nyakamat simogattad a kocsiban? Most meg a segítség a sátorral?

– Ennyire szokatlan érzés számodra, hogy valaki segíteni akar?

– Pontosan tudod, hogy nem erről beszélek. Hanem arról, ahogyan teszed. Mondd, mit csinálsz, Leo?

Lily állkapcsa úgy feszült meg, és a szemében olyan dühödt sebezhetőség villogott, hogy nyilvánvaló volt, pontosan tudja, mit csinál Leo. Így hát akár be is vallhatja neki.

– A közeledben szeretnék lenni. – Lily leesett állal nézett rá. – Még most is érzek valamit irántad – tette hozzá Leo.

A nő a fejét rázta.

– Ne.

– Ne?

– Ne csináld – mondta Lily újra. – Hagyd ezt abba.

Leo szíve elszorult.

– Lily…

– Tudod te, milyen rettentő nehéz volt továbblépni? – Lily orrlyuka kitágult, és egy tizedmásodpercre megremegett az álla, mielőtt sikerült visszanyernie az önuralmát.

Leo bólintott.

– Természetesen tud…

– Azt már tudom, hogy annak idején visszahívtál – felfogtam –, de akkoriban nem így volt. A reménykedés, hogy egy nap talán mégis visszatérsz, nem egy nap alatt illant el, Leo. Hosszú időn át, folyton fájt. – Ökölbe szorította a kezét, hogy a bütykei elfehéredtek, és a melléhez emelte. – Évekbe telt. – Lily összepréselte az állkapcsát. A leplezetlen szívfájdalom, ami az arcán tükröződött, Leo mellében is azonnal gyötrelmes hullámokat keltett. – Az ígéret, amit egymásnak tettünk, nekem igenis jelentett valamit. Persze felfogtam, hogy ami veled történt, rettentő szomorú. Átérzem. De az, amikor ezt csinálod… érzésekről beszélsz vagy épp megérintesz… Lehet, hogy számodra mindez csak valami vakációs románc, de engem azonnal visszaröpít életem legrettenetesebb időszakába. Ha azt érezhettem volna, hogy mellettem állsz, akár úgy, hogy testben New Yorkban vagy, bármit kibírtam volna. De nem így történt. És én képtelen vagyok ugyanazt újra végigcsinálni.

Leo tett egy tétova lépést felé, de azonnal megtorpant, amikor egy kövér esőcsepp koppant a homlokán.

– Meg akarom beszélni veled mindezt – mondta halkan. – De… lehetne a sátramban? Mindjárt ömleni kezd az eső.

– És azt is értem, hogy az életed egy ideig maga volt a katasztrófa – folytatta Lily, mintha meg sem hallotta volna Leo szavait. – De az enyém azóta rettenetes, amióta elmentél. – A szeme körül vörös karima jelent meg, és ellenállhatatlanul elöntötte a könny, amint kimondta az igazságot: – Utálom az életemet. Egyszerűen kurvára utálom. A lovakon és Nicen kívül nincs senkim és semmim. – Vett néhány nagy levegőt az orrán keresztül, és megrázta a fejét. – És ezek után szerinted mi jogosít fel rá, hogy visszaóvakodj az életembe, és megérints, meg úgy nézz rám, mintha… mintha nem lenne tökéletesen hiábavaló…

Az ég fülsiketítő reccsenéssel megnyílt, és elnyelte a mondat többi részét.

– Lily! – kiabálta túl Leo a vihar és a sziklán kopogó esőcseppek hangjának kakofóniáját. – Menjünk már vissza! – A keskeny szakadékba óriási, hűs takaróként záporozott be az eső, és a férfi közelebb lépett, hogy a széldzsekijét kinyitva betakarja Lilyt, és oltalmat nyújtson neki, de a nő ellökte.

– Nincs rá szükségem, hogy megvédj az esőtől, Leo! – Lily arcán csak úgy zubogott lefelé az esővíz, és máris teljesen átáztatta kék kockás ingét. Átlátszott a melltartója, és a testére tapadt textil minden hajlatot látni engedett.

Leo felemelte a tekintetét a nő arcára, és a szemébe nézett. Kába volt, és úgy gördültek a mellében az érzelmek, mint egy rakás szikla.

– Nincs rád szükségem – ismételte Lily, de ezúttal kevésbé hevesen.

– Értem – felelte halkan Leo. – Semmit sem azért tettem, mert úgy gondolnám, szükséged van rám. Csak azért, mert én akartam. – Körbenézett, a megfelelő szavakat keresgélve, de végül a legegyszerűbbeknél állapodott meg. – Mert téged akarlak.

– Nem akarom, hogy engem akarj.

A férfi lehunyta a szemét, és a kezével letörölte az áradat nagyját az arcáról. Amikor újra kinyitotta, Lily továbbra is ott állt előtte, csuromvizesen, víz itatta át a haját, eső ömlött az arcán, az ajkán, és csöpögött a szempillái végéről.

Magán érezve a férfi feszült figyelmét, Lily lenyalta az esőt az ajkáról, de a mozdulat és az, ahogyan ránézett, csak tovább fokozta Leo vágyát. Hívatlanul rátört az emlék, hogyan élvezett el először Lily a szeme láttára. Miután valamelyest csillapult a zihálása, lenézett oda, ahol Leo feküdt a két lába közt. A szeme mogyoróbarna volt, egy sötétebb kávébarna sávval, de abban a pillanatban szinte feketének látszott a vágytól, mert úgy kitágult a pupillája, mintha elnyelte volna az íriszét. Sötét haja kusza glóriaként vette körül a fejét, a felsője és a melltartója felhúzva a mellkasán, a bugyija és a rövidnadrágja az egyik bokája köré tekeredett. Mint egy csillag, ami váratlanul átzuhant a mennyezeten: felnyílt, kimerült, de mégis ragyogó fényt árasztott belülről.

– Hagyd ezt abba! – Lily leolvasta az éhes vágyakat Leo arcáról.

– Sajnálom. – A férfi szorosan lehunyta a szemét egy pillanatra, aztán állával a táborhely felé bökött. – Gyerünk… gyerünk vissza!

De a nő még mindig nem moccant.

– Miért nézel rám mindig így?

Leo nem tudta, mit mondjon erre. Sőt, azt sem tudta, miért teszi, de nyilvánvalóan nem tudta kiűzni a tekintetéből az epekedést. Újra szerelmes lett. Vagy inkább sosem múlt el a szerelme. Elfordította a tekintetét a nőről.

– Sajnálom.

Aztán megdermedt. Lily felnyúlt, és az ujjbegyével végigsimította a férfi alsó ajkát, miközben úgy bámulta, mintha fel akarná falni. A vágyakozás úgy fúródott Leo mellébe, mint egy dugóhúzó, de aztán a nő pislogott egyet, és eltűnt a tekintetéből a forróság.

– Nem – szólt csendesen, majd erőteljesebb hangon folytatta. – Nem fogom ezt tenni.

Leo megbénult, a szívverése végiglüktetett a légcsöve teljes hosszán.

– Lil – mondta halkan –, mégis mi a fenét kellene csinálnom most?

A nő felnézett az égre, és sóhajtva kiszakadt belőle egy végtelenül elkeseredett megjegyzés:

– Basszus. Gőzöm sincs.

Leo félretolt egy hajtincset, amit az ömlő eső a nő ajkára ragasztott.

– Minden rendben.

– Nem, egyáltalán nincs minden rendben.

Ha Lily nem indul el a tábor felé, majd ő megteszi. De amint sarkon fordult, a nő elkapta a csuklóját, visszafordította, és egy szemvillanás alatt megfogta két oldalról két kezével a férfi arcát, és ajkát a szájára tapasztotta.

Leo vére felrobbant, és a detonáció ereje még közelebb lökte Lilyhez, akinek minden csepp levegő kiszaladt a mellkasából, ahogy a háta a sziklához préselődött. A nő csókja forró volt és dühös, de amikor nagyot sóhajtva beszívta a levegőt, a légáramlat ostorcsapásszerűen lehűtötte Leo ajkát és a nyelvét, megháromszorozva a vágyát. Nem tudott betelni vele. Lily lágyságával, a torka mélyéről feltörő hanggal, az ajka ízével. Még életében semmit nem akart ennyire, mint Lilyt ebben a pillanatban, és a nő vad csókja hirtelen minden addigi visszafogottságát elsöpörte. Egymás bőréről itták az esővizet, és olyan mélyen elmerültek a csókban, hogy Leo érezte, hogyan vibrál végig rajta a nő nyögése.

Lily keze ökölbe szorult Leo inge körül, a fogával vadul fogva tartotta a férfi alsó ajkát, aztán éhes nyelvével az egész száját. Leo felnyögött, és egész valójával átadta magát a pillanatnak, az ajkát, az állát, a nyakát kínálta fel Lilynek, hogy harapja és ízlelje; hagyta, hogy a nő két keze bekússzon az inge alá. Mintha Lily hűvös tenyere keltette volna életre a testében a lázat. Lily zihált, a körmei végigkaristolták Leo mellkasát, elidőztek a mellbimbóinál, ami úgy hatott, mintha egy kapcsolót fordítottak volna el a férfiban. A keze tébolyultan simogatta Lily arcát, nyakát, aztán elindult lefelé, hogy az ujjai körbeölelhessék a melle finom halmait. Lenyalta a nő bőréről a vizet, végigcsókolta az álla vonalát, a torkát, és közben szakadozott szavakba próbálta beleönteni az összes vágyát, a hiányt, miközben belefeledkezett, hogyan ragadja meg a nő a gallérját akkora erővel, mintha büntetésre készülne, ha a férfi netán elhúzódna.

Leo kibontotta a gombokat Lily ingén, és leemelve a vékony, víztől csöpögő pamutkelmét a bőrről, végigcsókolta az alatta rejtőző kulcscsont és mellcsont minden centiméterét, aztán lejjebb haladt, közben az ujjával lecsúsztatta a nő válláról a melltartópántot, hogy szabaddá váljanak a mellei. És minden észszerűsége lezubogott a vízzel a lábuknál gyűlő tócsába, a tenyere visszatalált Lilyhez, emlékezett; az ujjai körbezárták a mellbimbóját, és becézni kezdték.

Lily nyögései áthasították a vihar hangjait, a teste önkéntelenül is reagált a férfi minden egyes mozdulatára, a körmei Leo vállába vájtak, úgy vonta közelebb magához a száját, mindenhová, ahol csókra vágyott, és a kéjtől megrándult, amikor az ajkak a mellbimbója köré érkeztek. Aztán Leo megkóstolta a másik oldalt is, elveszve a nő ízében, és átfutott az agyán, hogy előbb fullad meg az esőben, mint hogy a szájával elengedje a bőrét. De aztán Lily egy kiáltással feljebb húzta magához, ujjai a férfi hajába gubancolódtak, és úgy követelte újra a száját vágyódó, zuhogó eső hűtötte ajkával-nyelvével.

Hamarosan lassultak a mozdulataik, mélyültek, lágyultak, és Leo két tenyerébe fogta Lily arcát, hogy gyengéden megharapdálja az alsó ajkát, mielőtt visszatér a…

Lily váratlan rándulással elfordította az arcát.

– Basszus. – Szorosan lehunyta a szemét, az arca eltorzult, és két tenyerét a férfi mellén megtámasztva ellökte magától. – Basszus!

A levegő jéghidegre hűlt, Leo gyomra borsószemnyire szorult össze. Lily remegő ujjakkal összehúzta magán az inge két szárnyát.

– Lily…

A nő egyetlen további szó nélkül megfordult, és elfutott mellette, vissza a táborhelyükre.

Tizenhetedik fejezet

AZ ESŐ, AMILYEN GYORSAN JÖTT, el is állt, de amikor Lily másnap reggel kimászott a sátrából, óriási zűrzavar fogadta – és ha a saját lelkébe nézett, ott sem talált mást. A tűz kialudt, a csizmája csuromvíz volt, és este megcsókolta Leót. Szenvedélyesen. Agresszíven. Szégyentelenül.

És előre rettegett tőle, hogy ma találkoznia kell vele.

Kerített egy száraz csizmát, és körbesétált, megszemlélte a tábor környékét, milyen pusztítást végzett a vihar. A talajt szárazra égette a nap, nem tudott sok vizet beszívni. Elég magasan fekvő területen állították fel a sátrakat ahhoz, hogy a víz nagyja le tudjon folyni, és lejjebb síkos mélyedésekben gyűlt össze, vagy alacsonyabban fekvő helyeken lévő meder felé rohant, de a felszerelésük átnedvesedett, és majdnem mindent vastagon bevont a vörös sár. Tudta, a reggeli munkálatok, amelyeknek gyorsan és rendben kellene folyniuk, legalább kétszer annyi időt fognak igényelni.

Az ég csak úgy ragyogott az oszlopszerű, hatalmas sziklák, a tündérkémények hátterében, mintha a lágy rózsaszínekkel és aranyakkal akarna bocsánatot kérni az előző esti váratlan kifakadásáért. Lily tüzet gyújtott, és a csizmáját odaállította mellé, olyan közel, amennyire csak merte, a ruháit pedig kiteregette száradni egy göcsörtös borókabokor ágaira. Éppen feltette a vizet a kávéhoz, amikor meghallotta a sáron át közeledő lépések tompa zaját.

Lily úgy képzelte, Leót fogja először látni aznap reggel. Sőt: ő bizony még azon sem lepődött volna meg, ha a férfi ott várja kint a sátor előtt, magyarázatot követelve. Hát, igen, kétségkívül meg is érdemelt volna egy alapos magyarázatot a tegnapiak után. De hála istennek, Nicole érkezett meg.

– Nahát, nahát – üdvözölte a barátnője, és végigszántott az ujjaival szőke fürtjein. – Arra számítottam, hogy éjjel összedől Leo sátra.

Lily idegein valamiféle éberség futott végig, tudatára ébredt, hogy szinte fájdalmasan vágyik az érintésre. Átmehetett volna Leo sátrába. És határozottan meg is szerette volna tenni. A férfi sem küldte volna el. Lily pontosan tudta, hogy bármit mondott vagy megtett volna, amit kér tőle. Ahogy mindig is.

– Köszönöm, hogy az enyémet kikaróztad – felelte Nicnek. – Nem is tudom, mit gondoltam, hogy csak úgy itt hagytam.

– Ó, én pontosan tudom, mit gondoltál! – Nic átvetette a lábát egy sziklán, és leült vele szemben. – És rendes esetben azt mondanám, hogy szerezd meg, ami téged illet, és üld meg a fiút, mint egy vadlovat. De azt hiszem, most jobb, ha erre koncentrálunk. – Körbemutatott a kanyonokra meg a vad, átláthatatlan vidékre, ami határozottan meg fogja követelni a teljes figyelmüket a következő két napban.

Lily gondosan kimérte a kávét, és kerülte Nic tekintetét. Hiszen a barátnője is ugyanannyit kockáztatott, mint ő maga. Mindketten felelősek, ha valami rosszul sül el. Leo olyan figyelemelterelő tényezőt jelentett, amire most nem volt szükségük.

– Most ezzel foglalkozunk – felelte Lily. – Lehet, hogy nem voltam teljesen eszemnél tegnap este, de csak ennyi. Amúgy sem működne közöttünk a dolog.

– Hát, nem is tudom – billentette oldalt a fejét Nicole. – Azoknak, akik szerint a pénz nem oldja meg a problémákat, mindig bőven van. – Felemelte a forró vízzel teli kannát, és lassan ráöntötte az őrölt kávéra. – Megtaláljuk ezt a kincset, és az egész világnézeted megváltozik. Még az is lehet, hogy megveszem a farm melletti ingatlant. Az lenne csak a terjeszkedés!

Lilynek tetszett a terv. Nagyon is. Túlságosan is, hogy komolyan merje venni.

– És ha nem eladó?

Nic rákacsintott.

– Minden eladó, ha az embernek van pénze.

A hátuk mögött valaki megköszörülte a torkát. Egyszerre fordultak arra. Leo érkezett meg a karjában egy halom vizes ruhadarabbal. Mindhárman tudták, milyen körülmények között áztak el. Lily arca lángolni kezdett.

– Nem baj, ha ezeket is kiteregetem oda? – biccentett a bokor felé, amire Lily aggatta fel a saját holmiját.

Nicole felállt, ajka önelégült mosolyra húzódott.

– Összerakom a sátramat, és felkeltem a többieket.

Leo elhelyezte az ágakon a ruháit, aztán Lily a kezébe adott egy bádogbögrényi erős kávét.

– Beszélhetnénk most arról, ami tegnap történt? – kérdezte a férfi.

– Inkább nem szeretnék.

Leo ivott egy kortyot, és belebámult a bögréjébe.

– Rendben van. Hát persze.

De Lily pontosan tudta, hogy ez egyáltalán nem rendjén való. Hiszen ő rángatta vissza Leót. Ő csókolta meg.

– Nem akarom… – elhalt a hangja. Hogy így nézz rám. A tűzre nézett, és pislogott egyet-kettőt, mintha a lángokba volnának írva a megfelelő szavak. – Nem kellett volna megcsókolnom téged tegnap. Bocsánat.

– Szerintem nem sajnálod, hogy megtetted. – Lily meglepetten felkapta a fejét a férfi megjegyzésére. – És én sem bánom, hogy megtörtént. Ha újra próbálkoznál, nem állítanálak le.

– Nem fogok – felelte Lily határozottan. – Már nem vagyunk tinédzserek, Leo.

– Én akkor sem voltam az, amikor a farmon dolgoztam – tiltakozott a férfi mosolyogva, de látva, hogy a nő állkapcsa megfeszül, és haragosan néz rá, védekezőn felemelte a két kezét. – Jól van. Befejeztem!

Bradley jelent meg ásítozva, a fején összevissza meredező aranyszín hullámok.

– Jézusom. Ez aztán komoly vihar volt tegnap! – Nyilvánvalóan nem érzékelte a kis tábortűz környékén vibráló feszültséget, miközben öntött magának egy bögre kávét. – Azt hittem, lemos innen minket a víz.

– Dehogy! – legyintett Lily. – Ez semmiség volt.

Walter is előcsoszogott, ziláltan és álmosan. Úgy nézett ki ebben a pillanatban, mint aki itt született. Szinte jól állt neki ez a külső. Lily öntött neki egy bögre kávét, ő meg keresett egy helyet, ahová leteheti a fenekét.

– Mi várható, miután ma leereszkedünk? – kérdezte Bradley. – Több esőre is számítanunk kell?

– Én még csak azt sem tudtam, hogy a sivatagban szokott esni – jegyezte meg Walter.

– Nagyjából huszonöt-harminc centi évente – felelte Lily. – Leginkább tavasszal. – Felnézett az égre, ami halvány eperfagylaltszínről éppen ragyogó kékre változott. Nyugodt volt az idő. Az égen egyetlen halvány felleg sem úszott. – A tíznapos előrejelzés tegnapra harminc százalék esélyt adott a záporoknak, de mivel elég magasan járunk a tengerszint fölött, nem aggódtam. De nem ártana, ha az út maradék részében tiszta maradna az ég.

– Csak arra kell figyelni, hogy iszonyú síkos – tette hozzá Nicole.

– Kérdezhetek valamit, ami talán óriási hülyeség? – szólt Leo, miközben lefelé nézett a kezére. Egy rövid botot pattogtatott az ujjain.

– Lökd csak – felelte Nicole.

– Most, hogy nálunk a fotó, és nagyjából tudjuk, merre tartsunk, pontosan mire számítunk? – Felemelte a fejét, és hunyorogva nézett Nicre, majd Lilyre a reggeli nap fényében. – Ha leérünk, és teszem azt, megtaláljuk a kunyhót. Aztán remélhetőleg eljutunk a fatönkig is. Úgy gondoljuk, hogy Duke ott rejtett el mindent?

– Lehetne, de kétlem. – Lily arca megrándult. – Emlékszel, hogy apám mennyire imádta a rejtvényeket és kitalálós játékokat? Szóval ha a fatönk környékén nem találunk olyan kódot vagy nyomot, amiből megtudjuk, hol keressük a pénzt, akkor remélhetőleg legalább annyi kiderül, hogy mi a következő lépés. Bármibe fogadni mernék, hogy ha ez egy valódi kincsvadászat, tele van a hely rejtjelekkel és titkosírással.

Ha könnyű, suttogta az emlékeiben Duke, akkor nem éri meg.

Bradley közelebb hajolt.

– De ez a tábor most hol helyezkedik el ahhoz képest, ahová ma megyünk?

Lily elővette a nagy térképét, és rámutatott egy hatalmas négyzettel jelölt területre.

– Most itt vagyunk. – Jó néhány centit vándorolt az ujja. – Ez pedig a Jasper-kanyon. Oda tartunk.

– Hát, ez elég… elég kacskaringósnak látszik – állapította meg grimaszolva Walter.

– Igen. A magassági vonalak is mutatják, hogy leereszkedünk a folyók szintjére. – Mind látták, hogyan csillan a távolban egy folyó, el tudták képzelni, mekkora távot kell még megtenniük. – Hamarosan le kell parkolnunk a dzsipet, és gyalog megyünk tovább. Nem lesz sétagalopp.

A fiúk egymásra néztek, Lily pedig Nicole-ra vetett egy pillantást. Igen, elég kemény napok elé néznek.

Bradley törte meg elsőként a hirtelen beállt csendet.

– Akkor jobb, ha indulunk – szólt. – Együnk valamit, aztán húzzunk.

Nem volt nagy választék – instant zabkása, magok és bogyók –, de nagy élvezettel ették a friss ételek utolját, mert tudták, hogy a következő napok során csak kevés, nem romlandó, proteinben dús táplálékban lesz részük. Senki sem tett megjegyzést Leo és Lily ruháira – amelyek nagyjából meg is száradtak mostanra a tűz közelében –, de az egyes darabok úgy lógtak az ágakon, mint bűntudatos árnyak.

Lebontották a sátrakat, mindent bepakoltak a dzsipbe, aztán utaztak néhány órát, egyre lassabban haladva a mind göröngyösebb és csalárdabb terepen, míg végül megállapították, hogy elérkezett az idő: innen gyalogszerrel haladnak tovább.

Ellenőrizték a magukkal hozott holmit, és meghatározták, mi az, amire feltétlenül szükségük lesz a továbbiakban. Lily semmi szín alatt nem hagyta volna a fegyvert a dzsipben, így hát Duke jegyzetfüzetével, a saját műholdas telefonjával meg Terry két telefonjával együtt bezárta egy háromliteres műanyag zsákba.

Leo rátette a kezét Terry telefonjára.

– Biztos magunkkal vigyük ezeket? Nem vet ránk rossz fényt?

– Nem. Gyerekkorom óta ismerem szinte az összes itteni rangert. Rendes fiúk, de ez nem valami FBI-főhadiszállás.

Akiknek szükségük volt rá, lábbelit váltottak, mindenki magával vitt egy váltás ruhát, meg annyi energiaszeletet, amennyi elégnek tűnt a következő napokra, mellé sózott marhahúscsíkokat, vizet meg néhány katonai konzervet. Az elsősegélydoboz Nicnél volt, mindenki vitte a hálózsákját meg a sátrát a hátizsákja alá szíjazva, de…

– A lehető legkevesebb súlyt vigyétek – emlékeztette a csapatot Lily. – Tudom, hogy ilyenkor az ember legszívesebben mindent magával hurcolna, de Bradley, azt például biztosra veheted, hogy kasmírholmira nem lesz szükséged a Labirintusban.

A férfi megbántottnak látszott, de aztán csak némán kivette a köteget a hátizsákjából, és visszatette a dzsipbe.

Magukhoz képest egész nagy csöndben indultak neki. Mindenki belemerült a reménykedésbe és várakozásba, de Lily érezte, hogy mindenki erősen koncentrál a feladatra is. Még senki sem tett hasonlót életében, és itt csak egy időnkénti szikla jelezte az útjukat, bármiféle ösvény helyett.

– Emlékszel, milyen rossz volt a mobilvétel a farmon? – szólalt meg hirtelen Leo, meglepve Lilyt, aki nem számított rá, hogy ilyen közel van hozzá a férfi.

Zavartan hátranézett a válla fölött.

– Ez miről jutott eszedbe?

– Fogalmam sincs. Csak úgy eszembe jutott, hogy milyen ideges lett egyik-másik vendég, amikor rájöttek, hogy valójában egyetlen négyzetméternyi terület van az egész farmon, ahol időnként van térerő. Valahogy azzal összefüggésben jöhetett, hogy napok óta nem néztem rá sem a telefonomra, sem az e-mailjeimre. Szerintem az a nyár volt az utolsó alkalom, amikor ennyire lekapcsolódtam a hálózatról.

– Szerinted mi érdemleges történik mostanában az online világban? – kérdezte Walter, szemöldökráncolva meredve a lába elé.

– Ugyanaz, mint mindig – felelte Leo. – Valaki dühös valamiért. Valaki okosakat mond. Macskás mémek.

– Valaki félmeztelen fotót posztol az Instagramon a fürdőszobájából – tette hozzá Bradley.

Leo felnevetett.

– A te fotóid felét azok teszik ki!

– Nem a felét! – tiltakozott Bradley durcás pillantással.

– Ezek a pokoli kütyük totál zombivá tettek titeket, srácok – jegyezte meg Nicole. – Instagram? Twitter? Ugyan már! Ha annyira utáljátok, miért nem törlitek le a telefonról?

– Egyértelmű, hogy utáljuk őket – nevetett Bradley. – Pont ez az egész lényege! Azért nézzük, hogy felsőbbrendűnek érezzük magunkat, és dühöngjünk.

– Walt nem – emlékeztette Leo. – Majdnem egymillió követője van a TikTokon. Az emberek imádják az állatos videóit. – Megkockáztatott egy pillantást a barátjuk felé, mert épp viszonylag sík terepen jártak. – Mi volt az első, amivel nagyot robbantottál?

– Az, amelyikben a felelős vadászgörénytartásról volt szó – vihogott fel Bradley.

Walter a fejét rázta.

– Nem, nem az! Hanem amiben a békák párzási szo… – Elharapta a mondatot, és rögtön utána élesen felkiáltott, mert kicsúszott a lába alól a talaj, elesett, és néhány métert csúszott lefelé a sziklafelületen.

– Basszus! – ugrott oda Nicole, és letérdelt mellé, hogy megnézze a férfi bokáját, amit fájdalmas arccal szorongatott. – Mi történt? Jól vagy?

Walter grimaszolt, és egy kupac laza kőre mutatott, amelyeket javarészt eltakartak egy kidőlt borókabokor kusza ágai.

– Megcsúsztam azokon a köveken… – szűrte a hangot összeszorított fogai közt.

Segítettek neki elbicegni egy simább részre, és Leo letérdelt a másik oldalára, aztán segített levenni a bakancsát és a zokniját.

– Ó, a francba – suttogta Bradley, miközben mind a máris gyors duzzadásnak indult bokát szemlélték. Walter világos bőre alatt lila véraláfutás jelent meg.

– Mennyire rossz a helyzet? – kérdezte Lily.

Leo végigtapogatta, megmozgatta Walter lábfejét, aki éles hangon fel-felszisszent, majd amikor Leo a bokája felső részét nyomkodta, hangosan káromkodott egyet.

Amikor újra végigvizsgálta Walter lábszárát, végképp világossá vált, hogy nagy fájdalmai vannak, mert hideg izzadság jelent meg egyre jobban elsápadó homlokán.

– Ott ne nagyon bökdösd, kérlek – nyögte halkan.

Leo elkeseredett arccal nézett Lilyre.

– Attól tartok, eltört.

– Tudod mozgatni? – kérdezte Lily Waltertől.

A férfi megpróbálta megmozgatni a lábfejét, de rögtön levegőért kapkodott.

– Nem.

Lily visszaereszkedett a sarkára. Úgy futott végig rajta a rémület, mintha hideg ujjak bizsergették volna a bőrét.

– Hát, akkor eddig tartott az út.

– Mi van? Mi az? – fordult vissza Bradley.

– Walter megsérült – magyarázta a nő. – Vissza kell fordulnunk.

Bradley levette a fejéről a kalapot, és hisztérikusan a földhöz vágta.

– A rohadt életbe!

– Brad! – szólt rá Nicole. – Ne légy seggfej!

– Jaj, srácok, rettentően sajnálom – búslakodott Walter. – Mi lenne, ha bekötnénk, és megnéznénk, mi lesz vele reggelre? Segítsetek felállni.

Lábra támogatták, hogy ellenőrizzék, tudja-e terhelni. Azonnal kitört belőle egy fájdalmas kiáltás. Lily tekintete Nicole arcára vándorolt, és röviden egymáséba kapcsolódott a tekintetük. Mindketten tudták, mit jelent ez: se expedíció, se pénz.

Se farm.

Ami ellenben volt: egy holttest a kanyonban.

Lilyt úgy érte a csalódottság, mintha hasba vágták volna. Keresni kezdte Nicole hátizsákjában az elsősegélycsomagot, miközben a többiek segítettek Walternek visszaülni.

– Vissza kell mennünk – mondta Lily, miközben megnyomta az instant jégzselé csomagolását. Megvárta, míg kihűl a tartalma, aztán óvatosan Walter bokájára tette. – Úgyis aggódtam, hogy mindenkit le tudok-e vinni oda épségben. Még akkor is erősen kérdéses, hogy az ember eljut a végére, ha két lábát használja, nemhogy fél lábbal. – Lily bánatosan Walterre mosolygott, mert biztosra vette, hogy nagyon erős bűntudata van. – Hát, igen, jobb félni, mint megijedni… de mi megijedtünk.

Leo és Bradley Walter mellett ácsorogtak, miközben Nicole előkereste a rugalmas pólyát, és Lily kezébe adta, majd együttes erővel rögzítették Walter lábát, és bekötözték.

Bradley megköszörülte a torkát.

– Leóval mi továbbmegyünk kincset vadászni.

– Igen? – kérdezett vissza Leo hitetlenkedve, Nicole pedig hangosan horkantott.

– Te totálisan megőrültél, ember? – kérdezte Bradley-től. – Egy kerti budit sem találnál meg a házad mellett.

– Jól van – töprengett el Bradley. – Ha ez a megoldás aggasztana, ehhez mit szóltok: Leo és Nicole visszaviszik Waltert. Tudatják a rendőrséggel, hogy Terry eltűnt, de Lilyvel a keresésére indultunk. Mi viszont közben folytatjuk a kincsvadászatot.

– Nem – jelentette ki Lily határozott hangon. – Nem válunk szét.

– Mindezek után egyszerűen feladjuk? – emelkedett Bradley hangja.

– Brad! – szólt rá Nicole.

– Bradley – helyesbített halkan Walter.

– Nincs az az isten! – hőzöngött Bradley, és elkezdett fel s alá járkálni. – Valaminek lennie kell ott! – A Labirintus felé bökött, aztán sorra végighordozta a tekintetét az arcokon. – Hányszor mondhatjuk el vajon életünkben, hogy valami ehhez fogható dolog történik velünk? Belefoghatunk egy ilyen merész és veszélyes kalandba, ami ilyen megaösszegű extra jutalommal kecsegtet? – Lilyre nézett. – Te is csak úgy tovább éldegélnél anélkül, hogy nem deríted ki, az öreged megtalálta-e az amerikai történelem leghíresebb kincsét? Ez, srácok, óriási kaland. Most nem fordulhatunk vissza.

– Meg tudnád csinálni, Kobak – jegyezte meg halkan Nicole.

– Micsoda? – fordult felé Lily.

– Te már jártál ott. Ismered a naplóbejegyzéseket, ismered a játékokat, a rejtvényeket… ismerted Duke-ot. Neked kell megtalálnod.

– Igaza van – helyeselt Bradley. – Helyes. Ahogy mondtam, Nicole és Leo visszakísérik Waltert, mi meg továbbmegyünk Lilyvel.

Lily a kötést szemlélte Walter lábán, és járt az agya. Bármennyire is el akarta érni az álmait – megtalálni a pénzt, visszaszerezni a farmot és határozott választ kapni arra a kínzó kérdésre, hogy az apja titokban tartotta-e előtte élete legnagyobb zsákmányát –, megteheti-e valóban? Csak úgy… kórházba küldeni Waltert a kísérőivel, és továbbmenni? Nem elég rémes már ez az egész Terryvel a kanyon mélyén?

Miközben… ha a többiek visszamennek, és megkeresik a hatóságokat, az azt is mutatná, hogy ők helyesen akartak cselekedni. Talán nem is teljesen elvetélt ötlet….

– Leo! – tört ki belőle hirtelen.

– Leo? – pislogott tanácstalanul Bradley.

– Leóval fogok menni. – Felegyenesedett, és az állkapcsa megfeszült a hamis önbizalomtól, amit a döntés magával hozott.

Bradley hátrahőkölt.

– Miért nem mindkettőnkkel?

– Mert kevesebb tapasztalatlan túrázó kisebb kockázatot jelent. Leo cserkész volt, és több tapasztalata van bármelyikőtöknél. – Lily elhallgatott egy pillanatra. – És őszintén szólva, szerintem nélküle nem menne. Duke aligha könnyítette meg a megtaláló dolgát, és szükségem lesz Leóra ahhoz, hogy kiderítsem, milyen nyomokat hagyott.

Leo a szemébe nézett, Lily pislogott egyet, és elfordította a tekintetét. Egyszer megkérdezte, hogyan képes olyan gyorsan kitalálni a dolgokat. Leo pedig elmesélte neki, hogy képként látja maga előtt a rejtvényeket. Egyes dolgokat átmozgat, mentálisan ide-oda tilitolizza a darabokat, vagy átcsoportosítja a számokat, míg egyszer csak meg nem látja maga előtt a megoldás megbízható és szilárd képét. Ha egy kódról van szó, minden számot, betűt és szimbólumot igazoltan a helyére rak, és visszaellenőrzi a megoldást. Ha egy rejtvényről, akkor könnyebb a dolga, mert csak annyit kell kitalálni, hogy a darabokat hová mozdítsa át, és ha manuálisan ellenőrzi, mindig kiderül, hogy jól gondolta.

Lily szemében ez maga volt a varázslat. Nem értette, hogyan működik Leo agya anélkül, hogy kézmozdulatokkal vizuálisan támogatná, de úgy volt vele, nem is szükséges tudnia. Látta már működés közben azt az agyat, és most nagy szüksége volt rá.

– Nem hagyhattok itt! – tiltakozott Bradley.

– Itt nem te hozod a döntéseket. És őszintén szólva, amúgy sem bízom benned, mit művelsz nyomás alatt. Már tartottál fegyvert a fejünkhöz, és belekevertél minket egy autós üldözésbe.

– Éppenséggel Leo volt az, aki miatt konkrétan belekeveredtünk az üldözésbe – morgott Bradley.

Leo figyelte, Lily keze hogyan markolja a hátizsákja szíját. A nő már tudta, hogy az egyetlen út előrevezet, de a szíve azonnal ki-kihagyott egy-egy ütemet az adrenalin miatt, ha arra gondolt, hogy kettesben lesznek, és neki mégis észnél kell lennie.

– Ti ketten visszakíséritek Waltert. Leónak és nekem nagyjából két napra van szükségünk – fordult jelentőségteljes pillantással Nicole felé. – Mondjátok meg a rangereknek, hogy Terry másfelé akart menni, saját szakállára elkóricált, és Leóval a keresésére indultunk.

Nic bólintott, a szeméből különös fény sütött.

– Hívunk majd titeket – tette hozzá Lily. – Csak annyi a dolgunk, hogy olyan helyet találjunk, ahol működik a szolgáltatás.

– És mit csináljunk, ha nem telefonáltok? – kérdezte Walter.

– Telefonálunk.

Senki sem mondta ki hangosan, de mindenkinek ugyanaz ugrott be: telefonálnak… hacsak nem járnak úgy, mint Terry.

Tizennyolcadik fejezet

MIRE WALTERREL VISSZABOTORKÁLTAK a dzsipig, a duzzanat már duplájára nőtt, és beteges lilás színben játszott. Bradley nem rejtette véka alá, mennyire elégedetlen a tervváltozás miatt, Walter viszont – minden bűntudata és a lelkében élő kalandvágya dacára – inkább megkönnyebbültnek látszott, hogy visszamehet.

Leo őszintén szólva nem tudta eldönteni, hogy érzi magát. Az irodája biztonsága és a jelenlegi helyzete között nem kilométerekben mérhető, hanem galaxisléptékű távolságok húzódtak. Valódi veszéllyel néztek szembe. Terry meghalt. Walternek nagy valószínűséggel eltört a lába. Ők ketten Lilyvel megfulladhatnak, vagy épp halálra zúzhatják magukat egy sziklán, és a testüket soha nem találják meg. A gondolatai hirtelen elkanyarodtak Cora felé, eltűnődött, mit csinálhat épp a húga, és vajon hogyan boldogulna, ha Leóval történik valami.

Mégis, a vérében inkább várakozás pezsgett, nem rémület. Az adrenalináradat egyfelől a kalandnak volt köszönhető, másfelől annak a kilátásnak, hogy kettesben lehet Lilyvel. Érzékelte, milyen háború dúl a nő lelkében – a vonzódás meg a félelem közt –, és pontosan tudta, hogy Lilynek kell meghoznia a döntést. Életében majdnem mindent kívülről erőltettek rá. Leo azt akarta, hogy a nő saját akaratából válassza őt.

Átnézték a hátizsákokat, és újraértékelték, mi az, amire igazán szükségük lesz, majd átrendezték a kettejük felszerelését. Terry táskája afféle menő, drága hegyiembercucc volt, ezért Lily elkérte Bradley-től, és azt pakolta tele. Leo épp odanézett, amikor a nő habozva kivette a táskából a bilincseket tartalmazó kis zsákot a napló, a telefonok meg a fegyver mellől.

– Én elvinném azt is – mondta neki. – A többieknek biztos nem lesz rá szükségük.

Lily rezignált sóhajjal visszalökte a zsákot a váltás ruhái közé.

Amikor mindennel elkészültek, Leo segített beültetni Waltert a hátsó ülésre.

– Biztosak vagytok benne, hogy tudjátok, mit csináltok? – próbálkozott még utoljára Bradley, hangjában aggodalom és irigység vegyült.

– Szerintem igen – felelte óvatosan Leo. – De ha én nem, Lily biztosan. – A nő felé nézett, aki épp Nicole-lal merült halk beszélgetésbe. – Örüljünk neki, hogy egyáltalán hajlandó továbbmenni.

– Te aztán nagyon eltökélt vagy – nevetett fel Walter elkínzottan.

– Hát, igen, igen, nagyon elbűvölő! – gúnyolódott Bradley. – De ha már nekem vissza kell mennem anyucival, és te meg tovább játszhatsz, tényleg ne feledd, hogy apait-anyait bele kell adnod. – Hármukra mutatott. – Osztozkodunk, igaz? Úgyhogy ne hagyd, hogy elterelje a farkad a figyelmedet.

Leo hátrahőkölt, és a düh úgy csapott le rá, mint az előző esti vihar. A szíve azonnal lüktetni kezdett a halántékában.

– Bradley, te mi a francról gagyogsz?

– Bocsánat, ha ideget érek vele, de ez komoly helyzet! – Bradley ellépett a dzsip mellől, és idegesen beletúrt a hajába. – Walttal hallani akarjuk, hogy felfogtad.

– Tudom, mi a dolgom – felelte neki Leo. – De te is? – Az ujján mutatta a teendők listáját. – Waltert eljuttatni a kórházba. Elmenni a rendőrségre, és megmondani nekik, hogy Terry eltűnt, mi pedig keressük Lilyvel. Ha megtaláljuk a pénzt, elhozunk belőle, amennyit csak tudunk, és azonnal hívunk titeket, ha jelet fog a telefon. – Leo mélyen belenézett Bradley szemébe, aztán megfogta a vállát kétfelől. – Bíznod kell bennem. Rendben?

Bradley tétován bólintott.

Mindhárman kihúzták magukat, amikor Lily és Nicole odaléptek hozzájuk.

Nicole megigazította a borogatást Walter bokáján.

– Hogy érzed magad?

– Jól vagyok – felelte Walt. – Még egyszer bocsánat, hogy felborítottam a terveket.

– Ne érezd magad rosszul emiatt – nyugtatta Lily. – Rosszabbul is elsülhetett volna a dolog. – A szavai rövid ideig visszhangzottak a csöndben. – Nyilvánvalóan. – Egy pillanatra lehunyta a szemét, és hosszan beszívta a levegőt, hogy visszanyerje az önuralmát. – A héten mindenki valódi cowboy volt, fiúk – hordozta körbe a tekintetét egyesével a férfiak arcán, és Leo lelkében felizzott az ámulat, mint egy rejtett fűtőszál, hogy még most is gondos házigazdaként figyel a túra résztvevőire. – Mindenkiben nagyszerű változások indultak el. Büszkék lehettek magatokra.

Aztán Nicole-ra nézett, aki közelebb lépett, és megölelte.

– Vigyázz magadra, Kobak! – Nic aztán Leóhoz fordult. – És te is ügyelj rá, hogy mindketten épségben érjetek vissza! Különben levágom rólad az összes kilógó testrészedet!

– Értettem! – felelte katonásan Leo, aztán Lily felé fordult. – Mindenünk megvan?

Lily vetett még egy pillantást a hátizsákja tartalmára.

– Szerintem igen.

– Várjatok! – kiáltott fel Walter. Poros-mocskos kezével felnyúlt, és kisöpörte a homlokából a belehulló, sötét fürtöket. – Csak annyit akartam mondani, míg együtt vagyunk, Miss Nicole-nak és Lilynek, hogy ez volt az egyik legjobb túra, amin valaha részt vettem. – Egymás után a két barátjára nézett. – Igaz, srácok?

– Eltekintve a halálesettől – jegyezte meg Leo szárazon –, szerintem is nagyszerű volt.

– Igaz – nevetett fel Walter idegesen –, természetesen attól eltekintve gondoltam én is. A lényeg, hogy meg akartam köszönni. Ezt az élményt sosem felejtem el.

Lily tétova mosollyal odahajolt, és megölelte.

– Annyira kedves ember vagy, Walt. Ha elfogadsz tőlem egy jótanácsot, nem hagyod, hogy Nicole rád másszon!

– Hé! Én is itt vagyok ám! – Nicole már a sofőrülésen ülve vetett mogorva pillantást a barátnőjére. Leo a szemével követte Bradley-t, aki beült a nő mellé. A motor harsogva életre kelt, és Nic indulás előtt még kiszólt az ablakon: – Pár nap, és látjuk egymást, Kobak!

Lily, Leo mellett állva, bólintott. Arcán intenzív, kusza érzelmek. A fiúk integettek egymásnak, aztán a magukra maradt felfedezők egy darabig még figyelték, hogyan próbál Nicole minél kevesebb gödröt megtalálni a hepehupás úton.

Végül aztán eltűntek szem elől.

– Szerinted minden rendben lesz velük?

– Hát persze. – Lily a vállára vette Terry hátizsákját. – Én inkább magunk miatt aggódom.

***

Elindultak visszafelé, követve a korábbi nyomaikat, ezúttal még körültekintőbben ügyelve az út egyenetlenségére és az egyéb buktatókra. Szavak nem estek köztük, de úgy tűnt, hangtalanul fegyverszünetet kötöttek, ami történt, megtörtént, ám egyetértettek abban, hogy az előző esti eset nem ismétlődhet meg. Az előttük álló megmérettetésre koncentráltak.

Nagyjából félóra múlva azonban a tény, hogy kettesben vannak, mintha elkezdett volna meglazítani valamit. Újraindult köztük a társalgás, figyelmeztették egymást, ha veszélyes pont került eléjük, és ha gyaloglás közben megakadt a szemük valami látványosságon, megmutatták a másiknak. Leo megkérdezte egy virágzó növény nevét (kreozotbokor), és egy kis méretű, szürke fejű, kotyogó hangot adó madárét (csukár), Lily pedig Coráról kérdezősködött: milyen lány, van-e már komoly barátja, tudja-e, milyen orvos szeretne lenni? Így, hogy csak ketten voltak, gyorsabban haladtak, és szinte sétának hatott, ahogy beszélgetve haladtak a fűcsomókkal és bozóttal tarkított, laza vörös porral borított talajon. Ám aztán Lily jobbra fordult, és a rögtönzött ösvény hirtelen jóval sziklásabbá vált, miközben élesen lefelé indult, ezért sokkal jobban kellett figyelniük, mint addig. Így haladtak tovább hosszú kilométereken át, és Leo combja már erősen égni kezdett a meredek lejtmenettől.

– Vigyázz, itt pontosan az én nyomomban haladj! – szólt hátra a válla fölött Lily.

Leo engedelmeskedett, és a nőhöz igazította a lépéseit.

– Látod ott azt a részt, ahol a por sötétebb? – mutatott előre Lily.

A férfi bólintott. Az útvonaltól nem messze, amelyen haladtak, egy foltban göröngyös felületű volt a talaj, és olyan anyag fedte, ami valamiképp szervesnek látszott.

– Mi az?

– Úgy hívják, kriptobiotikus talaj. Amikor esik, megtartja a nedvességet, ezáltal segít késleltetni az eróziót, de több száz évig tart, mire kialakul, és rettentő érzékeny, törékeny képződmény. Nem szabad rálépni, mert óriási kárt okozna vele az ember.

Leo figyelmesen követte Lily lépteit. Lassanként olyan helyre értek, ahol a talajt kavicsréteg fedte por helyett, majd a kavics helyét masszív sziklák vették át. A vidék fokozatosan réskanyonná szűkült. Hatalmas, puszta sziklák magasodtak körülöttük, mint egy alagút falai, eltakarva a napot. Leónak a nagyvárost meg a felhőkarcolók közti keskeny járdákat juttatta eszébe.

Oldalra nyújtotta a kezét, végighúzta az ujjait a sziklafalon. Egyes részek simák voltak, másutt hullámokat érzékelt az ujjbegyei alatt. A felületen csíkokat látott, ahogy a vízáradat évmilliók hosszú során át újabb és újabb rétegeket mart le az üledékes kőzetből. Mintha nem is ezen a bolygón jártak volna.

– Hallottál valaha a Manhattanhenge-ről? – kérdezte Lilytől, egy különösen szűk réshez érve, miközben oldalazva átpréselődött rajta.

– Manhattanhenge? – nevetett Lily. – Úgy hangzik, mintha te találtad volna ki.

– A belvárosban nem nagyon lehet látni sem a napkeltét, sem az alkonyatot, mert az épületek eltakarják a horizontot. De évente négyszer előfordul, hogy a naplemente vonala megegyezik a kelet–nyugati irányú utcákkal, és ha az ember a megfelelő ponton áll meg, például a Negyvenkettedik vagy a Negyvenharmadik utcán, láthatja, hogyan halad a napkorong lefelé.

Lily megállt, és Leo felé fordult. Gondolatai láthatóan távol jártak, mintha erősen próbálná maga elé képzelni, milyen lehet úgy élni, hogy az ember nem látja a naplementéket. Aztán megrázta a fejét, hogy kitisztítsa az elméjét.

– Nem is tudom eldönteni, hogy ezt szörnyűnek találom, vagy épp furán varázslatosnak.

Leo felnézett az ég fejük fölött látható keskeny csíkjára, ami úgy nyúlt el a két vörös sziklaperem közt, mint egy égszínkék autópálya.

– Valószínűleg mindkettő. Egyszer buliban voltunk Bradley-vel, és már éppen hazudni készültem valamit, miért kell hazamennem, amikor kirángatott az utcára. Nagy tömeg gyűlt össze, és mintha az egész város megnémult volna egy rövid időre, míg együtt bámultuk a naplementét.

– Hiányzik a nagyváros? – kérdezte Lily.

Leo hümmögve gondolkodott.

– Ne érts félre, imádom New Yorkot. Ott nőttem fel, ott éltünk az anyámmal, a Corával közös évek is odakötnek. És még néhány hónapig így is marad. De valamiért mindig nyugtalan vagyok ott. Hamarosan egy nagy előléptetés vár a munkahelyemen, de ha nem adják meg, őszintén szólva, fogalmam sincs, mihez kezdek. Talán elmegyek máshova dolgozni.

Leo visszagondolt a legutóbbi Manhattanhenge-re, amit látott. Aznap este randizott egy lánnyal, de már a nevére sem emlékezett. Maggie? Vagy talán Margie? Persze nem csoda, mert első pillanattól nyilvánvaló volt, hogy nem működik köztük a kémia. És bár a naplemente tényleg csoda szép látványt nyújtott akkor is, az itteniekhez így sem volt fogható: az ég lángokat önt a csipkés horizontra, és a tágas térben az ember szabadon lélegezhet. Érthető volt, hogy miért nem akarja Lily soha elhagyni ezt a vidéket.

– És szerinted megkapod? – kérdezte a nő.

– Az előléptetést? Valószínűleg.

Lily felnevetett.

– Ez nem hangzott túl lelkesen. Nem tartod nagy dolognak?

Leo vállat vont.

– Több pénz, még kevesebb móka.

– A pénz nem árt – mutatott rá Lily.

– Hát, ja.

Leo érezte, hogy a nő az arcát tanulmányozza, és nem lepte meg, mert tudta, hogyan hangzott, amit mond. De ha bevallotta volna, hogy hirtelen szinte csapdának tűnik előtte az előléptetés, meg azt, hogy amióta elkezdték ezt a túrát, egyre inkább úgy érzi, sohasem lesz képes újra beülni az irodába, és hogy itt, kint a szabad ég alatt visszatekintve hirtelen milyen gépiesnek és sterilnek látszik a New York-i élete, azzal együtt el kellett volna ismernie azt is, hogy Lilynek is szerepe volt ebben a nagy fordulatban. Nagyon sok minden kötődött ahhoz a tényhez, hogy újra Lily közelében lehet, márpedig a nő kifejezetten azt kérte, tartsa meg magának ezeket a gondolatokat. Így hát megtartotta.

A következő óra azzal telt, hogy a függőleges falakba ékelődött sziklákat kerülgették, mászták meg, vagy bújtak át alattuk. Leo nem volt klausztrofóbiás, de nem volt jó érzés, ahogy elvesztette a tájékozódási képességét, mert nem tudta a nap, az ég vagy a hegyek iránya alapján meghatározni a saját helyzetét. A zord, kiálló élekkel és csúcsokkal tűzdelt sziklás terepen csak lassan tudtak haladni. Nem volt éppenséggel pánikba ejtő helyzet, de a nyugtalanító tudat, hogy csupán egy irányba nyílik kijárás, meg az, hogy a fizikai kimerültség jelei is mutatkozni kezdtek rajta, már egyre jobban a hatalmába kerítette, mire újra tágulni kezdett előttük a horizont. Lily vajon miért néz úgy ki, mint akinek ez meg se kottyan? Mindketten kapkodták a levegőt, amikor a nő megállt, hogy vessen egy pillantást a térképre, de ettől eltekintve teljesen nyugodtnak látszott. Leónak fel sem tűnt, milyen hűvös volt az árnyékban, míg újra ki nem értek a napsütésre. Azonnal a kulacsáért nyúlt. A levegő száraz volt, poros.

Lily megtörölte a homlokát a kézfejével. Színek és fények vették körül, a bőre visszatükrözte a környező sziklák aranyfényét. Annyira szép volt, hogy Leónak a lélegzete is elakadt.

– Kész vagy?

A férfi bólintott, elszakította a tekintetét, és hosszan kortyolt a kulacsából, aztán visszatuszkolta a hátizsákjába.

– Naná.

– Továbbra is lefelé megyünk, de a könnyebb utat választjuk. Az az érzésem, túl fáradt vagy ahhoz, hogy kötélen ereszkedjünk le. – Lily összehajtogatta a térképét.

– Nem vagyok fáradt! – hazudta a férfi.

A nő meg sem hallotta.

– Gyere szorosan a nyomomban – figyelmeztette újra Leót. – És rá ne állj a sziklák szélére!

Sajnos Leo nem rendelkezett Lilyéhez hasonlóan jó egyensúlyérzékkel, és a kezével is meg-meg kellett támasztania magát, miközben ereszkedtek.

– Ez lenne a könnyebb út? – szakadt ki belőle.

– Nem, ha egész úton lefelé nyavalyogni fogsz.

Leo már épp szóra nyitotta volna a száját, hogy maró gúnnyal visszavágjon, de hirtelen egy gyík futott át a kézfején. Meglepetésében megrándult, megcsúszott a lába, aztán a következő pillanatban már zuhant is lefelé, miközben átfutott az agyán, vajon Terry is így érezte-e magát.

Eltűnt a talaj, és a gravitáció egyetlen másodperc alatt lerántotta Leót, mintha egy kavicsból és palából készült szánkón ült volna. Lily sikolya elképzelhetetlen távolságból szólt. Kinyújtotta a kezét valami kapaszkodó után – legyen az növény, faág vagy szikla –, de az ujjai csak port markoltak, mialatt a világ körbeforgott körülötte, újra és újra. A gyomra is forgott odabent; a lábai mintha különváltak volna a testétől. Valami megvágta a tenyerét, valami megkarcolta az arcát. Amikor végre talajt ért, úgy nekicsapódott, a hátizsákján landolva egy… egy ki tudja, minek az alján, hogy az összes levegő kiszaladt a tüdejéből.

Csöngött a füle. A törmelék és por csípte a szemét, és csak homályosan látott tőle. Fogalma sem volt róla, hol van, míg Lily oda nem ért hozzá, zihálva, és rémülten végigtapogatta a férfi mellkasát, lábát, arcát.

– Leo… – A hangja hirtelen elhalt. Ledobta a válláról a hátizsákot, és ezúttal a férfi karját nyomkodta végig, aztán az ujját a nyakához szorította, hogy ellenőrizze a pulzusát. – Azt hittem, meghaltál.

Leo megpróbált felülni, de mindene fájt. Leginkább a feneke.

– Lehet, hogy még azt fogom kívánni, bárcsak úgy lett volna – nyögött fel.

– Hogy érzed, eltörhetett valamid?

Leo lenézett a kezére; valami elvágta, de nem történt nagy baj. Végigsimította az arccsontját, ahol valószínűleg felhorzsolódott a bőr, és a homlokát ráncolva végigpróbálgatta a könyökét, csuklóját, térdét, lábfejét. Úgy tűnt, mindene mozog.

– Szerintem nem.

Lily leereszkedett mellé a földre, és magához húzta.

– Tényleg azt hittem, meghaltál – a hangja gyanúsan remegősen csengett. A vállához húzta a férfi fejét, az arca a nő nyakához nyomódott, akinek a bőréből áradó izzadt forróságtól Leo megint szédelegni kezdett.

– Lil, jól vagyok! – Megpróbált elhúzódni, de Lily ölelése szorosabbá vált, ami erős gyanakvásra adott okot. – Hé… – motyogta Leo, aztán ő is a nő köré kanyarította két hosszú karját, és lassú mozdulatokkal dörzsölgetni kezdte a hátát. – Nézz rám! Mondom, hogy minden oké.

Végül Lily hagyta, hogy az állát megfogva szembefordítsa magával az arcát, és a szemébe nézzen. Leo szíve élesen, de nem teljesen kellemetlen érzést okozva ugrott egy fejest a mellkasában. Ez az acélos, távolságtartó nő sírt. Miatta.

Odanyúlt, és a hüvelykujjával letörölt egy cseppet Lily arcáról, mire a nő tétován felé fordította könnyáztatta szemét. Leo zokszó nélkül vállalta volna, hogy még egy tucatszor lebucskázik a szikláról, ha Lily minden alkalommal így néz rá.

– Látod? Totálisan eleven vagyok. Nem hagytam ott a fogamat. Egy sem hiányzik, igaz? – vicsorgatta a fogait a nőre.

Lily durcásan nézett rá, nem volt még kész a viccelődésre.

– Biztos jól vagy?

Leo mosolya minden fájdalma ellenére vigyorrá szélesedett.

– Teljesen.

– Akkor jó. – A nő reszketősen beszívta a levegőt, majd bólintott, de a szeme még mindig keresgélte a nyomokat Leo testén, biztosan megnyugodhat-e. – Leo… – szólította meg halkan.

A férfi Lily szájára nézett, és közelebb hajolt hozzá.

– Igen?

Leo feje búbjára csapott, de olyan lágyan, hogy inkább simogatásnak hatott.

– Mondtam, hogy vigyázz, hova lépsz!

Tizenkilencedik fejezet

MÉG VAGY HÚSZ PERCÉBE BELETELT a Lily vérébe keveredő adrenalinnak, hogy teljesen eltűnjön, és amikor végre megtörtént, a nő meghallotta a folyó erős moraját. Úgy volt, emlékeztette magát, hogy a Labirintusba való lejutás lesz a legkönnyebb rész. De azonnal szinte hallotta is Duke reszelős hangját: Ez a kanyonjárás alapfoka, kölyök, nem először csinálod. Ne mondd, hogy nem voltál rá felkészülve.

Leo hirtelen fékezett le mögötte, és hangosan kimondta a gondolatot, ami Lily fejében járt:

– Húha! Ez lényegesen több víz, mint amire számítottam.

Lily elszoruló szívvel nézte a folyót. Tajtékos hullámokat vetett, amelyek egymásba csapódtak, egymásnak feszültek. Itt-ott kisebb örvények méltóságteljes spirálban vezettek le a meder alja felé; kövér, fényes vízpárnák gyűrődtek fel ismeretlen akadályokhoz érkezve. És abból, hogy középtájon milyen simán haladt a víz, tudni lehetett, hogy mély.

Nem, Duke, egyáltalán nem voltam felkészülve erre.

Nincs folyóátkelés, amiért érdemes volna az életedet adni, felelte az apja vontatott hangja. Minden holmidat vízhatlanul csomagoltad?

Lily nagy levegőt vett, hogy megacélozza magát. A hátizsákjaik víztaszítók voltak, a legjobb esetben, hiszen csendes, lábszárközépig érő vízre számított. Ezért így tervezte a lefelé utat, mert itt akart átgázolni. Eltekintve attól a lehetőségtől, hogy a térkép elázhat, és a víz tönkreteheti a telefonokat, ha mindenük vizes lesz, tüzet sem tudnak gyújtani, és nem lesz száraz ruhájuk…

Lily nem fejezte be a gondolatmenetet. Még soha nem képzelte el, milyen lesz a halála, de ha valaki nagyon erősködik, azt mondta volna, amit bárki, aki egy kicsit is optimista: arra számít, hogy idősen, egy hosszú, boldog életet követően jön el érte a kaszás. Azt egészen biztosan nem vette volna számításba, hogy a Green folyóban leli halálát, mert az apja bolond álmát kergeti.

Leo lelökte a válláról a hátizsákja szíját, ellenőrizte rajta a cipzárakat meg a zsinegeket, megbizonyosodott róla, hogy a sátra meg a hálózsákja biztonságosan rögzítve vannak. Lily is letette a földre a sajátját, hogy kövesse a példáját.

A férfi körbekémlelt.

– És zöldebb a vidék, mint amire számítottam.

Az itteni növények nagy része nem maradt volna meg a környező sivatag száraz körülményei közt. A folyó egy saját kis vízparti zónát hozott létre maga körül, ahol foltokban gyapotfák és keskenylevelű ezüstfák adtak árnyat, és dús bozót meg fűfélék burjánzottak, a törzsükkel a rohanó folyóban, mintha a lábukat áztatták volna benne.

– Ez egy csapadékos év volt. Lehet, hogy jövő tavasszal egyáltalán nem is fog hasonlítani erre.

– Reméljük, még akkor is élni fogunk, hogy ha akarjuk, megnézhessük. – Leo bólogatott, füttyentett, aztán nagy levegőt vett. – Jól van. Meg tudjuk csinálni – hunyorogva elnézett a folyásiránnyal szemben. Lily látta rajta, hogy ugyanarra a következtetésre jutott, mint ő: minél közelebb kerülnének a Green folyóba torkolló másik vízfolyáshoz, annál rosszabb lenne a helyzet. – Egyszerűen lassan kell mennünk.

Lily felemelt egy ágat, és bedobta a vízbe, hogy megállapítsa a víz sebességét. A fadarab azonnal elmerült, aztán pár méterrel arrébb bukkant föl folyásirányban, majd pörgetni kezdte egy kisebb, éhes örvény. A nő felnyögött.

– Mégis itt kell átkelnünk – jegyezte meg Leo. – Aztán tábort verni a közelben, és megszárítani a cipőnket. – A nőre nézett, mert számított rá, hogy ellenkezni fog. – Néhány órát megspórolhatunk így, Lil. Nedves bakancsban nem gyalogolhatunk, de mezítláb sem kelhetünk át a folyón.

Igaza volt, de Lily nem szívesen vallotta be. Utálta a gondolatát, milyen bonyolulttá vált ez a kincsvadászat, meg azt, hogy eddig bármit tervezett, minden kudarcba fulladt. Amit pedig ennél is jobban utált, az volt, hogy a folytatás vágya túlnőtt azon a vágyán, hogy itt és most fejezzék ezt be.

– Így hosszabb lesz a holnapi etap, de nem tudom, mi mást tehetnénk – folytatta Lily. Alaposan megnézte magának Leót. Eltökéltnek látszott, és alig bicegett, de mégis megkérdezte tőle: – Biztos, hogy elég jól vagy ehhez? Tényleg óriásit zuhantál.

– Minden rendben, készen állok. – És Leo már hajolt is le, hogy feltűrje a nadrágja szárát. Minőségi darab volt – könnyű műszál-spandex keverék –, és Lily dühös lett magára, amiért ő nem hozott magával hasonlót. Bár az igazat megvallva, álmában sem jutott volna eszébe, hogy ilyen kitérőkre kellene számítania, nem igaz?

Leo ügyesen felhajtogatta a nadrágját a combjáig, és Lily gondolatai hirtelen megtorpantak, mintha homokszemek kerültek volna a fogaskerekek közé.

Elfeledkezett a férfi lábáról. Illetve, ami valószínűbb, kényszerítette magát, hogy ne emlékezzen rá nagyon élénken. Fantasztikusan szép combja volt: kidolgozott izmú és vaskos; már-már meglepően az ezen az amúgy oly karcsú testen. Széles válla volt, keskeny dereka, és hozzá olyan combjai, amivel megtörhette volna Lilyt, akár egy diót. Jesszusom, de imádta azokat a combokat.

Visszarángatta a gondolatait a szabad kószálásból, és lenézett a saját farmernadrágjára. Nem fogja tudni eléggé felhajtogatni a szárát ahhoz, hogy száraz maradjon. De a gondolat, hogy alsóneműben szelje át a folyót, mellette Leóval, határozottan úgy hangzott, mint a kilencvenkilences számú tétel azon a százas listán, amin azok a dolgok szerepelnek, amelyeket határozottan nem akart megcsinálni, közvetlenül amellett, hogy egy villát szúrjon a saját combjába. Ha már a comboknál tartunk.

De másrészt… ott egye meg a fene.

Anélkül, hogy egyetlen pillantást vetett volna a férfira, lerúgta a cipőjét, kibontotta az övét, lehúzta a nadrágja cipzárját, és elkezdte lehámozni magáról. Igen, egy újabb comb, amit jobb elfelejteni: a sajátja, és az, hogy akkoriban hogy nézett ki, amikor Leo utoljára látta. Többé már nem tizenkilenc éves volt. Sokat dolgozott, sokat mozgott, és jókat evett, miközben Leóval ellentétben, nagy ívben kerülte az edzőtermeket. Gombócba gyűrte a farmerját, és a hátizsákjába süllyesztette, gondosan mellé csomagolva a tökéletesen elvesztegetett energiát, hogy a teste miatt aggódjon. Attól még, hogy szuperül festene fehérneműben, nem jutna át gyorsabban a zajgó folyón. Visszavette a lábára a túrabakancsot, majd felegyenesedett, a vállára kapta a hátizsákot, és olyan arccal, mintha mindennap ezt csinálná, megigazította a szíjakat.

Ekkor figyelt fel rá, hogy Leo furcsán elnémult, levegővétele sem hallatszik.

– Mi van? – kérdezte Lily élesen.

A férfi megköszörülte a torkát.

– Ravasz! – Újra hallgatott, és amikor a nő ránézett, pont elkapta, hogyan fordul el Leo tekintete róla. – Jobban éreznéd magad, ha én is nekivetkőznék?

– Nem! – szakadt ki Lilyből azonnal a harsány válasz. Túlságosan gyorsan.

Leo vigyorgott.

– Hát jó. Indulás!

Egymás mellett lépkedtek a folyó széléhez. Egyszerre néztek le a helyre, ahol bele kellett gázolniuk a vízbe. Nyugtalanítóan sárosan és sötéten hömpölygött.

– Csatold ki a melleden meg a derekadon a szíjakat! – figyelmeztette Lily Leót.

Ha elbotlanak, a hátizsákok nagy súlya átfordíthatja és leránthatja őket a víz alá. A táskák bármibe beleakadhatnak, és ők csapdába eshetnek. Igaz, Lily jól tudta, ha nincs rögzítve a zsákja, mindene elveszhet, és a nadrágja csak egy ezek közül, de az alternatívát mérlegre téve, inkább ezt a megoldást választotta.

Korábban is számtalanszor átgázolt már a folyón, de olyankor még sohasem, amikor ennyire tele volt a meder, és ennyire erősen áradt a víz. Ezért rejtett veszélyt az, hogy a kanyon mélyén folyt – egy esőzés könnyen telítette. Az előző esti zivatar rövid volt, de azalatt tombolt. Amikor felnézett, észrevette, hogy apró vízesések indulnak a vörös szikla szélén lefelé, onnan is jól láthatóan, ahol állt. De hiába, úgysem lesz könnyebb az átkelés, ha ott áll, és bámészkodik.

Egyik lábát a vízbe merítette, arccal az érkező vízáradat felé fordult, és oldalazva indult el a folyó közepe felé. Majd miután megvetette a lábát a meder alján, a túlpart felé fordult, és mereven odatapasztotta a tekintetét, nehogy a lába körül kavargó víz látványától megszédüljön.

– Próbálj a homokpadon maradni – szólt hátra Leónak.

A férfi tőle jobbra, valamivel feljebb lépett a folyóba, és Lily szíve ugrott egyet a felismeréstől, hogy őt igyekszik óvni azzal, hogy a testével megtöri az áramlást. Aztán kinyújtotta kezét, és a nőé után nyúlt, így mozogtak együtt, kicsi, óvatos, csoszogó léptekkel haladva előre a térdig érő vízben.

És akkor, talán még két méterre sem voltak a parttól, hirtelen derékig elmerültek. Leo éles hangon felszisszent a folyó jeges érintésére. Lily ránézett, és elszorult a szíve. Még nem érték el a meder közepét.

– Fel kell emelnünk a fejünk fölé a hátizsákokat – mondta Lily. – És imádkoznunk, hogy a közepén ne mélyüljön hirtelen.

A víz kibillentheti őket az egyensúlyukból, de ha lassan mozognak, reménykedhetnek, hogy átjutnak. Levették a vállukról a táskát, és vigyázva a fejük fölé emelték.

– Egyszerre csak egy lépést – nézett merőn Lily szemébe Leo. – Minden oké?

A nő bólintott, és a túlpartra koncentrált. Rövid, apró pillantásokat engedett meg magának lefelé, bár már úgysem láthatta a vízben gázoló lábát, hogy a meder aljáról ne is beszéljünk. A víz jegesen csapódott a derekának és a bordáinak. A lába egy ponton megcsúszott egy sziklán, másutt ágak lapultak a meder alján vagy síkos üledék. Minden egyes lépés lassú folyamatot jelentett: óvatosan kinyújtani a lábát néhány centire előre, körbetapogatni, keresni egy talpalatnyi szilárd helyet, ahol megvetheti a lábát, majd áthelyezni a testsúlyát. Közben végig érzékelte maga mellett Leo jelenlétét, aki hasonló koncentrációval mozgott.

Eddig minden rendben ment. De Lilyt mégis… nyugtalanság szállta meg. A vére ösztönös riadalommal, mély zümmögéssel áradt.

– Valamiért rossz ötletnek érzem, hogy ezt csináljuk – jegyezte meg.

– Képesek vagyunk rá – mormolta a férfi, tekintetét a túlpartra szegezve. – Egyszerre egy lépés. Már majdnem a felénél járunk.

Elérték a folyó közepén a mélyebb, csendes részt, ahol, meglepetésükre, csak néhány centivel merültek el jobban, mint eddig. Leo győzedelmesen nézett le rá.

– Látod? – vigyorgott. – Majdnem ott vagyunk!

Lily visszamosolygott, de szinte azonnal éles hang tört ki belőle, mert a következő lépést elvétette. A lába megcsúszott egy éles szikla síkos szélén. Felkiáltott, két karjával küszködve igyekezett továbbra is a feje fölött tartani a hátizsákot, ami egyre súlyosabbnak érződött. Leo tágra nyílt szemmel fordult felé.

– Minden rendben?

A nő már készült kimondani, hogy persze, de egyszer csak, váratlanul, semmi sem volt rendben. Oldalra billentette a nehéz hátizsák meg a víz, és ellensúlyozásként gyors lépést tett oldalra, de a mozdulat egy kisebb örvény közepébe vitte. Lejjebb hajolt, hogy visszanyerje az egyensúlyát, ám közben megbotlott egy láthatatlan akadályban. A lába végképp kicsúszott alóla, hátraesett, és egy döbbenetes pillanatra teljesen alámerült.

Az áradat elragadta, körbefordította, aztán továbbrángatta. Lily pánikba esve rugdosott maga körül, hátha a meder aljára ér a lába.

Tüszkölve, a hirtelen fénytől vakon pislogva bukkant fel újra, és kétségbeesetten igyekezett megőrizni az önuralma maradékát. A víz könyörtelenül áradt, és rohant tova mellette. Egy idő után az elázott holmija volt a legkisebb aggodalma, mert megérezte, hogy a lábát csapdába ejtette valami kusza, ágbogas, sziklás akadály a víz alatt. Nem tudta kihúzni. Körülötte puszta áradat. Semmibe sem kapaszkodhatott, semmire sem támaszkodhatott, hogy feljebb tornázza magát. Leo tett néhány óvatos lépést a nő irányába, és egyik karját kinyújtotta felé, de hosszan nem tudta fél kézzel szilárdan magasra tartani a hátizsákját. Majdnem el is ejtette, ezért inkább visszahúzta a kezét, hogy vissza tudja nyerni az egyensúlyát. Az tényleg katasztrófa lenne, ha mindkettejük táskája a vízben landol.

– Lily! – szólt határozottan. – Pontosan mi történt?

– Beakadt a lábam. – A nő igyekezett kiiktatni a hangjából a pánikot, de így is érezte, hogyan emelkedik és duzzad forrón a mellkasában, félresöpörve útjában minden észszerű gondolatot. Megpróbálta erőnek erejével kiszabadítani a lábát, csakhogy rájött, nem egyszerűen valami kusza, laza, víz alatti ágak-bogak közé került a bokája, hanem szorosan körbefogja valami. Nem tudja ide-oda forgatva sem kihúzni belőle, úgy, hogy ne veszítse el az egyensúlyát. Odanyúlhatott volna, hátha kézzel ki tudja szabadítani magát, de ahhoz el kellett volna engednie a hátizsákját, és erre még nem volt felkészülve. – Nem tudom kihúzni, nincs szabad kezem, csak ha vízbe dobom a cuccom.

Leo Lilyre nézett, majd át, a túlpartra, ami alig négy-öt méterre volt. Aztán a sötétbarna szempár újra a nő arcát fürkészte. A reggeli káosz eleve késleltette az indulást, és mostanra a nap már alacsonyan függött, lusta, ködös golyóként úszott a felhős égen. Még ha feláldozzák is a hátizsákjaikat, és a partra úsznak – majd valami csoda folytán sikerül kikevergőzniük a kanyonból napnyugta előtt –, sok kilométert kellene sötétben gyalogolniuk, átázott ruhában, míg olyan helyet találnak, ahol telefonálni tudnak.

– Stabilan állsz itt? – kérdezte a férfi.

– Ha nyugton maradok – felelte vacogva a nő –, talán igen.

– Itt hagylak egy kicsit, hogy közelebb menjek a parthoz, és kidobjam a hátizsákomat. Aztán visszajövök érted, rendben?

Lily bólintott. Úgy csüggött a tekintete a férfin, mintha az volna a kötőfék, ami megtartja. A víz a csípőjét verdeste; így, hogy teljes testsúlyával nekifeszült, olyan érzést keltett, mintha a folyó egyre gyorsulna, és rátámadna. A hátizsákja külső része már átázott, de az esély, hogy ami benne van, még száraz lehet – a műholdas telefon, a fegyver és atyaég, a napló –, eltökéltté tette a nőt, hogy továbbra is felfelé tartsa, ki a vízből. Fáradtan remegő karjáról víz csöpögött.

Leónak sietnie kellett, de a nő szíve már attól a gondolattól is elszorult, hogy a férfi sebesebben teszi meg azokat a lépéseket oda-vissza. Mi lesz, ha az ő lába is beszorul valahová, és mindketten csapdába esnek, úgy, hogy még egymást sem érik el? Újra szinte arcon csapta a rémisztő felismerés, ami nem sokkal korábban rátört: fogalma sincs, mi lenne vele, ha Leóval történik valami. Felszegte az állát, és igyekezett teljesen figyelmen kívül hagyni dübörögve száguldó pulzusát.

– Légy óvatos! – Ennyivel bocsátotta útjára a férfit.

– Úgy lesz. – Leo vetett még rá egy utolsó pillantást, aztán a túlpart felé fordult, felemelte egyik lábát, aztán a másikat, egymás után, ezúttal gyorsabban, olyan kockázatot vállalva, amit az imént nem tett volna. Egyszer-kétszer megcsúszott a talpa, de végül mindahányszor sikerült visszanyernie az egyensúlyát. Lily tekintete a megfeszülő karizmokra fókuszált, ahogy a férfi a feje fölött tartott hátizsákot használta az egyensúlyozáshoz. Egyre nagyobb gombócot érzett a torkában. Egy ponton a férfi megbotlott, majdnem előreesett, és Lily hangosan felkiáltott. Most már szinte elöntötte a pánik, és elerőtlenítette a hideg, ezért attól félve, hogy a karjából kiszáll a maradék csepp erő is, így inkább megtámasztotta a fején a táskát.

Belégzés, kilégzés.

Nem sokat segített az sem, hogy Leót figyeli; csak a rémülete nőtt tőle. Semmi sem áll irányításom alatt, kivéve saját magamat, futott át az agyán. Leo ügyes és edzett, ráadásul nyomás alatt is meg tudja őrizni a hidegvérét. Csak maradj nyugton, várj, és visszajön. Lily megpróbálta ezzel nyugtatni magát, és ellenállni, mert a gondolatai újra meg újra a saját kiszolgáltatottsága körül kezdtek forogni. Arra a hangra nyitotta ki a szemét, ahogy Leo hátizsákja landolt a parton egy kusza zsályabokor tetején, és látta, hogy a férfi azonnal megfordul, a karjait használva ellensúlyként, hogy minél gyorsabban haladjon az egyenetlen folyómedren át.

Lily bokája körül valami átrendeződött, és hirtelen kiszabadult, de nem tudta a lábát megvetni. A folyó győzedelmesen magával ragadta, újra megforgatta, és úgy vitte egyre távolabb a férfitól. Az utolsó, amit még látott, Leo rémülten elkerekedő szeme volt, meg az, ahogyan a férfi szája formálja a nevét. Aztán hideg víz ömlött a szájába, a szemébe, és küszködve, köpködve és tüszkölve igyekezett felszínen maradni, míg durván neki nem csapódott egy kőnek. Mintha villanófény vakította volna el hirtelen, és az ütközés ereje az utolsó csepp levegőt is kiszorította a tüdejéből. A víz könyörtelen erővel emelkedett, elérve a nyakvonalát, és valósággal odaszegezte a sziklához.

Lily már semmit sem látott maga körül, és nem is tudott másra gondolni, mint arra, hogy lehet, már el is dőlt a kérdés: tehát így hal meg. Remélem, Leo megtalálja a pénzt, gondolta. Remélem, megtalálja, aztán megveszi belőle az emlékem előtti tisztelgésként a farmot, és egyedül él majd ott a lovakkal, meg a szomszédban Nicole-lal. Remélem, soha az életben… rohadtul nem fog túljutni rajtam! Erre valami nevetésféle indult a torkában, ami azonnal zokogásba váltott, amikor Leo hirtelen felbukkant előtte, fél szemét eltakaró, arcára tapadó hajjal, és a szempillái végéről visszacsillanó napsugarakkal. Két karjával megragadta, és elhúzta a sziklától, aztán a vállára emelte Lilyt meg a csuromvíz hátizsákot, úgy gázolt előre, apránként méricskélve minden lépést, de megtörhetetlennek látszó eltökéltséggel, szemben az áradattal.

Lényegében kizuhantak a partra. Leo a hátára fektette Lilyt a füvön, aztán odakuporodott mellé, és megfogta az arcát, míg a nő hangosan felköhögte a vizet.

Lilyre szabályos hisztéria tört a veszély elmúltával. Most, hogy végre szárazföldet érzett maga alatt, és a füvön heverve csuklott és kapkodott levegő után, nagyon éles fényben látta, hogy ha Leo nem ér oda érte időben, egészen biztos, hogy megfulladt volna.

A férfi levette magáról átázott pólóját, és azzal törölgette Lily arcát.

– Lily – szólongatta halkan. – Lily, lélegezz! Nyugi, minden rendben. Biztonságban vagy.

A nő átadta magát a rátörő érzelmeknek, felnyúlt, és közelebb húzta magához Leót, úgy, hogy a felsőtestük végül összeért. A férfi mellkasa meleget sugárzott a jéghideg ruhán keresztül, és Lily rátapasztotta a tenyerét a hátára, úgy kinyújtva az ujjait, hogy minél nagyobb területet fogjanak át a széles bőrfelületből. Leo szíve hangosan és megnyugtató elevenséggel dörömbölt a Lily szegycsontjának feszülő bordák között. A nő eltűnődött rajta, vajon a férfi ugyanígy érzi-e az ő szíve lüktetését. Aztán az is eszébe jutott, hogy Leóban is felidéződött-e az első szeretkezésük – Lily életében a legelső alkalom – és az, hogy ugyanígy roskadt a végén a nő mellére, mint most. Azon az éjszakán úgy tűnt, mintha a szíve át akarná verekedni magát a bordáikon keresztül Lily mellkasába.

És mindennek vége lehetett volna egy csapásra ott, a folyóban. Mégis, miért? Némi pénzért?

– Mégis mit gondoltunk? – nyögte végül a nő. – Ez az egész akkora hülyeség.

Leo hátrahúzódott, és az egyik kezével végigsimította Lily arcát, aztán a haját.

– Azt gondoltuk, hogy egy esély, hátha vissza tudod szerezni a farmodat, megér egy kis lubickolást a folyóban.

Lilyből önkéntelenül fanyar nevetés tört ki.

– Egy pillanatig tényleg azt hittem ám, hogy ütött az utolsó órám!

Leo lenézett rá, és lassan végigpásztázta a nő vonásait. Nem tagadhatta, hogy neki is végigfutott ugyanez az agyán.

– Egyszer hagytalak elveszni – mondta aztán halkan. – Szerinted vagyok olyan hülye, hogy másodjára is elkövetem ezt a hibát?

Huszadik fejezet

HOSSZÚ MÁSODPERCEK TELTEK EL, míg Leo szavai visszhangzottak köztük. Aztán a férfi grimaszolt egyet, és elhúzódott.

– Meg kell szárítani téged valahogy – mormolta.

Feljebb másztak a parton, és Leo azonnal lehullott ágakat és gallyakat kezdett gyűjteni a tűzrakáshoz. Lily szeretett volna segíteni, de úgy érezte, megbénultak a végtagjai. Az iménti vallomás súlyától, a folyóban átélt halálközeli élménytől és a jelenlegi körülmények valóságától. Aznap másodjára árasztotta el a megkönnyebbültség adrenalinja a vérét, és hirtelen annyira reszketni kezdett, hogy lépni is alig tudott. Lehunyta a szemét, összeszorította a fogát, úgy próbálta összeszedni magát. Érzékelte, hogy Leo közelebb lép.

Közéjük tartotta a hálózsákját, hogy Lily biztonságban érezze magát.

– Vedd le a ruháidat. Muszáj éjszaka megszárítanunk őket. Addig felveheted az enyémeket.

Lily ránézett a hálózsák pereme fölött.

– Leo, ugye nem…

– Annyira reszketsz, hogy mindjárt elesel. És te tudod a legjobban, milyen hideg lesz, miután lemegy a nap. – Megfeszült az álla, elfordult. – Ígérem, nem nézek oda!

– Nem érdekel, látsz-e! – Lily lerángatta magáról a felsőt, át a nyakán. Gyenge volt, és bizonytalanul állt a lábán. A zoknija alól sápadtra és ráncosra ázott lábujjak kerültek elő. Rövid tétovázás meg egy kurta, Leo irányába vetett pillantás után – a férfi még mindig elfordult, és a távolba meredt – kikapcsolta a melltartóját, és a bugyiját is levette.

– Kész vagyok – közölte végül halkan.

– Adom. – Leo lehunyta a szemét, és a biztonság kedvéért továbbra is elfordította a fejét, így nyomta Lily kezébe egy kupacba csomagolt váltás ruhadarabjait. – Vedd fel gyorsan.

A nyaka vörös volt, az arca foltos. Mintha egy ér is lüktetett volna a nyakán.

– Oké – mondta Lily, miután magára öltötte a ruhákat. – Csinosan felöltöztem!

Leo odahajolt hozzá, és palástként a nő vállára terítette a hálózsákját. Aztán felvette a földről Lily ruháit meg a saját pólóját, majd néhány méternyire kiteregette a darabokat egy lapos kőre, ami még mindig meleg volt a lemenő nap fényében. A nő sátrát meg a hálózsákját is leoldotta a szíjakról, és azokat is elhelyezte a sziklákon. Egymás mellé tette a bakancsaikat, aztán sorra kivette Lily hátizsákjából a tárgyakat, hogy ellenőrizze, milyen állapotban vannak. A sózott marhahús elázott, de a telefonok, a fegyver és a napló – amelyeket Lily bölcsen a csomag közepén helyezett el – biztonságban lapultak a zárható műanyag tasakban.

– Hála istennek… – jegyezte meg Lily halkan.

– Hát, ja.

A nő nem fordult el, miközben Leo zavartalanul lekapta magáról a nadrágot és a zoknit, aztán gondosan kiteregette a többi holmi mellé. Talán jobban meg kellett volna lepődnie a férfi félmeztelensége láttán, vagy amiatt, mert hirtelen olyan sokat látott a bőréből: széles vállát, elkeskenyedő derekát, meg azt a két gyönyörű combot. Mind csupaszon tárult elé, feszesen, simán. Leo izmosabb volt felnőttként, mint annak idején, de a test kétségkívül még mindig az övé volt, és ahogy Lily most figyelte a tevékenykedését – különösen miután a pánik alábbhagyott –, egyre inkább szúró fájdalmat érzett a mellkasában.

Az alsónadrágja rajta maradt, miközben fürgén mozgott a hevenyészett táborhelyen, aztán nekiállt további tűzrevalót gyűjteni: ágakat, gallyakat és száraz füvet.

Amikor Lily lába végre engedelmeskedett az akaratának, odalépett a férfi holmijához – ami száraz volt –, és elővette a sátrát.

– Azt hiszem, ma éjjel mindketten ebben alszunk – jegyezte meg.

– Majd én felállítom – vigyorgott rá Leo, aki épp a gyújtós fölött kuporgott, kezében a kovakővel. – A te dolgod az lesz, hogy ott ülj, és csodálj, milyen jól csinálom.

Lily arca tűzbe borult az emlékre, hogyan viselkedett Leóval, és nem tudta eldönteni, hogy ez a megjegyzés csipkelődés-e az előző esti dühöngése miatt, vagy épp célzás arra, hogy a férfi most kénytelen miatta a legkülönfélébb hegyiember-teendőket elvégezni, miközben semmi mást nem visel, mint egy nyirkos fekete alsónadrágot.

Aztán úgy döntött, nem foglalkozik vele, mit jelent. Leült egy sziklára, és megajándékozta magát azzal, hogy valóban nem csinál mást, mint Leót csodálja. A férfi megrakta és meggyújtotta a tüzet, aztán gondosan körberakta kövekkel. Amikor ez rendben volt, és megbizonyosodott róla, hogy nem fog kialudni, leült Lilyvel szemben, és összedörzsölte a kezét, hogy megmelengesse.

– Kéred? – kérdezte Lily, és megmozgatta vállán a hálózsákot.

– Nem, jó így. – A nő szemébe nézett. – Tényleg!

Húsz fok körül lehetett, és így, hogy nem volt légmozgás, valóban nem érződött kellemetlennek a hőmérséklet. De annak dacára, hogy az erős reszketés elmúlt, Lily még most is egy kicsit úgy érezte magát, mintha lázas lenne. Szorosabban a válla köré húzta a hálózsákot.

– Mit kérsz vacsorára? Proteinszeletet… vagy esetleg proteinszeletet? – kérdezte Leo nevetve.

Lily lehajolt, és kotorászni kezdett a férfi hátizsákjában.

– Szerencsére hoztunk magunkkal vagy hétszázat. – Kivett mindkettejük számára néhány csomagot, és egyet-kettőt átdobott Leónak a lassanként erőre kapó tűz fölött.

A férfi elkapta őket, és színészkedve a nőre meresztette a szemét.

– Mi aztán tudunk élni!

– De még hogy! Ami engem illet, majdnem meghaltam, szóval most már semmi sem rázhat meg. És te? Elég durván összezúztad magadat ma.

Leo kibontotta az egyik proteinszeletet, és egy falással eltüntette a felét, aztán lenézett a sebesüléseire.

– Meggyógyulok!

– Sajnálom, hogy a folyóba ejtettem a hátizsákomat.

Leo a fejét csóválva megette a proteinszelet másik felét is.

– Élsz, ez a lényeg. A többi csak cucc, megszárad.

– De estig nem.

Leo előrehajolt, és a kis tüzet böködte egy bottal.

– Alhatunk mindketten az enyémben.

Lily Leót bámulta, aki a tüzet nézte. Biztos ez? – tűnődött. Leo mindig olyan nyugodt volt, és annyira jól alkalmazkodott. A nő most döbbent rá, miközben nézte, hogy a férfi minden eddigi megmérettetést úgy tekintett, mint az útja részét, amire számított. Vele ellentétben Lily minden egyes akadályt rosszul fogadott.

Talán nem fog ártani, ha igyekszik inkább a kalandot élvezni, ahelyett hogy magában bosszankodik amiatt, hogy az apja talán elrejtette előle a kincset. Végtére is, a múltat már úgysem változtathatja meg.

– Biztosan jól vagy? – kérdezte Leót. – Nem fáj nagyon semmid?

Most, hogy a férfi javarészt meztelen volt, Lily jól láthatta a bal karján éktelenkedő horzsolásokat meg a bordáin liluló véraláfutást.

Leo bólintott, és mosolyogva nézte a tüzet.

– Micsoda rohadtul eseménydús, őrült egy nap volt ez!

Lily felnevetett, Leo pedig felnézett, látható örömmel. A nő szíve megvonaglott. Elég volt egy röpke pillantást vetnie a férfira, és tudta, mire gondol. Mekkora őrület, hogy ebből a szempontból legalábbis egyáltalán nem változtak.

Nehogy újra beleszeress itt nekem, figyelmeztette magát Lily szigorúan.

– De még mindig nehezen tudom elképzelni, hogyan fogunk beférni ketten a hálózsákba – szegte fel az állát Leo. – Muszáj lesz megálljt parancsolnod a kezeidnek.

Lily letört egy darabot a proteinszeletből, és Leóhoz vágta.

De ahelyett, hogy homlokon találta volna vele, ahogy tervezte, a férfi úgy mozdult, hogy elkapja a szájával a falatot.

A nő visítva Leóra szegezte az ujját.

– Fogd be!

A férfi olyan büszke volt magára, hogy muszáj volt vele nevetni:

– Láttad? Öregem!

– Szép volt – ismerte el Lily. – De vajon másodjára is sikerül? – Újabb falatot dobott Leo felé, de túl kicsi lett az ív. Az állán találta el a férfit.

Leo a fejét csóválta, és két tenyerével a combjára csapott.

– Ez béna dobás volt! Nem számít.

– Jól van, jól van.

Lily újra próbálkozott. Ez meg túl magas lett, Leónak jobbra kellett vetődnie hozzá, de sikerült elkapnia, büszke arccal rágcsálta.

– Ki hitte volna, hogy ilyen művészien tudsz levegőben repülő ételdarabokat elkapni? – kérdezte Lily, és letört magának is egy falatot. – Ez biztosan számodra is új.

Leo bólintott, miközben kibontott egy újabb proteinszeletet.

– Tele vagyok meglepetésekkel.

És milyen igaz. Lily figyelte egy darabig. Milyen karcsú és magas. Az idegei zsibongtak. Átfutott rajta, milyen jó érzés lehetne, ha az a mézszínű bőr az ő bőréhez préselődne. Remek takaró válna Leóból.

De tudta, hogy óvatosnak kell lennie: a feladatra kell koncentrálnia, és nem arra, hogy édes kettesben van a férfival a semmi közepén. Végtére is nem csak maguk miatt jöttek ide most. A barátaik számítottak rájuk. És az ő jövője is ettől függött.

De amikor Leo félénk mosollyal ránézett, mégis minden értelmes gondolat kiszállt a fejéből, és önkéntelenül kibukott a száján a megjegyzés:

– Vicces, hogy úgy ülsz ott majdnem pucéran, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne.

A férfi rávigyorgott, látszott, hogy jól érzi magát a bőrében.

– Hát, nemigen tehetek mást, így, hogy valaki a ruháimat bitorolja, és még a hálózsákomat is elcsórta.

– Nem fázol még?

Leo a fejét rázta.

– Jól megvagyok így.

Őszintén. Lily a férfit nézte, és azon tűnődött, hogy tényleg nem akarta-e kihasználni a lehetőséget.

Leo alaposan megnézte magának a nőt, amikor felfigyelt az arckifejezésére.

– Mi az?

Lily a fejét csóválta, és mosolygott.

– Semmi. Minden oké. – Újra az ételére koncentrálva megjegyezte: – Örülök, hogy nem fázol.

– Várjunk csak! – A férfi szava elakadt egy pillanatra. – Azt akartad kérdezni, hogy nem akarok-e veled együtt betakarózni a hálózsákba?

– Már késő!

Leo hitetlenkedve nevetett.

– Tegnap este úgy csókoltál meg, mintha háborúból tértem volna vissza, és azóta sem voltál hajlandó beismerni.

– Tudom – vágta rá Lily. – Igazad van. Ne is törődj velem. Csak a pillanat meg a helyzet mondatta velem.

Lenézett a proteinszeletre, és azt piszkálgatta, de megérezte magán Leo tekintetének súlyát.

– Lily!

– Hmm?

– Kérdezz meg újra.

– Nem! – nevetett Lily.

– De igen!

– Nem.

A férfi felállt, odament hozzá, és lejjebb hajolt, hogy a nő rá figyeljen.

– Lily, figyelj, mindjárt megfagyok! – A tekintete ide-oda táncolt, vidáman csillogott a napnyugta fényében. – Rettentően fázom. Kérlek, segíts rajtam!

– Hazudsz! – De nem tudott ellenállni neki, kijjebb nyitotta a hálózsákot, és a lélegzetét is visszafojtotta, míg Leo elhelyezkedett mellette. Meleget árasztott sima, szilárd teste. Lily önkéntelenül is közelebb húzódott hozzá, a férfi pedig átölelte a karjával a vállát.

– Hmm. Így már jobb. – A hangja lágy duruzsolás. Az állát Lily feje búbjára támasztotta. – Tényleg jól vagy?

A nő bólintott, és a fogával szorította össze az ajkait. Idejét sem tudja, mikor érzett hasonló édes, fizikai fájdalmat. Elhúzódott, és így szólt:

– Az alsónadrágot, amit ideadtál, pizzaszeletek díszítik. Te hány éves vagy? Tizenkettő?

– Jaj, bocs, inkább a másikat vennéd fel? – kérdezte Leo. – A láthatatlant?

Lily nevetett, a férfira nézett, és hirtelen minden késztetése elolvadt, hogy tovább viccelődjön, mintha egy villanykörte pukkant volna szét. Jaj, ne! Mindkettejüknek ugyanaz járt a fejében. Nevezetesen: milyen fura, hogy itt vannak ezen az őrült túrán, csak ők ketten, és összebújva ücsörögnek egy hálózsák alatt.

A nő fél kezével elsöpört egy hajtincset Leo homlokából.

– Köszi, hogy megmentetted az életemet a folyónál.

– Köszi, hogy jól leszidtál, amikor leestem – mosolygott rá Leo, és a tekintete Lily szájára tévedt.

A nő vigyorgott.

– Netán azt akarod mondani, hogy túl szigorú voltam?

Leo bólintott, aztán előrehajolt, és Lily tükrözte a mozdulatát. Egymáséhoz támasztották a homlokukat. A nő keze a férfi arcához emelkedett. Lágy borosta borította, imádni való volt az érintése. Leo Lily állát fogta meg, aztán az ujjaival a hajába túrt. Erre az egyszerű mozdulatra, meg arra, ahogy az ujjak a tarkójára simultak, kábulatba ejtő bizsergés szaladt végig Lily teljes bőrfelületén. Az ajka alig néhány centire volt a férfiétól.

– Nem kell ezt csinálni, ha holnap szarul érzed magad miatta – szólalt meg Leo.

A megjegyzés hűvös felismerést hozott magával. A ma esti Lily azt akarta, hogy azok az ajkak még közelebb jöjjenek az övéhez. De a holnapi talán újra bizonytalan és nyugtalan lesz ébredés után. Tapasztalatai szerint az efféle esti, szenvedélyes éhség sohasem fért meg igazán a másnap megérkező racionalitással.

Elfordult.

– Rendben. Sajnálom.

A mellette ülő Leo csalódottsága csendességben és röpkén elakadó lélegzetben nyilvánult meg, aztán a férfi lerázta a válláról a hálózsákot.

– Ideje tábort verni.

Lily tudta, hogy segítenie kellene, de olyan szép pasztellnarancs és pink fények töltötték be az eget, olyan békésen pattogott a tűz, miközben Leo gyakorlatilag meztelenül tett-vett – hogy a jelenetet sziklaszilárdan be tudta sorolni abba a kategóriába, amely a „Fantáziák, amelyekről eddig nem is tudtad, hogy dédelgeted őket” nevet viselte.

Mire Leo felállította a sátrat, és a derékalja meg a hálózsákja is benn várta az éjszakai nyugalomra térőket, Lily összegörnyedt. Úgy érezte, mintha a csontjai meglágyultak volna; semmi másra nem vágyott, mint egy rendes ágyra, amibe belezuhanhat, és elfeledkezhet az egész napról. Végigmentek az alvás előtti csendes rutinlépéseken: fogat mostak, megtöltötték a kulacsukat vízzel, és tisztítótablettát dobtak bele. Megnézték a ruháikat, és megbizonyosodtak róla, hogy minden meg fog száradni reggelre. Miután a nap egy utolsót hunyorgott a kanyon peremén túl, a hőmérséklet szinte azonnal csökkenni kezdett. Leo kinyitotta a kis sátor szárnyát, és egy szívélyes intéssel betessékelte Lilyt, hogy menjen előre.

A nő bemászott, aztán elnyúlt az arca, szembesülvén a hálózsákhelyzettel. Egyszemélyes volt, minden irányban, ami azt jelentette, hogy ugyan beleférnek ketten, de csak éppen-éppen.

– Nem lehetne kicipzárazni, és takaróként használni? – kérdezte Lily.

Leo megvakarta a tarkóját.

– Megpróbálhatnánk. De attól tartok, nem tartana minket elég melegen. Különösen, ha megint lecsökken nulla fok környékére a kinti hőmérséklet. – Leo elnémult, megpróbálta kitalálni, mit takar pontosan Lily hallgatása. – Nem fogok próbálkozni semmivel, ígérem.

A súly, ami megülte Lily mellét, egy pillanatra elnémította. Hiszen azt akarta, hogy igenis próbálkozzon. Ha őszinte akart lenni, minden percet azzal töltött volna, hogy élvezi a férfi érintését. De csak az újraéledt vonzalom beszélt belőle, és Leónak igaza volt – nem lenne szabad tennie semmit, aminek jelentőségével nincs tisztában. Mert mit jelenthetne a próbálkozás? Mit tenne Leo? Visszautasítaná az előléptetést, otthagyná New Yorkot, és ideköltözne? És Lily hogyan alkalmazkodna ehhez a helyzethez? Az elképzeléstől, hogy Leo ott van vele minden egyes nap, és egyre jobban függ ettől a kapcsolattól, a nő pulzusa száguldani kezdett, és a teste ösztönösen reagált, lázadva a józan gondolatok ellen.

– Amiatt nem aggódom – felelte Leónak. – Hiszen ebben… – Magára mutatott. A férfi ruhái lógtak rajta. A farmerja buggyos volt. Lily biztosra vette, ha mindketten bebújnak, úgyis melegük lesz.

Inkább levette a nadrágot, miközben Leo nekiállt bemászni a hálózsákba, és amennyire tudott, az oldalához lapult, hogy Lily is bekúszhasson a nyitott cipzáron át.

Létezik egyetlen szó arra, ami egyszerre tökéletes és rettenetes? Az biztos, hogy ez a pillanat azért a szóért kiáltott volna. Leo egy szál alsóban. Lily egy pólóban meg a férfi pizzaszeletekkel ékített alsójában. Lily elhelyezkedett Leo mellett, és ekkor tört rá mindkettejükre a felismerés, mennyire közel vannak egymáshoz, és a nő gyakorlatilag végigcsúszott Leo meztelen felsőtestén. Lilyből önkéntelenül is kitört a nevetés, Leo pedig lehunyta a szemét, és beharapta az ajkát.

– Remek! – nevetett fel aztán ő is. – Ez csodás.

Lily megpróbálta kitalálni, melyik volna rosszabb: ha szembefordul Leóval, vagy ha a fenekét nyomja az alhasához? Mintha szavak nélkül megegyeztek volna abban, hogy jobb lesz arccal egymás felé; így legalább néhány centi távolság kerülhet a csípőjük közé. Lily bepréselte a karját kettejük közé, Leo pedig úgy mozdult, hogy a nő köré kanyarítsa a sajátját. A bal karja lett Lily párnája, a másik pedig körbeölelte a felsőtestét, és egyszer csak elillant a helyzetből a rettenetes rész, és… csak a tökéletes maradt.

A nő elgondolkodott, vajon Leo is emlékszik-e rá, hogy annak idején mindig így aludtak – szabad döntés alapján. Miként változott meg Leo eredeti szokása, hogy mindig a hűvösebb részre gördült, miután Lilyé kikezdte: a nő álmában szeretett vele összeölelkezni, így hát Leo megadta magát a sorsának, és rendszeresen a karjában tartotta éjszakánként.

Lily reszketősen belesóhajtott a férfi nyakába.

– Egész otthonos így.

Leo torka olyan közel volt az ajkához, hogy érezte, hogyan vibrálnak beszéd közben a hangszálai.

– Tényleg az.

– Jól vagy így?

Leo bólintott, aztán az állát elhelyezte Lily feje búbján.

– Teljesen.

Elcsöndesedtek, és a nő egyik fülével a folyó moraját hallgatta, a másikkal pedig Leo pulzusának dübörgését. Arra számított, hogy rettentő nehezen fog elaludni, ám ehelyett valami mélyen rejtező ösztön áradt szét benne, és érezte, hogyan kábítja el a férfi testének melege és biztonságos közelsége. Szinte azonnal álomba merült, édesen húzta magába a feketeség, és az álom foszlányai már épp beúsztak a gondolatai közé. Úgy érezte, mintha Leo szája mozogna a fejéhez közel.

– Szeretlek – mondta az álomkép a hajába. – Szerintem soha nem múlt el igazán.

Huszonegyedik fejezet

LILY ÚGY ÉBREDT, hogy az arca Leo nyakához préselődött. A férfi két karja körbefogta, a lélegzetvétele lassú volt és egyenletes. Lily minden porcikája feszült és éhes volt. Leo mellkasa olyan csodásan széles és meleg volt, és a vállán a bőr olyan közel volt a nő szájához, hogy szinte reszketett, hogy megízlelje. A férfi ismerős illata úgy csapta meg, hogy felért egy erős kalapácsütéssel, muszáj volt egy kicsit arrébb húzódnia, hogy időt nyerjen, mert a rátörő vágy hulláma úgy elragadta, hogy azonnal szédülni kezdett.

De csak ennyi mozgástere volt; a hálózsák szűknek bizonyult, ami azzal járt, hogy valójában csak a fejét tudta megmozdítani. És amikor megtette, érzékelte, hogy Leo sem alszik. A nő mozdulatára reagálva lejjebb hajtotta az állát, és meleg lehelete pontosan Lily ajkát érte. Még ebben a szuroksötétben is biztosra lehetett venni, hogy a szájuk alig egy-két centire van egymásétól.

– Ébren vagy? – kérdezte a nő suttogva.

A férfi hangja különösen mélynek és reszelősnek hatott a sötétségben.

– Igen.

– Hány óra lehet?

– Gyanítom, éjfél körül.

– Aludtál egyáltalán?

Hallatszott, Leo mekkorát nyel, mielőtt válaszol.

– Nagyon igyekeztem, de nem ment.

– Miattam? – kérdezte a nő halkan, de nem érkezett felelet. – Leo! Emiatt?

– Hát, ja – vallotta be a férfi.

Lily felemelte a fejét.

– Nem nyomom a karodat?

– Nem. – A férfi megint nyelt egyet, aztán kurtán felnevetett. – A karommal nincs gond.

Hát persze. Egyszerűen képtelenség lett volna figyelmen kívül hagyni, hogy komoly merevedése támadt, nagyjából abban a pillanatban, ahogy Lily álmából ébredve megmoccant. Mintha a férfi egészen addig a pillanatig arra koncentrált volna, hogy ne így legyen.

– Elnézést – mondta Leo.

Vajon viccelt?

– Nincs miért elnézést kérni – felelte Lily. – Nemigen lehet úgy tenni, mintha nem lennénk – röviden felnevetett – egy kissé összepréselődve. – Aztán sikeresen elnyomott egy elégedett nyögést, amikor érezte, hogy Leo tenyere a derekára borul.

A hüvelykujja határozott, érzéki mozdulattal körözni kezdett. Gyakorlottnak és tapasztaltnak érződött. Lily gondolatai közt figyelmeztető jelzés kezdett villogni.

A sötétségből bátorságot nyert.

– Van barátnőd? – A gondolatai elsötétedtek. – Vagy feleséged?

Leo elnémult.

– Komolyan kérded? Jaj, Lily. Dehogy!

A nő azonnal ostobának és szemétnek érezte magát. Tudta, hogy Leo nem az a fajta ember, aki megcsalna bárkit.

– Bocsánat. Hülye kérdés volt.

Leo nevetett.

– Hát, az. – De aztán az ő torkából is valami halk, nyikorgásszerű hang tört elő a felismerésre. – És neked van valakid?

– Nincs. – Lily úgy mozdította a kezét, hogy a tenyerét Leo mellkasára támaszthassa. – Az én munkám mellett nehéz randikat szervezni. A legtöbb… illető… a túrarésztvevők közül került ki.

– Illető?

– Hát, azok, akikkel lefeküdtem. – Lily érezte, hogyan futja el az arcát a vér. Istenkém, ez milyen rémesen hangzott! Nem akarta csak úgy bevallani, milyen szánalmas a szerelmi élete.

De Leo hirtelen mintha kővé dermedt volna.

– És veled mi a helyzet? – érdeklődött Lily. – Gyakran szoktál randizni?

– Te ezt tényleg komolyan kérdezgeted itt és most?

– Miért?

Leo lassan kifújta a levegőt az orrán keresztül.

– Hébe-hóba randizgattam, igen.

– Igen? Klassz.

– Bradley boldogan elmesélné neked, hogy szerinte elkötelezettségfóbiás vagyok, de nincs igaza. – Elhallgatott, és a csöndben, miután semmi más nem történt, nem lehetett nem észrevenni, hogy a pulzusa magasabb ütemre kapcsolt. – Szerintem az a gond, hogy én nem az az ember vagyok, aki könnyedén szerelmes lesz, aztán csak úgy hipp-hopp, kiszeret valakiből, és továbbáll.

Erre Lily szíve is dübörgőre fogta. A szavak közt megbúvó értelem súlyosnak érződött.

De azért megkérdezte:

– Ezen mit kell érteni?

– Hát azt, hogy egyszer beleszerettem valakibe, és úgy maradtam.

– Leo…

– Nem kell ugyanígy érezned. Csak elmesélem, én hogyan állok e kérdésben. Valahogy fontosnak érzem, hogy semmi ne maradjon kimondatlanul. – Rövid szünetet tartott. – Bár azt el kell ismernem, hogy miközben csapdában vagy a hálózsákomban… közvetlenül miután mindketten majdnem meghaltunk, talán nem épp a legtisztességesebb időzítés. Basszus, Lily, bocs.

De a nő teste ekkor már átvette az irányítást, és reagált: arra a tényre, hogy Leo itt fekszik mellette, őt akarja, átölelte, miközben aludt, mindent megtett, amire megkérte, miközben az volt a nagy igazság, hogy Lily ugyanúgy akarta őt, ahogy a férfi Lilyt.

Két tenyere feljebb kúszott a férfi meztelen mellkasán, és mozdulat közben érezte, hogyan robban a vérében a vágyakozás. Leo élesen beszívta a levegőt, aztán nagy-nagy csönd támadt. A nő keze alatt olyan erősen lüktetett egy ér, hogy szinte végigrezonált az egész bőrfelületen. Lily ujjai felemelkedtek a férfi mellkasa íve fölé, és elmerültek a kulcscsontja mélyedéseiben. Hálás volt a sötétségért, mert így, hogy anélkül simogathatta Leo testét, hogy látta volna, mindent erősebben érzékelt. Egyesével felfedezte a nyakán az inakat, és azt, hogy miként feszül meg a férfi torka az érintése alatt. Az állkapcsa éles sarkát is végigtapogatta az ujjbegyeivel, a telt ajkakat, amelyek lágyan elnyíltak, és halk zihálás tört elő közülük, amikor Lily egyesével végigsimította mindkettőt a mutatóujjával.

– Gyere közelebb – suttogta a férfinak.

Leo egy pillanatra megdermedt, de érződött, hogy a harc elült a lelkében. Lily a férfi hajába túrt, aztán közelebb húzódott, nyitott ajkakkal a nyakához hajolt, és gyengéden beszívta a bőrt. Felnyögött; annyira jó volt az íze, hogy Lilyre rátört a szenvedély, az éhség, így, hogy egész teste a férfiéhoz préselődött, vágyakozva, álmosan, forrón.

– Ne játssz velem, kérlek – Leo halk hangja végigvibrált a nő ajkán. – Lily, hallod? Nem nagyon tudok nemet mondani, de sajnálatból vagy valami rosszul felfogott kötelességtudatból nem kell ezt csinálnod.

– Azt hittem, ennél jobban ismersz.

– Pontosan tudod, mire értem.

Lily agya eddigre elködösödött, és a testében olyan feszült vágyakozás ébredt, hogy nehéz volt egy összefüggő gondolatmenetet összehoznia. De valószínűleg ha épp frissen-üdén ült volna a hajnali fényben egy kávéval a kezében, akkor sem jöttek volna könnyedén a megfelelő szavak. Mégis, mi lehetne köztük? Leo New Yorkban. Lily itt. Számára a széles horizont olyan természetes volt, mint a testén a bőr, és tudta, hogy soha többé nem lesz hajlandó arra, hogy a saját életét kínkeservesen vájja ki magának egy férfi körül.

De mindeközben annyira természetes volt Leo közelében lennie. Helyesnek érződött megosztozniuk egymás testén. És ami még ennél is fontosabb… helyesnek érződött, hogy beljebb engedje a saját világába. Korábban nem akart több évre szóló, tartós kapcsolatokat kiépíteni egyik szeretőjével sem, de az elképzelés, hogy Leóval megpróbálhatná, úgy röpködött csábítóan a gondolatai peremén, mint egy szentjánosbogár.

– Ahogy itt fekszem a sötétségben – jegyezte meg Leo –, próbálok visszagondolni az életemre, milyen is volt múlt héten, és képtelen vagyok rá. Képeket is alig tudok felidézni belőle.

– Ez mit akar jelenteni?

– Nem tudom, pontosan mit jelent. Azt hiszem, attól függ, te mit akarsz.

– Fogalmam sincs, mit akarok. – Lily szórakozott köröket rajzolt a férfi nyakára. – Ebben a pillanatban? Téged. Most csak téged akarlak érezni. De azt hiszem, ha neked ennél valami állandóbbra van szükséged, akkor… akkor jobb, ha nem csókolsz meg.

Kérlek, csókolj meg, tette hozzá azonnal gondolatban. A pulzusa lázadozva száguldani kezdett. Leo lehelete melegen érte a bőrét, még mindig érződött rajta a fogkrém meg a szájvíz édeskés mentaillata. Az a csók ott, az esőben, vad volt, szinte fájdalmasan dühös, de Lily hirtelen egyszerre emlékezett vissza a sok másik fajta csókra, amilyeneket Leótól valaha kapott, és most mindet akarta. Szeretetteljes, szenvedélyes, óvatos, őrületes. A lélegzet megakadt a torkában, amíg arra várt, hogy Leo átgondolja a hallottakat.

És ekkor, amikor Lily már úgy gondolta volna, hogy frusztráltan sikítozni fog a vágytól, a férfi ajka lassan közeledve a szájára tapadt. Mintha egy gyufát húztak volna végig a nő érfalán, a láng fellobbantotta a vérét. Magához szorította Leót, nem hagyta elhúzódni, kutatta az ajkát, és a saját szája felnyílt előtte, lágyan és rugalmasan. Ez a csók semmiben sem hasonlított az előző napihoz; nem volt benne harag vagy megbántottság, csak az öröm és a gyönyör ígérete. Istenem, hogy feledhette volna el igazán, milyen tömény boldogság Leóval csókolózni, arra koncentrálni, hogy milyen energia árad az ajkából, hogyan siklik nedvesen, hogyan időz el egy helyen néha, vagy milyen érzés, ahogy a nyelve hol incselkedve játszik vele, hol édesen, szenvedélyesen mélyebbre hatol.

Lily nem tudott megálljt parancsolni a két kezének; túl sok mindent kellett érzékelnie és megérintenie, a férfi szájának vonalától a bőre forróságáig. És közben a fülében háttérzeneként szóltak a halk hangok, amelyek valamiképpen tökéletesnek érződtek, attól, hogy csak neki szólnak. Odakint száguldott a folyó, a szél átsüvített a zsályacserjéken, és fáradhatatlanul zenéltek a rovarok. De a sátor belsejét csak a lélegzetvételek zaja meg a csókok hangjai töltötték be, és a simogató ujjak neszeztek.

Talán reggelig is csókolóznak így. Talán felkel a nap, és ők még mindig itt lesznek, mert képtelenek felhagyni azzal, hogy egymást ízlelik. Lily már azt gyanította, hogy Leóval csókolózni akár örökre ki is elégítené, de a férfi egyszer csak a hajába markolt, forró nyelve végigkúszott a nő nyakán, és valami megváltozott. A teste figyelmeztette Lilyt, hogy ha nem lel mélyebb megkönnyebbülést, talán megreped rajta a burok, és tüzes láva ömlik belőle mindenhová.

Szólt a riadóharang, végigremegett az artériáin, és ledübörgött minden végtagján. Hirtelen mindent elsöprő intenzitással magának akarta a férfit. Mohón simogatta végig Leo testét, a keze mindent felfedezett, ahová csak elért, a tenyere ellapult, hogy minél nagyobb felületet érjen, az ujjbegyei lángoló érzékelőkké változtak. Leo karja megfeszült, a merevedése Lily combjának nyomódott, és olvasva a nő mozdulataiból, előregördült, amikor Lily a hátára fordult. A szűk hálózsákban a nő fölé kerekedett, csípőjével elhelyezkedett a két lába közt, előregörnyedt, míg Lily feljebb emelkedett, és a nő a megkönnyebbüléstől felkiáltott. Mert Leo ott volt vele, mert magán érezhette a csodás súlyt és a sürgető nyomást odalent – eltökélten kemény volt, pontosan úgy, ahogy Lily vágyott rá. A nő már csak merő, üres fájdalomnak érezte magát. Ha Leo lenyúlt volna kettejük közé, és megérinti a bokszer alatt, azonnal tudta volna, szavak nélkül is, hogy az elmúlt években egyszer sem találkozott senkivel, aki képes lett volna annyira felizgatni, ahogy Leo. A férfi keze lefelé mozdult, de csak a pólót húzta le a nő fején át, és félredobta. Lily majdnem megint felkiáltott, amikor Leo végre újra visszatért az iménti pozícióba, és érezhette a csupasz mellkast a mellének feszülni, forrón, szilárdan.

A férfi ringatózott a két lába közt, közben a szája félig elnyílva birtokba vette Lilyét, és amikor halkan megkérdezte, „Ez jó így?”, a nő legszívesebben hálásan leborult volna az univerzum előtt, hogy annak dacára, mennyi minden történt a férfival időközben, miközben távol járt, ezek az alapvető Leo-tulajdonságok – a kedvesség, a másik iránti figyelmesség és érdeklődés – nem tűntek el.

Bevillant az agyába a kérdés: Hogy hagyhattuk, hogy vége legyen? Hogyhogy nem ültem fel az első, New Yorkba tartó gépre, vagy miért nem követeltem, hogy ő üljön fel a következőre, és jöjjön vissza hozzám? Amit érzett Leo iránt akkor rég – és amit még ebben a pillanatban is érzett –, túlságosan hatalmas volt ahhoz, hogy igazán megértse, és túlságosan nagy ahhoz is, hogy csak úgy félresöpörje, miután Leo elutazott. És még ha maradt volna is, Lily akkor sem ígérhette volna, hogy ő nem rontja el – de az nem lehetett volna az oka, hogy ne akarta volna a férfit.

Leo szája a nyakára kúszott, beszívta a bőrét, a csípőjével folytatta az előrenyomulást és távolabb húzódást, ami végtelenül jóleső dörzsöléssel járt, még a két alsónadrág dacára is – León az egyik, Lilyn a másik –, és egyelőre ennyi elég is volt. Sőt, nem csak egyelőre. Tökéletes volt. A férfi, pontosan ahogy Lily emlékezett, pontosan azt adta, amire szüksége volt, pontosan tudta, mit tegyen, hogy fokozza az örömét. Így, együtt ringatózva, Lily lassan érezte, hogyan árad el benne a gyönyör, hátulról bekúszott a keze a férfi alsónadrágja alá, és két tenyerébe ölelte a feneke két felét, úgy húzta magához még közelebb, úgy sürgette, hogy mozogjon még eltökéltebben, még gyorsabban. Leo szája újra megtalálta az övét, lágyan, szinte szórakozottan elnyílva tapadt rá. Lily agyán átfutott a kérdés, vajon létezik-e más érzés is a szerelmen kívül, ami ilyen gyorsan darabokra tudná tépni. És hirtelen valami végigfutott a bőrén, majd egész testét elárasztotta a gyönyör. Forrón, fémesen szaladt végig rajta. A nő szeme előtt fénypöttyök szikráztak fel, és addig nem is aludtak ki, míg végül minden lélegzetből kifogyva elcsitult a férfi alatt.

Leo is megállt.

– Elélveztél?

Lily bólintott, aztán már újra magához is húzta a férfit, sürgetve. Leo lehelete forrón érte az állát, a torkából töredezett, feszült hangok törtek elő. Lily felnyúlt, ujjaival a hajába túrt, a fogát végighúzta az álla vonalán, és hirtelen mély nyögés töltötte be a sátrat, végigvibrálva a nő csontjain. Aztán Leo elhúzódott, lenyúlt kettejük között, és reszketve, felnyögve ő is elélvezett.

A sűrű csöndben heverve Lily úgy érezte, mintha a tüdejét telepumpálták volna nevetőgázzal. A szíve úgy ugrándozott a mellkasában, mint egy apró vadállat. Leo lihegve hevert rajta, a súlya a derékaljhoz szegezte, és Lily lustán végigfuttatta a kezét az oldalán, ujjaival megszámlálva a bordáit.

A férfi reszelősen felnevetett, és feltámaszkodott a könyökére fölötte. A hálózsák csak a derekáig fedte.

– Te jó ég! – Nagy erőkkel keresni kezdett valamit a hátizsákjában. Lily megtörölgette magát a törlőkendővel, amit a férfi a kezébe adott, miközben Leo a zsákon a cipzárt lejjebb húzta, hogy egy kicsit szellőzzön felforrósodott bőrük.

– Ez aztán gyors ötlet volt – jegyezte meg Lily, és eltette a használt törlőkendőt a sátor sarkába.

– Két bokszer van nálam, és az egyik rajtad van – emlékeztette Leo, immár elcsitult lélegzetvétellel. – Valamiképp ez a felismerés futott át rajtam a kritikus pillanatban.

Így, hogy kijjebb húzta a cipzárt, volt elég hely hozzá, hogy Leo a hátára gördülve feküdjön le Lily mellé, aztán nyögve simította végig a mellkasát.

– Minden rendben? – kérdezte Lily.

A férfi lehunyt szemmel halk, elégedett hangot adott ki, aztán újra odagördült Lily mellé szorosan, súlyos karjával átölelte a derekát, és közelebb húzta magához, hogy egész hosszában érintkezzen a testük.

– Gyere közelebb.

Lily szeméből kiszállt az álom, teljesen éberré vált. Vajon hogyan tudja kordában tartani az érzéseket, amelyek úgy indultak növekedésnek benne, mint egy indás növény? Egyszerre volt mámoros, rémült és ideges, megkönnyebbült, és valami mély, mély bujaságot érzett magában. Az, ahogyan a férfi teste vele együtt mozgott, valóságos fizikai visszhangként hatott. Lilyt hirtelen kielégíthetetlen szenvedély szállta meg. Az arcát Leo nyakához nyomta, érzékelve a pulzusa lüktetését, és valamiképp arra vágyott, hogy beköltözzön Leóba. És magában akarta érezni a férfit.

Leo.

Az Epekedő Városi Fiú.

Újra végiggondolva nehéz volt elhinnie, hogy tényleg itt van vele. Izzadság és szappan szaga áradt belőle, meg a kanyonok zsályaillata. Lily azt akarta, hogy a férfi keze ismét a bőréhez érjen, azt, hogy a szája végigbarangoljon rajta. Minden egyes pontot külön érzékelt, ahol egymáshoz ért a testük: az arcát a férfi nyakán, egymáshoz nyomódó meztelen mellkasukat, csípőjüket, és a saját lábát, ahogy Leo izmos combját fonja körül. A hang, amit kiadott, miközben a csúcsra jutott, ott visszhangzott az agyában. És van-e vajon a világon szexibb annál, mint az, ahogyan Leo súlyos lélegzetvétele kitágítja és összehúzza a bordakosarát?

Uramisten, teljesen összezilálódtak a gondolatai.

Lily hátrébb húzódott, végigsimította Leo mellkasát. Mindig hajlandó volt egy második körre.

– Hahó! – suttogta, majd várt. – Leo?

A férfi szája megmoccant, és Lily vágya azonnal az egekbe szökött. Arra számított, hogy a férfi dörmög valamit válaszképpen.

De ehelyett halkan hortyogni kezdett.

Huszonkettedik fejezet

LEO ARRA ÉBREDT, hogy Lily ide-oda tekeregve kimászik mellőle a hálózsákból, és rémülten suttog:

– Basszus, basszus!

A férfi a hasára fordult. Még ködös volt előtte a világ, de annyira nem, hogy ne látta volna, a nő hogyan keresgéli a felsőt, amit Leo este lehúzott róla, és félredobott.

– Jó reggelt! – szólította meg recsegős hangon.

Lily riadtan átölelte a mellkasát a két kezével, és küszködve próbálta felhúzni a pólót. A haja elképesztően festett, mintha az imént fogott volna a tenyerébe egy plazmagömböt. Jobb felől az arca kivörösödött, ott, ahol Leo vállának nyomódott, és válaszként csak egy kapkodó, ideges „Helló” érkezett tőle.

– Mi baj? – kérdezte a férfi.

Lily felnézett.

– Nézz az órádra.

Leo kihúzta zsibbadt karját a hálózsákból, és hunyorogva leolvasta az időt.

– Basszus.

– Hát, igen.

Ki tudja, hogy esett, de észrevétlenül eltelt a reggel. Már fél tíz is elmúlt.

– Fogalmam sincs, hogy alhattunk ilyen sokáig! – Lily kétségbe volt esve.

– Mert meleg volt, és kellemes.

– Totálisan ki voltál nyúlva. – Lily a füle mögé söpörte a haját. – Pasitempó. – Azzal kibújt a sátorból a fényre.

Leo követte, és nagyot nyújtózkodott a reggeli napfényben. Így, hogy semmi más nem volt rajta, csak a bokszer, a sivatagi levegő őrülten jólesett meztelen bőrének.

Összegöngyölt nadrágja egyenesen arcon találta, de sikerült elkapnia, mielőtt leesett volna a porba.

– Eszerint azt szeretnéd, hogy felvegyem – jegyezte meg szárazon.

– Muszáj igyekeznünk. – Lily felkapta merevre ázott-száradt farmernadrágját, aztán levette Leo felsőjét, és azt is odadobta neki. A férfi úgy bámulta a mellét… ami ott volt, közvetlenül előtte, pőrén, mintha nem telt volna el egy évtized, mióta utoljára látta.

A nő a melltartójáért nyúlt, ami szintén megszáradt éjjel a sziklán.

– Nyugodtan visszahúzhatod a szemgolyóidat a helyükre – nevetett Leóra. – Ma harminc fok várható, és közel hat kilométert kell megtennünk.

– Hat kilométert egy óra alatt meg lehet tenni, de maximum kettő kell hozzá, ha megállunk közben vízért – jegyezte meg Leo.

– Nem, itt lent ez nem érvényes.

Leo kezébe vette a pólóját, de azonnal úgy rátört a vágy, hogy megszédült, és le kellett hunynia a szemét. Lily-illata volt a felsőjének, és még őrizte a nő testének melegét. Leo magára kapta, aztán elnézett a nő irányába, aki egy sziklán ülve épp a zokniját meg a cipőjét húzta a lábára.

De azt hiszem, ha neked ennél valami állandóbbra van szükséged, akkor… akkor jobb, ha nem csókolsz meg. Jó poén! Mintha képes lett volna visszafogni magát abban a pillanatban.

Nagyon sok mindent nem mondott ki, és így, napvilágnál már nagyon örült neki. Például azt, hogy mérlegelni kezdte, feladja-e a mostani New York-i életét, hogy Lily közelében lehessen. Emellett most már más volt az élete; már nem kötődött úgy a városhoz, mint azóta, hogy meghalt az anyja. Még most is azon tűnődött, milyen lenne, ha megtenné, és vajon miből tudna megélni, ha ideköltözne, Lily közelségébe. Jól szervezetten és keményen tudott dolgozni; ami azt illeti, ha munkát akart és nem karriert, viszonylag könnyen találhatott volna valamit. Nem hullatna könnyeket az irodai élet után; eleinte szórakoztató kihívás volt a folyamatos próbálkozás, hogy a világ legjobb hekkerei közül egyiknek-másiknak túljárjon az eszén – ám az elmúlt néhány évben a tény, hogy ha tökéletes kódot sikerül is írnia, egy hét sem telik bele, és máris szükség van az újra, sokat elvett a munka kezdeti fényéből. Mindeközben mégiscsak adott valamennyi teret a kreativitásának; de ha megkapná azt a beígért előléptetést, azzal járna, hogy napi tíz órákat tölthetne megbeszéléseken. És a költözés célja az volna, hogy Lily közelében lehessen, emlékeztette magát. Az állás csak lehetőség: módot ad rá, hogy az ember pénzt keressen, és fenn tudja tartani magát valamiből. Az élet az, amiben Lilyvel lehetne része.

Lerázott egy kis port a zoknijáról, aztán hirtelen mozdulatlanná vált. Lassíts, Leo! Valószínűleg még Walter is azt mondta volna, hogy hűtse le magát egy kicsit. Lily gyorsan és módszeresen összepakolta a holmijukat, a férfi pedig ácsorgott, lassanként magára öltötte a ruháit, és bágyadt gondolatokat forgatott a fejében arról, milyenek lehetnének a közös mindennapjaik. Miközben még azt sem tudta, hogy Lily szeretné-e ezt egyáltalán.

– Összecsomagolnád? – mutatott a nő a sátorra, mintha végszóra tenné, hangjában egy csipetnyi ingerültséggel.

Leo percek alatt szétszerelte, összehajtogatta, és felszíjazta a hátizsákjára, Lily pedig kiterítette a térképet egy sziklán.

– Ezen a helyen elég trükkös sziklamászó mutatványok várnak ránk – mutatott egy szakaszra, ami nagyjából egy kilométerre lehetett tőlük –, de emiatt nem aggódom.

Leo várt, ám Lily nem magyarázta meg. Végül megkérdezte:

– És mi az, ami aggaszt?

Lily nagy levegőt vett az orrán át, és a szeme a térképet fürkészte.

– Az, hogy mi lesz, ha már nincs ott az a kunyhó. Már a régi időkben is rozoga volt, és annak már húsz éve. A fotó még azelőtt készült.

– Még ha a kunyhó el is pusztult – jegyezte meg Leo –, a fatönk biztosan ott lesz. Legalábbis feltételezhetően, nem igaz?

– De igen, viszont egy fatönköt lényegesen nehezebb emlékezetből megtalálni, mint egy kunyhót.

– Van benne valami.

Befaltak néhány proteinszeletet, felhörpintették langyos instant kávéjukat, aztán elindultak. Leo azonnal megértette, miért volt Lilynek olyan sietős. Negyed tizenegykor már akkora volt a forróság, mint a pokolban. És akkora volt a szárazság, hogy az ember úgy érezte, szűk rá a saját bőre. Pozitívum: ha találtak egy árnyékfoltot, és ott megálltak, úgy érezhették, tíz fokot is esett a hőmérséklet. Negatívum: a Labirintusnak ezen a részén egyáltalán nem volt olyan sok árnyék, és mire arra a részre érnek, ahol lesz, a nap lesz a legkisebb gondjuk. Néhány szakasz nagyon trükkös és keskeny volt, ha betévednek, ott halhatnak meg a vízhiány vagy hőguta miatt, mielőtt ki tudnának kevergőzni.

Nagyjából egy órája gyalogoltak – lassan haladtak a sziklákon át, másutt keskeny ösvények után kellett kutatniuk a szúrós, örökzöld fekete kosborbokrokon keresztül –, amikor Lily hátrafordult a válla fölött.

– Beszéljünk róla?

Leo rávigyorgott. Lily tudta, hogy a férfi nem fogja többet felhozni a témát. És most Leónak kellett elgondolkodnia rajta, vajon a nő egy teljes órája készült-e már előhozakodni ezzel az egyszerű kérdéssel.

– Hát persze.

– Nem akarlak bántani – mondta köntörfalazás nélkül Lily, és Leo gyomra elszorult. Jól kezdődik… – Szóval ha felkavart, ami tegnap történt, szeretnék bocsánatot kérni érte.

A nő válla lesüllyedt, majd kinyújtózott, ahogy felmászott egy sziklára, és onnan nyújtotta le a kezét Leónak, hogy segítsen neki is feljutni. De a férfi elég magas volt ahhoz, hogy a kezével elérje a tetejét, és felhúzta magát.

– Minden rendben – mondta Lilynek. – Köszönöm.

Lily megállt egy szusszanásnyi időre a szikla tetején, és hunyorogva nézett Leóra, akinek a háta mögül tűzött a nap.

– Ez arra volt válasz, amit az imént mondtam, vagy a sziklára értetted?

– A sziklára – mondta a férfi. – A másik részén még gondolkodom. – Kivette a kulacsát a hátizsákjából, ivott belőle egy hosszú kortyot, aztán bevallotta: – Nem tudom, hová akarsz kilyukadni, ezért szerintem jobb, ha elmagyarázod az egészet. Én már mondtam, mi velem az ábra.

– Tehát igaz? – kérdezte Lily. – Igaz, amit tegnap éjjel mondtál?

– Melyik része?

Lily arca, még így is, hogy eleve ki volt pirulva a melegben, vörösödött egy árnyalatot. Inkább elfordult, és továbbgyalogolt, mielőtt válaszolt.

– Az, amit arról mondtál, hogy tíz éve szerelmes lettél, és nem tudtál továbblépni – kiabált vissza mentében.

– Hát, igen. – Bakugrással közlekedve átszökellt néhány sziklán, hogy utolérje a nőt. – Megállhatnánk, kérlek?

Lily megenyhült, és behúzódott két vörös sziklaoszlop közé az árnyékba.

– Azt akarom, hogy egymás szemébe nézhessünk, miközben erről beszélgetünk – mondta Leo, és követte a nőt az árnyékos, hűvös zugba. Lily nekidőlt a hátával az egyik oszlopnak, Leo szemben vele a másiknak. – És azt akarom, hogy tudd, nem baj, ha te nem érzel ugyanígy irántam.

Lily beharapta az ajkát. Egy rövid pillanatra elfutotta a szemét a könny, de aztán kipislogta belőle a nedvességet.

– De azt hiszem, talán igen.

Leo mellkasában sziklaomlást idézett elő az eufória. Le kellett küzdenie a késztetést, hogy az ökleit győzedelmesen magasba emelje.

– Értem.

– De már semmi sem olyan egyszerű, mint akkor régen.

– Valószínűleg nem. – Leo ezzel egyetértett. – De én egy évtizede a lehető legfelelősségteljesebb és legunalmasabb módon élem az életemet. – A férfi tekintete balra vándorolt, kikukucskált a kis résből a két szikla közül, és megállapította, hogy élete egyik legszebb látványa tárul elé, azzal a sok vörös kővel meg a tanzanit kék éggel. – És azt hiszem, elegem van belőle. Most már könnyebb dolgom van, hogy Cora felnőtt, és még egy nagy ugrástól sem félnék. Huszonkét éves koromban minden porcikám azt kívánta, hogy veled maradhassak Laramie-ban. De nem tehettem. – Elhallgatott, Lily arcát tanulmányozta, reménykedve, hogy érzékeli, milyen őszintén beszél. – Most már megtehetem.

A nő arca megrándult, és a tekintete egy ideig ide-oda járt Leo két szeme közt.

– Még mindig szeretlek – mondta a férfi. – Visszatekintve úgy érzem, ha nem jövök el ide, erre a túrára, és nem találkozom veled újra, akkor egyszerűen éltem volna tovább ugyanazt a félig-meddig életet. – Tett egy lépést Lily felé, gyengéden beljebb furakodva a nő személyes terébe. – Rajtad is valami hasonlót látok, Lil. Csak megpróbálsz valahogy túljutni a napokon.

– Leo.

– Talán Hesterben engem sem vár igazi élet, de valahol van számunkra közös élet, és hátha szeretnéd velem együtt megkeresni, hol.

Lily hosszan, lassú-lassú szívdobbanásokon át némán nézte a férfit.

– Ez őrültség. Egy hete ismersz.

– Öt hónapja meg egy hete, közte egy kis szünettel.

A nő lehunyta a szemét, és az ég felé fordította az arcát.

– Muszáj megértened, hogy többé nem tehetem meg, hogy valaki más elvárásaihoz igazodva formálom az életemet. Vagy a másik ember rossz döntései diktálták a napjaimat, vagy azok a körülmények, amelyek egy másik ember rossz döntései miatt következtek be. És pontosan tudom, hogy ebben milyen merev vagyok, de muszáj. Nem tudok úgy hajlani, ahogy neked jó.

– Akkor hadd hajoljak én – mondta Leo.

Lily rábámult.

– Mit akar ez jelenteni?

– Azt, hogy te kitalálod, pontosan hogyan szeretnéd élni az életedet, és én megtalálom a módját, hogy hozzáillesszem az enyémet. – Leo előrehajolt, és arrébb tolt egy hajtincset, ami megragadt Lily száján. – Talán munkát kapsz egy nagyobb farmon, és én…

– Nem dolgozhatok más farmján. – A nő fülét is megüthette a hangja makacs éle, és azonnal meglágyult kissé. – Ismerem magamat Leo. Folyton frusztrált volnék.

– Akkor tűzzünk ki egy célt, és dolgozzunk azért, hogy legyen egy sajátunk.

– Leo, azt mondtad, hogy egy nagy előléptetés küszöbén állsz.

– Pontosan. Így többet tudunk félretenni rá.

Lily álla megfeszült, és a fejét rázta.

– Meg kell találnunk ezt a pénzt, Leo.

– De miért ez az egyetlen módja?

– És arról a mellékkörülményről se feledkezzünk el, hogy van egy holttestünk – tette hozzá Lily nyomatékosan. – E pillanatban kizárólag ezt az utat látom. Ha nem találjuk meg a pénzt, akkor akár itt leszel, akár nem, nekem ugyanezt kell folytatnom, valamilyen formában. Ez pedig nem olyan életmód, ami kedvez a párkapcsolatoknak.

Leo bólogatva gondolta végig a hallottakat. Ha Lily egyáltalán vezethet túrákat a későbbiekben, az idő nagy részében távol lesz az otthonától. Ő egyedül várná a visszatértét Hesterben, vagy egy közeli városban, és alacsony órabérért dolgozna valahol, csak azért a kiváltságért, hogy hetente néhány napot találkozzanak Lilyvel. Még mindig nem mondta volna biztosan, hogy nem lenne hajlandó rá, de értette a nő gondolatmenetét.

Két kezébe fogta Lily arcát, és az ajkát az övére tapasztotta.

– Akkor bizony jobb, ha mielőbb nekiállunk, hogy megtaláljuk azt a kincset.

***

Újra nekiindultak, időnként váltottak egy-két szót, máskor mutogattak egymásnak valami látványosságot, de az idő nagy részében teljes erejükkel arra koncentráltak, hogy ne törjék el a bokájukat az egyre veszedelmesebbé váló terepen haladva, meg arra, hogy rendszeresen a tájat pásztázzák a tekintetükkel, hátha meglátják valahol azt az apró kunyhót Utah legtávolabbi részének kellős közepén. Leo érzékelte, hogyan nő az idegesség Lilyben, minél közelebb jutnak ahhoz a helyhez, ahol számításai szerint a házikónak lennie kellene, és minél hosszabb idő telik el azóta, hogy nem látják nyomát, hogy valaha ember járt erre előttük.

A kunyhóhoz vezető útnak kellett volna a túra könnyű szakaszának lennie, de most kezdték felfogni, hogy a kincskeresés igen hamar véget érhet. Egy éjjel, aztán a kanyonból visszafelé vezető út, és ki kell mondaniuk, hogy a vállalkozás kudarcba fulladt, mindössze annyi történt, hogy Walter eltörte a bokáját, na meg Terry meghalt.

Az ég váratlanul sötétedni kezdett, és érezhetően csökkent a hőmérséklet.

Lily meggyorsította a lépteit, amikor egy szélesebb sík terephez érkeztek, valamivel a folyó kanyarulata előtt, és Leo egyszer csak éles kiáltást hallott.

– Édes istenem! – Közvetlenül ezután kalapácsszerű ütődéssel a nyakába esett az első jégdarab.

Az első pár leeső jég nagyjából borsószem méretű volt, de közvetlenül utána egy rendes jégkocka nagyságú darab esett Leo lába mellé, Lilynek pedig egy golflabdaméretű csapódott az egyik vállába. De nem számított, mert a kiáltás nem a jégesőnek szólt.

Hanem egy kunyhónak, ami alig harminc méterre állt tőlük.

Huszonharmadik fejezet

CSAK ANNYIT TUDTAK TENNI, hogy próbálták óvni a fejüket, és odarohanva feltépték a kunyhó rozsdás, málladozó ajtaját, hogy be tudjanak menni. Amikor végre fedett helyre kerültek, ziháltak, és kitört belőlük a nevetés.

– A fene ebbe az időjárásba! – törölgette az arcát Lily. – Én most feladom. Az előrejelzés szerinti tiszta idő, hát köszönjük!

Leo nevetett. A pirinyó kunyhó bádogteteje nagyjából épen maradt – a deszkák, amelyekből a falak álltak, megvetemedtek, és repedezettek voltak, de nagyobb rések nem látszottak rajtuk. A jég oldalról vert be az ablakon, amelyből kitört az üveg, és baljósan kopogott a padlón, míg végül elő nem vették az egyik sátrat, és fel nem akasztották az egyenetlen felületű keretre, ami különös világoskékre színezte a benti fényt. Lily lassan körbefordult, és mindent szemrevételezett.

– Basszus, ez ugyanúgy néz ki, mint amire emlékeztem – süvöltötte, hogy ne nyomja el a hangját a kinti jégverés.

Valóban inkább fészer volt, mint kunyhó, egyetlen, talán háromszor három méteres helyiséggel, az egyik sarkában rozsdás tűzhellyel, amit fával kellett fűteni, a másikban egy poros ládával, és… és ennyi. Sem asztal, sem szék, arról nem is beszélve, hogy fekvőalkalmatosság lett volna benne. Mind tervezését és helyét tekintve csak menedékként szolgált az időjárás viszontagságai ellen, kényelmi szempontokat nem. Az ajtóval szemben lévő sarokban teljesen elkorhadtak a padlódeszkák, és a lyukon át látni lehetett az épület alatti port és a sziklákat.

Itt nem volt mit átkutatni, így hát egymás felé fordultak, és a másikat nézték győzelmes, vad mosollyal. Megtalálták a kunyhót! Valahogyan sikerült még egy lépést tenniük előre, és minden lépéssel valamivel közelebb kerültek ahhoz, hogy bolond, elképesztő, nagyratörő tervük valóra válhasson.

Lily elnézett Leo válla fölött, és komolyabbá vált az arca. Odalépett a falhoz, és végigfuttatta az ujját a dátumokon, amelyeket a deszkákba véstek. Legalább harminc volt belőlük, némelyik olyan régi, hogy már nem lehetett kivenni őket, de volt nagyjából tízéves is köztük, mellettük nevek kezdőbetűi.

A legtöbbje WRW.

– William Robert Wilder – simította végig az egyiket az ujjával Lily. Közben elcsendesedett a vihar, már csak az esőcseppek kopogtak lágyan a bádogtetőn. – Duke.

Leo megérintett egy repedezett LFW-t.

– Ez pedig a tiéd? – Egy pillanatig kutatott az emlékeiben. – Liliana Faith?

A nő bólintott.

– Körülbelül tizenegy éves lehetett, amikor elkezdte a kincsvadászatot. – Leengedte a kezét. – De persze közelebb ahhoz a helyhez, ahol felnőtt. Laramie közelében. A szülei mindig a lelkére kötötték, hogy napkeltekor induljon, de érjen haza vacsorára. – Felnevetett. – Tizennégy évesen megtett egy hátizsákos túrát Moab környékén, és találkozott néhány kutatóval, akik a Princeton Egyetemről érkeztek. Egész nyáron körülöttük lógott, mindaddig, míg meg nem engedték neki, hogy segítsen az ásatásokon. Elvesztette az egyik ujját, amikor tizenöt éves volt, és még csak nem is szólt a szüleinek. Csak csendben otthagyta az ásatást, és elment a sürgősségire.

Leo halkan füttyentett.

– Nekem azt mondta, hogy a farmon történt, miközben répát szeletelt.

– Egyszerűen szórakozott veled – vigyorgott Lily. – Mindenesetre anyával Salt Lake-ben ismerkedtek meg, míg odajártak iskolába. Duke történelmet és archeológiát tanult, anyám tengerbiológiát. Tengerbiológiát! – Lily fanyarul felnevetett. – Erre apám elcsábította a sivatagba.

– Hupszi.

– Ugye? – nézett Lily Leóra. – Miután összeházasodtak, Hesterbe költöztek, és az év felében a nagybátyámnak segítettek a farmot vezetni. Vajon anyám mit csinálhatott volna ezeken a helyeken? Duke folyton különféle csoportokkal járt expedíciókra. Apám élete érdekes és teljes maradt; anyámé összezsugorodott, és a férje sosem volt otthon. Arról nem is beszélve, hogy folyton pénzhiánnyal küszködtek. – Megérintette az egyik vésett dátumot, 1987-et. – Néha nem tudom vádolni amiatt, hogy elment.

Lily anyja: ez volt az a téma, amivel kapcsolatban sohasem nyílt meg Leo előtt. A férfi is nagyon óvatosan akart közelíteni hozzá.

– Szerintem azért vádolhatod, amiért téged elhagyott.

Lily vállat vont, és végighúzta az ujját a falon.

– Hát, igen.

– Duke hány éves volt, amikor meghalt?

Lily ezen gondolkodott egy kicsit.

– Hát, ha hét éve történt, akkor… ötvenhárom.

– Nagyon fiatalon.

Lily egy kicsit hosszabban nézte a véséseket.

– Igaz. Kemény élete volt.

– Érintkeztek egyáltalán az anyáddal?

Lily a fejét rázta.

– Néhányszor meglátogatott. De egyszer sem kérdezte meg, hogy vele akarnék-e menni. Azt hiszem, egyszerűen arra volt szüksége, hogy mindent elölről kezdjen.

Az utolsó mondat mintha egy öreg, poros emlék visszhangja lett volna. Leo mellében azonnal fellobbant tőle a düh szikrája.

– Apámnak is ez volt a mottója – mondta Lilynek. – Baromság. Ha az embernek gyereke van, nem teheti meg, hogy csak úgy mindent felforgat.

– Őszintén szólva – ismerte be Lily –, én Dan bácsihoz álltam legközelebb. Ő is ugyanannyira imádta a lovakat, mint én. Nyaranta vele laktam a farmon. Nagyon kemény volt, amikor meghalt, de addigra már tizenhét éves voltam, és világosan magam előtt láttam egy jövőt, amelyben a farm az enyém, és azt teszek az életemmel, amit akarok.

Elcsöndesedtek, a falba rótt feliratokat nézték, egészen addig, míg Leo fülét meg nem ütötte a hang, ahogy a nő lélegzetvétele egy pillanatra elakadt. Alaposabban megnézte magának, és előrehajolt, hogy jobban Lily arcába lásson. A nő gyorsan letörölt egy könnycseppet.

– Hé, hé… – Leo megpróbálta szembefordítani magával. – Mondd el!

Lily arca kivörösödött a dühtől, és lépett egyet Leo felé, hogy a férfi a karjába vonhassa.

– Tényleg azt gondoljuk, hogy Duke megtalálta a kincset? – motyogta Leo mellkasába. – Hát milyen szörnyeteg tenne ilyet? Hiszen te is tudod, hogy az a pénz megváltoztatta volna az egész életünket, nem igaz? Ha belegondolok, hogy sikerült rálelnie, és még ezt is valami játékká változtatta… Majd megőrülök.

Leo szorosabbra fonta körülötte a karját.

– Tudom.

– Komolyan beszélek. – A nő felnézett Leo szemébe. – Csináljuk ezt a túrát, haladunk előre, vadásszuk a kincset, de itt, belül – kocogtatta meg a halántékát – folyton megy a pingpong aközött, hogy „Ez teljesen apámra vall” meg aközött, hogy „Abszolút lehetetlen, hogy megtalálta a pénzt, és újra elrejtette; még Duke sem lehetett ekkora seggfej”. – Megrázta a fejét. – Korábban úgy gondoltam, hogy a túrái és kincsvadászatai meg a hülye rejtvényei csupa időpazarlás, és nehezteltem rá miattuk. De most nézz meg: itt állok egy nyomorult fészerben a kanyon mélyén, és keresgélem a nyomokat egy fatörzsön. Mennyire elcseszett helyzet ez már?

– Figyelj, Lil – mondta Leo halkan –, tök oké, hogy meg akarod szerezni, hogy elindultál megkeresni, és eközben dühös vagy rá. – A kezébe fogta Lily állát. – Nem kell választanod a két dolog közt.

– Őrült vagyok? – kérdezte a nő.

– Ha az vagy, hát én is az vagyok!

Lily bólintott, majd ránézett Leo szájára, és ellágyult az arca. Aztán váratlanul elkapta a tekintetét a férfi válla fölötti sátorfüggönyös ablak felé.

– Azon gondolkodom, nem kellene-e továbbmennünk.

Leo megérintette az állát, és újra maga felé fordította az arcát.

– Én úgy emlékszem, valaki azt mondta, hogy az eső veszélyes tud lenni.

Mintha Lily önkéntelenül közelebb húzódott volna hozzá.

– De Nic meg a fiúk arra számítanak, hogy holnap találkozunk velük.

– Nicole meg fogja nézni, milyen az időjárás – felelte Leo, hogy egy kicsit még jobban visszafogja a nő amúgy sem túl acélos eltökéltségét. – Dühöngeni fog miatta, de tudja majd, hogy a vihar hátráltatott minket.

Pontosan akkor hajolt lejjebb, amikor Lily lábujjhegyre emelkedett. Leo lágy, kutató ajakkal csókolta meg. Mintha az eső odakint megült volna a kanyon e kis szakaszán, beszorulva a sziklacsúcsok közé, és mindketten tudták, hogy hiábavaló volna nekiállni a további kutatásnak, míg el nem áll.

De az is lehet, hogy mindketten boldogan kaptak az ürügyön.

– Azt hiszem, igazad van – felelte Lily két csók közt. – És láttad, milyen rémesen sötétek azok a fellegek?

Leo a szájába hümmögött.

– A nap is hamarosan lemegy… – folytatta Lily.

Ez nem így volt, de Leo nem akadékoskodott.

Helyette bólintott, beszívta a nő alsó ajkát, végigcsókolta az állkapcsát, aztán bebújtatta a kezét a pólója alá, hogy tenyerébe foghassa a mellét.

– Akár keríthetünk is valami egyéb elfoglaltságot, amivel elüthetjük az időt.

Leo sietve leterítette a hálózsákot, Lily pedig hátrébb lépett, és levetkőzött. A férfi figyelte. Még csak késő délután volt, de a kanyon falai árnyékba vonták a kunyhót. Lily Leo arcába nézett, aki a tekintetével követte a keze mozdulatait, ahogyan minden egyes ruhadarabot szándékos lassúsággal hámozott le magáról. A férfi alig kapott levegőt, miközben nézte az előadást.

Az incselkedés ahhoz vezetett, hogy Leónak már nem maradt ereje hasonlóan csábító vetkőzési módszert kieszelni – amilyen gyorsan csak tudott, megszabadult a felsőjétől, hogy egy pillanatot se veszítsen, és lássa, hogyan játszanak Lily ujjai az egyszerű pamut melltartó pántjával. A farmernadrágját is lerúgta magáról, és sikerült elkerülnie, hogy belebotoljon, látva közben, hogy a nő hüvelykujja a bugyija pántja alá csúszik, és végigcsúsztatja a lábán a ruhadarabot.

Nagyon régen nem látta a nőt meztelenül, így hát Leo jó darabig azzal volt elfoglalva, hogy mindent megnézzen, megérintsen és megízleljen. Miközben végighúzta a nyelvét Lily hasán, a nő háta ívbe görbülve vált el a hálózsáktól, és ujjai Leo hajába túrtak, a férfi úgy érezte magát, mint aki rossz álomból ébred: az elmúlt tíz év csak az lehetett. Mintha csak lehunyta volna a szemét a farmon, és egy hosszú sor gyötrelmes év forgott le zárt szemhéja mögött, aztán amikor kinyitotta, ugyanúgy ott találta volna Lilyt: kipirult arccal, puha combjait széttárva, két sarka az ágyba vájódik, és őt akarja.

Az apró kunyhójukban addig szerette a nőt a szájával, az ujjaival, míg felkiáltott, és feljebb húzta a férfit, magára. Leo már elfelejtette a széles mosolyt és a barna szempárban villanó huncutságot, azt, ahogy Lily lágy csókjai kutatóvá és harapdálóssá válnak, meg azt, ahogy fölé fordul, a feje mellett megtámaszkodik két karján, aztán elindul lefelé a testén a szája, a nyelve, így őrjíti meg a férfit.

Leo keze a kusza, puha hajba túrt, az ujjaival fedezett fel még többet, és azokkal könyörgött, mielőtt Lily úgy fordította, hogy a férfi fölé kerüljön, aztán köré fonta karjait és lábait, a végtagjaiból és a csípőjéből készült kis kuckóba, közben szavakkal-gesztusokkal kérte, hol érintse meg, és suttogva mondta el, miket érez.

Aztán megkérdezte Leótól, szeretne-e – és a férfi persze szeretett volna –, így hát kutattak egy darabig a hátizsákban, mire megtalálták az óvszert.

– Morbid, de az jutott eszembe, hogy a halott ember óvszere milyen jó vicctémának hangzik – jegyezte meg Leo, kezében a dobozzal.

Lily a férfi szájára tette két ujját.

– Majd később mondd el!

Leo alig tudta elhinni, hogy reszket a keze, miközben feltépi a kis zacskót, és felgörgeti magára az óvszert, de így történt. A szex az szex, de a szerelem másik nyelv, és ezen Leo tíz éve beszélt utoljára. Berozsdásodottnak érezte magát. Miközben a feladatra koncentrált, suttogva megjegyezte:

– Hadd hangsúlyozzam, hogy „bordázottak a még nagyobb élvezet kedvéért”.

– Szerintem nincs nő, aki foglalkozna ezzel.

– Hát… Terrynek nem mondjuk el. Ez volt életében az egyetlen normális ötlete.

– Leo, az ég áldjon meg!

Leo visszaereszkedett a sarkára, hogy egy kicsit még nézze Lilyt, és végigsimította a lábszárát meg a térdét.

– Te legyél felül – kérte Lily egyszerűen. A férfi összefűzte vele az ujjait, úgy emelte a nő kezét a feje fölé. Lily elhelyezte a lábát a férfi combjai körül, közelebb húzta, és ekkor Leo, egy őrjítően tökéletes mozdulattal, hirtelen már bent is volt.

Te legyél felül, mondta neki Lily… mintha valaha elfelejthette volna, hogyan tudta a legnagyobb örömöt okozni neki. Leo pedig csak arra vágyott, hogy figyelhesse föntről az arcát, hogyan jut el a csúcsra. És közben eszébe jutott, vajon a csillagok valaha érezték-e úgy, hogy szeretnének szerelmesen lezuhanni a bolygókra. Ösztönösen kezdett mozogni, miután felül került, képtelenül rá, hogy elhiggye, mindez valódi, a nő halk nyögései is valódiak, és az is, ahogy felnéz rá. Csak rugaszkodj el, és ugorj. Minden rendben lesz. Lilynek látnia kellett az igazságot, olyan világosan, mintha a férfi szemébe lenne tetoválva, hiszen minden arcvonására kiült: mindig is szerette Lilyt, és azóta is, most is, még mindig. Leo Grady szerelmes Lily Wilderbe. Örökké.

Arra jött rá – miután otthagyta a farmot, miután képes volt összeszedni magát, és visszatérni a mindennapokba, gépiesen végigmenni a felsőfokú képzés kötelező mozzanatain –, hogy amikor új dolgokat tanul, az agya sokszor térbeli kapaszkodókat használ fel hozzá: itt fordulj balra, menj fel a lépcsőn, érintsd meg, hatolj beljebb. Ám aztán az agya másik része veszi át az irányítást; a mozdulatait már nem a környezet irányítja, hanem a térnek az agyába beleégett képe. Ott kanyarodni, ahol helyesnek érződik, a jobb és a bal már inkább szokás, az irányok ösztönössé válnak, és az izmai erre a tudásra reagálnak.

Szerintem ezeket sosem felejtjük el, futott át Leo agyán. Lily nyaka kivörösödött, az ajka elnyílt. Leo lassított a mozdulatain, és magasabbra húzta a nő lábait, más ívbe mozdítva a testét. Lily tekintete mohón pásztázta Leo arcvonásait, a válla vonalát, és mindazt, ami a kettő közt húzódott, aztán újra visszatért a férfi szájához. Leo azért tudta megfigyelni mindezt, mert az, hogy Lilyvel szeretkezzen, bele volt huzalozva az idegpályáiba.

A nő nyaka hátrafelé ívelt, a körmei Leo bőrébe vájódtak, aki felismerte a szemben lévő arcon a különleges villamosságot, a húzóerőt, a reményt, hogy közel a pillanat, amit a félelem színez, hogy mégsem. Leo lenyúlt, ahogy emlékezett, az ujjbegye simogatásra moccant, és pillanatról pillanatra szemtanúja volt, hogyan enyhül a feszültség, hogyan veszi át a helyét az áradatszerű gyönyör. Érzékelte az eltéveszthetetlen hangot, amelyben hála, győzelemittasság és ámulat keveredik; és az alatta heverő test lázas remegését, az enyhülést. És itt vége is lehetett volna, Leo azt sem bánta volna abban a pillanatban: Lily teste ellazulva, jóllakottan, alatta… de nem. Lily nem hagyta annyiban. Ő is akarta ugyanazt, megtapasztalni a látványt alulnézetből: azt, ahogy egy bolygó néz fel a csillagokra.

És maga a megkönnyebbülés látni, hogy a nőbe is hasonlóan beleégett a tudás Leóról. Nem fontos a jobb meg a bal, csak a csípő ritmusa, meg a tenyeréből áradó különös hő. Forróság meg a csókok eszelős nedvessége, egészen addig, míg Leo meg nem ragadta a feje mellett a hálózsákot, hogy támasztékot nyerjen, és eltökélten lökte-lökte kettejüket keresztül a hevenyészett derékaljon, míg már csak a tébolyult birkózás maradt. Két erős láb szorítása, Lily került felülre, és leszögezte a férfit, elvezette a végső pontig, aztán győzedelmesen lenézett arra a kusza, elégedett halomra, amivé Leo változott alatta.

Huszonnegyedik fejezet

MIUTÁN CSITULT A LÉLEGZETÜK, és enyhült a testük forrósága, beszélgetni kezdtek. Mindenféléről szó esett, Archie kocsmájáról, arról a maroknyi emberről, akik számítottak valamennyit Lily életében, Nicole-ról, mindük közül a legfontosabbról; a kis étteremről Leo lakása közelében, ahol Corával csütörtök esténként okonomijakit, japán palacsintát szoktak enni, mert egészen olyan, mint amilyet az anyjuk sütött. Leo mesélt a húgáról, akit nagyon szeretett, meg arról, milyen zavaró egy olyan jövő elé nézni, amelyben nem mutat többé irányt az, hogy lényegében minden ébren töltött óráját lefoglalja, hogy gondoskodnia kell a testvéréről.

Mesélt arról is, hogy Corában van olyan típusú meggondolatlanság, amilyen Leóban nincs, hogy senki nem tudja olyan könnyen megnevettetni, mint ő, hogy nagyszerűen viselkedik a barátaival, de a pénz kifolyik a kezéből – ami persze a kényeztető báty hibája. Leírta, hogy néz ki a lány: hosszú fekete haj, balerinaalkat, hosszú nyak és meglepően harsány nevetés. Olyan hosszan beszélgettek, hogy mielőtt álomba merültek, Lily úgy érezte, ismeri a lányt, szinte hallja kitörő, viháncoló nevetését, és már-már látja maga előtt, hogyan figyeli Leo ámulva. Még azt is el tudta képzelni, hogy ezt a húgot túrázni viszi a zsályacserjékkel benőtt wyomingi dombokon, hiszen szerette volna, hogy ez a városi lány is beleszeressen a természetbe.

A valóságban persze valószínűleg nem volt semmi közös Corában és Lilyben Leóval való ismeretségükön kívül, és mégis, valamiképpen úgy képzelte, ez is elég volna.

Vaskosan tört rá a tudatosság. A kunyhó ablakán fakó fény áradt be. Lily a férfi álmos arcába nézett, és a lelkében egy hang azt súgta, hogy óvatosabbnak kellene lennie. Az első ösztönös reakciója mindig az volt, hogy elhúzódjon, és készüljön fel a legrosszabb forgatókönyvre, ami, ha őszinte akart lenni, általában valóban bekövetkezett az életében. De elfáradt. Nem kaphatná meg ezt? Még ha csak néhány további napon át is?

Közelebb gördült Leóhoz, a két karja közé, és megcsókolta a mellkasa közepét, aztán az arcát, a száját. A férfi megrezzent, és az ajka mosolyra húzódott Lily mosolygó ajka alatt.

– Helló! – nyitotta ki a szemét.

– Jó reggelt!

Leo megcsókolta, aztán az órájára nézett.

– Hadd találjam ki – kérte Lily, és felnézett a tető felé, mintha a levegőbe szimatolva akarná kiötölni, mennyi az idő. – Hét óra körül van.

– Hat negyvenhárom – nevetett Leo. – Nem rossz!

A férfi keze végigfutott Lily bordáin, le a derekán át, hogy aztán lágyan megpihenjen a csípőjén. Elégedetten hümmögött, aztán végigcsókolta Lily nyakát, itt-ott megállva, hogy finoman megharapdálja a bőrt. Lily gondolatai elvesztették a határozott körvonalaikat, és elképzelte, milyen könnyű lenne így tölteni az egész napot.

Ám sajnos a húgyhólyagjának más elképzelései voltak, és a túrán semmi sem volt egyszerű, az sem, hogy az ember, csak úgy, kiszaladjon a mosdóba. Lily felnyögve hagyta, hogy a feje a férfi mellkasán landoljon.

– Felkelsz te is?

– Mindjárt – felelte Leo, és egyik tenyerét Lily mellkasára fektette.

A nő kényszeredetten kibújt a hálózsák melegéből, és egyesével összeszedegette a göcsörtös deszkapadlón szétszórt ruhadarabjait. Susogást hallott a hálózsák felől, és odafordulva látta, hogy Leo szégyentelenül feltámaszkodott a könyökére, és őt figyeli, mint valami színielőadást.

– Így akarsz kincsvadászatra menni? – mosolygott Lily, miközben felvette a bugyiját, és a vállára csúsztatta a melltartója pántját. Ő sem érzett szemernyi szégyent sem.

– Meglehet. – A férfi az állát moccantva jelezte, hogy folytassa csak.

Lily felhúzta a farmernadrágját, és közben volt ideje megfigyelni, Leo egyik keze hogyan csúszik vissza a hálózsák takarásába, olyan könnyedén, hogy talán maga észre sem vette. A nő szerette volna örökre az emlékezetébe vésni, milyen arccal figyeli a férfi, a tekintetéből áradó forróságot, meg azt, hogy ő szinte megrészegül a másik ember figyelme súlyától.

És bármennyire is szívesen engedelmeskedett volna az iménti késztetésnek, hogy így folytassák a napot, inkább figyelmeztette a férfit:

– Az a fatönk nem találja ám meg saját magát!

Mire Leo nagy nyögéssel kimászott a hálózsákból. Megosztoztak a feladatokon, és sietve végigmentek a reggeli rutintevékenységeken. Lily szerencsére már régen tökéletes technikát dolgozott ki a szabadtéri pisiléshez, és utána egy kis biológiailag lebomló szappannal meg vízzel mosdott meg.

Tisztálkodás után, a holmijukat összepakolva indultak neki, de azonnal megszállta őket a csalódottság. A kis építményt fű, gyér gyomnövények és zsályacserjék vették körül, de fatönk egy szál sem volt sehol.

– Ez így nem lesz jó. – Lily félrehajtotta egy hosszúra nyúlt kreozotbokor ágait, hogy szemügyre vehesse alatta a talajt. Aztán felegyenesedett, körbeforgott, közben az ujjával dobolt a combján.

– Azt tudjuk, hogy jó helyen vagyunk – tűnődött Leo. – Az apád kezdőbetűit megtaláltuk odabent. A kunyhó a folyó kanyarulatánál áll, ez is stimmel. Mert azt mondtad, hogy a „hármas bendője” ezt jelentheti, igaz?

– Az előfordulhat, hogy rossz kanyarulatnál vagyunk, de közben miért volna Duke fája valahol másutt? – gondolkodott hangosan Lily. – Hiszen mindig itt időzött, és szó sincs olyasmiről, hogy van még egy rakás másik hasonló menedék a környéken. Vajon mi kerülte el a figyelmemet?

Továbbsétált a tisztás belseje felé. A lépései zajával felriasztott egy zsályabokorban megbújt ökörszemet.

– Gyerünk! – nyúlt hamarosan a hátizsákja után.

Leo is azonnal a vállára kanyarította a táskáját, és követte, majd elindult mellette, hozzáigazítva lépései ritmusát.

– Hová megyünk?

– Oda, fel – mutatott felfelé, a sziklaperem felé Lily.

Leo szemével követte a mozdulatot.

– Ah.

– Csak hogy tudd – jegyezte meg a nő, a tájat pásztázva a tekintetével, keresve a legkönnyebb utat előre –, a turistacsoportoknak sosem engedném, hogy ezeken a helyeken kószáljanak, de muszáj egy jobb kilátóhelyet keresnem.

– Igyekszem megállni, hogy ne említsem utólag a túráról adott netes értékelésemben.

Szerencsére találtak egy vízmosta emelkedőt, ami úgy kanyargott felfelé, hogy bőven szolgált kapaszkodókkal, támasztékokkal és kiszögellésekkel, így különösebb gond nélkül sikerült feljutniuk a tetőre. Csak nagyjából tizenöt méterrel álltak a vidék fölött, de többet láttak a folyóból meg a medret kígyószerűen kacskaringózva körbeölelő kanyonokból is.

– Itt van térerő? – kérdezte a férfi.

– Néha előfordul – felelte óvatosan Lily.

– Azon gondolkodtam, hátha betöltődne egy térkép.

Lily kivette a hátizsákjából a zárható műanyag tasakot, egy percre az öve alá tuszkolta a pisztolyt, és előhalászta a műholdas telefonját. Néhány próbálkozás után rájött, hogy lemerült az akkumulátor. Biztosan elfelejtette kikapcsolni siettében, amikor mindent átpakolt a másik hátizsákba.

– Basszus!

Leo a homlokát ráncolta, aztán eszébe jutott:

– Szerinted Terryé működhet még?

– Jaj, istenem… – Lily előkereste a készüléket, és megnyomta a bekapcsológombot. Egészen addig egyikük sem vett levegőt, míg a műhold képe ki nem rajzolódott a kijelzőn. Mindketten elsuttogtak egy-egy ünnepélyes kis káromkodást, és kurtán egymás tenyerébe csaptak.

– Azt hiszem, most értettem meg Bradley szerencsejátékos-szenvedélyét – nevetett fel Leo. – Még a legkisebb pozitív hír is úgy bátorít, mintha egyenesen az agyamba adnának egy dopamininjekciót.

– De ez sem sokáig bírja már – állapította meg Lily, kezével árnyékolva a képernyőt, hogy ne tükrözze vissza a napfényt. – A térképnek kell egy kis idő, mire betöltődik. – A folyó felé mutatott. – Látod ott, azt a két, éles U alakú kanyart? Ott, a torkolatnál az egyiket, a másikat meg amott, egy kicsivel feljebb?

Leo követte az ujja irányát, és bólintott.

– Tényleg úgy néz ki, mint egy hármas. De melyik kanyar a „bendő”?

– Az alja mellett állunk, és azon gondolkoztam, hogy nem inkább ott, fent, az éles kanyar környékén kellene-e keresgélnünk.

Leo nevetett.

– Azt akarod mondani, hogy vissza kell küzdenünk magunkat oda?

Lily felnyögött.

– Tudom. De annyira nem is tűnik rémesnek a helyzet. – Az ajkába harapva tűnődött. – Nem emlékszem, hogy valaha láttam volna ott bármit is, de mi mást tehetnénk?

– Ellenőrizzük – vágta rá Leo. – Felhívjuk Nicole-t, hogy nézzen rá a Google Earthre? Tudom, hogy nemsokára lemerül az akku, de…

Terry telefonja ebben a pillanatban életre kelt a nő kezében, vibrálva, villogva érkezett rá néhány értesítés, mind az Elveszett Fiúk nevű csoport tagjaitól.

Mindketten a képernyőre meredtek.

– Kik lehetnek ezek az Elveszett Fiúk? – kérdezte Lily.

Leo a fejét rázta.

– Fogalmam sincs.

– Némelyiket ma küldték – állapította meg Lily, és elfogta valami nyugtalanság.

Vajon ki akarhatta ennyire eltökélten elérni Terryt a feltételezett vakációja közepén?

Lily megnyitotta az üzenetváltást. Négyen voltak a csapatban: Terry, aki, mint kiderült, a Rufio nevet használta, rajta kívül Zsebes, Holnap és Csappantyú.

– A Pán Péter szereplői a Hook filmből – állapította meg Lily. De a beszélgetés, ami betöltődött, nem adott különösebb aggodalomra okot. A Trónok harcával kapcsolatos poénok és gifek, Terry néhány üzenetben a túráról számolt be, majd igen nyílt megjegyzések következtek Nicole-lal és Lilyvel kapcsolatban…

– Ó… – motyogta Lily undorodva, és gyorsan továbbgörgetett, mielőtt Leo is meglátja őket.

De elkésett.

A férfi kikapta a kezéből a készüléket.

– Mi a franc…

– Semmi gáz. Terry disznó alak volt. Nincs ebben semmi meglepetés.

Lily Leo vállára fektette az állát, úgy olvasta tovább.

– A túráról van szó – görgetett tovább a férfi. – Folyamatosan tájékoztatott valakiket, merre járunk. – Megcsóválta a fejét. – Öregem, ez nagyon fura.

Három nappal ezelőtt, amikor a tervek megváltoztak, idegesebb üzenetek kezdtek érkezni.

Holnap: Rufio?

Zsebes: Hé haver!

Csappantyú: Terry!!!! Mi a szar van már?

Holnap: Lementél a térképről ember. Jelentkezz!

– Lementél a térképről? – olvasta hangosan Leo. – Ez vajon mi a fenét akar jelenteni?

Lily a dátumra mutatott.

– Ez másnap jött, miután lezuhant. A haverjai nyilván nem tudhatják, hogy meghalt.

Leo továbbgörgetett.

Zsebes: Haver, azt hittem, lebuktunk. Hol a faszba vagy?

Holnap: TERRY, faszom válaszolj!!!!

Csappantyú: Terry eltűnt…

Zsebes: Megvan a füzet?

Leo ezeknél az üzeneteknél elidőzött, a hüvelykujja megállt a levegőben.

– Duke naplójáról lehet szó?

Lily gerincén rémület kúszott fel. Átnyúlt Leo válla fölött, és görgetni kezdett tovább, hogy elolvassák a maradék szöveget, és tudják, miként végződik.

Holnap: Terry, mondd már mit csináljunk?

Csappantyú: Nem válaszol. B terv.

Holnap: Találkozó a megbeszélt helyen. B terv.

Zsebes: Terry, jobban teszed, ha nem versz át minket. Mert ha igen, halott ember vagy, ahogy ők is!

Holnap: Átváltunk másik csatornára. Lófasz Terrybe!

Robbant a felismerés. Egymásra néztek. Két napja kényelmesen sétálgatnak, és fogalmuk sem volt arról, hogy valaki összejátszott Terryvel, és követte a csapatot.

– Nem értem. – Ám közben Lily félt, hogy mégis érti, nagyon is. Azt már eddig is tudták, hogy Terry azért jött, mert meg akarta szerezni Duke naplóját. De ha belegondolnak, hogy még társai is voltak? Valakik végig ott ólálkodtak a nyomukban? Remegve gondolt vissza arra a cigarettacsikkre… és mintha valaki azt mondta volna, hogy fura zörgést hallott egyik éjjel. Annyira lefoglalták Leo körül forgó gondolatai meg a Duke körüli kérdőjelek, hogy kevésbé volt körültekintő, mint általában. – A francba.

Leo a fejét csóválva, döbbenten olvasta újra az üzenetváltásokat.

– Azt hiszik, hogy Terry átejtette őket – jegyezte meg. Felnézett, aztán az alattuk húzódó hatalmas kanyont tanulmányozta. – Bármit is jelent ez a B terv, bárhol lehetnek most.

– Ha követtek minket… – szólalt meg Lily. – Ha valamilyen módon megtudhatták, merre indulunk…

– Akkor akár hamarabb is odaérhettek, mint mi – fejezte be Leo a mondatot, és Lily felé fordult.

Egymás szemébe néztek. Elindult a verseny.

Huszonötödik fejezet

HA KORÁBBAN IGYEKEZTEK IS, hát semmi nem volt a mostani iram ahhoz képest. A mindkettejüket elöntő versenyláz szinte tapintható volt, és Leo szeme előtt szinte hullámzott a táj, miközben lefelé tartottak a szikláról. Bokák, térdek és könyökök ütköztek kövekbe és szúrós bozótba – de a bőr és az ízületek sem számítottak. Túl sok mindenen mentek keresztül ahhoz, hogy veszítsenek, és a tudat, hogy valaki a nyomukban jár – a tudat, hogy valaki ugyanolyan lázasan hisz benne, hogy valahol ott lapul a kincs, mint ők –, úgy hatott, mintha dinamitot raktak volna alájuk.

Nem sok szó esett köztük. Leo azon dolgozott, hogy a látottakat megőrizze az emlékezete, Lily pedig folyton körbenézegetett. Úgy tűnt, sikerült egészen részletes térképet rajzolnia fejben a folyóról, miután felülről alaposan megnézte. Amennyire tudtak, igyekeztek a sík sziklás terepen maradni, de időnként lejjebb kellett ereszkedniük, a folyó menti változatosabb, zöldebb területre. A víz széléhez igazodtak, és útközben kisebb sziklákon másztak át, mocsaras foltokon gázoltak keresztül – és mindenhol igyekeztek minél kevesebb nyomot hagyni –, aztán abból, amikor Lily keresgélni kezdte a megfelelő helyet, ahol átkelhetnének a vízen, Leo tudta, hogy már közel járhatnak. Előttük a folyó szélesen kanyarodott balra, olyan élesen, hogy a felfelé haladó szakaszt eltakarta a szemük elől.

Lily közvetlenül a kanyar előtt állt meg, ahol a víz gyorsan haladt – de viszonylag sekély volt.

– Talán ez lesz a legjobb hely – jegyezte meg. – A hármas bendője. – Hunyorogva a vízre nézett. – Alig tudom elhinni, hogy ez nem jutott eszembe hamarabb. Százszor jártam itt, és nem emlékeztem rá, hogy láttam volna kunyhót. De egészen biztos lesz ott egy, a kanyarnál.

Leo emlékezett a folyószakaszra, amire a nő gondolt, ő is látta a térképen, és eltűnődött, hogyhogy a talaj nagy részét nem mosta el teljesen néhány magasabb vízállású év. A kanyargós, sebes sodrású folyó a vadvízi evezősök álma, az őt ölelő réskanyonokat évezredeken át faragta-formálta a víz, így alakultak ki végül belőlük ezek a bonyolultan csipkézett falú labirintusok. Tökéletes rejtekhelyként tudott szolgálni, ha valaki el akart tüntetni szem elől valamit: részletes, egzakt irányok hiányában a lehetetlenséggel határos megtalálni a befelé vezető utat, és a félhomályban még annál is nehezebb a kiutat meglelni. A sietség és az izgalom elegyénél nem sok hatékonyabb hajtóerő létezik: Menjünk! Gyorsabban! Menjünk gyorsabban!

Lily bizalmatlanul méregette a vizet, és Leo látta rajta, mennyire próbálja leküzdeni magában a baljós előérzeteket.

– Ne siess a döntéssel – mondta neki.

– De nincs időnk!

– Arra mindenképp van időnk, hogy óvatosan keljünk át a folyón.

Az első lépés után elmerült a bakancsuk, a jéghideg víz máris a bokájuk fölött kavargott.

– Azt hiszem, a száraz lábbal való átkelést elfelejthetjük – jegyezte meg a férfi.

A víz a legmélyebb szakaszon is csak a térdükig ért, de az áramlat gyors volt és erős. Leo megfogta Lily kezét, és tekintetüket a túlpartra szegezve ezúttal baleset nélkül sikerült átjutniuk.

A nő nem vesztegette az időt, hogy újra megnézze a térképet, csak elindult felfelé a folyó mentén, és átbújt a nyárfák kusza ágai alatt, amelyek jobbról övezték a vörös kövek sorát. Nagyjából fél kilométert haladhattak így, és a férfi mellkasában egyre nőtt az aggodalom. Mivel nem terelte el a figyelmét sem a beszélgetés, sem a csókolózás, a valóság egyre súlyosabban nehezedett a gondolataira. Mint a tűpárnába szúrt gombostűk. Mégis, mennyi az esélye, hogy valami itt maradjon? És vajon kikkel működött együtt Terry? Hányan voltak? Vajon Terry miért Bradley, Leo és Walter társaságában érkezett a túrára? Hiszen ő is megszervezhetett volna magának és társainak egy kirándulást a Wilder-kalandtúrák vezetésével. És még ha van is fél nap előnyük, vajon mennyi időbe telik feltörniük a kódot? És vajon mennyi idő, míg meg tudják…

– Túlságosan mélyen hallgatsz – jegyezte meg Lily, miközben félrehúzott egy tüskés ágat, hogy ne csapódjon Leo lábába, amikor keresztülhalad. – Izgulsz?

– Igen.

A nő felnevetett, és hátralesett a válla fölött.

– Én is. De már túl mélyre belemásztunk.

– Nagyon – helyeselt Leo.

Mégis… el sem tudta képzelni, egyáltalán hol lehet itt építmény. Ahol nyílt terepet találtak, ott szélesen tárult eléjük: sziklák, alacsony zsályacserjék. Ahol viszont szűk volt, ott kifejezetten az volt: magas falú kanyonok és a bezártságérzetet tovább növelő árnyak. Majdnem belerohant a nőbe hátulról, amikor váratlanul megtorpant előtte.

– Ott van!

Leo úgy nyerte vissza az egyensúlyát, hogy Lily vállába kapaszkodott, és hunyorogva nézett előre, vajon mi késztette ilyen hirtelen megállásra a nőt. Ugyanazt látta, amit eddig: folyó, nyárfák, por, sziklák, sziklák és még több szikla. De aztán a pontos alakzat került a fókuszba. Nem törött sziklák rendetlen halmát nézte – hanem egy összedőlt kémény maradványait, amelyet vaskos rétegekben befedett a vörös por. Korhadt és rothadó fadeszkákat látott, amelyeket benőttek az elvadult zsályacserjék meg a tüskés bokrok. És igen, a cserjék takarásában egyértelműen egy porral befedett fatönköt is látott.

– Szent isten – tört ki Leóból. – Duke fája.

Valami hipertudatos egymásrahangoltságban egyszerre fordultak hátra, majd körbe: senki. Leo fülelt, hall-e emberre valló hangokat: semmi. Csak a folyó zúgott a közelben, tekergőzve kerülgetett egy sor hegyes kődarabot, aztán továbbrohant a sekélyebb, kavicsos folyóágy felé.

Lily a fatönkhöz szaladt, térdre esett mellette, és leporolta.

– Siessünk, Leo!

A férfi is mellé kuporodott, letette maga mellé a hátizsákját a földre, és segített a nőnek letisztítani az egyenetlen felületet. A por túlságosan sokáig fedte be a fát zavartalanul, és beleette magát a résekbe és mélyedésekbe. Leo átkozódva kapargatta a puszta körmével.

Lily, nyilvánvalóan a józan ész birtokosa kettejük közül, vizet öntött a tönk tetejére, és lemosta róla a legutóbbi rétegeket. Először a mintázat nem tűnt többnek, mint néhány fába égetett lyuknak, de Leo fejébe befészkelte magát egy gondolat.

Derékból meghajolva közelebbről is szemügyre vette. Egy sor kör alakú égetett jelet látott, a pöttyök átmérője valamivel kisebb volt, mint a ceruzák végén lévő radíroké szokott lenni.

– Felismered? – kérdezte Lilytől.

A nő a fejét rázta.

– Nem igazán. Leginkább betűalapú kódokat használt velem. Caesar-rejtjeleket. ROT-13-at. Atbast.

Leo a feladatra koncentrált. Hét külön pöttycsoportot lehetett megkülönböztetni, egymástól egy-két centire. Az első, három egymás fölötti pöttyből állt, mellettük balról, az oszlop lábánál, egyetlen ponttal – mint egy fordított L betű. Mellette két pötty, egymás mellett. Aztán következett egyetlen különálló pont, az L aljával egy vonalban. Utána két pont, függőlegesen egymás alatt. Aztán megint kettő, de távolabb egymástól. A hatodik három pontból állt, kettő egymás mellett, a harmadik a jobb oldali alatt, az utolsó pedig látszólag ugyanaz volt, mint az ötödik.

Leo agya száguldva sorolta azokat a mintázatokat és kódnyelveket, amelyek számokhoz, pozíciókhoz, formákhoz kötődtek.

Négy, kettő, egy, kettő, kettő, három, kettő.

Dobókocka? Rózsakeresztes titkosírás?

Nem. A pozíció alighanem fontos.

Minél tovább meredt rá, annál jobban rontotta a koncentrálóképességét az érzés, hogy mindeközben súlyosan tiktakol az óra. Egyszerűen nem jött az ötlet, pedig úgy érezte, valószínűleg csak egy szikrára volna szükség hozzá; őrjítő volt. Még az is lehet, hogy pusztán perceik vannak rá, hogy kitalálják, eltakarják a tönköt, és rohanvást továbbinduljanak, majd felkutassák azt a valamit, ami itt áll kódnyelven.

A szemét dörgölte.

– Basszus.

Mellette Lily halkan felmordult.

– Mi van, ha van még valami más is? – tűnődött. – Nem lehet, hogy valamit kihagytunk, vagy szerinted ennyi?

– Okos ötlet volt beleégetni. – Leo az ujjbegyével végigkövette a pöttysort. – Szerintem betűket jelölnek, amiből egy szó áll össze. Csak arra kellene rájönnünk, hogy számkód vagy valami más.

Lily áthelyezkedett a fatönk túloldalára, hogy megnézhesse másik szögből is.

– Lehet, hogy rossz irányból nézzük.

– Minél hosszabban nézem – mondta Leo –, annál inkább úgy érzem, nem látok semmit.

Lily tüdejét szélrohamszerű hanggal hagyta el a levegő.

– Atyám, Leo! Zseni vagy!

– Arra érted, amit mondtam?

– Igen. Hogy nem látod! – A nő rávigyorgott. – Nem emelkedik ki, de most már látom, hogy Braille-írás. Duke nem használta gyakran, de ismerte. Engem is megtanított, még kiskoromban.

Lelkesedésében halk, visításszerű hang hagyta el a torkát. Leo újra lenézett, és rádöbbent, hogy a nőnek igaza van. Kutatott az emlékei között, megpróbált visszaemlékezni rá, mit tanult a cserkészek közt a Braille-ről.

– Nézzük! – mutatott a nő az első pontcsoportra. – Az első, a fordított L… azt jelenti, szám következik. Szerintem a második jel hármast jelent.

Leo tekintete továbbvándorolt a következőkre.

– Igaz. Ez meg itt, nem azt jelenti, hogy nagybetű?

– Hú, de! – Lily izgatottan bólogatott.

– Majdnem biztos vagyok benne, hogy ez itt egy B, nagybetűvel – közölte Leo. – Ez pedig egy k. Az utolsó előtti pedig… – gondolkodott egy kicsit. – Egy d.

– Én is azt hiszem, igazad van, de… – Lily az utolsó jelre mutatott. – De ez akkor megint egy k.

Lily a homlokát ráncolva olvasta össze.

– Három és Bkdk? Mi lehet ez a Bkdk? Amiből három van? – Az égre emelte a tekintetét. – Nem értem, mi lehet. Még csak nem is szó… Három békadákó… Nagybetűvel… – Bocsánatkérően nézett Leóra, hülye poén volt, aztán végképp kiült az arcára a kételkedés.

Leo megdörgölte az állát.

– Én már tudom.

– Várjunk csak! – Lily olyan hangosan kiáltott fel, hogy Leo megrezzent. Előhalászta a naplót a táskájából, és kivette a lapot, amit Terry kitépett – a réskanyonok egy szakaszának részletes, feliratokkal ellátott térképét. Úgy nézett ki, mint egy sűrű hajszálérhálózat. – Itt! – Letette a lapot a fatönkre, és egyik kezével nyomatékosan rácsapott. – Nézd.

Mindketten a papír fölé hajoltak, és figyelmesen vizsgálgatták. A térkép kiindulásánál egyetlen belépési pont volt látható – egy szélesebb sziklarepedés. Innen ágazott el körülbelül tíz kisebb útvonal, és minden másodlagos ágból számtalan harmadlagos és negyedleges ösvény futott ki, amelyek egyre kisebbek lettek, ahogy sokasodtak az elágazások. A legfőbb ágakat számok jelölték, az abból kifutó utakat nagybetűk. A másodiknak hat kisebb elágazása volt, amelyeket Duke az A-tól F-ig tartó betűkkel feliratozott. A harmadik pedig, ami mellé gondosan egy 3-ast is biggyesztett, mélyebb volt, és annyi ága volt, hogy J-ig szükség volt az ábécére.

– Három B – mutatta Leo. – Itt.

– De mi az a kdk? – Ám alig mondta ki a kérdést, Lilyből már ki is buggyant a válasz. Izgatottságában újra csapott egyet a fatönk tetejére. – Kelet, dél, kelet! Leo, ezek a fordulók irányai a Hármas B réskanyonban! – Megragadta a férfi karját. – Ezek a pontos irányok.

Leo rátámaszkodott a fatönkre, megcsókolta Lilyt, és érezte, hogyan görbül mosolyra a nő szája az övé alatt. Adrenalin ömlött az ereibe. Tényleg meg fogják találni!

– Készen állsz? – suttogta a férfi, és a homlokát Lilyéhez támasztotta.

A nő bólintott, és incselkedve megcsókolta Leót, aki úgy érezte, a vére héliummá változott, és csukott szemhéja mögött csillagok pattognak. Ott lebegett a nyelve hegyén, hogy kimondja: Szeretlek.

De vannak hangok, amelyek olyan könnyen megkülönböztethetők, hogy Leo füle bárhol felismerte volna őket. Például az anyja hangját. A rendőrségi szirénát. A tojás héjának feltörését. Még mielőtt az agya be tudta volna sorolni a hangot, a teste már megfeszült.

Lépések zaja a száraz ágakon keresztül.

Egy pisztoly kattanása, ahogy kibiztosítják.

Huszonhatodik fejezet

– SZEVASZTOK, SZERELMES MADÁRKÁK! – hangzott egy elnyújtott hang Leo háta mögül. – Hadd lássam a kezeteket!

Lily körbenézett, tágra nyílt szemmel, és két férfit látott meg az árnyékban állva.

Az, amelyik fegyvert tartott a kezében, magasabb volt, vaskosabb, koszosabb, nadrágján vérfolt és szakadás, duzzadt bicepszét horzsolások és vágások ékítették. A másik, inas, kis termetű emberke sem volt sokkal jobb állapotban: neki a halántékát borította alvadt vér, szőkés haját összetapasztva. A kezéről koszos kötés lógott. Mindketten Terryhez hasonló stílusban, katonai gyakorlóruhába öltöztek.

Lily feltételezte, hogy személyesen az Elveszett Fiúkkal állnak szemközt.

Leóra nézett a fatönk fölött, aki döbbent, üres arccal meredt a váratlan látogatókra. Továbbra is Lilyvel szemben állva, lassan felemelte két kezét, tükrözve a nő mozdulatát. Őrület, de Lilynek átfutott az agyán, vajon e túra előtt szegeztek-e Leóra valaha fegyvert. A férfi élete normális volt. Egy irodai fülkében dolgozott, és borkóstoló túrákra utazott. Franciaországban megpróbálkozott a sajtkészítéssel, ami röhej.

Elég volt egy hetet töltenie Lily társaságában, és a mérleg egy halott haver meg egy törött lábú. Az arca egyik oldalán mély vágás, és egy fegyvercső mered a koponyája felé.

Bicepsz a fegyverével bökött a barátja felé.

– Jay, vedd el a táskájukat!

– Úgy látom, vérzel, Jay – mondta neki Lily, és nem kis büszkeség töltötte el a szívét, hogy legalább nem könnyítették meg Leóval az üldözőik dolgát. – Lepottyantál valahonnan?

A férfi mogorván nézett, és olyan erőset rántott a hátizsákján, hogy a nő előrebukott. Leo dühösen nekirontott a férfinak, és hátralökte, Lily pedig a zűrzavart kihasználva kinyújtotta a kezét…

Hideg fém nyomódott a homlokának.

– Én nem tenném – mondta Bicepsz.

Jay nagy rántással lábra állította Lilyt, Bicepsz pedig elkobozta az övéből Terry pisztolyát. A picsába.

Leo szeme elkerekedett.

– Az az izé egész végig ott volt a nadrágodban?

– Nem teljesen végig – felelte Lily.

Jay gyorsan átkutatta a nő zsebeit, közben Bicepsz felkapta a térképet a fatönkről, majd a táskák tartalmát vizslatta, hanyagul a földre dobálva mindent, ami nem érdekelte.

– Hadd találgassak – szűrte Lily összeszorított fogai közt, Jaynek címezve szavait, aki a hátsó zsebei átkutatását nagyvonalúan kiegészítette egy alapos fenékfogdosással. – Terry haverjai vagytok? Tudjátok, néhány napja elvált a csapattól.

– Aha. – Jay továbblépett, hogy Leót is megmotozza.

– Tudjátok, merre ment? – játszotta Lily a tudatlant, hátha. – Egyik reggel felkeltünk, és Terry sehol.

Jay a füle botját se mozdította erre, csak bökött egyet az állával a levegőbe.

– Kevin! Megvan már végre?

Bicepsz – Kevin – kivette Duke naplóját Lily táskájából, és győzedelmesen feltartotta a levegőbe.

– Meg. – Végiglapozta a füzetet, aztán a farzsebébe tuszkolta, és biccentett egyet a fatönk felé. – Három Bkdk! Kösz a segítséget.

– Szívesen. – Leo megköszörülte a torkát. – De sajnálattal közlöm, hogy a kód csak elterelő hadművelet.

Lily igyekezett semleges arcot vágni.

Jay a homlokát ráncolta, és tétován tett egy lépést Leo felé.

– Mi van?

– Ez a kód itt, a fatönkön – magyarázta Leo. – Azt hinné az ember, hogy kapcsolódik ahhoz a térképhez, és a segítségével meg lehet találni a kincs rejtekhelyét, de én inkább arra fogadnék, hogy nem így van. Terry… – Hirtelen elharapta a mondatot, és az arca alig észrevehetően megrándult. – Terry tényleg okos, és bőven volt alkalma, hogy megszerezze a naplót. Valószínűleg alaposan átnézte a dolgokat, és rájött, hogy Duke nem igazán hagyott írásban maga után semmi fontosat.

– Nem hagyott fontosat? – visszhangozta Jay, és letörölt a homlokáról egy sávnyi vérrel keveredő izzadságot, ami a szemébe folyt. – Ezt meg honnan veszed?

– Mi másért hagyta volna ott nekünk Terry? – kérdezte Leo, és Lilynek végre leesett. Ha ez a két seggfej elviszi a naplót, nekik Leóval lőttek. – Így, hogy ketten vagytok itt, nélküle, srácok… Attól tartok, tud valamit, amit mi nem.

– Például? – lökte oda Kevin pökhendin, de a homlokán aggodalmas ránc jelent meg. – Mit tudhatna Terry?

– Ha tudnánk, aligha ácsorognánk itt – vonta meg Lily a vállát.

Kevin pár másodpercig némán pislogott.

– Hű. – Aztán valamivel értelmesebb arcot vágva megkérdezte: – Akkor miért vagytok itt? Ha annyira biztosak vagytok benne, hogy használhatatlan a cucc?

– Hogy miért? – Nem jutott eszébe semmi. – Hát, mert… mert…

– Egyfajta lezárásként végigmegyünk Duke útján – vágott közbe Leo. – Mert ő itt Lily Wilder, ugye. Az a Lily Wilder, megvan, srácok? És így szeretnénk leróni a kegyeletünket az apja előtt, hogy végső búcsút mondjunk neki.

– Hát, igen. Lezárás. Elég nehéz erről beszélnem – tette hozzá Lily.

Jay összeszűkült szemmel tanulmányozta a nő arcát.

– Lezárás. Én ezt nem veszem be. – Szívott egyet a fogán, és a fejét rázta. – Csak azt akarjátok, hogy itt hagyjuk nektek a naplót. Faszt – nyomatékosított.

Lily frusztráltan felnyögött gondolatban.

Jay és Kevin összedugta a fejét, és sutyorogva vitattak meg valamit, de a titok megőrzésére tett elővigyázatosság kudarcba fúlt, amikor Jay hallhatóan válaszolt egy megjegyzésre:

– Terry vagy ott van már, vagy legalább megelőzzük – bökött állával a réskanyon felé, jelezve, Gyerünk.

Kevin a válla mögött Leóra és Lilyre nézett.

– És ezekkel mi legyen?

– Magatokkal vihetnétek minket is – javasolta Leo gyorsan. – Lily mindenki másnál jobban ismeri Duke rejtjeleit.

– Már ha nem próbálnátok az első adandó alkalommal jól kicseszni velünk.

Leo feje enyhén oldalra billent, jelezve, Hát, igen, van benne valami.

– Emellett – lengette meg Kevin a naplót – már tudjuk az irányt. Nincs rátok szükségünk. Így hát eljött a pillanat, hogy fájó búcsút vegyünk egymástól. – Benyúlt a hátizsákjába, és elővett egy köteg gyorsbilincset, ugyanolyat, amilyet Terry holmijában is találtak.

Míg Jay Lilyn tartotta a fegyver csövét, Kevin odalépett Leóhoz, hátrahúzta a két kezét, és nyugtalanító kattogással összebilincselte őket. Aztán ráparancsolt, hogy üljön le, és bokában a lábát is megkötözte. Aztán Lilyvel is végigment a mozdulatsoron, és a két rabot egymásnak háttal ültette a füves tisztáson.

Lily agyán egy pillanatra átfutott, hogy a két fickó nem akarja-e őket így is főbe lőni, de Jay csak benyúlt a nő hátizsákjába, kivett belőle egy proteinszeletet, majd a két táskát arrébb rúgta, hogy ne érjék el őket. Aztán beleharapott a szeletbe, és a csomagolását ledobta a nő lába mellé.

– Remélem, nem lesztek éhesek!

Kevin horkantott.

– Jó nagy fasz vagy, Jay, tudod?

– De nem ölök embert – rántotta meg a vállát Jay. – Ami innentől történik, az az ő ügyük az anyatermészettel.

Kevin még egyszer, nyomatékosan meglengette a naplót Lily felé.

– Köszi, megint, srácok. Ha látjátok Terryt, mondjátok meg neki, hogy bekaphatja. Én szóltam előre, hogy ne szarakodjon velünk! – Vetett még egy pillantást a rabok földön szétszórt holmija felé, és búcsúzóul rúgott egyet a hátizsákjukba. Aztán önelégült vigyorral hozzátette: – Sok szerencsét, Lily Wilder!

***

A nap magasan járt a fejük fölött. Még el sem kezdték kitalálni, mit csináljanak ebben a szorult helyzetben, Lilyről máris szakadt az izzadság.

– Nem hiszem el, hogy ez történt velünk – szólalt meg Leo. – Szerintem az imént rabolt ki minket a világ két legnagyobb hülyéje, és aztán még meg is bilincseltek.

– Látod még őket? – A férfi nyaka abba az irányba fordult, amerre az a két idióta elindult.

– Ja. – Leo oldalra dőlt. – De már csak alig. Még mindig a sziklafal mentén battyognak.

– Szólj, ha már teljesen eltűntek. – Lily agyában száguldottak a gondolatok, végigsorolta magában az összes lehetséges szabadulási módszert. Rettentő dühös volt Terryre, amiért segítőket hozott magával, főként, hogy ezek a fickók voltak azok. Ha nem lett volna már halott, hát ő lökte volna le a szikláról, az tuti.

– Jól van. – Leo egy kis időre elnémult, mielőtt újra szólt volna. – Lily?

– Igen?

– Szeretném, ha tudnád, hogy a tegnapi volt életem legszebb éjszakája.

A nő megmerevedett, és a homloka ráncba szaladt.

– Ugye, tudod, Epekedő Városi Fiú, hogy nem fogunk itt meghalni?

Nevetés a túloldalról.

– Persze hogy tudom. De hallottam, milyen nehezen veszed a levegőt, ami mindig figyelmeztető jel, és gondoltam, elterelem egy kicsit a figyelmedet.

– Kurvára dühös vagyok – vallotta be Lily. A szíve akkorákat ütött, mintha szét akarná verni a csontvázát. – Képtelen vagyok felfogni, hogy elvitték a naplót. Meg azt, hogy itt ülünk megkötözve, miközben az a két marha…

– Lily…

– …lazán odasasszézik a rejtekhelyhez, és elvisznek mindent, amire az apám feltette az életét…

– Amikor először feküdtem le valakivel utánad – vágott közbe már-már túl fesztelenül Leo –, megkértem, hívjon „cowboynak”.

Erre Lilyből, a helyzet dacára, kitört a nevetés.

– Bocs, mi van?

Érezte, hogy a háta mögött Leo bólint.

– De végül… hát, tudod, nem működött nálam, nyilvánvaló okokból.

– Mégpedig? – Működött, vagy sem, Lily bordáin azonnal indaként futott fel a féltékenység.

– Talán mert nem te voltál? – Leo hallhatóan vigyorgott, miközben ezt mondta. – Bűntudatom volt, rettentően éreztem magamat, és annyira szomorú voltam, hogy csak úgy előjött belőlem. „Hívj cowboynak!”

Lily előrehajolt, és magát is meglepve, felröhögött.

– De hát én sosem hívtalak cowboynak!

– Tudom én. – Leo háta a nőéhez préselődött, ahogy hátradőlt. – De nagyon sok idő eltelt, amióta eljöttem, és kétségbeesetten akartam bizonyítani magamnak, hogy megy a dolog, de… istenem… mármint… szegény csaj. Lehet, hogy azóta már százszor röhögtek a sztorin a barátnőivel.

– Ha attól egy kicsit jobban érzed magad – felelte Lily –, én lehánytam az első fickót.

– Annyira szomorú voltál, hogy hánytál?

– Annyira szomorú voltam, hogy iszonyatosan berúgtam, és aztán hánytam. – A nő egy pillanatra elhallgatott. Leo megcsinálta. – Sikerült elterelned a figyelmemet. Cowboy!

– Időt hagytam neked, hogy lehiggadj. – Lily érezte, hogy ismét oldalra dőlve kémlel a távolba. – A két húgyagyú eltűnt. És ki kell találnunk, hogy lógjunk meg innen, mielőtt visszatérnek. – Rángatni kezdte a bilincseket.

A nő komolyra fordította a szót.

– Senki sem ismer annyira, mint te.

Leo elnémult, a levegő melegen, súlyosan vette körbe őket.

– Emlékezz majd erre, amikor megpróbálod elmagyarázni, miért nem működnek köztünk a dolgok. De először…

A nyugtalanság méhrajként csapódott be újra Lily mellkasába. Gyorsan rájuk borított valamit, hogy koncentrálni tudjon.

– Igaz. Van pár ötletem.

– Mint például?

– Ha valahogy sikerül egymást álló helyzetbe segítenünk, akkor megpróbálhatnád eltörni a bilincseket.

– Eltörni? A szabadságvágyam erejével?

Lily nevetett.

– Téged még sosem tartóztattak le?

– Ezt komolyan kérdezed? Befektetési algoritmusokkal foglalkozom. Általában kilenckor már alszom. Ugyan, milyen helyzetben tartóztattak volna le, és bilincseltek volna meg gyorskötözővel?

– Oké, ha jól értem, ez egy nem.

– Mert téged igen? – kérdezte hitetlenkedő hangon Leo.

A nő úgy döntött, ezt a kérdést egyelőre elteszi a később megbeszélendő, problematikus témák polcára, és inkább az aktuális gondjaikra fókuszál.

– Könnyebb, ha az ember keze elöl van, de hátul is megoldható. Azt nem tudom, én elég erős vagyok-e ahhoz, hogy ezt a fajtát eltörjem, de szerintem te valószínűleg igen. Ha megfelelő erővel húzod lefelé a kezedet, akkor a bilincs eltörik a leggyengébb pontján.

A felvetést a háta mögött hosszú némaság fogadta.

– És a következő ötlet? – kérdezte végül Leo.

– Ez a két agybajos nem találta meg a kést a bakancsomban.

– Kés van nálad?

– Elfelejtkeztem róla, mert ideges voltam, és azon gondolkodtam, hogyan ölhetném meg Terryt még egyszer – szusszant Lily. – Látod? Tényleg jó, hogy sikerült lenyugtatnod.

Nem kevés percbe telt a következő művelet, de végül Leónak sikerült olyan irányban lefeküdnie oldalvást a földre, hogy a megfelelő irányba essenek a testrészei, majd tovább manőverezve, hogy a keze Lily bakancsa közelébe kerüljön.

– Ki tudnád kötni a fűzőt? – kérdezte Lily.

– Nem is tudom, talán? Olyan érzésem van, mintha tíz hüvelykujjam volna. – A háta mögé kötött kezekkel sokat kellett matatnia, mielőtt az egyik fűzőt kikötötte és meglazította.

– Jól van, megpróbálom lelökni a lábamról – mondta Lily. – De tudsz segíteni?

– Hát… jól van…

– De úgy kell lelökni…

– Egy kicsit össze tudod húzni a lábfejedet?

– Hogy a francba kellene összehúzni a lábfejemet?

– Hát, nem tudom, de… érted, valami olyasmire gondoltam, hogy kisebbnek érezd a lábad a bakancsban.

– Most komolyan, mi a francot akarsz mondani ezzel, Leo?

A nap immár a legmagasabb pontra hágott az égen. Egyetlen, izzadsággal átitatott kupac maradt kettejükből, mire sikerült eléggé kihúzni Lily lábát a bakancsból ahhoz, hogy a kés a földre essen. Leo addig küzdött, míg a szájával fel nem emelte, aztán át nem ügyeskedte a kezébe. Végül visszamanőverezett a nő mögé, és nekidőlt háttal.

– Jól van. – Lily kifújt egy hajtincset nyirkos homlokából. Alig moccant el a fenekéről, de teljesen kimerült. – Vedd ki a tokból, és óvatosan vágd el a bilincsemet.

Érezte, hogy a férfi a fejét csóválja a háta mögött, és a kést lassan átcsúsztatta a nő kezébe.

– Ezt te csináld. Valami azt súgja, lényegesen profibban bánsz a késsel, mint én.

Lily nagy levegőt vett, mielőtt sietős ujjakkal végigtapogatta a bilincseket, hogy eldöntse, hol érdemes vágni. Aztán, amennyire óvatosan lehetett az adott helyzetben, végighaladt a kés fokán, míg elérkezett a nyélig.

– Maradj nyugton – figyelmeztette Leót.

A férfi idegesen nevetett.

– Elhiheted, nemigen megyek sehová.

Több perc eltelt azzal, hogy Lily apránként próbálta elfűrészelni a bilincset, újra és újra ellenőrizve a folyamatot, nehogy nagyon megvágja Leót, és közben arra is ügyelnie kellett, hogy ne zsibbadjanak el nagyon az ujjai, mert leejthette volna a kést.

– Lily, ha véletlenül nem jutunk ki innen élve…

– Kijutunk!

– De ha mégsem – nyomatékosított Leo –, akkor tudd, hogy én tényleg szeretlek.

Lily elfojtott egy mosolyt, de továbbra is a feladatra koncentrált.

– Te sem állsz épp rosszul nálam.

– Hűha. Csitulj, szívem!

– Inkább te csitulj most. Ülj nyug… – Leo felszisszent, Lily megdermedt. – Basszus, bocs!

– Csináld! Csak felszíni seb.

Lily mély levegőt vett, és folytatta.

– Szerintem… majdnem… kész… – És egy halk csattanás hallatszott, majd megszűnt Leo vállában a feszültség, a két karja szabaddá vált, és ernyedten lelógott.

– Atyám, Lily! – Felpattant ültéből, Lilyhez ugrott, megrázogatta a kezét, aztán megfogta két oldalról a nő arcát, és közelebb hajolva megcsókolta. – Megcsináltad!

A nő vérében szétáradt az adrenalin és az öröm.

– Gyorsan, gyorsan!

Leo reszkető kézzel vágta el a bilincset a saját bokáján, aztán a nőén. Lily ujjaiba tűszúrásokkal tért vissza a vér. Minden izma sajgott, ahogy feltápászkodott, a lábszára zsibbadt volt, a lábfeje szinte teljesen érzéketlen. Mindkettejük keze véres volt, de a sérüléseik nem látszottak komolynak. Minden maradék energiájukat összeszedve odabicegtek a hátizsákjukhoz, belehajigálták a holmijukat, aztán amilyen gyorsan csak tudtak, eliramodtak abba az irányba, amerről jöttek, behúzódva a kanyon fala adta árnyékba.

Huszonhetedik fejezet

SZÁRAZ CSERJÉKEN ÉS ÉLES SZIKLÁKON másztak keresztül, aztán a folyó partján futásnak eredtek. Sűrűn nézegettek hátra a válluk fölött, majd behúzódtak a hűvösebb árnyékba, ahol, Leo reményei szerint, biztonságban el tudtak rejtőzni, míg kitalálják, mi a fenéhez kezdjenek.

Miután egy ideig derékból meghajolva, térdükre támaszkodva próbálták visszanyerni a rendes lélegzetvételüket, Lily felállt, odalépett a sziklafalhoz, és a hátát nekivetve lerogyott a tövébe. Az emelkedett hangulat egyértelműen elillant, és ahogy a testtartása is tükrözte, már csak a kudarc súlya maradt.

– Ez szívás.

Ha volt is kincs, megszerezték tőlük a Duke által hagyott információkat, és kemény munkájuk jutalmát az orruk elől happolták el. Leo ugyan rövid időre hagyta magát eltéríteni egy tesztoszteronízű sztori felé – menj utánuk, vedd vissza tőlük, ami titeket illet! –, ám pontosan tudta, hogy ennek semmi valóságalapja. Az egyik, hogy két fegyveres férfiról volt szó, akikről sütött a Terry-féle téboly. A másik, még fontosabb, hogy Lily közel járt ahhoz, hogy végképp elveszítse a hidegvérét, és Leo tudta, hogy legalább egyiküknek észnél kell lennie.

Őszintén szólva, a pénz csak kevéssé izgatta. Na, persze, nyilvánvalóan érdekelte az is – hiszen ő sem volt teljesen holdkóros –, de leginkább mégis azt érezte fontosnak, hogy magukért harcoljon, most, amikor Lily úgy nézett ki, mint akiben nem maradt erő ehhez. Vajon egy rakás pénz mindent könnyebbé tenne? Istenem… hát, igen. De mindennél inkább arra vágyott, hogy Lilyt olyan élethez segíthesse, amelyben valóban öröme telik. A reménytelenségnél kevés rettenetesebb érzés létezik. Leo úgy érezte, ő már csak tudja.

Lily testtartása fáradtságot, kudarcot és megadást tükrözött, ahogy ott ült a földön, szórakozottan rágcsált egy proteinszeletet, és a szemben lévő sziklafalra bámult üres tekintettel. Nem kellett hozzá nagy léleklátó tehetség, hogy Leo megállapítsa, egy lefelé tartó spirál közepén jár éppen. Tíz napja sincs, gondolta, amikor ő ült Cora végzős vacsoráján, agyában a saját spirálszerű rádöbbenésével, hogy a húgának többé nincs rá szüksége, és neki fogalma sincs róla, hogyan fog olyan életet élni, amelyben csak ő maga van.

– Ha húsz év eltelik, mielőtt újabb proteinszeletet kell ennem – jegyezte meg Lily, miközben szemmel láthatóan nehézkesen rágta-nyelte a falatokat –, az is hamar lesz.

– Érthető.

A nőt szemlátomást hidegen hagyta, mennyire poros alatta a talaj, hátára dőlt, felnézett a kristálytiszta égre, ami kikandikált a föléjük magasodó sziklafalak közti kis résen.

– Tehát, összefoglalva, nemcsak pénzem nincs, nemcsak kiraboltak minket, fegyverrel, de holnap még a rendőrséget is fel kell hívnom, hogy elszámoljak egy halott túrarésztvevővel, és azt sem tudom, hol kellene kezdenem.

– Én tényleg remélem, hogy minden rendben lesz – mondta neki Leo. – És az biztos, hogy legalább túl leszünk az egészen, és tovább élhetjük az életünket.

Lily lehunyta a szemét, és lassan kifújta a levegőt.

– Megengeded, hogy emlékeztesselek, mindenki másnál jobban ismerlek?

– Leo, én most nem…

– Figyelj ide, Lil – mondta a férfi. – Van egy lakásom New Yorkban. Kicsi, de szép. Tudom, hogy nem ideális, de ezúttal eljöhetnél velem. Csak egy rövid időre, míg kitaláljuk, mi legyen a következő lépés. Elég jól tudtam takarékoskodni. Arra nem elég, hogy visszavásároljuk a földedet, de valószínű, hogy megkapom azt az előléptetést, aztán ha egy évig tovább dolgozom, és amennyit csak tudunk, félreteszünk, el tudunk költözni északabbra, és lovakat tarthatunk.

– Egyáltalán mit tudnék kezdeni magammal New Yorkban, míg nem tudunk elköltözni?

– Képzelhetnéd azt, hogy vakációzol.

– És Bonnie-val mi lesz?

– Nicole tudna gondoskodni róla meg a többi lóról, míg el nem tudjuk szállítani őket oda, ahol végül kikötünk. Én pedig gondoskodnék rólad.

Lily arcáról le lehetett olvasni: Mégis mit látsz rajtam, amiből arra következtetsz, szükségem van rá, hogy bárki gondoskodjon rólam?

– Csak megpróbálok módot találni rá, hogy együtt lehessünk – folytatta Leo, immár valamivel frusztráltabban. – Ha ezt nem akarod, akkor persze eleve esélytelen az ügy.

– De akarom. – Lily újra lehunyta a szemét, aztán megkereste a férfi kezét, a mellkasára húzta, a szíve fölé, és a saját tenyerével betakarta. – Ne haragudj rám. De egy dologban igazad van. Ahogy itt ülök, megpróbálom elképzelni, hogy elköltözöm innen. Csakhogy nem tehetem. Nem hagyhatom el Nicole-t. És Leo, figyelj, talán ha háromszáz dollár vagyon van a nevemen. Teljesen tőled függenék, és… és nem tehetem – ismételte halkan.

– Most, hogy Cora tandíját kifizettem, eleget keresnék ahhoz, hogy fenntartsuk belőle magunkat. Engem nem érdekel a pénz.

– De engem igen. – Lily megsimította a hüvelykujjával Leo kézfejét. – Cseberből vederbe kerülnél: miután sok éven át támogattál egy nőt, most kezdhetnél támogatni egy másikat. Nem akarom, hogy ilyen kapcsolatunk legyen.

– Én egyáltalán nem így látom.

Lily nem is reagált erre.

– Eladhatnám Duke faházát, de ki a fene vásárolna földet Hesterben? – Leóra nézett. – Ebből nekem kell kimásznom, nem oldhatod meg helyettem.

A férfi odahajolt hozzá, megbökte a kalapja karimáját az ujjával, és újra megcsókolta.

– Jól van, nem fogok erőltetni semmit.

– Elhiheted, hogy jólesne, ha erőltetnéd – felelte halkan a nő. – Csak szimplán nincs egyszerű válasz.

– Ki fogunk találni valamit – ígérte Leo. – De valószínűleg nem ma. Sétáljunk egyet!

Felálltak. Mindenük fájt, tele voltak sebesülésekkel, koszosak voltak, de mentek tovább. És ezenkívül, legalábbis ma még, együtt voltak.

Holnap, futott át Leo agyán, holnap talán el is kell köszönnünk egymástól.

***

Egy kisebb, kiálló sziklaperemen leültek, lelógatták a lábukat, összefonták az ujjaikat. Délután volt – nem sokkal három óra után –, de olyan érzésük támadt, mintha egy éve ébren lettek volna. Az eléjük táruló ég hibátlan zafírszínben tündökölt. Lily maga mellé vette kinyitott hátizsákját, és még így is, hogy a ruhái benne voltak, üresnek tűnt a napló nélkül.

Kivette Terry műholdas telefonját, és bekapcsolta. Leo arra gondolt, akár hálásak is lehetnének Jaynek és Kevinnek, amiért nem kobozták el, amikor átkutatták a hátizsákjaikat.

– Szólok Nicnek, hogy holnap jöjjön értünk.

Leo bólintott, nézte, hogyan tárcsázza a nő a számot emlékezetből. Fémes hanggal érkezett hozzá a telefoncsöngés túloldali zaja.

– Halló?

– Helló, Nic, én vagyok az! – Leo nem hallott mást, csak Nicole hangját, távoli kivehetetlen szavakat. Lily a fejét rázta. – Teljes kudarc volt. – Újra hallgatott egy ideig. – Később elmesélem az egészet, de Terry együttműködött néhány fickóval. Követtek minket idáig, elvették a fegyverünket, aztán megkötöztek minket. – Újabb szünet, Leo füléig újra csak a zaj jutott el, ahogy Nicole kiabált valamit. – Hát, igen, tökkomolyan. Nic… Nic… most csak figyelj rám, légy szíves. Ha el tudnál jönni értünk oda, ahol elváltunk egymástól, megpróbálnánk odaérni holnap kettőre. – Lily megint várt egy kicsit, aztán Leóhoz fordult: – Nic azt mondja, Bradley-nek haza kellett repülnie, Walter meg egy moabi hotelben lábadozik. – Újra Nicole-ra figyelt. – Akkor úgy sejtem, csak te jössz értünk. Készítsd a lelked, óriási bulit csapunk Archienál, mielőtt visszaeresztjük Leót New Yorkba.

Jaj.

Lily elköszönt a barátnőjétől, aztán elvette a fülétől a készüléket, bontotta a vonalat, és visszatette a hátizsákjába. Rövid ideig némán meredt maga elé, aztán dühösen felnyögött.

– Én tényleg szívből utáltam azt a naplót – mondta. – De még rosszabb érzés tudni, hogy Terry hülye barátainál van. Ennyi maradt rám Duke-tól.

Leo nem tudta, mit válaszolhatna. A nőt iszonyatosan bonyolult szálak fűzték a naplóhoz, és a férfi meg sem próbált úgy tenni, mintha fel tudta volna fogni az érzelmei mélységét. Inkább egyszerűen megszorította Lily kezét.

A nő előkotorta a fotót, amely Duke-ot ábrázolta a fának dőlve, és eleresztette Leo ujjait, hogy két kézzel megfoghassa. Egy nap talán, amikor már nem lesz ilyen friss a csalódottsága, képes lesz beszélni az apjáról, meg arról, hogy ez a mostani túra hogyan változtatta meg a közös történetükkel kapcsolatos érzéseit. De ma még nem jött el ennek az ideje.

– Annyira dühös vagyok – jegyezte meg halkan. – És iszonyatosan szeretném megtudni, azok a seggfejek találnak-e valamit.

– Atyám, én is! – robbantak ki a szavak Leóból. – Majd beledöglök.

Lily nevetett.

– Az egyik felem azt gondolja: Csesszék meg azok a hülyék. Remélem, nem lesz ott semmi. De közben meg: Annyira jó volna tudni, mi is közel jártunk-e.

– Ugyanez, részemről is.

Lily dobolni kezdett a combján. Közelebb hajolt a fotóhoz, és hunyorogva szemügyre vette. Felnézett, a homlokát ráncolva tűnődött egy kicsit, aztán megint a kép felé fordult, ezúttal még feszültebb figyelemmel.

– Várjunk csak!

– Mi az? – kérdezte Leo.

Lily a képre bökött.

– Vajon tényleg azt látom, amit látok? – A férfi kezébe adta a fotót, és lehunyt szemmel kérte: – Írd le a képet. Minden részletet, amit látsz. A legapróbbat is.

– Miért?

A nő a fejét csóválta.

– Csak tedd meg a kedvemért.

Leo pár pillanatig üres arccal, értetlenkedve meredt rá, és nem mert belekapaszkodni abba a furcsa kis reménykezdeménybe, ami bizseregni kezdett benne. De aztán Lily odanyúlt, továbbra is csukott szemmel, és megint megkocogtatta a fotót.

– Légy szíves, Leo!

– Hát, jó. Egy… öhm… fekete-fehér fotót látok – kezdte a férfi. – Egy kunyhó a kanyonban. Egész pici, fadeszkákból ácsolták, maximum háromszor három méter lehet. Két ablak, kicsik, egyformák. Köztük kémény. És Duke a bal oldali fának dől, egy sör van a kezében, mosolyog. – Lassan kifújta a levegőt. – Duke fája, aminek a kivágott tönkjét megtaláltuk.

– Nekünk balra, vagy neki?

Leo zavartan pislogott a nőre.

– A fotó bal oldalán van. A jobb karjával támaszkodik rá.

– Melyik keze tartja a sörösüveget?

Leo újra megnézte.

– A bal.

– Pontosan. És hány ujját látod?

Leo úgy érezte, a gyomra kiesett a hasából, és lebucskázott a szikláról.

– Ó, basszus.

Felnézett. Lily szeme kinyílt, és a fejét rázta, mosolyogva.

– Nem lehetséges, igaz? A bal kezén csak négy ujja volt.

– Akkor hogyan…

Lily elvette tőle a fotót.

– Elterelő hadművelet! Szándékos. Csak az tud rájönni, aki jól ismerte Duke-ot. Leo, ez egy tükrözött kép.

Tükörkép.

Duke nem egy balján lévő fának dőlt, hanem egy jobb oldalinak, és azt még csak meg sem nézték.

– De láttál ott másik tönköt? – Az biztos, hogy Leo nem látott mást, csak korhadó fát és összetört sziklákat.

– Nem! – vigyorgott rá Lily. – De fura is lett volna, hiszen betemették az összedőlt tűzhely maradványai.

– Atyám… Vissza kell mennünk – jelentette ki Leo elfúló hangon.

Lily megfordult, és vadul kutatni kezdett a hátizsákjában.

– Megadod Bradley és Walter számát? – Leo ledarálta mindkettőt, és a nő vállán áthajolva figyelte, hogy az egész csoportnak üzenetet küld: A fotó tükörkép. Még ne gyertek értünk. Szólunk, ha többet tudunk!

Megnyomta a Küldés gombot, aztán visszadobta a telefont a hátizsákba.

– Csapó kettő? – Olyan széles vigyorral nézett Leóra, hogy az összes fogát meg lehetett számolni.

– Csapó kettő!

Huszonnyolcadik fejezet

A TISZTÁS FELTÁRULT ELŐTTÜK, és miután meggyőződtek róla, hogy senki sem ólálkodik körülöttük, Lily és Leo odarohantak az összedőlt kéményhez – ugyanoda, ahol alig két órája álltak. Bár mindkettejük keze tele volt vágásokkal és horzsolásokkal, alig érzékelték, miközben a földkupacot túrták, hogy előkerítsenek alóla egy fatönköt, ami lényegesen rosszabb állapotban volt, mint a másik a túloldalon.

Mivel éveket töltött a kövek és egyéb törmelékréteg alatt, nem tudott úgy kiszáradni, mint a másik. Az évgyűrűk egy része megduzzadt, a kéreg helyenként elrothadt, és levált. Csak reménykedni lehetett, hogy olvasható lesz, ami még látható rajta.

Leo közelebb hajolva ellenőrizte a helyzetet, miközben Lily a háta mögött állva, torkában dobogó szívvel figyelt.

– Látsz valamit? – kérdezte? – Megint Braille?

– Valami egyértelműen van itt. – A férfi benyúlt a hátizsákjába, kivette a kulacsát, és vizet öntött a felületre, ahogy Lily tette korábban. – Nézzük csak! Látod ezeket a pöttyöket?

Lily is leguggolt mellé. Bár ezek a jelek nem voltak olyan jól kivehetők, ő is egyetértett, hogy nagyon hasonlítanak az előzőekhez.

De a nő már fáradt volt, minél tovább meredt rá, annál inkább összekuszálódtak a szeme előtt, kivehetetlen, zűrzavaros masszaként.

– Hiába bámulom, az agyam képtelen összerakni.

Leo kézbe vett egy botot, egy kisebb területen elsöpörte a talajról a port meg a lehullott leveleket, és lemásolta a mintát. Néhány perc elteltével hátralépett.

– Ez jobban látható?

Lily összehasonlította az ábrát azzal, ami a fába volt égetve.

– Azt hiszem…

Leo elgondolkodva írni kezdte a rajzok alá: 2, F, k, é, ny, k.

– Ezúttal sokkal kevésbé vagyok magabiztos – mormolta.

Lily az utolsó két pontra mutatott, mellettük, középtájon egy harmadikra.

– De ha ez egy szándékos pont, és nemcsak egy folt a fán, akkor ez az utolsó jel nem k, hanem o.

– Igaz – helyeselt Leo. – De ha a kettes a réskanyont jelenti, az F pedig az elágazó szakadékot, amibe be kell fordulni, a négy betű pedig a Labirintusba befelé haladó fordulók iránya, az o-nak nem volna értelme.

– Szerintem helyesen rajzoltad. – Lily, aki minden hangra a fülét hegyezte, körbekémlelt.

– Biztosra vesszük, hogy az első kód megtévesztés volt? Duke tenne ilyesmit?

– Ennél jellemzőbb talán nem is lehetne rá semmi. Szinte hülyének érzem magamat, amiért nem számítottam rá.

Leo lenézett a porba, aztán fel a fatönkre, majd vissza, le.

– Ha Duke fotója tükörkép, akkor határozottan ez az a fatönk, ami nekünk kell.

– Válasszuk ezt – zárta le Lily a gondolatmenetet, és megrángatta Leo ruhaujját. Felnézett a réskanyonok irányába vezető ösvényre, mert elfogta valamiféle paranoid előérzet, amitől képtelen volt megszabadulni: mintha nem lennének egyedül. – Lehet, hogy az a két idióta távolról sem a legragyogóbb elme, de ha feltesszük, hogy igazunk volt a fával kapcsolatban, akkor csak idő kérdése, hogy rájöjjenek, rosszak az irányok. És ha ránk találnak, biztosra veszem, hogy nem csak gyorsbilincset kapunk.

Lépések recsegtek mögöttük a száraz leveleken, és Lily ezúttal biztosan tudta, hogy nem csak képzeli a hangokat. Megpördült, előkapta a kését, és vagy tíz méterre meglátott egy alakot, akit hátulról világított meg az alacsonyan járó nap. Mindketten felpattantak, Leo maga mögé lökte a nőt, hogy a testével fedezze.

Aztán Lily moccant úgy, hogy igenis a férfi kerüljön mögé, miután meghallotta megkönnyebbült hangját:

– Haver!

– Bradley?

– Apám, ha látnátok most magatokat! – Bradley nevetve figyelte az arckifejezésüket, aztán megcsóválta a fejét. – Mindketten pánikoltok, látom. Pedig csak én vagyok az.

Lily és Leo kurta, tanácstalan pillantásokat váltott.

– Hogyan… mit keresel itt? – kérdezte Leo. – Nicole azt mondta, visszamentél New Yorkba.

Bradley arcán meglepettség futott át.

– Ti beszéltetek…? Ó, hát igen. Azt mondtam neki, hogy haza kell repülnöm, de egyszerűen nem tudtam megbarátkozni a gondolattal, hogy nélkülem jöttetek el. – Megránduló arcáról sütött az önkritika. – Ez volt életem legnagyobb mókája, képtelen voltam felhagyni vele. Mondjátok már, mi történt! Lefogadom, hogy óriási volt. – „Bradley, a hegyiember”-szerű vad csatakiáltást hallatott, aztán rájuk vigyorgott.

Lily úgy képzelte, Leo más körülmények közt azonnal odalép Bradley-hez, hogy meglapogassa a haverja hátát. De most nem moccant a nő mellől – és Lily sem eresztette lejjebb a kést. Nem tudott szabadulni a fura érzéstől, ami úgy tekergett az alhasában, mint egy csörgőkígyó. Miért vállalkozna Bradley egy ilyen veszélyes útra, hogy egyedül besétál a kanyonvidék mélyére? Ha bízik Leóban, miért nem Hesterben várja őket, ahogy a tervek szerint kellett volna?

Bradley-nek nem tűnt fel a hangulat, vagy nem érdekelte. Közelebb lépett, és a fatönkre mutatott.

– Ez az a fa, ami a fotón szerepelt? Basszus, srácok, nem mondjátok, hogy megtaláltátok?

Lilynek feltűnt, hogy Leo óvatosan elsöpri a porba írt jeleket, és a szíve végképp elszorult. Valami nagyon nem volt rendjén. Vajon mikor köszönt el Bradley Nicole-tól, és hogyan találta meg őket ilyen gyorsan?

Sajnos viszont Bradley is felfigyelt a mozdulatra, és az arca elfelhősödött.

– Mi? Nem lehetsz ilyen, ember!

– Csak egy kicsit fura ez – jegyezte meg Leo csendesen –, hogy így felbukkansz itt. Hogyan? Végig kell gondolnom a dolgot.

Bradley kényszeredetten felnevetett.

– Jaj, ne már. Mi ebben a fura? Hiszen én vagyok az. Jöttem, hogy segítsek. Csapatmunka, nem hallottál még róla? Sőt, nem ezt mondta Lily is? – Egyikükről a másikukra nézett. – Na, mi a kód?

Leo megvakarta az állát, és megránduló arccal elnézett valahová a távolba.

– Ez most komoly? – kérdezte Bradley megbántottan. – De hát csak én vagyok az. Örök cimborád, Bradley. Mi a francon kell itt gondolkodni? – Jópofáskodva Leo karjába bokszolt. – Még a kezedben sincs, de már teljesen kiforgatott magadból ez a kincs, ember.

– Nem erről van szó. – Leo hátranézett a válla fölött, abba az irányba, ahol a két férfi eltűnt korábban. – A két fickó, akik pár órája pisztolyt szegeztek ránk, egyáltalán nem volt meglepődve, hogy csak kettőnket talál itt. Ezen gondolkodom.

– Két fickó? – Bradley felvonta a szemöldökét.

Leo válasz nélkül hagyta a kérdést.

– Tudtuk, hogy nem lepi meg őket a hír, hogy Terry eltűnt, mert olvastuk az üzeneteiket. De azt honnan tudták, hogy a csapat is kettévált, ha Terry nem válaszolt nekik azóta? Ki informálta őket?

– Bocs, de miről beszélsz? – Bradley lejjebb hajolt, hogy fentről belenézhessen Leo szemébe. – Miféle pisztoly? Azok a srácok az úgynevezett városból? – kérdezte a homlokát ráncolva. – Lily pultosfiúja?

A nyugtalanság elöntötte a nő vérét, és vele a bizonyosság. Száguldani kezdett a pulzusa.

– Te is együttműködsz velük – jegyezte meg csendesen.

Bradley arca elfehéredett.

– Mi van? Kivel működöm én együtt?

– Te voltál az egyik tagja annak a csoportnak. – Leo oldalra billentette a fejét, és az arcára kiült a megvilágosodás. – Másképp honnan tudta volna Jay és Kevin, hogy ide kell jönniük, ha nem szól nekik valaki Duke fotójáról? Az üzenetekből az derült ki, hogy nyomunkat vesztették, miután elhagytuk a kilátóhelyet.

– Biztosan Bradley hívta fel őket – jelentette ki Lily. – Talán amikor bevittétek Waltert a kórházba. Hacsak… Hiszen a te hátizsákodat egyszer sem vizsgáltuk át. Akár aznap is felhívhattad őket, amikor a vihar volt.

Bradley arcára egy pillanatig őszinte döbbenet ült ki.

Aztán ahogy jött, el is illant, és harsány hahota tört ki a torkán, hozzá derékból meg is hajolt.

– Basszus, képtelen voltam visszafogni magam! – Felegyenesedett, és fél kezével megdörzsölte az arcát. – Ez nem volt betervezve. Fogalmam sincs, min röhögök, srácok.

Lilyt végképp elfutotta a nyugtalanság. Összefűzte az ujjait Leóéval, és hátrált egy lépést.

– Leo! Gyerünk!

De a férfi szilárdan megvetette a lábát, és mereven nézte Bradley-t.

– Neked is elküldtük az üzenetet. – Nagyot nyelt, és fájdalmas arcot vágott. Lily alaposabban megnézte: Leo elsápadt, szinte rosszul lett a döbbenettől. – Megírtuk a csapattagoknak, hogy a fotó tükörkép. – A férfi körbenézett, és a nő ekkor ébredt rá, hogy a hangokat, amiket eddig hallott, nem a képzelete szülte. Jay és Kevin is végig ott álltak a közelben, csak elrejtették őket az árnyak, és kíváncsian várták, mi lesz a végkifejlet. – Azt nem értem, hogy kaphattad meg az üzenetet, ha már itt jártál a nyomunkban egy ideje. Hiszen itt nincs térerő.

– Nem gond, ha mindent átirányít egy műholdas telefonra – jegyezte meg Lily.

Bradley súlyos sóhajjal benyúlt a zsebébe, és előhúzta a készüléket.

– A picsába. Nem gondoltam, hogy ez ennyire világos – vigyorgott aztán a nőre. – Nem nagy ügy elrejteni bármit olyan táskában, amit senki sem vizsgál át. Jézusom, Lily, mondd, mi értelme a szabályoknak, ha nem ügyelsz rá, hogy mindenki betartsa őket?

A nő dühösen felé lépett volna, de Leo átölelte a mellkasát a karjával, és megállította.

– Itt keringtél egész idő alatt – nézett Bradley-re. – Már aznap nekiindultál, amikor elköszöntél Nicole-tól, jól gondolom?

Bradley a zsebébe süllyesztette a telefont, és feltartotta a kezét.

– Jaj, srácok, most komolyan! Nem kellene ezt ennyire tragikusan felfogni. Csak tedd le a kést, és kezdjük elölről. Találjuk meg a rejtekhelyet, és szerezzük meg a pénzt. Később csak röhögünk majd ezen az egészen.

Lily agyára vörös köd szállt, és mindent eltakart a szeme elől.

– Csak… kezdjük elölről? – ismételte dühtől elmélyült hangon Bradley szavait. – Röhögünk? Te most hülyéskedsz velünk?

Leóra nézett, aki szemlátomást nem tudta elfordítani a tekintetét a barátja arcáról.

– Te lökted le Terryt – jegyezte meg színtelen hangon.

Jay és Kevin kiléptek a késő délutáni nap foltos fényébe.

– Mit mond ez? – kérdezte Kevin.

Bradley legyintett.

– Ne foglalkozzatok vele.

Jay elővette a fegyverét, és jelentőségteljes arccal leengedte a combja mellé.

– Mit kell ezen érteni, Brad? Te lökted le Terryt? Mi van?

Lily bőrén úgy terjedt szét a libabőr, mintha jeges ujjak futkároztak volna rajta.

– Bradley! És nem, nem löktem le – felelte ingerülten Bradley. – Miatta szabadultak el a dolgok, azzal, hogy fényes nappal előkapta a fegyvert. Az ő hibája volt, hogy lezúgott a szikláról.

– Ez azt akarja jelenteni, hogy Terry meghalt, ember? – Kevinnek javára kellett írni, hogy szemlátomást őszintén felkavarta a hír.

– Meg – felelte Bradley. – És ahogy mondtam, saját hibájából.

Kevin sóbálvánnyá vált, képtelen volt feldolgozni a hallottakat. Végül Leóra és Lilyre nézett.

– Terry meghalt, ti meg képesek voltatok hazudni nekünk?

– Hazudni…? – Leo elharapta a mondatot, és köhintésszerű, hitetlenkedő nevetés tört ki a torkán. – Fegyvert szegeztetek ránk, és megbilincseltetek. Nem igazán jött automatikusan a lelkifurdalás, amiért visszaélek a bizalmatokkal.

Bradley türelme elfogyott.

– Ne legyünk már ennyire rágerjedve erre a hülye témára! Lépjünk túl a Terry-ügyön. Még csak ott se voltatok, hogy szemtanúi lehettetek volna, mekkora katasztrófa volt az az ember. Megpróbáltam visszarángatni, ő meg begőzölt. Hogy meglöktem-e? Még az is lehet! Az egész tök homályos! De tuti, hogy csak szívességet tettem vele. Eggyel kevesebb ember, akivel osztozni kell.

– Mi itt sem volnánk, ha ő nincs – háborgott Jay.

– De basszus, ti csak a Redditről ismeritek! – Bradley most már leplezetlenül ordított. – Én meg évek óta. Terry nem volt ám az a viharedzett, acélos természetjáró, akinek hittétek. Az, hogy valaki magára ölt egy hetvenzsebes mellényt, még nem teszi azzá. Maximum lesz hová tennie a kütyüjeit. Igen, Duke Wilderről mindnyájunknál többet tudott, de csak papíron. Még arra sem volt képes, hogy négy napig befogja a pofáját, és megpróbáljon szimpatikusnak látszani! Arról nem is beszélve, ezer alkalma lett volna rá, hogy megszerezze a naplót, de annyira tudott óvatos lenni, mint grizzly medve a szélcsengőgyárban. A kurva hátizsákját nem tudta normálisan becipzározni.

Eddigre Lily annyira dühös lett, hogy szinte felemelkedett a talajról. Jay fegyvere felé biccentett.

– Jobb, ha a haverod ügyesen céloz, mert ha én érek oda hamarabb hozzád, lenyúlok a torkodon, és úgy tépem ki a tökeidet, aztán meglengetem őket az orrod előtt.

– Lily… – figyelmeztette Leo suttogva.

Bradley-t szemlátomást őszintén mulattatta a megnyilvánulás, kivillantotta hibátlan gyöngyökhöz hasonlító fogsorát. Egy aranyszín fürtöt kisöpört a homlokából.

– Te aztán tényleg különbözöl minden nőtől, akikkel Leót láttam. – Tett egy lépést előre. – Tudom, hogy nem hisztek nekem, de őszintén kiakaszt, hogy így alakultak a dolgok. Nem ez volt a terv, tudjátok? – Úgy intett maga mögé, mintha a döntés, ami ehhez az áldatlan helyzethez vezetett, ott ácsorogna mögötte, és ők láthatnák. – Eredetileg meg akartuk szerezni a naplót, és odaadni ennek a két havernak. De Terry nyitva hagyta a hülye zsákját, Nicole meg észrevette, és minden elcsesződött. Én csak a pénz miatt vagyok itt. Nem akartam ilyen drámát.

– A pénz miatt? – hökkent meg Leo. – De hiszen nincs rá szükséged. Van egy…

– Egy tanársegédi fizetésem meg egy megatonna adósságom. Így lehetetlen egyről a kettőre jutni! – Bradley egy másodpercig kifejezetten sebezhetőnek látszott.

– De Bradley, mégis mennyit…

– Épp eleget – vágott Leo szavába Bradley. – Már olyan régóta tervezgettem ezt az egészet. Kurvára idegesít, hogy így összekuszálódott minden.

Lily úgy érezte, forró gőz száll fel a bőréről.

– Azt akarod mondani, hogy szerinted ugyanolyan jogod van ehhez a pénzhez, mert sok idődbe került kiforralni, hogyan lophatnád el az apám naplóját? Komolyan elhiszed, hogy ez így oké?

– Ahogy mondtam, ez amolyan „aki kapja, marja” helyzet, szivi – felelte Bradley. – Nyilvánvalóan Duke-nak is ez volt a vezérelve. Még csak azt sem állíthatod biztosan, hogy azt akarta, te kapd meg. – Lily újra elindult felé, ökölbe szorult kézzel, de Leo két karjával átölelve visszatartotta. Bradley nevetett. – Nagyon tüzes csikó vagy. Bírlak, Lily Wilder. És szerintem te is bírnál engem.

És még kacsintott is hozzá.

Lily felszegte az állát, és mélyen a férfi szemébe nézett.

– Lófasz a seggedbe, Brad.

Ennek hallatán Bradley szabályosan nyerített.

– Tökre értem már, Leo. Megvan, miért nem tudtál leakadni a csajról olyan hosszú ideig.

Leo a nő mellett állva nem volt ilyen vidám.

– Mi a francért hoztál egyáltalán ide engem meg Waltert? – kérdezte. – Jöhettetek volna ketten Terryvel, és megcsinálhattátok volna nélkülünk. Nem lett volna muszáj minket is belerángatni.

– Komolyan úgy gondolod, hogy Lily nem vette volna észre, ha eltűnik a napló? – vigyorgott Bradley Leóra önelégülten. – Terry ásta bele magát Duke Wilder múltjába, és ő volt meggyőződve róla, hogy a pénz még ott hever valahol parlagon. Viszont az én ötletem volt, hogy tereljük el a csaj figyelmét egy expasival.

Leo most sokkal inkább tűnt őszintén sebzettnek, mint dühösnek.

– Azt mondtad, fogalmad sem volt, hogy Lily a lány a farmról.

Bradley vállat vont.

– Nem volt annyira bonyolult összerakni a képet, haver.

– Ez már kurvára unalmas. – Jay Lilyre szegezte a pisztolyát, és a nő érezte, hogyan feszül meg mellette Leo. – Visszatérhetnénk a lényegre? Az első infó hamis volt. Le a késsel a földre, és vezess el minket a rejtekhelyhez.

Miután Lily nem moccant, a fegyvercső átvándorolt Leo felé.

– Szerintem gondold át még egyszer alaposan, Lily Wilder.

A nő átgondolta, mennyi idő alatt érne oda Bradley-hez. Semmi értelme. Kinyitotta az ujjait, és a kés leesett a porba.

– Remek. – Bradley lehajolt, és felvette a földről. – Most pedig halljam a megfelelő útvonalat.

– Hát, szerintem nem mondom meg – mondta Leo.

Bradley arcán széles mosoly jelent meg, közelebb lépett, és fél kezével elsöpört Lily arcából egy tincset. Leo odanyúlt, és megragadta Bradley csuklóját, mire egy fegyvercsövet kapott egyenesen az oldalába.

– Leo – mondta neki Bradley halkan. – Haver. Vigyetek oda minket, vagy adjátok át az infót. Ne tegyük a helyzetet szarabbá, mint amennyire muszáj.

– De miért kockáztatod az állásodat, a barátságunkat… mindent, mindezért? – tört ki Leóból. – Miért nem beszélted meg velem egyszerűen? Nem tudom megérteni.

– Mert nem fogtad volna fel – felelte Bradley zavartalanul. – Mr. Felelősségteljes soha nem keveredett volna bele egy ilyen szituációba, amiért őszinte csodálatom. Én viszont benne vagyok egy olyan dologban, amit úgysem értenél meg, mégpedig olyan mélyen, hogy a srácok simán megölnek, ha nem teszek szert mihamarabb egy durván nagy rakás kápéra. Hát nem szeretnéd megmenteni az életemet? Kisegíteni a legjobb barátodat?

Leo a fejét csóválta, és elnézett valahová a távolba. Bradley intett Kevinnek, hogy lépjen közelebb.

– Úgy érzem, elkél egy kis bátorítás.

– Sötétedik – szólt közbe Lily, és Kevin megtorpant. A nap megkezdte meredeken lefelé ívelő alkonyati útját; percről percre egyre hosszabbak voltak az árnyékok, és a kanyon fölött az ég egy szempillantás alatt halványszürkéről sötétre váltott. Egy órába se telne, és könnyedén előfordulhatna, hogy gyaloglás közben egyszerűen lebucskáznak egy szikláról, vagy egyenesen belesétálnak egy fügekaktuszba. Nem véletlenül nem javallja senki, hogy az ember éjszakánként kószáljon a sivatagban. – Az orrunkig sem fogunk látni.

– Mekkora szerencse, hogy erre is felkészültünk – mondta Bradley.

Kevin kinyitotta a táskáját, és kivett belőle három erős fényű Maglite lámpát.

– Mi van? – bökte oda Lilynek, látva elképedt arcát. – Mit gondoltál, szivi, hogy csicsikálunk egyet, aztán reggel frissen-fitten indulunk neki? Na, húzzunk!

Jay a fegyvere csövével intett Leónak.

– Vezess minket, ember!

Huszonkilencedik fejezet

MIRE A FATÖNK KÖRNYÉKÉRŐL ELJUTOTTAK a réskanyonok bejáratáig a sziklás folyókanyarulatot követve, a fény utolja is eltűnt az égről. A csillagok úgy ragyogtak, mint egy csillámló takaró, ám Lily ezúttal képtelen volt megcsodálni őket. A holdat időről időre eltakarták a felhőgomolyok, de a három elemlámpa fénye alaposan végigpásztázta az ösvényt, és Bradley meg a két seggarc ott lépkedtek szorosan a nyomukban.

A cserjén-bozóton-törmeléken végigzörgő lépteik zajánál sokkal harsányabban szóltak Lily száguldó gondolatai. Egyik menekülési tervet a másik után gondolta végig. Egyszerűen fussanak el? Talán elbújhatnának a kanyon egyik fala mögött, és az üldözőik eltévednének a sötétben. De vajon mindhármukat sikerülne-e lerázni, és ha igen, milyen hosszú időre? Hiszen nekik Leóval se lámpájuk, se fegyverük. Vagy mi lesz, ha összedolgoznak velük, de Bradley egyszerűen nem találja meg, amiért jött? Egy dolog megtalálni a helyes bejáratot a kanyonokba, ám utána a megfelelő helyeken kell a megfelelő irányba fordulni a függő sziklákkal, tócsákkal és ki tudja, mi minden mással teli szűk átjárókon – szuroksötétben. Könnyen előfordulhat, hogy üres kézzel kell távozniuk. És akkor mi lesz?

Nem járt közelebb egy hajszállal sem a válaszhoz, amikor Leo odalépett egy rés elé, ami úgy nézett ki, mint egy keskeny, a mészkőfalba vájt folyosó bejárata.

– Elmondhatom, hogy ez mennyire óriási marhaság? – kérdezte Bradley-t. – Mindnyájan itt hagyhatjuk a fogunkat.

Bradley közelebb hajolt, és belenézett Leo válla fölött a sötétségbe.

– Lehet, hogy van benne némi igazság. De nem épp a minap emlékeztetett minket Lily, hogy cserkész voltál, és mindenkinél több túratapasztalatod van? Nem ő mondta, hogy szüksége van rád a rejtvények megoldásához? Igazán nagy segítségünkre van ez a kis belső infó. – Vállon bökte Leót. – Te mész elöl.

Leo álla megfeszült, és benézett a résbe.

– Több fényre lesz szükségem. – Aztán visszafordulva hozzátette. – Meg a térképre.

Egy pillanatnyi mérlegelés után Bradley kinyitotta az egyik hátizsákot, kivette a tépett szélű térképet meg egy kis fejlámpát. Bradley-nek több esze volt, mint amennyit az ember elsőre kinézett volna belőle; ha Lilynek lehetősége lett volna rá, nyilván szívesen fejbe vágta volna az egyik súlyos Maglite lámpával.

– Ne hősködj, haver – figyelmeztette Bradley Leót.

– Jó. – Leo minden további válasz nélkül a fejére húzta a lámpa szíját.

A fénysugár keresztülvágta a sötétséget, és amikor a férfi hátranyúlva megszorította Lily kezét, ő is viszonozta, még szorosabban. Aztán Leo nagy levegőt vett, és megtette az első lépést befelé.

2… F… k… é… ny… k.

Körülbelül hatvan métert haladhattak – oldalazva, egy sorban, a klausztrofóbiát okozó mélysötétben –, amikor a szűk ösvény kiszélesedett, és ahogyan Duke térképe is jelezte, legalább tízfelé ágazott. Mintha egy körkörös átriumból indultak volna ki a folyosók. Leo odavezette őket balról a másodikhoz.

– Kettes – jegyezte meg. Becsusszantak a szűk résbe, ami, hála istennek, szélesedett valamennyit az első néhány elágazás után, amelyeket Leo hangosan megnevezett. – A… B…

Így haladtak tovább. Sziklákon másztak át, lehetetlenül szűk réseken préselték keresztül magukat, és minden oldalsó nyílást fennhangon megneveztek, míg el nem érték a hatodikat, az F jelűt. Leo vetett egy pillantást az óráján lévő iránytűre, hogy ellenőrizze az első forduló irányát: kelet. Botorkálva, botladozva haladtak a mondott irányba, aztán északnak, majd nyugatnak, egyre beljebb hatolva a rések hálózatában, és könnyen lehet, hogy a haláluk felé masírozva, hiszen ebben a labirintusban napvilágnál is gyerekjáték eltévedni, nemhogy szuroksötétben.

Lilyről az éjjeli hűvösség dacára szakadt a víz. Leo egyszer csak megtorpant, és egy keskeny sziklarés felé fordult. Belevilágított.

– Ez az? – kérdezte Bradley. Elcsigázott hangjába eltéveszthetetlen lelkesültség keveredett.

Leo lepillantott a kezében tartott papírlapra.

– Ennek kellene.

– Jobb lesz neked, ha ez az – hallották a hátuk mögül Kevin hangját.

Bradley odalépett Leo mellé.

– Rohadt szűk – motyogta. – Csak kúszva tudunk bejutni.

Lily meglepetésére, nem Leót küldte előre, hanem ő veselkedett neki, és eltűnt a sötétben. Aztán már csak bentről visszhangzó hangja érkezett el hozzájuk:

– Atyavilág!

Leo követte, aztán Kevin, majd Jay Lily fejének szegezte a pisztolyt, hogy másszon be előtte.

Az alagút olyan keskeny volt, hogy a nőnek egy-két méteren át szabályosan kúsznia kellett, szívével a torkában, pániktól fulladozva. De aztán hamarosan hűvös levegő ütötte meg az arcát, és puha talajra érkezett. Leo odafutott hozzá, segített neki felállni, és Lily közben körbenézett a térben, ami nagyjából hat méter átmérőjű lehetett.

Titkos helyiség a masszív szikla belsejében, amelyet az elemek vájtak ki sok-sok évszázad alatt. A talpuk alatti víz által kimosott talajt homok fedte, fejük fölött keskeny sávban a csillagos ég. Az üreg falai simák és szárazak voltak, és az idáig vezető alagúttal szemben lévő sziklafalba keskeny polcot vájtak.

– Kódfejtő srác! – mondta Jay Leónak. – Menj és csekkold azt.

Leo nehézkesen közeledett a fal felé. A fejlámpája fénye végigpásztázta a sziklapolc elejét, amelynek nagy része sötétbe borult. Lily félve vette a levegőt, mert az agya nem túl segítőkészen minden váratlan csapdahelyzetet ábrázoló filmjelenetet előhívott az emlékezetéből, amit valaha látott. Leo tétován kinyújtotta a kezét, és végigtapogatta a polcot.

– Istenem!

Mindenki közelebb sereglett.

– Mi az? – kérdezte Bradley.

Jay odalépett közvetlenül Leo hátához, és ott nyújtogatta a nyakát.

– Haver, nagy?

– Hagyj egy kis teret – kérte Leo. Bármit is talált ott, be lehetett szorulva, mert csak néhány rántással lehetett kiszabadítani. Egy fadoboz volt.

Szállt a por, Lily köhögött. Az egyszerű, fémpántos láda körülbelül cipősdoboz méretű volt, egy gyenge lakat fogta össze.

Bradley oldalra billent fejjel nézte, aztán győzelmesen felkiáltott:

– Igen! Végre… – A hangja fülsiketítően visszhangzott körülöttük, a rezgés miatt néhány apró kavics hullott a földre. – Duke, hát nem hagytál cserben minket!

Leo letette a ládát a földre, és hátrált egy lépést. Lily odarohant hozzá.

Jay közelebb ment, és megbökte a cipője orrával.

– Nem valami nagy.

– Lehet, hogy van benne egy kulcs… – tűnődött Bradley, és leguggolt a doboz mellé.

Jay felnézett, és hunyorgott Kevin zseblámpájának vakító fényében.

– Nyisd ki, Brad!

Bradley izgalomtól remegő kézzel simította végig a láda deszkáit, de egy pillanatra megtorpant, hogy összeszorított fogai közt sziszegve kijavítsa:

– Bradley!

A zseblámpa fénysugara mögött Leo keze megtalálta Lilyét, és beljebb húzódtak az árnyékba. Bradley könnyedén feltörte a lakatot a súlyos Maglite lámpával, aztán feltépte a láda tetejét, és belenézett.

– Na? – lépett közelebb Kevin. – Ez a…?

Mindenki elnémult. Bradley lassú mozdulattal lehajolt, és egy kis darab papírt vett ki.

– Mi a tököm ez?

Jay kikapta a kezéből és felmordult.

– Csak egy rakás számjegy van rajta? Talán valami hülye kód? – Odaállt Lily elé, és meglengette az orra előtt. – Mi a franc ez?

Lily megnézte a hosszú, egybefüggő számsort, aztán a fejét rázva bevallotta:

– Duke ilyen kódot sosem használt velem. Nem tudom… Fogalmam sincs, mi ez.

Kevin kitépte Jay kezéből a papírt, és odamasírozott vele Leóhoz, akit megragadott a gallérjánál fogva. Odarángatta a hátsó falig, és nekitaszította. Leo fájdalmas nyögését hallva Lily azonnal oda akart rohanni, de Bradley szorosan megfogta a csuklóját, és visszatartotta.

– Szerinted ez valami vicc? – kérdezte Leo arcába hajolva Kevin, aztán a cédulát odalökte neki. – Mi a francot akar ez jelenteni?

Leo ellenséges tekintettel nézett rá.

– Megtettem, amire kértetek. Itt vagytok, nem? – Bradley felé biccentett a fejével. – Ő a régész. Majd ti kitaláljátok.

Jay vigyorgott, és beletúrt a hajába.

– Kevin, tedd a dolgodat!

Bradley hátrafogta Lily karját, miközben Kevin – nagyjából dupla súlyú, mint Leo – beleöklözött Leo gyomrába. Amikor Leo összegörnyedve próbálta védeni magát, Kevin áttért az arcára, és akkorát ütött, hogy a férfi térdre esett. Aztán megpróbált ellentámadást indítani, de úgy tűnt, mintha csak a levegőt csépelné. Lily sikolyait visszaverték a falak, de nem elég hangosan ahhoz, hogy elnyomják a hangot, amit Kevin újra és újra Leo arcába, hasába csapódó ökle meg a bordáin súlyosan landoló bakancsa keltett.

Egy idő múlva Bradley végre odaszólt neki:

– Elég!

Lily újra megpróbált odarohanni, de Bradley ezúttal a haját ragadta meg, és erőszakosan hátrarántotta a fejét. Csak annyit látott, hogy Leo lerogyott a földre, és hallotta fájdalmas lélegzetvételét.

– Leo, mondj valamit! – könyörgött neki.

A férfi a földre köpött egy adag vért, aztán bedagadt szemét a nő felé fordította, és vigyorogni próbált:

– Ennél talán még az is jobb volna, ha ezentúl semmi mást nem ehetnél, csak proteinszeletet, nem igaz?

– Ez nem fog menni – jegyezte meg Bradley. – Csak megfelelő motivációra van szüksége. – Közelebb rángatta Lilyt Leóhoz, hogy lássa a nőt, és olyan hangon szólt hozzá, mintha egy kisgyerekhez beszélne. – Leo, ezek számok. A számokat imádod. Csak annyit kell tenned, hogy kitalálod, mit jelentenek. Jó?

Leo felnézett az arcába. Csupa vér volt, a mosolya lefagyott, és a szeméből harag sütött.

Bradley újra megragadta Lily haját, térdre lökte, és előhalászott egy pisztolyt. Közelebb hajolt a nőhöz, és hangosan odasuttogta neki:

– Jaj, Lily, úgy sajnálom, hogy megint ez van. Déjà vu! – Kevinhez fordult. – Állítsd fel!

Kevin talpra rángatta Leót, és újra odalökte neki a cetlit. Leo felemelte a pólóját, megtörölte vele a szemét, a homlokát. A textil csupa vér lett. Erősen remegő kézzel fogta a papírdarabot, Lily még sosem látta ilyennek.

– Na, mi van rajta? – kérdezte Bradley halk morgással.

– Huszonhét szám, nincs köztük elválasztás – mondta Leo. – Hetekbe telhet, mire megfejtem.

– Csak az a baj, hogy nincs annyi időnk – szegte fel az állát Bradley. – Foglalj helyet, drága barátom, és használd nyugodtan a naplót, míg kideríted. Addig innen el nem megyünk, míg meg nem vagy vele.

Lily egyelőre nem tehetett mást, csak várt.

***

Az ember nagyon sok mindenen gondolkozhat néhány óra alatt.

Bradley leült Lily mellett, háttal a falnak, a fegyvert könnyedén a combjára támasztotta, mialatt figyelte Leót, hogyan dolgozik. A percekből órák lettek, és Leo még mindig nem írt le semmit, sőt a naplót sem vette elő. Csak nézte a számokat, magában motyogott, szekvenciákat és kódokat dolgozott ki fejben, aztán hamar elvetette mindet.

Kevin és Jay fel-alá járkáltak, halkan beszélgettek, aztán végül lefeküdtek a földre aludni. Bradley némán ücsörgött, figyelte Leót, aztán Lilyt nézte, aki a gondolataiba merült Leót bámulta.

Lily sosem volt az az ember, aki nagyon megbízott volna másokban. Valójában Nicole-on kívül nem létezett ember a világon, akire rábízta volna például a lovait, az életéről nem is beszélve. De rádöbbent, hogy amikor meghallották Bradley hangját a fatönknél, meg se fordult a fejében, hogy Leo is bűntársa lehet. Ehelyett aggódott érte: a nyilvánvaló veszélyen kívül a lelkiállapota miatt is félt, hiszen ki tudja, mivel jár a felismerés, hogy a férfi, akit családtagjának tekintett, ilyen durván elárulta.

Leo eddig pontosan azt tette, amire számítani lehetett tőle – a veszély torkában is nyugodt és sztoikus maradt –, ám ezek után, és istenem, Lily mennyire remélte, hogy lesz még ezek után, egészen biztos mellbe vágja az elárultatottság fájdalma. Erre még rosszabb volt gondolnia, mint arra a kudarcra, hogy az apja naplóját elvették tőle, meg arra, hogy nekik kettejüknek másokat kell segíteniük abban, hogy megleljék a kincset. Ebben a pillanatban világosan érezte, Leo meg ő együtt harcolnak. És bár a világon mindent megtett volna, hogy a kis kettősük másik tagja biztonságban legyen, ebben a pillanatban nem tehetett mást, mint hogy hátradől, és bízik Leóban. Egyelőre semmivel, amihez ért, nem tudta megmenteni a férfit.

– Hagyd abba ezt a dobolást! – Bradley megdöbbentette Lilyt azzal, hogy még a kezét is lefogta a combján. – Atyám, olyan, mintha kalapáccsal ütnéd a taktust a koponyámon.

Lily észre sem vette, hogy csinálja.

– Bocs. Csak egy rossz szokás.

– Hát, kurvára idegesítő.

A nő mogorva pillantást vetett Bradley-re. Azt kívánta, bárcsak legalább az arcáról lenyúzhatná a bőrt a körmével.

– Ugye, tudod, hogy tönkretettél egy évtizedes barátságot, ami a legjobb emberhez fűzött, akit csak ismersz – suttogta oda a férfinak –, pusztán a pénzért?

– Ez csak egy kis döccenő – felelte magabiztosan Bradley. – Minden kapcsolatban vannak mélypontok.

Lily szomorúan nevetett.

– Mélypont? Te nagyon el vagy tévedve.

– Nézd csak meg kettőtöket – felelte önelégülten a férfi. – Azt akarod bemesélni nekem, hogy semmi sem történt köztetek itt kint, a pusztán? Márpedig ha én nem vagyok, akkor ti ketten sosem találkoztok újra, szóval igazából rohadtul hálásnak kellene lennie.

– Menj a picsába.

Bradley odafordult, ahol Leo a papír fölé görnyedve gondolkodott.

– Ha kikerülünk innen, majd megbeszélünk mindent.

Lily legszívesebben pofán verte volna. Szíve szerint kitépte volna a kezéből a pisztolyt, és mindhármukat végigagyabugyálta volna vele, aztán bezárta volna őket erre a helyre a hülye dobozzal meg ezzel a hülye…

– Lélegezz mélyeket, Lil – motyogta Leo, és ránézett. – Ne húzd fel magad!

A nő mellkasából váratlan érzelmek bugyogtak fel a torkába, sósan, forrón. Eszerint annak ellenére, hogy erősen belemerült a kódfejtés sürgős munkájába, Leo rajta tartotta fél szemét.

Bólintott, és csendesen válaszolt a férfinak:

– Nem fogom, nyugi. Jól vagyok!

Bradley halkan nevetett.

– Te tényleg totál bele vagy esve a csajba, Leo.

– Sejtelmed sincs az egészről! – Leo kisöpört a homlokából egy tincset, és újra közelebb hajolt a papírhoz.

Lily meg nem tudta volna mondani, hány óra telt el, de a torka kiszáradt, és teljesen kimerültnek érezte magát. Jéghideg volt, és még az sem ígért túlságosan nagy enyhülést, hogy a hajnal fényei derengeni kezdtek odafent, a barlang mennyezetén lévő résen át. Most már rettenetesen kellett pisilnie. Aztán éppen akkor nézett újra Leóra, amikor a férfi szeme elkerekedett. A szemöldöke felemelkedett – Lily szívét remény rohanta meg –, majd lassan kiegyenesedett. Talált valamit.

Nagyjából tizenöt perc telt el, és halkan kijelentette:

– Szerintem megvan.

Jay és Kevin felriadtak. Leónak sikerült feltápászkodnia, és Lily is talpra kecmergett. De Bradley visszarántotta, amikor tett egy lépést Leo felé.

– Na? – fordult a férfi Leóhoz. – Mit jelent?

Leo mélyen Lily szemébe nézett, aztán hunyorogva Bradley felé fordult.

– Nem fogsz örülni neki.

Bradley egy hosszú pillanatig rezzenéstelenül rámeresztette a szemét.

– Azért csak mondd meg.

– Azt jelenti: „Legyőztelek!”

Bradley odarohant, lenézett a cédulára, Leo pedig Lilyhez száguldott, szorosan magához ölelte, és beszívta az illatát.

– Ezt meg hogy kell érteni? – vette kézbe Bradley a cédulát, amit Leo a láda tetejére tett. – Csak ennyi van rajta, „Legyőztelek”? Szívatsz, haver?

Leo füle botját sem mozdította erre, csak Lilyt nézte. Arcát két kezébe fogva lejjebb hajolt, és megkérdezte:

– Jól vagy?

– Hát, a körülményekhez képest. – Megfogta Leo csuklóját, mert hirtelen rátört a vágy, hogy érezze a pulzusát az ujjbegyei alatt. Erősen, elevenen vert a férfi szíve. – És te?

– Minden oké! – Leo hazudott. Lily látta, hogy az egyik keze egész éjjel a jobb oldali bordáit fogta, mint akinek fájdalmai vannak. Most is hamar kiszabadította a csuklóját, és az oldalára fektette a tenyerét, mintha meg kellene támasztania. Egész arca csupa seb és horzsolás, a szemöldöke felrepedt, és még a félhomályban is látni lehetett, hogyan terpeszkedik a lila duzzanat a szeme alatt.

Valaki ebben a pillanatban arrébb rántotta Leót. Bradley az arcába dobta a papírt.

– Magyarázd el, hogy jutottál erre az eredményre!

Leo lassan elmagyarázta a rejtvényfejtés lépéseit. Azt mondta, Fougère-nak hívják a kódot, a francia kém után, aki feltalálta. Egy módszer, amivel számcsoportokká lehet alakítani a betűket. Leírta a kódot, és megmutatta, hogy jutott az eredményhez, még ha Lily elég biztosra vette is, hogy Bradley egy szót sem értett a gondolatmenetből. Leo elmondta, hogy végigment fejben minden alfanumerikus kódon, ami csak eszébe jutott, de bármelyiket alkalmazta, értelmetlenség lett az eredmény. De ezzel ezt a kifejezést lehetett összerakni. A Fougère ráadásul olyan kód, amit Duke Wilder egyértelműen ismerhetett és használhatott.

Leo elcsigázott hangját elnyomta egy sziklafalnak csapódó elemlámpa csattanása.

– Mi a francot csinálunk most? – hallották aztán Kevin hangját.

Bradley ide-oda járkált az üreg két fala közt.

– Duke szórakozik velünk. Ez neki csak játék. – Hirtelen megtorpant, és Lily szemébe nézett. – „A kaland fontosabb, mint az anyagi javak”, nem azt mesélted, hogy ez volt a mottója? Az az álszent szarházi komolyan azt hitte, hogy az embereket majd kielégíti a vadászat izgalma, ő meg megtarthatja a lét. – A hajába túrt, és két társára nézett. – Megtalálta a pénzt. Őket magunkkal visszük, és visszamegyünk Duke szállására. Ha kell, atomjaira szedjük.

Harmincadik fejezet

KIBAKTATTAK A RÉSKANYON SZŰKÖS TERÉBŐL. Beletelt néhány másodpercbe, mire a szemük alkalmazkodott a ragyogó reggeli fényhez. A nap frissen-üdén ébredt, a szinte szó szerint vakítóan kék égen egy felhőfoszlány sem úszott. De Leo véresen-félvakon is biztosra vette, hogy öt emberi alakot lát mintegy tízméternyire előttük, még ha elsőre inkább hasonlítottak tintapacákhoz.

Egyikük előrerontott. Leo egész testében megrándult, ösztönösen óvó mozdulattal a háta mögé lökte Lilyt, és csak aztán ismerte fel a közeledőben Nicole-t. És még csak nem is Lily felé indult ilyen nagy elánnal. Elviharzott mellettük, Bradley-nek ugrott, aki kapott egy óriási gyomrost. Olyan hangja volt, mintha valaki baseballütővel ütött volna meg egy zsák lisztet. Bradley szeme előtt alighanem vakító csillagok is megjelentek. Éles hangon felnyögött, és összegörnyedt.

Jay és Kevin egy emberként nyúltak a fegyverükért, de még mielőtt előránthatták volna, amonnan négy figyelmeztető pisztolykattanás hangzott.

– Rangerek? – suttogta Lily, épp abban a pillanatban, amikor Leo felismerte az egyenruhát.

– Te rohadék! – dühöngött Nicole, és Bradley haját megragadva beletérdelt az arcába. Bradley-nek azonnal ömleni kezdett a vér az orrából, és Leo régi ösztönnek engedelmeskedve majdnem odaugrott, hogy védelmezze egy fontos hozzátartozóját, mielőtt észbe kapott. Bradley már nem része ennek a körnek. Végül egy újabb alak futott oda az ismeretlenek közül, és elrángatta Nicole-t, aki tovább átkozódott, és tébolyultan rugdosta a levegőt.

Leo figyelte, ahogy a jelvényt viselő nő pisztolyt szegez a férfira, akiről ő alig néhány órája még azt hitte, az egyik legjobb barátja.

– Emelje a kezét a tarkójára! – lépett közelebb a nő Bradley-hez.

A férfi utasításnak megfelelően cselekedett, de hátrált néhány lépést.

– Hé, hűha… Én csak azok alapján az információk alapján vagyok itt velük… – intett Leo és Lily felé –, amit mindenki…

– Kezeket a tarkóra – ismételte a ranger nyugodt hangon –, és ereszkedjen térdre. Az állomáson majd mindent elmesélhet. – Szabad kezével levett az övéről egy pár bilincset, és kinyitotta.

– Mi ez? – kiáltott sírósan, véres gyöngyfogakat villantva Bradley. – Várjanak. Állj! Leo! Mondd már meg nekik. Én veled…

Leo hangja halkan, de eltökélten csengett:

– Nem velünk van.

Úgy érezte magát, mintha valaki kést szúrt volna a hasába.

– Jogában áll hallgatni – mondta a ranger Bradley-nek, miközben kihúzta az övéből a fegyvert, és átadta a negyedik társának. – Bármi, amit mond, felhasználható ön ellen a bíróságon. Joga van egy ügyvéddel beszélni…

Leo elfordult a jelenettől, amint régi jóbarátját letartóztatják, és látta, hogyan siet Lily Nicole felé. A két nő megölelte egymást, és Lily megkönnyebbülten felzokogott. Mintha egy pillanat alatt minden feszültség elillant volna. Leo is újra kapott levegőt. Egészen eddig a lélegzetét visszatartva küzdött, hogy ne omoljon össze, míg biztonságban nem tudja Lilyt.

De a megnyugvással együtt kín is érkezett, mert most újra megérzett minden ütést, minden brutális rúgást, és minden csepp árulás és csalódás is maró méregként hatott. A lába mintha hirtelen átváltozáson ment volna keresztül, többé nem hús és vér volt már, hanem valami kocsonyás, gumiszerű anyag. Esetlenül térdre esve követte a tekintetével, hogyan kísérik a rangerek Bradley-t, Jayt és Kevint a folyó felé, ahol egy helikopter rotorja berregett fel, ködszerű vízpárát keltve maga körül.

– Leo! – próbálkozott még Bradley egy utolsó kiáltással. – Haver, mondd már meg nekik, hogy majd mi elrendezzük!

Leo igyekezett kizárni a hangot, leült, két térdét felhúzta a mellkasához, és a tenyerét a szemére tapasztotta.

– Basszus… – motyogta újra meg újra, és igyekezett nagy levegőket venni. A feje lüktetett, az agya küszködve próbált megbirkózni az új igazságokkal.

Körülötte hangok – Lily elmesélte a rangereknek, mi történt, Nicole pedig elmondta, hogy rossz előérzete támadt, amikor Bradley elköszönt tőlük. Vajon miért tűnik el a túra leglelkesebb résztvevője épp a végkifejletnél?

– Archie kocsmájában ültem – a hangja tompán szólt Leo fülében a folyamatos, mély hangú csöngés miatt –, és arra gondoltam: „Vajon miért kérdezgette annyit, mennyi pénz lehet ott szerintem, és hogyan osztozunk majd?” Egészen addig annyit lelkendezett a nagy kaland miatt, de hirtelen semmi más nem izgatta, csak az osztozkodás részletei, meg az, hogy az államnak adunk-e belőle. Nem állt össze, hogy miért annyira megszállott az egyik percben, a másikban meg fogja magát, és csak úgy lazán visszarepül New Yorkba. Sehogy sem volt rendjén.

Először az jutott eszébe, hogy talán csak el akart bújni a kínos kérdések özöne elől, mi is történt pontosan Terryvel. De aztán Lily felhívta Nicole-t azzal, hogy az Elveszett Fiúk két tagja fegyverrel tartotta sakkban őket, és ekkor hirtelen minden egybevágott.

– De hogy találtatok ránk itt?

– Lenyomozták a műholdas telefonodat – felelte Nicole. – De őszintén szólva, elég volt annyi is, hogy kövessük a nyomokat, és ezek a seggfejek rohadtul bénák.

Nemsoká elhalkult a beszélgetés zaja Leo fülében. Hátulról lépések zaja hallatszott, majd két kart érzett maga körül.

– Jaj, Leo, te… – Húzta közelebb kedveskedve magához Lily, hadd dőljön neki. – Gyere már ide!

A nő Leo nyakát és arcát csókolgatta, és óvatosan beletúrt a hajába.

– Látnád most magad… drága.

– Még mindig képtelen vagyok elhinni – mondta Leo. – Hogy Bradley…

– Tudom. – Lily ajka a férfi halántékára tapadt. – Annyira utálom ezért. Istenem, remélem, hogy jól elbánnak vele az őrsön! – A nő megkerülte Leót, hogy elébe térdelhessen, és lássa a férfi szemét. – Jól vagy?

Leo bólintott, de már ettől a mozdulattól is megrándult az arca.

– Félek, agyrázkódása van – mondta Lily valakinek, aki Leo mögött állt. – Leo… – újra adott egy puszit a férfi arcára. – Drága, szerinted tudsz járni?

– Ja! – De amikor megpróbálta, a lábai nem álltak kötélnek. Mintha nem szilárd talaj lenne alatta. Minden mozdulat fájt.

Nicole odalépett a másik oldalára, és ketten megtámogatták kétfelől. Álltában hurrikánszerű fejfájás tört rá, képtelen volt egyenesen tartani magát, és annyira szédült, hogy a szeme előtt sötét pontok táncoltak.

– Csak nyugodtan – mormolta Lily megnyugtatóan. – Nem kell sietni. Beültetik a három rohadékot a gépbe, és megvárnak minket.

Leo lehunyta a szemét, és oldalra hajolva megtámasztotta a homlokát Lily vállán, míg egy kicsit összeszedi magát. Úgy érezte, teljes súlyával rádől a nőre, de Lily határozottan és erősen támogatta.

– Honnan a francból szereztél helikoptert? – Lily hangja finoman remegett Leo homlokán. A férfi el sem tudta képzelni, hogy tud ennyire nyugodt lenni most. Persze könnyen lehetett, hogy ez volt a leosztás: Lilyn a sor, hogy ő legyen kettejük közül a nyugodt, és Leo egy kicsit elengedheti magát.

– Emlékszel Joe-ra, aki… tudod, hát Hot Joe-ra – mondta Nicole sokatmondó hangon. – Na, ő ilyet vezet…

– Jaj, ne, az a Hot Joe? – nevetett Lily cinkosan. – Nem is értem, hogy ereszthetted el! Az ágyad lábához kellett volna kötözni, hogy mindig kéznél legyen! Öregem, Hot Joe helikoptert vezet… – Leo homloka fejcsóválást érzékelt. – Azt hittem…

– Hé! – morogta Leo a vállnak. – Én is itt vagyok ám! Mutassátok azt a Hot Joe-t, de azonnal!

– Vicces fiú! – csicseregte Lily boldogan. – Ez jó jel! Megpróbálkozunk egy-két lépéssel, oké?

A nő keze Leo dereka köré fonódott, ő tett egy lépést, aztán még egyet, lassan-lassan, míg két oldalról két erős nő támogatta, és így tették meg a távolságot a helikopterig. Hála istennek, Lily jól van. Hála istennek, hogy Nicole lefeküdt Hot Joe-val, aki mellékesen helikopterekkel szálldos, és milyen jó, hogy időben ideértek a rangerekkel. És mindez annál is boldogítóbb, mert itt lapul a zsebében az egyetlen fontos dolog, amit az üregben találtak. Na persze mindeközben nem esett könnyen az ünneplés: a feje lüktetett, a bordái minden apró lélegzetvételre felsírtak. De a legrosszabb, ha belegondolt, pontosan mi és hogyan is történt… a szíve is majd megszakadt.

Valahogy bekecmergett a helikopterbe, és lerogyott az egyik ablak melletti ülésbe. Az utolsó dolog, amire emlékezett, mielőtt elájult volna, hogy megkéri Lilyt, nézze meg, van-e valami a zsebében.

Harmincegyedik fejezet

A HAT ÓRA, AMI EZUTÁN KÖVETKEZETT, kimaradt Leo életéből, mert gyakorlatilag kómában töltötte.

Nem valódi kóma volt: az orvosok szerint nem szenvedett agyrázkódást, csak sokkos állapotba került. Lily olyan értelemben nem bánta a dolgot, hogy a férfi így megmenekülhetett a kórházi lét kellemetlen velejárójától, az unalomtól meg attól a stressztől, hogy vissza kell térnie a társadalomba. Míg Leót bevitték a Hestertől körülbelül ötven kilométerre lévő megyei kórházba, addig Nicole, Lily és a nyomott hangulatú Walter vallomást tettek a rendőrségen. Mivel azt mondták korábban, hogy Terry keresésére indultak, továbbra is ragaszkodtak ehhez a sztorihoz. Szerencsére Bradley szerette volna elkerülni, hogy emberöléssel gyanúsítsák, ezért ő is ezt a verziót adta elő.

Szerencsés fordulatnak bizonyult, hogy Terry írta alá a társai felelősségi nyilatkozatait is, bár Bradley számára nem abszolút érvénnyel, hiszen így sem úszhatta meg, hogy bűncselekménnyel vádolják.

Miután Walter előkerült a bilincsbe vert exbarátjával folytatott beszélgetést követően, belekapaszkodott a mankóiba, hogy megtámaszkodjon, mielőtt lezöttyent Lily és Nicole mellé az egyik műanyag székre. Elmesélte, mi vár Bradley-re: kétrendbeli emberrablással és kétrendbeli, súlyos testi sértés céljával folytatott összeesküvéssel, valamint erőszakkal való fenyegetőzéssel és fegyveres rablással vádolták.

– Minimum három–öt év, vagy ki tudja. – Nicole a kezébe adta a hátizsákját, amit Walter halkan megköszönt, majd folytatta. – Lemondtam a kiváltságról, hogy kifizessem az óvadékot érte, de azt megengedtem neki, hogy a börtönből bocsánatkérő levelekkel próbálkozzon nálunk. – Walt megköszörülte a torkát. – És megmondtam neki, hogy rohadt szarul áll neki a narancssárga.

Nicből horkantva tört ki egy döbbent hahota, aztán szeretetteljes pillantást vetett a férfira.

– Jól csináltad, cukikám. Hadd rohadjon odabent!

– Én nem akarnám, hogy megrohadjon – helyesbített Walter. – De azt nem bánom, ha bőven van ideje azon törni a fejét, mekkora szemétséget követett el Leo ellen. Nem vagyok benne biztos, hogy ezt valaha meg tudom neki bocsátani. Nem tartotta be a rablóbecsület alapszabályát.

Lily erre odahajolt hozzá, és átölelte a vállát, vigyázva begipszelt lábára.

– De te igen.

Amikor néhány órával később Joe és a nő – Pochuswa rendőrtiszt – visszaérkezett, és közölték, hogy megtalálták Terry holttestét, Lily sírva fakadt, bár maga sem tudta, miért. Talán a dolog véglegessége ütötte szíven. Meg talán a megkönnyebbülés. És hozzá a felismerés, hogy bármi is történt, és ez nem volt kevés, lényegében semmi sem fog változni. Még Terry halála, a kincs megtalálására tett minden kísérletük, a Leóval való drámai egymásra találásuk és az a tény, hogy alig több mint huszonnégy óra leforgása alatt háromszor szegeztek pisztolyt a fejükhöz, sem menti meg attól, hogy továbbra is azzal keresse meg a maga és a lovai betevő falatjára valót, hogy kalandvágyó városiakat vezet végig a rablóösvényen.

Semmi, ami az elmúlt héten történt, nem járt lényegi változással. Sőt, inkább csak tovább rontotta a helyzetet. Mert mostantól – akár jövő héten, akár tíz év múlva – Lily minden alkalommal oda fogja képzelni Leót: ahogy a nagy kéz lazán fogja Bajnok kantárszárát, hogy sima ügetésre fogja; ahogy Lilyt figyeli sokatmondó tekintettel a bádogbögre pereme fölött, és a reggeli csípős hideg dacára incselkedik vele; ahogy fölé kerekedik egy kunyhó meghitt belsejében, és végigcsókolja a testét.

Lily feltételezte, az összeomlása segített meggyőzni a rendőröket, hogy megrendítette a váratlan hír, mert Pochuswa rendőrtiszt beültette a terepjárójába, és személyesen szállította el Leóhoz a kórházba, hogy vele lehessen.

Egy álmos hangulatú sürgősségi kórterem felé irányították, amelyben öt ágy volt, de a négy másik üresen állt. A magas ablakokon át vakító napfény áradt be, és a helyiség egy múltból előkerült, békebeli kórház hangulatát árasztotta, ami valahol a nyugodt vidék szívében terpeszkedik lustán. Leo még aludt, amikor belépett. Ami azt jelentette, hogy Lily megfoghatta a kezét, és csak úgy… nézhette.

Ahogy várható volt, össze kellett varrni a homlokát és az arcát is. Igen látványos monokli fejlődött a jobb szeme alá, az alsó ajka beszakadt és megduzzadt. Levették a pólóját, és látszott, hogy a bordái környéke csupa zúzódás és horzsolás, de nem volt bekötözve; hála istennek, valószínűleg nem tört el semmije. Tappancsokat ragasztottak a mellére, és gépekkel figyelték az állapotát. De Lily feltételezte, hogy ez csak elővigyázatosság, mert a férfi szíve egyenletesen vert, és a vérnyomása 110/70 volt a kijelző tanúsága szerint. A sérüléseitől eltekintve egészségesnek látszott napsütötte, mézszín bőrével. Lily imádta ezt az arcot. Imádta ezt az embert. Elképzelhetetlennek látszott, hogy találjon a világon még egy olyan arcot, amelyet ennyire imádnivalónak tart.

A tekintete Leo kezére vándorolt. Szép, erős, férfias: hosszú, izmos ujjak, kiemelkedő inakkal. Lily legszívesebben odahajolt volna, hogy a fogával kövesse végig az útjukat. Megfordította a férfi tenyerét, és végigsimította ujjbegyeivel a rajta futó vonalakat. A vágásoktól és horzsolásoktól eltekintve sima és sértetlen volt a bőre. Nem napcserzett, nem heges. Csak itt-ott lehetett látni rajta néhány bőrkeményedést. A körme is ápolt volt. Városi kéz, gondolta Lily, olyasvalakié, aki toronyházban lakik, a parkban szokott kocogni, és miután hazatér, hamarosan előléptetés várja.

Ő és Leo két különböző világból valók.

Lehajolt, ajkát a férfi kézbütykeire tapasztotta, és magában megkezdte a mentális búcsúzkodást. Veleszületett makacssága jól szolgálta Lilyt, bár mindig is kétélű kard volt. Azt jelentette, hogy nem valami rugalmas, de azt is, hogy bármit túlél.

Így hát megmondta az alvó Leónak, hogy nagyon sajnálja. Hogy pontosan tudja, nem elég kompromisszumkész, de képtelen lenne New Yorkba költözni. És azt sem akarja, hogy a férfi Hesterbe költözzön, mert nem akarja, hogy úgy tegyen, mint aki boldog olyan városban, ahol egyetlen vegyesbolt van meg egy kocsma. Leo talán azt hiszi, jól emlékszik rá, milyen volt a semmi közepén élni, de amikor közel járt hozzá, hogy megtapasztalja, egy gyönyörű farmon esett szerelembe, amelynek jól felszerelt konyhája volt, és pompásan beleillett a legjobb értelemben vett „rusztikus” kategóriába. Leo Grady el sem tudhatja képzelni, hogy érezné magát egy olyan helyen, ahonnan még ahhoz is százötven kilométert kell vezetnie, hogy eljusson egy áruházba.

De miközben végigsorolta, mi mindennel igazolható a távolságtartása, az is eszébe jutott – objektíven szemlélve a helyzetet –, hogy nem egészséges hozzáállás, ha meg sem próbálkozik az ellenkező irányú érveléssel. A fejében hallotta Leo érveit is, és azt, hogy fogadkozik, ki tud találni valamit, és határozottan kijelenti, szerinte van út kettejük számára előrefelé. Tudta, hogy Nicole kiabálna vele: ha korábban annyira nyomorultan érezte magát a férfi nélkül, miért nem igyekszik jobban előállni valami megoldással?! De Lily nem tudta megtenni, és amikor Leo kinyitotta a szemét, aztán álmosan rápislogott egyet-kettőt, majd szétáradt az arcán a megkönnyebbülés, már pontosan tudta is, miért: mert abban, hogy tíz éve Leo elhagyta, az volt a legnehezebb, hogy az eset után egy apró hangocska állandó lakhelyre lelt az agyában, és időről időre elismételte, hogy Lily nem is érdemelte meg a szerelmét. Hiszen arra sem volt elég a személye, hogy az anyját visszatartsa, és az apja sem volt hajlandó érte hosszasan elidőzni a farmon. Leo pedig sosem tért vissza érte. Lily túlélte mindezeket, de nem gondolta, hogy azzal a felismeréssel is együtt tud élni, ha Leo itt marad, de végül kiderül, hogy Lily arra sem érdemes, hogy valaki vállalja érte az életet a semmi közepén.

– Hűha – Leo álmosan kinyújtotta a kezét, hogy a nő füle mögé simítson egy hajtincset. – A hölgy nagyon komoly arcot vág.

Lily megpróbált nevetni, de a nevetés másképp gondolta, és sírás formájában bukott elő. A nőnek fel sem tűnt, hogy könnyek gyűltek a szemébe, míg a két forró patak el nem indult lefelé az arcán. Mi a fene van vele, hogy mostanság ennyit bőg? Eddig nem tartozott a kedvenc tevékenységei közé a sírás.

Leo a homlokát ráncolta, és fél kezével odanyúlva, megsimította Lily arcát a hüvelykujjával.

– Lily, valami fura víz jön a szemgolyódból.

A nő a kezére csapott, és a könnyein keresztül felnevetett.

– Jaj, maradj már csöndben!

Leo merőn nézett rá. Olyan gyengédség és ámulat sugárzott a tekintetéből, hogy a nőből éles, védekező „Mi az?” tört ki.

De Leo csak nevetett.

– Még nem, drágaságom!

– Mit nem?

– Még nem szakíthatsz velem.

Lily hátrébb húzódott.

– Még csak nem is vagyunk egy pár – emlékeztette Leót.

A férfi erre is csak mosolygott, csak úgy ragyogott a szeme.

– Hű, te aztán téveszmék közt tengeted életedet. Két ember, akik „nem egy pár”, nem szeretkeznek úgy, mint mi.

– Leo, már beszéltünk róla, hogy…

– Tudom, miről beszéltünk. – A férfi szeretetteljes mozdulattal a hüvelyk- és mutatóujja közé csippentette Lily állát. – De nem adom fel.

A nő mellkasát forróság töltötte meg. Ellökte Leo kezét.

– Nem dönthetsz helyettem.

– És te dönthetsz helyettem? – kérdezte Leo gyengéden.

Ami azt illeti, annyira gyengéden, hogy Lily néhány másodpercig döbbenten bámult rá, képtelenül arra, hogy megszólaljon.

– Egyébként – folytatta kis idő múlva Leo – nem döntök helyetted. Csak magam miatt határoztam el, hogy nem mondok le kettőnkről. – Higgadt mozdulattal a tenyerére támasztotta az állát. – Ami engem illet, addig, míg nem mondod, hogy lépjek ki az életedből, és ne keresselek többé, itt leszek neked. – Állhatatos tekintettel nézett a nőre. – Szóval akarod, hogy kilépjek az életedből, és soha többé ne próbáljak kapcsolatba lépni veled?

Miután Lily képtelen volt előkotorni erre valami válaszfélét az agyában kavargó ködös gondolatok közül, Leo bólintott.

– Jó. Mert azok a hangok, amelyek most olyanokat mondogatnak a fejedben, hogy hosszú távon úgysem lehetnék veled boldog, meg olyasmit, hogy nekem nem érné meg feladni az eddigi életemet érted, csupán gondolatok, Lil. És a gondolatoknak, hiába hangosak vagy kitartóak, még nem feltétlenül van igazuk.

– Elhagytál – jegyezte meg Lily határozottan, már-már engesztelhetetlen hangon. – Tudom, miért történt, de megtörtént. Pedig előtte megígérted, hogy örökké együtt maradunk. Nem tudnék még egyszer elviselni ekkora csalódást.

– Egyikünk sem tudta, mit ígér, Lily. Gyerekek voltunk. – Leo kinyújtotta a kezét, és letörölt egy újabb könnycseppet. – Ismertél engem, amikor életem legboldogabb napjait éltem. Az anyám élt. Mindenem megvolt. Nem ismertem az igazi szomorúságot. – Sötét szeme Lilyébe mélyedt. – De már tudom, milyen. Elveszítettem az anyámat. Elveszítettem a húszas éveimet. Elveszítettem a szerelmemet. A New York-i életem teljesen lélektelen. Fogalmad sem lehet róla, mit érzek igazából, most, hogy újra veled lehetek. – Megsimította a nő állát. – El sem tudod képzelni, milyen elevennek érzem magamat, csak attól, hogy itt fekszem a kórházi ágyamon, és téged nézhetlek. Nagy öltésekkel az arcomban, meg olyan fejfájással, hogy majd leesik a nyakamról a koponyám. És mégis.

Lily nagyot nyelt. Képtelen volt elfordítani a szemét a férfiról, belesüppedt a vizenyős, kásás érzésekbe. Igenis pontosan tudta, milyen elevennek érzi magát Leo.

– Tehát akkor hajlandó vagy megengedni, hogy kitaláljak olyan forgatókönyvet, ami mindkettőnk számára működőképes lehet egy próbálkozáshoz?

– Egy próbálkozáshoz – ismételte Lily lassan. – Mármint megpróbálni, milyen volna egy párként?

Leo hümmögve bólogatott.

– Csak ahhoz kérem az engedélyt, hogy előállhassak néhány ötlettel, amelyeket elővezetek neked, hogy átgondolhasd. – Játékosan Lilyre kacsintott. – Bármikor kiszállhatsz.

Lily, mi mást tehetett erre, elmosolyodott.

– Hát, ezeket a feltételeket nehéz visszautasítani.

– Jól van. – Leo előrehajolt, és fájó ajkával óvatos puszit nyomott Lily arcára. – Mélyen hiszek benne, hogy meg tudjuk csinálni. Szeretlek. Nem muszáj neked is mondanod. De én igen. Én szeretlek.

Lily a férfi tökéletes kezét nézte, meg a csupaseb arcát, és a szemét, ami mintha keresztüllátott volna rajta. Hazugság lett volna, ha nem mondja ki:

– Én is szeretlek.

Leo tekintete ellágyult.

– Hát, ez jó hír – mondta halkan.

Lily ekkor lenézett a takaróra, mert hirtelen nem tudta, hogyan kezdjen neki következő mondandójának.

– Megtalálták Terry holttestét.

Leo egy ideig hallgatott.

– Örülök.

– Szerintem nem lesz gond belőle. Mármint nekünk nem lesz gondunk. – Áthelyezte a testsúlyát ültében, és babrálni kezdte a kórházi lepedő szélét. – De Bradley… – megint belenézett Leo szemébe, és a szíve elszorult. A férfi azonnal elszomorodott. – Bradley bőven benne van a kulimászban.

Leo pislogott, és elfordította a tekintetét a folyamatosan pityegő monitor felé.

– Azt el tudom képzelni.

Lily lehajolt, és ajkával megsimította a férfi homlokának ép felét.

– Sokáig fog tartani túljutni ezen – jegyezte meg csendesen. – A kincsvadászat kudarcba fulladt, de esetleg egy időre elutazhatnánk a városból. Csak mi ketten.

Úgy tűnt, erről valami eszébe jutott Leónak.

– Ideadnád a dzsekimet?

Lily az ágy melletti asztalra nézett, ahol szépen összehajtogatva hevertek Leo ruhái. Elvette a dzsekit, és odaadta Leónak. A férfi könnyed mozdulatokkal elkezdte lefejtegetni a melléről a tappancsokat. Lily egy hete újra elkezdhetett hozzászokni a férfi testének látványához; most pedig, ahogy a felsőtestét egy kórházi ágyon látta, hirtelen, szinte érthetetlenül, újra valami szédítő, magas hőfokú területre űzte a képzeletét.

Leo belenyúlt az egyik zsebbe, és enyhe homlokráncolással húzta ki üres kezét. Aztán a másik oldalon próbálkozott.

– Ah! – hagyta el az ajkát halkan, és a zsebből előhalászta, majd Lily felé nyújtotta a már ismerős szépiapapír-darabot. – Olvasd el!

Lily elvette tőle. Hiszen tudta már, mi az.

– Miért kezdjük újra? – kérdezte, és egy pillanatra átfutott az agyán, hogy Leo fejsérülései talán komolyabbak, mint eddig hitték.

– Mondd el, mit látsz – idézte fel Leo, amikor Lily kérte ugyanerre Duke fotójával kapcsolatban. A nő engedelmesen lenézett a cetlire.

791161167211111076101115122

– Számok – állapította meg tompán.

– Olvasd el őket. – Lily hitetlenkedő pillantást vetett a férfira, de ő csak egy fejmozdulatot tett a papírdarab felé. – A kedvemért! Kérlek.

Így hát Lily megtette:

– Hét-kilenc-egy-egy-hat-egy-egy-hat-hét-kettő… Jézusom, Leo, hogy tudtál ebből bármit összerakni?

– Csak fejezd be, kérlek – mondta neki a férfi halkan.

Lily újra lenézett, és végigolvasta egyesével a számokat, majd megszámolta őket.

– Huszonhét számjegy. Nincs köztük térköz.

– Duke nem tudhatta előre, hogy én fogom megtalálni a cédulát, de te szerencsés vagy, hogy így történt.

Lily habozott.

– Miért?

– Mert ez egy számítógépes kód.

– Na várjunk csak. Duke számítógépes kódot használt volna?

– Úgy tűnik, igen. Olyasmi. Régi. Manapság már legtöbbször Unicode-ot használunk, de éveken át az ASCII-jelkészletet alkalmazták a számítógépes parancssorokban. Lehet, hogy apád afféle múltban élő holdkórosnak tűnhet, de bőven volt annyi esze, és volt olyan megszállott, hogy összegyűjtsön minden kódolási módot, amit csak tudott. Még azt is kinézem belőle, hogy előre számításba vette, hogy az ASCII el fog avulni, azaz csak még nehezebb lesz megfejteni ezt a számsort. – A homlokát ráncolta. – Azt nem tudhatjuk pontosan, mikor rejtette el ezt a barlangban.

– Tehát szerinted – Lily igyekezett követni a gondolatmenetet – ez egy régi számítógépes kód, amit úgy lehet lefordítani: „Legyőztelek”? Ez a sztori abszolút apámra vallana.

Leo bólintott.

– Az ASCII-kódolás szerint számok felelnek meg a nagybetűknek, a kisbetűknek, a számoknak és az írásjeleknek is. Mivel nem voltak közök a számsoron belül, nem volt könnyű rájönni, mit is nézek – magyarázta. – Bármi lehetett volna… akár egy olyan titkosírás is, amit ő maga talált ki. De mivel hozzá vagyok szokva, hogy értelmezhetően csoportosított számsorokat nézzek, először kettesével vettem őket szemügyre. – A papírra bökött. – Abból, hogy van egy páratlan szám is, arra következtettem, hogy talán a nagybetűket kicsikkel keverte. Gondoltam, talán így még összetettebb a feladat, mert a nagybetűk általában két számjegy, a kicsik legtöbbször három.

Lily feje máris forgott.

– Nem értem.

– Nem baj. Az egyetlen dolog, ami ebből fontos, annyi, hogy nagyon sokan szintén nem értik az ASCII kódnyelvet, és ez tette tökéletessé. Bradley sem, a haverjai meg végképp nem.

Lily kissé bárgyún mosolygott erre.

– Hát, így aztán igazán nagy fegyvertény, hogy te viszont igen.

Leo felnevetett.

– Hát tényleg nem érted, mit jelent mindez?

– Nem.

A férfi színészkedve a két összefűzött kezére támasztotta az állát, aztán jámboran mosolyogva így szólt:

– Hát azt, hogy azt mondtam nekik, amit csak akartam.

Harminckettedik fejezet

LILY SZIPOGOTT, és egyik kezével megdörzsölte az arcát, mielőtt közelebb húzta a székét az ágyhoz.

– Leo… – hallatszott a hangján, hogy csak nagy önuralommal őrzi meg a nyugalmát.

– Igen?

– Azt akarod mondani, hogy hazudtál nekik ott, a sziklaüregben?

A férfi bólintott, nem törődve vele, hogy az arcán a seb fájdalmasan lüktetni kezd.

– Hát, ja.

A nő a hitetlenkedéstől elnyúlt arccal nézett rá.

– Nem az állt a cédulán, hogy „Legyőztelek”?

– Nem.

– Nem…?

– Fougère? – sietett segítségére Leo, aztán megrázta a fejét. – Nem, mert nem is létezik.

– Kitaláltál egy kódnyelvet, hogy átejtsd őket? – bámult rá Lily.

– Kitaláltam volna? Nem igazán. Egyszerűen csaltam.

– És mi lett volna, ha Nicole nem jelenik meg a zsarukkal?

Leo megrántotta a vállát.

– Azt a problémát a Későbbi Leónak tartogattam.

– Akkor azt is tudod, mi áll rajta? – Lily állkapcsa megfeszült, a nyakán az inak merevvé váltak. – Leo, ne szórakozz velem!

– Hajlok rá, hogy meghagyjam neked a dicsőséget, hogy egyedül oldd meg.

A nő mogorván nézett rá:

– Hidd el, sosem vágytam erre a kegyre a sorstól.

Leo megnyugtatóan rámosolygott.

– A valódi kihívás az volt, hogy meg kellett próbálnom anélkül emlékezni az ASCII-kódokra, hogy leírtam volna a számokat. Amikor rájöttem, mi az, nem akartam, hogy lássák, hogyan dolgozom. Minden betűt fejben kellett kitalálnom.

– Őrületes.

– Én is így gondoltam. Így hát, miközben úgy tettem, hogy megoldottam, és leírtam a hamis megoldást, gondolatban adtam egy ötöst apádnak, amiért a nagybetűk és kisbetűk keverékét használta.

– Miért?

– Mert ha valami véletlen folytán összerakják, hogy a hamis Fougère-kódom kettes vagy hármas számcsoportokkal dolgozik, és rákérdeztek volna, hogy mi a helyzet a „Legyőztelek!” három e betűjével, akkor is hivatkozhattam…

– Leo – mondta Lily nehezen megőrzött türelemmel –, esküszöm, ha nem mondod el…

– Otthon lesz – mondta Leo halkan.

Lily az orrát ráncolta.

– Micsoda?

– Ennyi áll rajta. – Figyelte, hogyan kuszálja össze a nő arcvonásait a hitetlenkedés. – Otthon lesz. A kezdő O, a H és az L nagybetűvel, a többi kicsivel.

– Kinek az otthonában?

Leo kitartóan nézte.

– Az… az enyémben?

– Ki tudja? – felelte a férfi. – De ha tényleg az apád írta ezt, és elrejtette, akkor nem annak volna értelme, ha a saját otthonáról beszél?

– Ami az enyém is – fújtatott Lily.

– Pontosan.

A nő lehajolt, és fejét két tenyerébe fogta.

– Ha azt mondod, hogy Bradley-nek reggel igaza volt… és a pénz egész végig ott volt az orrom előtt…

– Megéri vetni rá egy pillantást, nem igaz?

***

Leo érzékelte Lily nyugtalanságát, míg az ősöreg kocsi közeledett a házához, és a nő igyekezett a helyükre tenni az elvárásokat. Közölte Leóval, hogy a faház nem túl impozáns, és nemigen szokott ott tartózkodni, ha pedig mégis előfordult, sem ideje, sem pénze nem volt rá, hogy csinosítgassa. Azok után, amiken Lily keresztülment, nem csoda, hogy a hangulatában szeszélyesen elegyedtek a szélsőséges érzések. Egyszerre reménykedett és volt pesszimista, teljesen hitetlen és izgatott.

A férfi lelkében is viharok dúltak, de több évtizedes gyakorlata volt abban, hogy az érzelmeit ne engedje a felszínre kerülni. Mind bőven hagyhatott nyomot a lelkén, de ebben a pillanatban a hajlama jól szolgálta Leót. Legszívesebben kibújt volna a bőréből? Hát persze. Majd megtébolyodott a gondolatra, mi lesz, ha semmiféle kincset nem találnak? Abszolút igaz. Aggódott, hogy esetleg egy újabb összeomlásnak lesz tanúja? De még mennyire. Így hát inkább Lilyre koncentrált – arra, hogy megnyugtassa afelől, neki mindegy, hogy néz ki a ház, meg afelől, hogy ha nem lesz ott semmiféle pénz, ő akkor is szeretni fogja.

De amikor megálltak, egy rövid ideig csak némán bámultak ki az ablakon.

– Látod már? – Lily olyan alaposan szemügyre vette Leo vonásait, hogy a férfinak nagyon ügyelnie kellett, mi ül ki az arcára.

Mert a faház valóban olyan rémes volt, mint amilyennek a nő leírta.

Távolról aranyos faházikónak látszott, amit nyárfacsoport vett körül. A padlódeszkák szintjéig felérő magas sivatagi fű lengedezett a szélben. A közelben keskeny patak csörgedezett. A kerítés és a kis méretű lóistálló régi volt, de szépen karbantartották.

Ám közelebbről szemügyre véve a házat… nos… nagyon is ráfért volna a karbantartás, mert valósággal düledezett. Legalább a tetőt meg kellett volna foltozni, de az is lehet, hogy érdemesebb lett volna kicserélni az egészet. A veranda egyik lépcsője annyira elkorhadt, hogy beszakadt. A szúnyoghálók hiányoztak az ablakokról. A bejárati ajtót vízkár érte, és csak úgy lehetett kinyitni, hogy az ember határozottan nekifeszült a vállával.

De odabent az apró tér ragyogott a tisztaságtól, és meglepően kedves lak volt. Egy egyszerű tengerészkék kanapé, két szék, egy ütött-kopott, de szépen fényezett kávézóasztal. A kandalló előtt csíkos szőnyeg fedte a viharvert keményfa padlót, amit szemmel láthatóan rongycsíkokból horgolt valaki, otthonos hangulatot adva az egész helyiségnek. Az étkező is kicsi volt; a négyszemélyes fenyőfa asztalt kézzel faragták. A konyha tiszta volt és világos, a berendezés régi, de szépen karbantartott, a hűtő hangosan berregett.

– Nagyon aranyos, Lil.

A nő halkan szusszantva nevetett.

– Abban biztos vagyok, hogy nem ér fel egy New York-i legénylakással.

– Ez legalább kétszer akkora.

– Hatvanöt négyzetméter – felelte Lily tompán.

– Akkor két és félszer! – tréfált Leo.

Lily az égre emelte a tekintetét, de a szája sarkán mosoly jelent meg.

– Mi van a falakkal? – kérdezte Leo, remélve, hogy a nő nem veszi rossz néven.

Szinte komikus volt, milyen erősen megnyilvánul a tény, hogy a házat nem olyasvalaki emelte, aki jártas lett volna a házépítésben. A falakat bepöttyözték az ötletszerűen elszórva bevert, kerek, lapos fejű szögek, mintha ezek tartanák össze az egész szerkezetet.

– Franc se tudja – felelte Lily halvány éllel a hangjában. – Már ezer éve feladtam, hogy megértsem apámat. Az anyámnak építette a helyet, aki nem akart az öreg lakókocsiban rostokolni a téli hónapokban. De időpazarlásnak bizonyult, mert anyám így is elhagyta.

– És te itt ápoltad Duke-ot az agyvérzése után?

– Hát, igen. Nincs túl nagy hely, de csak ketten voltunk itt, meg az ápolónő, amikor én dolgoztam. Nagyon sok időt töltött az ablaknál, a karosszékében, és a hegyeket nézte.

Olyan rémes volt belegondolni, hogy Lilynek egyedül kellett megbirkóznia az apja ápolásával, hogy annál már csak az volt rosszabb, hogy itt él ebben az omladozó kunyhóban egyedül.

A nő magára hagyta Leót, hogy körülnézzen, amíg ő munkához látott. Az egyik helyiség felől, amiről a férfi feltételezte, hogy hálószoba, azonnal zajok érkeztek: a szekrényből kirángatott tárgyak, fiókok kihúzgálása, a fal döngetése, hátha van valahol üreg vagy valami más a fán kívül. Lily döngő léptekkel járt fel és alá, minden felületet ellenőrzött, minden faldeszkát megmozgatott, nem laza-e. Hamarosan Leo is csatlakozott hozzá, szőnyegeket emelt fel, és megnézte, nincs-e hamis hátlap a konyhaszekrényekben.

– Szerinted hol rejtett volna el dolgokat? – kérdezte a nőtől.

Lily keze megállt a levegőben, miközben végigkopogtatta a kandalló minden egyes tégláját, és drámaian izgatott arcot vágott Leo felé fordulva.

– Ó, basszus, szerinted ezen is el kellene gondolkodnom?

A férfi elengedte a füle mellett a válasz hangnemét. Íme, Lily védekező állásban: igyekszik nem reménykedni.

– Arra értem – mondta neki Leo türelmes hangon –, hogy szerintem eltöprenghetnénk rajta, mit gondolhatott, hol van a házban olyan hely, ahol soha senkinek nem jutna eszébe megnézni. Az öreg Duke őszintén szólva zseniális volt, Lily. Tudta, hogy ha valaki gyanítaná, hogy itt tartja a pénzt, az első dolga lenne megnézni a szekrényt. Hogy azt gondolnák, a padlódeszkák alatt találják. Megnézik a konyhaszekrényt. Szóval ha Duke úgy gondolta, van rá esély, hogy te leszel, aki megtalálja a cetlit az üregben, és neked hagyta azt a kódot, amivel visszaküldött ide, a házadba, akkor hátha van olyan rejtekhely, ahol soha nem nézted meg korábban, de csak benned ötlene fel mégis, hogy most megnézd ott is.

Lily leült a kanapéra, és két kézfejét a térdei közé szorítva meredt maga elé.

– Gőzöm sincs.

– Hagyjuk ülepedni a dolgokat – mondta a férfi. – Bámészkodj. Gondold végig, van-e valamilyen jelentékeny hely.

– Leo, lássuk be, itt nincs túl sok olyan hely, amit figyelembe lehetne venni.

– Pontosan – helyeselt a férfi. – Ami egyszerre teszi a feladatot könnyebbé és nehezebbé. Duke-nak nagyon kreatívnak kellett lennie ahhoz, hogy itt rejtsen el valamit.

Lily hátradőlt, és igyekezett új szemmel szemügyre venni a helyiséget. Ahogy mindig, most is dobolni kezdett a combján, és Leo mostanra olyan sokszor hallotta már a ritmust, hogy vele dobolta. Ücsörögtek… Gyors koppintás, lassú koppintás, gyors, gyors, gyors, gyors. Gyors koppintás, lassú koppintás, gyors, gyors, gyors, gyors… És hirtelen mintha Leóban minden gondolat megtorpant volna egy pillanatra.

– Lily!

A nő ujjai megálltak.

– Mi az?

– Ez micsoda? – Leo lemutatott a nő kezére. – Mi ez a ritmus, amit mindig ütögetsz? Valami dal?

Lily lenézett, és majdnem olyan arcot vágott, mintha eddig észre sem vette volna, hogy dobol.

– Fogalmam sincs – felelte. – Ez apám kopogása. Illetve a mi kettőnk titkos kopogása. Abból az időből, amikor még kicsi voltam. Sokszor elment itthonról, és én egyedül maradtam. Ebből tudtam, hogy biztosan Duke áll az ajtó előtt. Na, persze, használhatta volna a kulcsát is, mint egy normális ember, de mindig is szeretett nagyjelenettel érkezni.

Leo Lilyt nézte, és a szíve dübörögni kezdett valami védelmező dühtől… meg attól, hogy valami összeállni látszott.

– Csináld csak!

Együtt kopogtak, aztán még egyszer, és Leo odaugrott az asztalhoz, kerített egy papírlapot, hogy leírhassa, miközben Lily tovább folytatta: gyors, lassú, gyors, gyors, gyors, gyors.

Leo, hirtelen ötlettől vezérelve elővette a telefonját, és beírta.

– Morze-kód.

– És mit jelent? – Lily felállt, és odalépett mellé, lenézett a papírdarabra.

L I L I L I L I… Lili.

– Lily – jegyezte meg Leo. – De i-vel, nem ipszilonnal. A Lili ismétlése vég nélkül.

– Szerinted fontos?

– Lehetséges… Hiszen így kell leírni a Liliana változatot… De talán mégsem. Nem hely… – töprengett a férfi. – Nem valami irány vagy térbeli útmutatás.

Lilyre nézett, de a nő figyelmét már valami más foglalta le. A falakat bámulta.

A falat… a falakat… a szögekkel teli falakat.

Most már Leo is látta. A szögek nem véletlenszerűen voltak beverve, mintázatokat alkottak. Mintázatokat mindenfelé. Itt egy magányos szög, másutt három szögből álló sorok. Pontok és vonalak mindenhol.

Gyakorlatilag tele voltak írva a ház falai.

– Ezek mindig itt voltak?

Lily a fejét rázta.

– Azután csinálta, hogy anyám elhagyott minket. Én arra gondoltam, hogy bedilizett, vagy egyszerűen csak dolgozik valamin. – Lily halkan felnyögött, két kezét a szája elé kapva jegyezte meg: – A nevem. Az agyvérzése után csak azt mondogatta. Szerinted esetleg…

– Megpróbált mondani neked valamit? – kérdezte Leo feszült hangon. – Csak azt hajtogatta? – Elnyílt ajakkal nézett Lilyre. – Ha azt vesszük, hogy a titkos kopogása a neved volt, és az agyvérzése után nem tudott beszélni, kivéve a nevedet kimondani? Hát igen… Szerintem igen.

Lily a homlokára szorította a kezét.

– Édes istenem… A vers.

– Mi van vele?

Lily emlékezetből felidézte a sort:

– Utálod, hogy menned kell, de megteszed. Leo, Duke tudta, mennyire utálok Elybe menni. Amikor kicsi voltam, nem volt, akivel játszhattam volna ott, apám mégis elvitt magával, és órákon át ücsörgött a kocsmában, a helyiekkel beszélgetve, akik mind bálványozták. Én meg a zenegépbe hajigáltam be a negyeddollárosokat, és újra meg újra ugyanazokat a számokat játszottam le. – Felemelte a kezét, és reszkető ujjakkal megérintette a homlokát. – Menned kell, de nem oda. A fotó a férfimosdóban volt… és én a nőibe mentem. – Dermedten nézett maga elé a döbbenettől. – Ezt a rejtvényt nekem hagyta, hogy megoldjam. Nekem. A nevemmel végződik.

Bénult csendben néztek maguk elé két másodpercig, aztán mintha kirobbantották volna őket a helyükből, két szemközti falhoz rohantak, és vadul keresgélni kezdték a szögek közt a Lili nevet, deszkákat tapogattak, hangosan felolvasták a mintákat.

Nem kellett a Morze-kódot memorizálniuk, csak Duke kopogásának szögfejekből kirakott kottáját keresték: kétkörnyi pont-vonal-négy pont. Lily a nappali falához húzta az egyik széket, és felállt rá, hogy szemrevételezhesse a mennyezethez közeli helyeket is. Aprólékosan dolgozott. Leo hasonlóan járt el a ház elejénél, pásztázta a deszkákat padlótól mennyezetig, a kandallótól indulva a bejárati ajtó felé, meg az ablak alatti rövidebb deszkákig, ahol Duke szeretett ücsörögni a hegyeket nézve, és…

Ott…

A kabátakasztó alatt, Lily télikabátja és sálja alatt, nagyjából derékmagasságban, meglátott egy fát, ami egy kicsit ferdén állt, valamivel kijjebb lógott a falból, mint a többi, és beleszögelve a sokatmondó minta.

Pont, vonal, pont, pont, pont, pont. Pont, vonal, pont, pont, pont, pont.

– Lily!

A nő odafutott, és végigsimította ujjaival az apró szögfejeket.

– Ez az… – suttogta.

Leo odalépett a falhoz, és teljes hosszában végigtapogatta. A deszka a bejárati ajtót és a falat összekötő helyen állt, csak egy méter hosszú volt.

– El van vágva – nézett Lily ámulva a fadarabra, majd Leóra. – Gondosan el van vágva a felülete. Látod itt az összeillesztést? – A nő közelebb hajolt, hogy alaposabban megnézze. – Nem tudtam, hogy ez itt van.

– Más se vette volna észre.

A férfi szíve ide-oda vetette magát a mellkasa ketrecében, mint egy megvadult állat. A nő nevét jelentő kopogás ütemére vert a pulzusa, és a vibrálás végigszaladt a karján. A tenyerét Lily hátára tette, mert úgy érezte, elkél a támaszték.

– Vajon ki lehet húzni onnan?

A nő meggörbített ujjakkal próbálgatta, meg tudja-e ragadni valahogy. Ahogy ide-oda billegtette kézzel, az eleje egy kicsit engedett. Lily tovább igyekezett, lejjebb húzta a felső szélét, ahol az összekötő rész volt, és a fa engedett, csendes pattanással elvált a másik résztől. Mögötte üreg tűnt fel.

Lily lélegzete elakadt, és először benézett a sötét lyukba, mielőtt belenyúlt volna.

– Nem látok sem… ó. – Kihúzta a kezét, és az ujjai közt egy régi, sárga, ráncos borítékot tartott. Az elején Duke kézírásával, amit Leo is felismert, a következő szavak álltak:

Lilynek.

Szívélyes üdv a Pokol tornácáról!

A borítékban egy kulcs meg egyetlen aranyérme.

Harmincharmadik fejezet

MÁSNAP REGGEL 8:43-KOR Lily ott állt az Elk Ridge Bank épülete előtt – a valamikori San Miguel Valley Bank helyén –, és kurtán, felületesen kapkodta a levegőt.

Egy fémtábla hirdette:

MAHR ÉPÜLET

1892

ITT ÁLLT A SAN MIGUEL VALLEY BANK

BUTCH CASSIDY ELSŐ RABLÁSÁNAK HELYSZÍNE

1889. JÚNIUS 24.

– Az sem lepne meg, ha nem találunk semmit – jegyezte meg gépiesen Lily. – Hiszen azt sem tudjuk biztosan, hogy valóban megtalálta-e.

Ez elhangzott már a szájából, körülbelül tizenötször, mialatt az Utah állambeli Hesterből eljutottak a coloradói Telluride-ba. De mondhatta volna ezerszer is, Leo nem vádolta volna érte egy percig sem. Előző éjjel egyikük sem aludt egy szemhunyásnyit sem; a várakozás, a fejükben gomolygó sok-sok „mi lenne, ha” apró repeszekre robbantották a koncentrálóképességüket és a nyugalmukat.

A remény veszélyes drog, és Lily két világ közt tátongó szakadék mellett állt. Az egyik mindazzal kecsegtetett, amit valaha szeretett volna megkapni életében, a másik feladatot jelentett: hogyan tehetné az életét olyanná, hogy elérhesse, amit mindig akart.

Hunyorogva nézte a színezett üveget.

– Mi van, ha még nincsenek nyitva?

– Fél kilenc óta nyitva vannak – felelte Leo.

Egy lépéssel közelebb lépett Lily hátához, és két karjával átölelte a derekát. Érződött, hogyan küszködik a levegővételekkel a nő tüdeje, amint eljut hozzá egy kis oxigén, már löki is ki magából. Nem volt odabent most hely másnak, csak a feszültségnek.

– Még ha nem is vár ott bent semmi – nyomta ajkát Leo a nő füle alatti puha bőrre –, akkor sem kell újra ugyanazt csinálnod, mint eddig.

Lily szórakozottan bólintott.

– Itt vagyok veled. Nem vagy egyedül.

Lily az iméntieknél valamivel hosszabban fújta ki a levegőt, és végre mélyebben be is tudott lélegezni.

– Tudom.

– Szeretlek. Sosem hagylak el.

Lily hátradőlt a férfi mellkasának.

– Mondd ki még egyszer.

– Nem megyek sehová! – Leo újra megcsókolta a nő nyakát. – És itt ácsorgok veled egy hétig is, ha szükségét érzed, de ha felkészültél, nincs más dolgod, mint odasétálni ahhoz az ajtóhoz, és bemenni.

Lily lassan szembefordult a bejárattal, ujjai körbeölelték a bronzfogantyút, és kitárta az ajtót maga előtt. A benti hűtött levegő úgy vágta őket mellbe, mint egy fal. Mindkettejükre ráfért volna egy fürdő meg valami rendes étel; Leónak addig fel sem tűnt, milyen rettentően zilált állapotban van, míg ott nem álltak a bank pompás fogadóhelyiségében, és ő ugyanazokat a szakadt ruhákat viselte, amiben a kórházból távozott tizenkilenc órája.

Márpedig nem volt rá lehetőség, hogy az érkezésük titokban maradjon: hétfő volt, a bármikor kéznél lévő internet kora, a bankfiókban csönd és mély nyugalom honolt. Nem volt nehéz észrevenniük a férfit, aki a kiszolgálópulttól távolabb ült, őket nézte merőn, miközben lesimította nyakkendőjét az inge fölött.

Aztán könnyed léptekkel sétált oda hozzájuk, arcán titokzatos mosollyal. Elegáns cipője koppanásai visszaverődtek a tágas helyiség falairól.

Leo érezte, hogy a kezében megnyirkosodik Lily tenyere, és ujjai megszorítják az ő ujjait. Megnyugtatásképpen ő is megszorította a nő kezét.

– Minden oké lesz – súgta oda neki.

– Nos, jó napot! – A férfi – langaléta alak, erősen hátrahúzódó hajvonallal és a talpuk alatti márványlapokat megszégyenítően ragyogó homlokkal – egyre szélesebben mosolygott közeledtében. Kiderült, hogy a fogai is óriásiak. Lilyre szegezett tekintettel így szólt: – Megkockáztatnék némi találgatást, de a biztonság kedvéért inkább hadd kérjem meg, árulja el a nevét, hölgyem!

Leo úgy fordult, hogy lássa Lily reakcióját. Vajon a nő látja-e már, hogy minden aggodalmára megnyugtató válasz érkezik ebben a pillanatban. Lily arca bizalmatlansággal elegy meglepetést tükrözött: a szemöldökét ráncolta, védekezőn feszült meg az álla, és aki ismerte, világosan látta rajta, hogyan fogja a lehető legrövidebbre a gyeplőt azon a reményen.

– Lily Wilder – mutatkozott be. – És ön?

– Ed Tottenham. – A férfi megrázta a nő kezét. – Isten az atyám, már azt hittem, hogy sosem bukkan fel, kedves Lily Wilder.

Harmincnegyedik fejezet

Laramie, Wyoming

Két hónappal később

NÉGY PEZSGŐSPOHÁR KOCCANT ÖSSZE ünnepélyesen, de aztán Nicole itala meglöttyent, és jókora adag pezsgő ömlött a kezére.

– Basszus. – Zavartalanul lehajolt, és végignyalta a kezét a csuklójától a hüvelykujja végéig.

Walter tekintete pillanatról pillanatra végigkísérte a mozdulatot, mielőtt találkozott Lily szemével, majd láthatóan alaposan összezavarodott, és egy hajtásra kiitta az italát.

Lily is a szájához emelte a poharát, és lehunyta a szemét. A buborékok csiklandozták az orrát, csípősen, vidoran ugrándoztak a nyelvén. Nem szerette a pezsgőt – őszintén szólva nem sok alkalma volt kóstolgatni –, de Leo kizárólag azért autózott a városba, hogy az esti vacsorához megfelelő italt szerezzen, és hozott belőle egy kartonnal. Azt ígérte, ezek finom buborékok lesznek, Lily pedig eltökélte magát, hogy megérti, miért imádják oly sokan.

Nicole, ahogy már lenni szokott, kimondta, amit Lily gondolt:

– Olyan, mint a szénsavval dúsított köhögés elleni szirup. – Csettintett a nyelvével, és a homlokát ráncolta. – Uh!

Leo a két nőre vigyorgott. Jól szórakozott, eszébe sem jutott panaszkodni.

– Majd én megiszom a tiéteket is – nyúlt Nic poharáért.

De a nő elrántotta a keze elől, és felhörpintette az egészet.

– Egy szóval sem mondtam, hogy problémám lenne a köhögés elleni sziruppal!

Leo nevetve felállt, és a konyhába ment egy teli palackért. Vidáman elköltött ötszáz dollárt egy karton pezsgőre, ami nem ízlik a barátnőjének meg a barátnője legjobb barátnőjének sem. Az esték nagy részét kettesben töltötték itt Lilyvel. Leo főzött, míg a nő a lovak körüli esti teendőket látta el. Aztán leültek a tágas ebédlőben álló hosszú, göcsörtös asztal mellé, és sörösüveggel koccintottak a vacsora mellé, majd a nap végén valahová bekuckóztak valami olvasmánnyal, vagy egy filmet bámulva bújtak össze. Bármi is állt a bankkivonataikon, Leo teljesen – és örömmel – adta át magát egy egyszerűbb életvitelnek.

A ma este azonban különleges volt. Előbb-utóbb áttérhetnek sörre – minden jel arra mutatott, hogy nagy bulit fognak csapni –, de egy ilyen találkozás, mint ez a mostani, pezsgőért kiáltott. Walter aznap reggel érkezett New Yorkból; és Nic ment ki érte a repülőtérre… nos, a szomszédból. A nő a múlt héten írta alá a Wilder-farmmal szomszédos, húszhektáros, zsályacserjékkel benőtt folyóparti területre vonatkozó adásvételi szerződést.

– Igyunk Nicole-ra, a földbirtokosra! – mondta Lily, és újratöltötte a poharukat egy rendes koccintásra.

Csingling!

– Meg Leóra meg Lilyre és a Wilder-farm megnyitására! – tette hozzá Walt.

– Majd jövő nyáron – mutatott rá Leo gyorsan, és a hangjába némi feszültség költözött a gondolatra, mennyi tennivaló van még addig. Lovakat vásárolni, betanítani őket, kicsinosítani a főépületet meg a vendégek faházait, alkalmazottakat felvenni. Na, és persze, néhány utazást tenni a tengerentúlra.

Ez volt a kompromisszum, amit a halott Duke-kal kötöttek: legalább két hónapot arra szánnak évente, hogy Lily előtt kitárulhasson a világ.

Csingling!

Leo mosolya ellágyult. A Lily lelkét kínzó, csomóra kötött, feszes szíj tovább lazult. Szeretlek, üzente Leo arca. Soha az életben nem hagylak el. Talán mire eljön a nyár, végre Lily is elhiszi, hogy mindez valóság, és a meglazult csomó már csak lazán libeg a szélben, vagy ami még jobb, átváltozik a szíj könnyű kasmírsállá vagy finom selyemszállá.

– Megnézhetjük a levelet? – kérdezte Walt, és Lily bólintott. Leo felállt, rövid időre eltűnt az irodahelyiségben, aztán az elsárgult, összehajtogatott papírdarabbal a kezében tért vissza.

Walter elvette tőle.

– Hányszor olvastad el? – nézett Lilyre.

– Kábé ezerszer. – A nő egy pillanatra beharapta az alsó ajkát, mielőtt hozzátette: – Még beletelik egy kis időbe, mire úgy fogom érezni, valóban megtörtént.

– Azt lefogadom.

Walter a papír fölé hajolt, Lily pedig arra gondolt, elég jól tudja már fejből a szöveget ahhoz, hogy gondolatban követhesse, hol jár éppen a férfi tekintete.

Kedves Lily!

Ha ezt olvasod, az azt jelenti, hogy befejeződött a kincsvadászat, és mindjárt kinyitod a ládát, amiben a jövőd rejlik. Remélem, élvezted a kis kalandot! Évekbe telt, mire mindent elrendeztem, és most, hogy a soraimat olvasod, bízom benne, hogy elmondhatjuk, tényleg ez volt életünk egyik legjobb mulatsága!

Persze, tudva, mennyire utálod a rejtvényeimet, és elképzelve, hogy valószínűleg ott állok majd közben mögötted, azt is őszintén remélem, nem kezdesz el ütlegelni dühödben, amiért erre kényszerítettelek. Az öregfiú imádja a maga megszokott trükkjeit, és el nem mondhatom, mennyire büszke vagyok, amiért ezt is végigcsináltuk ketten.

Szerintem ez az első olyan üzenet tőlem, amit nem kell megfejtened. Ha! Még én sem akartam olyan sok időt eltölteni vele, hogy titkosírással írjam. Na meg, ha már olyan ügyes voltál, hogy eljutottál eddig, hadd legyen az a jutalmad, hogy ezúttal könnyedén elolvasod, amit írtam. (Nyilván elmondhatnám mindezt személyesen is, de te is tudod, abban mennyire nem vagyok jó.)

Emlékszel, hogy Szöcskének hívtalak, mikor kicsi voltál? Ott ugráltál a kertben, és azt hajtogattad, hogy fára kell lépned, különben belesüppedsz a forró lávába. Akkor még szeretted a kincsvadászatot is. Te voltál az én kis társam.

Azt hiszem, akkor utáltad meg ezt az egészet, amikor anyád elment. És én megértem. Talán amúgy is megtörtént volna, persze, miután nagyobb leszel, de gyanítom, annak, hogy elhagyott téged is, köze van ahhoz, hogy onnantól már nem szeretted azokat a dolgokat, amiket én igen. A lovakért mindig odáig voltál, de réges-régen a kincsvadászatokat és a túrázást is élvezted. Szerettem volna, ha később visszatérsz ezekhez is, persze értem, miért nem így lett. Ez vitte el anyádat tőlünk, és téged is tőlem. De én mégsem voltam képes felhagyni a szenvedélyemmel, és abban reménykedem, ha egyszer találsz valamit, amit te is ennyire szeretsz majd, meg fogsz érteni.

Nagyjából egy hónappal azután találtam meg a pénzt, hogy anyád elhagyott. A farmon voltál, Dan bátyámmal. Tervek nélkül mászkáltam, olyan helyeken is, ahol korábban sosem jártam. Még el is tévedtem párszor. Végül bekevergőztem abba az üregbe, és ott volt az a rakás pénz. Egy csomó régi érme, elosztva tizenöt poros faládában. Isten a tanúm, így történt. Életemben először jártam kint a sivatagban anélkül, hogy a kincskeresés vágya hajtott volna, és ekkor találtam meg azt a dolgot, amit egész életemben kerestem.

Beletelt néhány hétbe, mire kihordtam onnan az összeset, és akkor sem tudtam, mihez kezdjek vele. Egy részem azt gondolta, „Ebből végre olyan életet kezdhetünk Lilyvel, amilyet csak szeretnénk magunknak”, de szerintem már akkor különféle dolgokat választottunk volna. Én továbbra is a vidéket jártam volna, hogy kerítsek valamit, ami meglepetést okoz. Te meg szerettél volna békésen éldegélni egy helyben, a lovaiddal. És akkor az is eszembe jutott: „Volt egyáltalán Lilynek valaha választása? Vajon ezt választaná, ha túllátna azon a határon, amin most nem?”

Remélem, megérted, hogy ezért adtam el a farmot. Én mindig csapdában éreztem ott magamat. Tudom, hogy te szerettél ott élni, de nem akarom, hogy továbbra is oldhatatlan kötelék kössön ahhoz a földhöz, és azt sem akarom, hogy egyszerűen átadd magad a vélt végzetednek. Én így döntöttem, és emellett kiállok. Hadd osszak meg veled valami fontosat, Lily. Miután együtt végigcsináltuk ezt az őrült vadászatot, talán meghallod, amit mondani akarok neked.

Alig érted el a felnőttkort. Ne kösd még le magad. Se személyhez, se helyhez. Ne hagyd, hogy egy kicsi világ rád boruljon, míg nem láttad a nagyobbat.

Tudom, hogy imádod a farmot. De egészen mást fog jelenteni, miután kint jártál a valódi világban, és azután döntesz mellette. Ezt akarom neked adni. Azt akarom, hogy utazgass ebből a pénzből. Lovak mindenhol vannak, Lil. Próbáld ki, milyen megülni őket másutt! Fedezd fel a világot, vágj bele új dolgokba, és légy bátor. Ha egy év elteltével még mindig a farmot akarod, akkor megvásárolhatod a saját földedet, és úgy szerezhetsz magadnak nevet.

El tudom képzelni, hogy egyszerűen visszatérsz Laramie-ba, és ott élsz, míg a világ és két nap, miközben képtelen vagy megérteni, hogy az öreg kóbor eb miért nem volt képes a hátsóján maradni. De az is lehet, hogy az utazgatás benned is elindít valamit, és rájössz, hogy a te életed is úgy teljes, ha része a világjárás. Na, persze, lehet, hogy utálni fogod az egészet, elejétől a végéig, de akkor biztosan megtudod, merre húz a szíved, és valódi tapasztalatból mondhatod nekem, hogy felejtsem el a dolgot, te nem akarod. Így legalább lesz választási lehetőséged. Ez az, amit rettentően szeretnék megadni neked.

Mert a világon semmit nem utálnék jobban, mint azt, ha félig élnéd az életedet.

Na, Szöcske. Nyisd ki azt a széfet!

És élj.

Duke

– Tudjátok, mi jutott eszembe? – Walt hosszan meredt lefelé, hogy titokban megtörölgethesse a szemét, aztán visszaadta a papírt Leónak. – Mennyivel egyszerűbb lett volna a dolgunk, ha Duke is velünk jön!

– Hülyéskedsz? Nem segített volna, hidd el! – Lily a pezsgőért nyúlt, és a nevetést egy jókora adag buborékkal öblítette le. – Rémes belegondolnom, hogy a végén az az ASCII-kód mit tett volna velem! Hetekig tartott volna megfejtenem, csak azért, hogy a végén megtudjam, otthon kellene keresgélnem?! Szerintem simán harakirit követtem volna el. Hála istennek, hogy ott volt Leo.

– De azt, hogy a kulcs hol van, akkor is csak te tudhattad volna – emlékeztette Leo. – Nálad volt meg a helyes mintázat: LILI!

Nicole a palackért nyúlt, Walternek támaszkodva, és egy időre elterelte a figyelmét a külvilág eseményeiről azzal, hogy a melle a férfi alkarjához nyomódott. Aztán úgy tett, mintha mit sem sejtene róla, milyen éhes tekintet tapad rá, miközben kiegyenesedik, pereméig megtöltötte a poharát, aztán lehajolt, hogy a falán lefutó csöppeket felszippantsa.

– Képtelen vagyok túllendülni azon, hogy veled kettesben akarta végigcsinálni az egészet. – Nic megtörölte a száját. – Szerintem ez a sztori cuki.

– Hát persze hogy azt gondolod, „cuki” – felelte Lily –, mert a végén minden jól alakult.

Mellette Leo hátradőlt, és megfogta Lily vállát, aztán az ujjai öntudatlan, otthonos mozdulattal a hajszálai közé kúsztak a tarkóján.

– Egy kicsit fura hálát érezni Bradley és Terry iránt. De ha nem rángatnak el minket ide, minderről nem szerezhettünk volna tudomást.

Az asztal körül együttérző mormogás felelt erre.

A média minden másnál – a bűnténynél, a kincs értékénél, a ránézésre teljesen alkalmatlan emberek szedett-vedett csapatánál, akiknek sikerült megtalálniuk – lelkesebben csámcsogott azon, hogy az apja Telluride-ban helyezte letétbe a kincset, abban a városban, ahol Butch Cassidy életében először rabolt bankot. A bankjegyeket, érméket, ékszereket és dokumentumokat. Micsoda lókötő! – gondolta Lily, és éles nevetés szakadt ki a torkán, ami megtört, és végül rettenetes hangba ment át. Ott, a bank kellős közepén lerogyott a padlóra, miután az a kedves férfi kezet fogott vele, mert elöntötte a felismerés, hogy Duke tényleg évekkel az agyvérzése előtt megtalálta a pénzt, évekkel azelőtt, hogy eladta volna a farmot. Aztán a széf kinyílt, és a levél szálldosva elindult lefelé, majd a márványpadlóra esett a nő lába mellé.

Jelenlegi értékén tizenötmillió dollár. A szám még mindig nem érződött valósnak. A hatóságokkal folytatott tárgyalások után egy részét nemzeti parkok, történelmi társaságok és délnyugati őslakosok által lakott területek kapták meg. A maradékot elosztották egymás közt. Walter már keresgélt alkalmas helyeket, de még mérlegelte a lehetőségeket, mert, mint megjegyezte, az Egyesült Államok szárazföldi területén, Mexikóban és Puerto Ricóban összesen ezerötszáz Petco-helyszín létezik. Lily remélte, hogy Walter megvárja, míg kiderül, Nicole-t hová veti a szél, és a barátnője természetesen arra használta fel a pénzét, hogy megvegye a szomszéd farmot.

Ami nekik maradt, elég volt ahhoz, hogy visszavásárolják Jonathan Crosstól a Wilder-farmot, és a médiaérdeklődésnek köszönhetően máris három évre előre telt házas foglaltsággal indult neki a működésnek. És mindezt úgy, hogy Lily már tudta, azzal, amit igazán akar, nem fog ellene szegülni apja végakaratának – még burkoltan sem. A kamatokat készültek felhasználni az utazásokra. Elsőként: irány Japán, Corával együtt, hogy olyan rokonokkal vegyék fel a kapcsolatot, akiknek létezéséről Leo nem is tudott.

– Micsoda őrült sztori! – jegyezte meg Walt.

Lehet, hogy Butchra, lehet, hogy Duke-ra értette, de az is lehet, hogy arra, amin ők keresztülmentek májusban. De amikor Lily Leóra nézett, az futott át az agyán, hogy a legőrültebb sztori mégiscsak ez mind közt – tizenkilenc évesen szerelmes lett valakibe, aztán egy évtizednyi magány és keresgélés után megint itt köt ki, a farmon, és az a dolog válik megmentőjévé, amit egész addig átoknak tartott, majd boldogan él annak a férfinak a társaságában, akiről azt hitte, mindörökre elveszítette.

Elfogyott az üveg pezsgő, aztán még egy, és előkerült a sör – meg a kártya. Volt kiabálás (Nicole), birkózás (ezt is ő kezdte), ami átolvadt nevetésbe, káoszba és részeg örökbarátság-fogadalmakba. Kitalálták, hová utaznak először négyesben, és Nicole csipkelődött egy kicsit Walterrel, mert a férfi azt állította, hogy a „legelegánsabb” pólója van rajta. Addig gyötörték őket, míg végül megcsókolták egymást. Walter arca olyan vörös lett, mint a sziklák fölötti alkonyat a sivatag közepén, aztán az ajkuk egymásba olvadt, miközben barátaik incselkedő vihogással ünnepelték a sikert.

De amikor a kismutató a kettes környékére ért, Leo ránézett Lilyre, azzal a tekintettel, ami azt jelentette, számára véget ért a nap társasági része. Lily sem érzett különbül. A férfi feltápászkodott, a nő kezét megfogva felhúzta a kanapéról, és bementek a hálószobájukba.

A folyosó végéről üdvrivalgás és huhogás harsant – és még ha keveredett is a hangokba némi bosszúálló él az iméntiekért, nem állíthatta volna senki, hogy tévednek a rivalgók. Lily kikiáltott a barátaiknak, hogy befoghatják, de titokban imádta a helyzetet: büszke volt a farmra meg erre a férfira, és kettejük csodás, folyton izzó, kielégíthetetlen szerelmére, amiről a nő korábban azt hitte, csak másoknak adatik meg. Leo véleménye szerint a boldogság volt Lily arcán a legszebb smink. A nő nem könnyen adta át magát a biztonságérzetnek – még javában dolgozott rajta, vagyis a napjaiból ugyanannyi időt töltött azzal, hogy tűnődött, vajon mikor hullik minden darabjaira, mint amennyit abban a tudatban, hogy mindez valóság. De ma éjjel legszívesebben az égre írta volna lángbetűkkel az érzéseit, és elkiáltotta volna örömét a Labirintus kellős közepén, hadd pingpongozzanak a visszhanggal ide-oda a kiszámíthatatlanul kígyózó falak.

Leo lehámozta róla a ruhákat a sivatagi paradicsom e szuroksötét szívében. Aztán az ajka térdtől felfelé végighaladt Lily testén, egészen a szájáig, ahová mosolyogva érkezett meg, ami pontosan visszatükrözte a nő arckifejezését.

– Odaadtad az összes gabonát Bonnie-nak? – jutott a férfi eszébe. – A raktárban hagytam a zsákot a hordó tetején.

Lily bólintott.

– Mintha hagyná, hogy elfelejtsem! Betetted a hűtőbe a maradék kaját?

Leo nevetett.

– Miféle maradékot? Nic mindent felfalt.

Leo megkérdezte, Lily bezárta-e az oldalsó kaput – igen. Lily megkérdezte, Leo visszahívta-e a húgát – igen; Cora látogatóba készült hozzájuk az első szemeszter kezdete előtt. És Leo beállította a kávégépet reggel ötre? Igen, Lil.

A lovak magasról tesznek rá, hogy ki másnapos.

De aztán Leo figyelme a napi feladatokról áttért Lilyre, és éhes, kutató kezei is sétára indultak, majd a testével a nő fölé kerekedett, és végül együtt ringatóztak a sötétben.

Ezen a július közepi éjszakán, amikor két jóbarátjuk lenn időzött a hallban, a lovaik pedig jóllakottan és álmosan ácsorogtak a legelőn, nem volt több tennivaló. Csak belegondolni, hogy az örökké e verziója csak az övék. Lily ajkát halk, boldog hang hagyta el. Leo egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, aztán a fejükre húzta a takarót, és hirtelen átsuhant az agyán, hogy most pontosan ott szeretkeznek, ahol annak idején minden elkezdődött.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Amikor 2020-ban befejeztük a Lelkitárs-egyenlet című regényt, és elkezdtünk azon gondolkodni, miről is szeretnénk írni legközelebb, csak egy dolog volt biztos: hogy jól akarunk szórakozni. Egy olyan év után, amely során otthon kellett rostokolnunk, távol a családunktól, barátainktól, olvasóinktól és egymástól, készen álltunk rá, hogy világot lássunk – még ha csak a szereplőkön át is, és belekóstoljunk valamiféle kalandba. Eleinte idegesek voltunk emiatt. A Wilder-kalandtúra témája már évek óta foglalkoztatott minket, és az idők során egyre több helyet követelt magának az agyunk egy hátsó szegletében, de az egyik valódi hősünkkel, Sarah MacLeannel folytatott beszélgetéseinkben is szóba került, hogy legyünk merészek és vállaljunk nagyobb kockázatokat. A smaragd románcához hasonló filmekben bőven van adrenalin, kaland és mély, szívbe markoló epekedés. Az volt az érzésünk, hogy egy pandémia utáni románcba ezekből kell minél többet adagolni.

Ezt a könyvet volt számunkra a legszórakoztatóbb megírni az összes közül, de ahogy mindig, most is nagyon sok ember kellett, hogy az írásunk hosszú munkával azzá váljon, amit az olvasó a kezében tart.

Holly Root az álomügynök; tíz év közös munka után sem csökkent a csodálatunk. Minden írónak azt kívánjuk, hogy álljon mellettük egy ilyen ember: aki briliáns, vagány, melegszívű, vicces és a maga gyengéd módján ijesztő. Kristin Dwyer a PR-ügynökünk és Legdrágább Kincsünk egy személyben, nélküle elveszett emberek volnánk. Mindketten saját céget alapítottak, és őket figyelve eltölti szívünket az anyamedvei büszkeség. Nagy igent mondunk a Team Root Literary és a Leo PR cégekre!

Nos, mi is pontosan tudjuk, hogy a köszönetnyilvánításunk tele van nagy szavakkal, de mit tegyünk, a szeretetünk harsány: az első pillanattól a Simon & Schuster volt a kiadónk, és mindenkit úgy imádunk ott, hogy a családtagjainkat sem jobban. Jen Bergstrom, tudjuk, hogy nem sok szerzőnek van olyan kiadója, aki akár valódi ökölharcba is belemenne értük, de igen, nekünk olyan van! Te. (Mondhatunk ilyet a köszönetnyilvánításban? Tudatni akarjuk a nyilvánossággal, hogy ez az ökölharc merőben hipotetikus, de még így is Jen győzne.) Mély köszönetünk fantasztikus szerkesztőnknek, Hannah Braatennek és a teljes Gallery csapatnak. Rachel Brenner, Mackenzie Hickey, Lauren Carr, Eliza Hanson, Abby Zidle, Aimée Bell, Jen Long, John (Bajusz) Vairo, Lisa Litwack, Andrew Nguyen, Anabel Jimenez, Sally Marvin, Jonathan Karp, köszönjük. Elképesztő emberek vagytok!

A Tommy Boyból kölcsönzött és ferdített idézettel: Kate Dresser olyan ember, aki bármikor képes lenne ketchupos jégkrémet eladni egy fehér kesztyűs nőnek. Köszönjük, hogy jövőt látsz belénk és a könyveinkbe, meg azt, hogy arra buzdítasz minket, tűzzünk ki magasabb célokat. Te vagy a kompetenciapornó mintaképe (és bárcsak láthatnánk az arcodat, miközben ezt olvasod). Miattad lettünk jobb írók. Imádunk, és folyton hiányolunk.

Köszönjük, Margo Lipschultz, hogy belevetetted magadat a munkába, és makacs kitartással segítettél megtalálnunk a lagymatag részeket, hogy a könyv azzá válhasson, ami. Elküldjük hozzád Waltert – kezében pár fánkkal. Jen Prokop, te vagy a Főnök, zseniálisan bánsz a sebészkéseddel, te vagy a sztár. Nagy hálával tartozunk Philip Atkinsnek a kanyonjárásért, a Kanyonvidékért, az útvonal biztonságosságáért és a térképes útmutatóért.

A családtagjaink már majdnem két éve otthon nézték a képünket, és készek rá, hogy kilökdössenek minket a fészekből. (De… ha!… mi lökdöstük ki őket először.) Köszönjük, K, O, V, R és C, hogy a legfontosabb szeretteink vagytok. Mostanra a két család gyakorlatilag eggyé vált, és mi sem tehetne minket ennél boldogabbá.

A könyves barátaink, akikre felnézünk, és akiket imádunk: Kate Clayborn, Kresley Cole, Jen Frederick, Sarah MacLean, Jen Prokop, Erin McCarthy, Sally Thorne, Sarah J. Maas, Sarah Wendell, Susan Lee, Helen Hoang, Erin Service, Katie Lee, Christopher Rice, Cassie Sanders, Tessa Bailey, Rosie Danan, Rachel Lynn Solomon, Rebekah Weatherspoon, Leslie Philips, Alexa Martin, Sonali Dev, Gretchen Schreiber, Alisha Rai, Jillian Stein, Liz Berry, Candice Montgomery és Catherine Lu, köszönjük.

Már három könyvet köszönhetünk a BTS-nek, és hálánk napról napra nő irántatok. Ha valaki nem került még szorosabb ismeretségbe egy rajongótáborral – különösen akkor, ha az ARMY ismeretlen számára –, akkor talán lehetetlennek tetszik előtte, hogy olyan emberek, akikkel személyesen sohasem találkoztunk, ilyen sokat jelenthetnek nekünk. De igen, számunkra ők tesznek különbséget jó és rossz nap közt, egy kemény év és egy olyan közt, ami tele van emberi kapcsolatokkal és reménnyel. Köszönjük, Kim Namjoon, Kim Seokjin, Min Yoongi, Jung Hoseok, Park Jimin, Kim Taehyung és Jeon Jungkook, hogy ti vagytok a megtestesült öröm. Az ARMY mindig vár rátok.

Minden könyvtárosnak, könyvárusnak, bloggernek, BookTokker-nek és olvasónak olyan évet kívánunk, amely tele szeretettel, egészséggel, boldogsággal és mindenekfölött: kalanddal. Mind megérdemeljük. Köszönjük, hogy olvassátok a könyveinket, és megosztjátok velünk a szereteteteket. Köszönjük a remek fotókat, a vicces és/vagy szívszorító videókat. Semmi sem történhetne meg mindebből nélkületek, amiért végtelenül hálásak vagyunk nektek.

A kedvenc közös tevékenységeink: írni, a Tower of Terror hullámvasúton ülni, és leüvölteni a hajunkat a koncertek nézőterén. Az elmúlt két évben csak egyet tehettünk meg ezek közül. Így hát nagyon sok felzárkóznivalónk akad, és oly sok kaland vár ránk.

TARTALOM

Szerzői megjegyzés

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok

Barlow – SIL Open Font License

Cabin – SIL Open Font License

Great Vibes – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Just Me Again Down Here – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Splash – SIL Open Font License

Whisper – SIL Open Font License