Címoldal

21. Század Kiadó Budapest, 2022

Ajánlás

Holly Rootnak, a Gyémánt egyezésünknek

Egy

Jessica Davis korábban úgy vélte, hogy égbekiáltó tragédia, amiért a nőknek csupán huszonhat százaléka hisz az igaz szerelemben. Na persze ez majdnem egy évtizede volt, amikor el sem tudta volna képzelni, milyen lehet, ha az ember mélyen és szenvedélyesen imádja a férfit, aki egy napon az exe lesz. Ma este mindenesetre, hét év alatt a harmadik első randiján, már inkább amiatt döbbent meg, vajon hogyan lehet ilyen magas ez a szám.

– Huszonhat százalék – motyogta, miközben közelebb hajolt az étterem mosdójában a tükörhöz, hogy megigazítsa a rúzst az ajkán. – Százból huszonhat nő elhiszi, hogy az igaz szerelem valós.

Visszapattintotta a fedelet, aztán felnevetett, és a fáradt tükörkép visszanevetett rá. Sajnos az estéje távolról sem ért véget. Még át kell vészelnie a levest; az előételek elfogyasztása négy éven át tartott. Ennek egy része nyilvánvalóan annak tudható be, hogy Travis előszeretettel beszélt tele szájjal, bensőséges és igen részletes információkat osztva meg Jess-szel arról, hogyan találta az üzleti partnerét a feleségével egy ágyban, és miként zajlott az ezt követő zűrzavaros válóper. De ahhoz képest, emlékeztette magát Jess, hogy a többi első randi hogy ment, ez nem is vészes. Rosszabb is lehetne. Mint például az a pasas múlt héten, aki már akkor annyira részeg volt, amikor felbukkant az étteremben, hogy még nem is rendeltek, már elbóbiskolt.

– Ne csináld már, Jess! – ejtette a rúzst a táskájába. – Nem neked kellett főznöd, nem neked kell tálalnod, sőt elmosogatni sem te fogsz vacsora után. Maguk az ételek is megérnek annyit, hogy elviselj még egy keserű sztorit Travis exnejéről.

Az egyik vécéajtó olyan hirtelen pattant fel, hogy Jess összerezzent. Egy nyúlánk szőke nő lépett ki. Leplezetlenül sajnálkozó pillantást vetett Jessre.

– Jaj, istenem, tudom – nyögött Jess. – Magamhoz beszélek a női mosdóban. Amiből rögtön tudhatod, hogy alakul az estém.

Semmi. Még egy udvarias mosoly sem érkezett válaszul, nemhogy bajtársias. A nő ehelyett odaállt a sok szabad mosdókagyló közül a lehető legtávolabbi sarokban lévő elé, és mosni kezdte a kezét.

Nos, tehát.

Jess újra túrni kezdte a táskáját, de közben önkéntelenül is leste, mi történik a túlvégen. Tudta, hogy legkevésbé sem udvarias dolog így bámulni, de annak a másiknak annyira hibátlan volt a sminkje, és olyan szépen manikűrözött a keze. Hogy az ördögbe képes erre némelyik nő? Jess már azt is komoly győzelemnek élte meg, ha anélkül sikerült elhagynia a házat, hogy a slicce nyitva maradt volna. Egyszer úgy prezentálta az egyik ügyfélnek egy teljes üzleti év adatait, hogy közben még mindig Juno négy csillogós, lepkés hajcsatját viselte a blézere elejére csíptetve. Ez a pompázatos idegen valószínűleg sosem kényszerül rá, hogy azért kelljen átöltöznie, mert egymás után letakarított egy-egy nagy adag csillámport a macskájáról meg a hétéveséről. Sosem kell azért bocsánatot kérnie, mert késett. És könnyen lehet, hogy borotválnia sem kell magát – egyszerűen mindenhol, mindig tökéletesen sima.

– Jól vagy?

Jess pislogva igyekezett magához térni, és rádöbbent, hogy a nő hozzá beszél. Azaz a világon semmi esélye sem volt úgy tenni, mintha nem egyenesen a nő dekoltázsát bámulta volna.

Leküzdve a késztetést, hogy hirtelen mozdulattal eltakarja a lenyűgözőnél lényegesen kevésbé mély benyomást keltő sajátját, kínos kis legyintéssel válaszolt.

– Elnézést! Csupán azon gondolkodtam, hogy a te macskád biztosan nem csupa csillámpor.

– Hogyan?

Azzal visszafordult a tükör felé. Jessica Marie Davis, szedd már össze magadat! Mit sem törődve vele, hogy még mindig közönsége van, Jess a tükörbe nézve felidézte, mit mondana most Jo nagyi, a nagyszerű Nana:

– Bőven van időd. Menj ki, egyél egy kis guacamolét, aztán irány haza – mondta hangosan. – Nem hajt a tatár.

– Csak annyit mondok, hogy tik-tak! – Fizzy bágyadtan Jess feneke felé intett. – Az a fenék nem fog mindig olyan feszes maradni.

– Lehet – felelte Jess –, de hiába lesem a Tindert, ott sem találtam egy minőségi pasit sem, aki alkalmas volna arra, hogy megtámassza.

Fizzy védekezőn felszegte az állát.

– Életem legjobb szexélményei közé tartozik néhány Tinder-randim. Szerintem túl hamar feladod. Abban a korban élünk, amikor a nők gyönyört akarnak, és nem kérnek bocsánatot, ha egyszer is, kétszer is elérik, aztán még repetát is kérnek. Lehet, hogy Travis az exfelesége megszállottja, de láttam a fotóját, és rohadt jól néz ki. Lehet, hogy a churros után egy-két órával úgy visítoztál volna alatta, hogy a csillár is leszakad, de sose tudod meg, mert eljöttél a desszert előtt.

Jess megmerevedett. Lehet…

– A jó ég áldjon már meg, Fizzy!

A barátnője önelégült vigyorral hátradőlt. Ha Felicity Chen eldöntené, hogy Amwayt árul, Jess inkább egyszerűen a kezébe nyomná a pénztárcáját. Fizzy lényét karizmából, boszorkányságból és téves ítéletekből gyúrták össze. Eme tulajdonságegyüttesnek köszönhetően egyfelől nagyszerű író volt, másfelől részben ezek okozták, hogy Jess jobb csuklójának belső felére rossz helyesírású dalszöveget tetováltak, meg azt, hogy 2014-ben hat teljes, lehangoló hónapon át rémes, Audrey Hepburnére a legkevésbé sem emlékeztető frufrut viselt, nem beszélve arról, hogy Los Angelesben egyszer egy olyan jelmezes bulira indult el, amelyről odaérve kiderült, hogy a ház alagsorában tartott BDSM-parti. És amikor Jess kérdőre vonta Fizzyt – „Képes voltál elhozni egy alagsori szexpartira?” –, a barátnője csak annyit válaszolt: „Miért? Los Angelesben minden háznak van alagsora!”

Fizzy a füle mögé tuszkolt egy fénylő fekete hajtincset.

– Jól van, találjuk ki, kivel randizol legközelebb.

– Nem! – Jess felnyitotta a laptopját, és belépett az e-mail-fiókjába. De hiába koncentrált másra, nem tudta kikerülni Fizzy rosszalló tekintetét. – Fizz, ez tényleg nagyon nehéz egy gyerekkel.

– Mindig ezzel mentegeted magadat.

– Mert mindig van gyerekem.

– Meg ott vannak a szomszédban a nagyszülők, akik bármikor boldogan ugranak, ha bébiszitterkedni kell, míg randin vagy, meg van egy barátnőd is, aki szerint a lányodban több spiritusz van, mint benned. Mind azt akarjuk, hogy boldog légy.

Jess ezt jól tudta. Eleve ezért volt hajlandó tenni egy próbát a Tinderrel.

– Jól van, tegyük fel, hogy a kedvedben járok – felelte. – És mondjuk még találkozom is egy szuper egyeddel. Ámde hová megyünk nyélbe ütni a dolgot? Más volt, amikor Juno még kétéves volt. Most már egy rosszul alvó, kiváló hallású hétévesem van, és az utolsó fickó, akinek a lakásán jártam, akkora kupiban élt, hogy egy szennyes alsógatyája rám ragadt, amikor felálltam, hogy kimenjek vécére.

– Undorító.

– Ugye?

– Na, de akkor is. – Fizzy elgondolkodva vakarászta az állát. – Az egyedülálló szülők mind megoldják, Jess. Ott van rögtön a Brady Bunch.

– Most tényleg egy ötvenéves filmsorozatot hozol fel példának? – Minél jobban akarta Fizzy meggyőzni, Jess annál kevésbé érezte magában a késztetést. – 1969-ben csak a szülők tizenhárom százaléka volt egyedülálló. Carol Brady megelőzte a korát. Én nem.

– Vaníliás latte! – kiabálta túl Daniel, a barista a kávézó lármáját.

Fizzy egy mozdulatot tett, utalva rá, hogy Jess ne kezelje úgy, mintha púp volna a hátán, aztán felállt, és elindult a pult felé.

Jess minden egyes munkanapját a Twiggs kávézóban töltötte, nagyjából kezdetektől, amióta szabadúszó lett. Az élete, amely nagyjából ebben a négy utcasaroknyi körben folyt, így lényegesen kezelhetőbbé vált. Elkísérte Junót az iskolába, ami alig pár háznyira volt attól a társasháztól, ahol laktak, közben Fizzy lefoglalta a legjobb asztalt – hátul, távol az ablakon keresztül áradó fénytől, de közel a konnektorhoz, ami még nem mozgott. Jess a számokkal foglalatoskodott, míg Fizzy regényt írt, és hogy ne váljanak a hely piócáivá, legalább kilencvenpercenként rendeltek valamit, aminek megvolt az az előnyös hatása, hogy ösztökélte őket a szorgalmasabb munkára, meg arra, hogy kevesebbet beszélgessenek közben.

Kivéve ma. Jess világosan látta, hogy Fizzy nem fogja feladni.

– Jól van. – Fizzy visszatért az italával és egy óriási áfonyás muffinnal, aztán gondosan elhelyezkedett. – Hol is tartottam?

Jess a megnyitott e-mailre meresztette a szemét, és úgy tett, mintha azt olvasná.

– Szerintem ott, hogy ez az én életem, és én tudom a legjobban, mi a jó nekem.

– Mindketten tudjuk, hogy soha az életben nem mondanék ilyet.

– Miért barátkozom veled egyáltalán?

– Mert halhatatlanná tettelek a Bíbor csipkében mint gyilkost, a közönség imád, és nem tehetlek el láb alól.

– Néha eltűnődöm rajta, hogy egyáltalán hallod-e a kérdéseimet – morgott Jess –, vagy csak folytatod a fejedben zajló párbeszédet.

Fizzy elkezdte lehámozni a papírt a muffinról.

– Ott tartottam, hogy nem dobhatod be a törülközőt, csak mert volt egy béna randid.

– Nem egyszerűen a béna randi a baj – javította ki Jess. – Hanem az, hogy rém kimerítő, és lényemtől idegen, hogy pasiknak akarjak tetszeni. Szabadúszó statisztikus vagyok, és szerintem a legszexibb cuccom az a régi blúzom, ami még a Buffy, a vámpírok réme idejéből maradt, meg a levágott szárú farmergatyám. Éjszakára pedig magamra öltöm apa régi atlétatrikóját meg a jóganadrágot, amit terhesen hordtam.

Fizzy panaszosan felnyögött.

– Ne!

– De igen – nyomatékosította Jess. – És ennek tetejébe már akkor gyerekem volt, amikor a korombéliek még rendszeresen csak hazudták, hogy már ittak Jägermeistert, és ízlett nekik. Nehéz olyan randiprofilt összeállítani rólam, amit látva bárki rám mozdul.

Fizzy nevetett.

– És rossz arra gondolnom, hogy azért veszek el időt Junótól, hogy valami fickóval ücsörögjek, akit valószínűleg az életben nem látok többet.

Fizzy rövid ideig emésztette a hallottakat, sötét szeméből csak úgy áradt a hitetlenkedés.

– Tehát tényleg… feladod? Jessica, összesen három pasival találkoztál, akik jól néztek ki, de unalmasak voltak.

– Szünetet tartok, míg Juno nem lesz kicsit idősebb.

Barátnője gyanakvóan méregette Jesst.

– Mennyivel idősebb?

– Gőzöm sincs. – Jess felemelte a kávéscsészéjét, de a figyelmét fogva tartotta a férfi, akit maguk közt „Americanónak” hívtak. Pontosan a megszokott időpontban, 8.24-kor lépett be a Twiggsbe – hosszú láb, sötét haj, mogorva hangulat vibrál körülötte, és kerül minden szemkontaktust. – Talán amikor főiskolás lesz?

Jess elszakította tekintetét Americanótól, és egyenesen Fizzy döbbenettől eltorzult arcába nézett.

– Főiskolás? Tizennyolc éves koráig? – Gyorsan lehalkította a hangját, miután minden fej feléjük fordult. – Azt akarod mondani, hogy ha regényt akarok írni rólad, akkor olyan hősnőt kell beleírnom, akinek testét tizennyolc évig egyetlen pasi se látja? Szívem, ezt felejtsd el. Még az eddig tökéletes állapotban megóvott vaginád is kikészül addigra.

– Felicity!

– Olyan lesz, mint egy egyiptomi sír. Vagy egy múmia – mormolta barátnője a csészéjébe.

Americano kifizette az italát, aztán oldalt lépett, és írogatott valamit a telefonján.

– Vajon kinek ír? – tűnődött halkan Jess.

– Te bele vagy zúgva Americanóba – állapította meg Fizzy. – Észrevetted, hogy mindig megbámulod, akárhányszor belép ide?

– Szerintem vonzó a modora.

Fizzy tekintete lejjebb vándorolt, oda, ahol e pillanatban a feneke lapult a sötétkék kabát takarásában.

– Mostantól „modornak” mondjuk? – Lehajolt, és írt valamit a jegyzetfüzetébe, amit a laptopja mellett tartott.

– Bejön ide olyan aurával, hogy érzed, ha bárki szólna hozzá, simán elvágná a torkát – jegyezte meg Jess.

– Lehet, hogy hivatásos verőlegény.

Jess is végigmérte Americanót.

– Szerintem inkább egy zárkózott középkorkutató művészettörténész. – Megpróbálta felidézni, mikor is kezdett el ide járni a pasas. Kábé két éve? Majdnem minden reggel, szigorúan ugyanakkor, ugyanazt issza, ugyanazt a morózus hangulatot árasztja. Ez egy vidám környék, amelynek éppenséggel a Twiggs a központja. Az emberek, akik idejártak, lazultak, hosszan kortyolgatták az italukat, cseverésztek; Americano nem azért tűnt ki a tömegből, mert nagyon elütött volna a külleme a többiekétől, vagy épp bogaras különc benyomását keltette volna, hanem mert szinte teljesen csendben maradt egy olyan térben, ami tele volt egy rakás harsány, szeretetre méltó fura alakkal. – Jól öltözik, de belül totál durcás – tette hozzá elhalkulva Jess.

– Hát, lehet, hogy csak végre dugnia kéne egy jót, hasonlóan egy ismerősömhöz.

– Fizz, te is tudod, hogy a szülésem óta is szexeltem már – világított rá elcsigázott hangon Jess. – Csak annyi a kifogásom ellene, hogy nincs időm elköteleződni, attól meg, hogy unalmas vagy kifejezetten rémes randikra mászkáljak, pusztán azért, hogy egy-két orgazmusom legyen, isten mentsen. Erre remek készülékeket gyártanak manapság.

– Nemcsak a szexről beszélek – tiltakozott Fizz. – Hanem arról, hogy mindig te vagy az utolsó a saját fontossági listádon. – Egy pillanatra elhallgatott, és odaintett Danielnek, aki éppen a szomszéd asztalt törölgette le. – Daniel, mindent hallottál?

A férfi felegyenesedett, és arcán megjelent az a mosoly, ami miatt Fizzy a Végzet ördöge főhősét Daniellel a fejében mintázta meg, és mindenféle mocskos dologra vette rá a regényben, amit a való életben nem mert volna megtenni.

És soha nem is fog: tavaly egyszer randiztak Daniellel, de hamar véget ért a románc, mert legközelebb egy családi összejövetelen futottak össze. Kizárólag rokonok vettek részt rajta.

– Inkább az a kérdés, ki nem hallotta? – kérdezett vissza Daniel.

– Jó, akkor mondd meg Jessnek, hogy igazam van.

– Most azt várod tőlem, hogy véleményt mondjak arról, szerintem is a Tinderen kéne-e keresnie Jessnek valakit, aki megfekteti? – kérdezte a férfi.

– Jaj, ne már! – nyögött fel Jess. – Ez már tényleg kiakasztó.

– Vagy bármelyik randioldalon! Ízlés szerint – bömbölte Fizzy, rá se hederítve barátnőjére. – Ez a nő szexi és fiatal! Nem teheti meg, hogy ezeket az éveket, amikor a legdögösebb, kinyúlt fenekű farmergatyában és zsírfoltos pulcsiban tölti!

Jess lenézett a ruhájára, tiltakozásra készen, ám a szavak megrekedtek a torkában.

– Ebben van valami – jegyezte meg Daniel. – De ha Jess boldog, miért fontos, hogy szakadtan öltözik-e, vagy sem?

Jess győzedelmes pillantást vetett Fizzyre.

– Látod? Daniel is az én csapatomban játszik.

– Tudod – fordult most felé Daniel, gombóccá gyűrve a takarítórongyot, arcán a bennfentesek vigyorával. – Americano is romantikus alkat!

– Hadd találgassak – vigyorgott vissza Jess. – Trónok harca tematikájú szexbarlangot üzemeltet?

Csak Fizzy nevetett. Daniel szemérmesen vállat vont.

– Épp egy menő randiközvetítő céget hoz össze.

Pár másodpercig egyik nő sem tudott megszólalni. Ez meg mi a franc?

– Randiközvetítő? – Jess találta meg először a hangját. – Arról az Americanóról beszélünk, aki rendszeresen idejár a kávézóba, és még egyetlenegyszer sem mosolygott rá senkire? – Maga mögé mutatott az ajtó irányába, amelyen keresztül a férfi egy perce távozott. – Arról a pasiról? Akinek szembetűnő csáberejét komor, antiszociális szűrővel leplezték?

– Pontosan arról – bólogatott Daniel. – Lehet, hogy igazatok van, és tényleg jót tenne neki a dugás, de szerintem jól megvan magában.

Ez a Fizzy-féle kitérő legalább hétfőn történt – ilyenkor Nagyapa hozta el Junót az iskolából, aztán elvitte a könyvtárba. Jessnek még maradt annyi ideje, hogy meg tudta írni az ajánlatot a Genentech géntechnikai vállalatnak, megszervezett egy megbeszélést a Whole Foods képviselőjével a következő hétre, aztán sebesen átfutott még néhány táblázatot, mielőtt hazasétált, és nagy erőkkel nekiállt a vacsorakészítésnek.

A kocsiját, amibe tíz év alatt alig sikerült hatvanezer kilométert belehajtani, olyan ritkán használta, hogy képtelen volt felidézni, mikor tankolta tele utoljára. Hazafelé sétálva elégedetten tűnődött rajta, hogy minden, ami fontos, ott van tőle elérhető távolságra. A University Heightsben tökéletes elegyet alkottak a többlakásos társasházak és az ilyen-olyan házak, amelyek között elszórva kis éttermek és üzletek fészkeltek. Őszintén szólva egyetlen érvet lehetett felhozni az előző esti randi mellett, azt, hogy Travis hajlandó volt az El Zarapéban találkozni, alig kétháznyira Jesstől. Egyetlen dolog létezik, ami még a világ leghervasztóbb beszélgetésén is rontani tudott volna: az, ha el kellett volna kocsikáznia emiatt a Gaslamp negyedig.

Körülbelül egy óra volt napnyugtáig, de az ég sötét lilás-szürkésben játszott, és akkora özönvízzel fenyegetett, hogy az minden dél-kaliforniai autóst kiforgatna önmagából. Ritkás embercsapat gyülekezett a pár házzal arrébb nemrég megnyitott Kiwi söröző előtt, inkább hétfőre valló emelkedettséggel, és a Bahn Thai előtt elkerülhetetlenül ott kígyózó sor hamar éhes testek bonyolult szövedékévé változott; három fenék olyan emberekhez csatlakozott, akik e pillanatban rá se hederítettek a táblára, amely arra kérte a vendégeket, hogy ne üljenek az étterem melletti privát lépcsőkre. Nana és Nagyapa bérlője, Mr. Brooks biztonsági kamerát szereltetett fel, amely az épület elülső részét figyelte, és minden egyes reggel részletesen beszámolt Jessnek róla, hány főiskolás gyerek bagózott a lépcsőjén, miközben várta, hogy megüresedjen számukra egy asztal.

Már látta is a házukat. Juno négyévesen Harley Hallnak nevezte el az épületet, és bár a hangzásába akkor nem keveredett elég sznob vibrálás ahhoz, hogy biztosra lehessen venni a Hall nagybetűjét, a név megragadt. Harley Hall falát élénkzöldre festették, amitől smaragdként ragyogva ütött el a környező épületek földszín díszvakolatától. Az utcára néző falat vízszintes sávban lerakott, harlekinmintát formázó, rózsaszín és lila kerámialapok díszítették; a rikító pink virágládákban az év nagy részében élénk színű tölcsérjázmin virágzott. Jess nagyszülei, Ronald és Joanne Davis abban az évben vásárolták meg az ingatlant, amikor Nagyapa nyugdíjba ment a tengerészetnél töltött évei után. Ez véletlenségből épp egybeesett azzal az évvel, amikor Jess régi barátja rádöbbent, hogy ő nem apának való anyag, és szerette volna fenntartani magának az opciót, hogy a farkát más nőkbe is behelyezhesse. Jess elvégezte az iskoláit, aztán fogta az akkor két hónapos Junót, és beköltözött a földszinten lévő kétszobás lakásba, ami pontosan Nana és Nagyapa kert végében álló kis házára nézett. Tekintettel arra, hogy korábban ők nevelték Jesst, valamivel arrébb, Mission Hillsben, egészen addig, míg el nem került tőlük a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetemre, a UCLA-re, mindez alig jelentett bármiféle változást. És most ez a kicsi és tökéletes falu segített Jess gyerekének felnevelésében.

Az oldalsó kapu halk nyikkanással nyílt, majd retesszel záródott. Jess végighaladt a keskeny ösvényen, a lakását Nana és Nagyapa házától elválasztó udvaron át. A hely akár lehetett volna egy bali vagy indonéz szigeten található burjánzó kert is. Néhány kő szökőkút bugyborékolt csendesen, és az embernek az élénk szó jutott eszébe először a látványról: a falakat és kerítéseket elárasztották a magenta, korall és bronzoslila árnyalatokban pompázó bougainvilleák.

Szinte azonnal előrontott egy fonott copfos kislány, és Jess nyakába ugrott.

– Anya, kaptam egy kígyós könyvet a könyvtárban. Tudtad, hogy nincs szemhéjuk?

– Én…

– És egészben nyelik le az ételt, a fülük meg a fejükön belül van. Megmondjam, hol nem élnek kígyók? – Juno rezzenetlen kék szemmel meredt az anyjára. – Találd ki!

– Kanadában?

– Nem! A Déli-sarkon!

Jess elindult befelé a házba, közben hátrakiáltott a válla fölött:

– Az nem lehet!

– De igen, lehet. És emlékszel a kobrára a Fekete Villámban? Képzeld, a kobra az egyetlen kígyó, ami fészket rak, és akár húsz évig is él.

Ezen Jessica tényleg megdöbbent.

– Ez most komoly? – Leejtette a táskáját az ajtó melletti kanapéra, és elindult a kamra felé, hogy felkutasson valami vacsorának valót. – Őrület!

– Igen. Komoly!

Juno szorosan a sarkában érkezett, és Jesst hirtelen súllyal vágta mellbe a felismerés. Hátrafordulva szemben találta magát a gyerekével, akinek hatalmasra nyílt szeme felvette a könyörgést megelőző állapotot.

– Juno, kicsikém, nem.

– Kérlek! Anya…

– Nem.

– Nagyapa szerint esetleg egy gabonasikló lehetne. A könyv azt írja, nagyon békések. Vagy egy királypiton?

– Egy piton? – Jess egy edényben vizet tett fel forralni. – Ezt te sem gondoltad át, te kölyök, nem? – Galambra mutatott, aki valójában macska volt, és épp az ablakban szunyókált a beszűrődő esti fény utolját kihasználva. – Egy piton megenné őt is.

– Egy királykobra. És úgyse hagynám!

– Ha Nagyapa arra buzdít, hogy kígyót akarj tartani, hát tartsa a saját házában.

– Nana nemet mondott neki.

– Még szép!

Juno nyögve lerogyott a kanapéra. Jess is odalépett, leült mellé, aztán közelebb húzta magához, és szorosan megölelte. A kislány hétéveshez képest apró termetű volt; még most is pufók babakeze volt gödröcskékkel, és babasamponnal kevert könyvillatot árasztott. Az anyja köré fonta két karját, aki mélyen beszívta az illatot. Junónak most már volt saját szobája, de négyéves koráig az anyja mellett aludt, és mindmáig előfordult, hogy Jess az éjszaka közepén arra riadt, hogy élesen belémar a vágyakozás, hogy a karja közt érezhesse a babatest súlyát. Jess saját anyja folyvást mondogatta, hogy le kellene már szoktatnia Junót erről, de ami azt illeti, Jamie Davis messze nem számított megbízható szakértőnek a gyereknevelés terén. És ettől eltekintve, úgysem aludt soha más az ágynak azon a felén.

Juno kifejezetten szaktekintélynek számított ölelésben, és aranyérmes odabújós. Kis arcát most is odanyomta az anyja nyakához, és még közelebb törleszkedett.

– Anya! Tegnap este voltál randizni? – kérdezte suttogva.

– Ahhaa.

Juno nagyon izgatott volt a randi miatt, és nemcsak azért, mert imádta a dédszüleit, és ha Jess nem volt otthon, Nana főztjét ehette, de azért is, mert nemrég megnézték az Egy bébiszitter kalandjait, és Fizzy aprólékosan elmesélte neki, hogyan is néz ki egy randi. Ahogy Juno elképzelte, Jess akár magával Thorral is randizhatott volna.

– Elmentetek a belvárosba? Kaptál tőle virágot? – húzódott egy kicsit hátrébb. – Megcsókoltad?

Jess felnevetett.

– Nem, nem csókoltam. Együtt vacsoráztunk, aztán hazasétáltam.

Juno résnyire szűkült szemmel méregette az anyját. Látszott rajta, hogy egészen biztos benne, a randin másnak is történnie kellett. Aztán felpattant, mint akinek hirtelen eszébe jutott valami, és odaszaladt az ajtó mellé tett, kis kerekeken guruló iskolatáskájához.

– Neked is hoztam egy könyvet.

– Tényleg?

Juno visszatért, és az anyja ölébe telepedett, majd átadta a szerzeményt.

Középkorúan, rámenősen! Útmutató a randizáshoz – nőknek, negyvenen, ötvenen vagy azon is túl.

Jessből meglepett nevetés tört ki.

– Ez Fizzy néni ötlete volt?

Juno vidám kacajjal válaszolt.

– Küldött Nagyapának egy üzenetet.

A feje fölött Jess megpillantotta a hűtő mellé akasztott táblát, és hirtelen bizsergés indult az ujjbegyei felől a karjáig. Juno kerekded betűivel az ÚJÉVI CÉLOK szavak voltak felírva a tetejére.

NANA ÉS NAGYAPA

Szeméji edzőt szerezni

Mindennep sétálni

JUNO

Megtanúlni szeretni a brrokolit

Regelente megcsinálni azágyat

Vasárnap kipróbálni valami újat!

ANYA

Vasárnap kipróbálni valami újat!

Nana aszt mondja, önzőbbnek leni!!

Több ojasmit megteni, amiktől félek

Hát, jól van, univerzum, futott át Jess agyán. Értettem. Ha Mrs. Brady úttörő lehetett, hát talán eljött az ideje, hogy Jess is megpróbálkozzon vele.

Kettő

Egy baj van az égi jelekkel: sosem a megfelelő pillanatban érkeznek. Jessnek volt egy hiperaktív hajlamokat mutató hétéves gyereke meg egy fejlődő vállalkozása, amely leginkább különféle számfeladványok körüli kitartó zsonglőrködésből állt. E két kihívás közül egyik sem hagyott sok időt arra, hogy az ember kalandoktól hemzsegő bakancslistát írogasson magának. Már a kislány és a karrier is elég volt neki; négy remek megbízási szerződése volt, amelyekből pontosan annyi folyt be, hogy nagy összegeket félretenni ugyan nem tudott, de a számlákra futotta – még a csillagászati összegű prémium biztosításokra is –, sőt a nagyszüleit is segíteni tudta. Juno boldog gyerek volt. Szép helyen laktak. Őszintén szólva, Jess elégedett volt az életével, ahogy volt.

Ám a szavak – több olyasmit megtenni, amitől félek – mintha neonszínben villogtak volna lehunyt szemhéja mögött, akárhányszor pihentette kicsit a szemét két táblázat szemrevételezése közt.

Bár a randiktól való tartózkodása inkább volt lustaság, mintsem félelem következménye. Nem mintha lelkes ugrással kerültem volna ebbe a stagnáló üzemmódba, mélázott Jess. Inkább lassanként siklottam bele, és csak most figyelek fel rá, hogy már meg sem kérdezem magamtól, hogy a farmert, amit újra felszedtem a padlóról, hogy magamra rángassam, nem kellene-e kimosni előtte. Soha, egy pillanatig sem panaszkodott volna amiatt, hogy huszonkét évesen anya lett – igazából Juno volt az egyetlen, és messze a legnagyszerűbb dolog, amit Alectől kapott –, de annyit talán beismerhetett, hogy határozottan több erőfeszítést tett azért, hogy Juno finom ételeket egyen, mint azért, hogy elgondolkozzon rajta, milyennek is képzel el egy lehetséges jövendő partnert. Még az is lehet, hogy Fizzy, Nana és a Marie Claire címlapja nem tévedett, amikor azt sugallták, Jessnek ki kellene lépnie a komfortzónájából, és egy hangyányit nagyobbat álmodni.

– Milyen arcot is vágsz te most? – húzott ujjával egy képzeletbeli kört Jess arca köré Fizzy. – Nem találom rá a megfelelő szót.

– Hogy ez az arc? – mutatott magára Jess. – Kudarc?

Fizzy bólintott, és a billentyűkön szaladó ujjait követve magában motyogta:

– „Elfordította szemét az átható tekintet tüzéből, és a kudarc hamuszürkére színezte az arcát.”

– Hűha. Köszi!

– Nyugi, nem rólad írok. Csak épp jól jött ez a kifejezés. – Gépelt még pár szót, aztán kézbe vette a kávéscsészéjét. – Ahogy barátságunk hősi napjaiban megbeszéltük, nem érzed magad alkalmasnak a szerepre, hogy valamelyik szerelmes regényem főhősnője légy, így hát sosem leszel bennük más, mint mellékszereplő vagy épp cselszövő.

Fizzy arca megrándult. A kávéja alaposan kihűlhetett mostanra – nyilvánvalóan itt volt az idő, hogy megint rendeljenek –, Jess pedig az iménti szavak hatása alatt görnyedezett.

Mintha gyomorszájon vágta volna valaki, de csendben tűrt, miközben az a felismerés zakatolt az agyában, hogy elszalad mellette az élet, mielőtt észbe kapna. És az, hogy a szíve szakadna meg, ha Juno nem ragadna meg minden lehetőséget, amit az élet felkínál neki. Csak halványan jutott el a tudatáig, hogy 8.24 lehet, mert Americano belépett a kávézóba, és pontosan úgy festett, mint egy pasas, aki dögösen néz ki egyfelől, másfelől pedig komoly napi feladatai nem engedik meg, hogy foglalkozzon a Twiggsben lebzselő csőcselékkel. Egyetlen szó nélkül kivett egy tízest a tárcájából, elvette az aprót Danieltől, és az érméket, kizárólag az érméket, a borravalós befőttesüvegbe pottyantotta. Jess figyelte a jelenetet, és a torkában bosszús méltatlankodás bugyogott fel.

Mekkora egy szarrágó! A filléreskedés újabb tételként került fel a Mit találok rémesnek Americanóban című, itt-ott némiképp kicsinyes tételeket tartalmazó listára.

Fizzy két ujjával csettintett az arca előtt, visszafordítva barátnője figyelmét az asztaluknál folyó eseményekre.

– Tessék! Már megint csinálod!

– Mit? – ráncolta a homlokát Jess.

– Bámulod! Americanót. – Fizzy szája tudálékos vigyorba szaladt. – Szexinek találod, mi?

– Dehogy! Csak elgondolkodtam – dőlt hátra Jess sértetten. – Olyan undorító tudsz lenni, Felicity.

– Persze, értem én. – Fizzy mereven kinyújtott mutatóujja a szóban forgó férfi felé fordult, aki mellesleg szűk farmert és könnyű, királykék pulóvert viselt aznap. Afféle majdnem-le-kéne-vágatni-de-még-épp-nem hosszúságú, sötét hajtincsei ide-oda kunkorodtak a tarkóján. Olajbarna bőre volt, és a szája olyan telt, hogy ha nem Americanóról van szó, azt mondta volna az ember, hogy szívesen beleharapna. És mindehhez olyan magas termet, hogy onnan nézve, ahol ülve mindezeket meg lehetett állapítani, úgy látszott, mintha a plafonhoz érne a feje búbja. A szeme pedig – hát, igen, ez volt a fő látványosság: kifejező, már-már érzékeny tekintetű, sötét szempillákkal. – Tényleg undorító. Bármit is mondanál.

– Egyszerűen nem az esetem – felelte Jess kissé zavart vállrándítással.

– Ugyan már, ez a pasas egyszerűen mindenkinek az esete! – Fizzy hitetlenkedve nevetett.

– Tiéd lehet. – Jess összeszűkült szemmel figyelte, ahogy Americano a szokott mozdulattal megtörölgeti egy szalvétával a kis állványt, ahol a cukrot és a fűszereket tartották. – Csak azon gondolkodtam, hogy képtelen vagyok felfogni, hogy tényleg közvetítőcéget alapít. Az ilyen seggfejek nem szoktak ilyen vállalkozásba kezdeni. – Majd némi merengés után hozzátette: – Én személy szerint úgy gondolom, Daniel csak beszélt bele a levegőbe. A gazdag férfiakat, akik így néznek ki, napközben a munkájuk köti le túlságosan, esténként meg a befektetési portfóliójuk, ahhoz, hogy mások szerelmi életével foglalkozzanak.

Americano elfordult a pulttól, és elindult kifelé. Jessen egy másodperc törtrésze alatt erőt vett a kíváncsiság, és hirtelen ötlettől vezérelve megragadta a férfi karját, amikor elhaladt mellettük. Mindketten megdermedtek. A férfi szemének különös, megdöbbentő színe volt, világosabb árnyalatú, mint amire Jess számított. Borostyánszín, most már látta, nem barna. Americano figyelmének súlya mintha fizikai nyomásként ült volna Jess mellkasán, kiszorítva belőle az oxigén utolsó cseppjeit is.

– Helló! – Jess remegő idegei dacára folytatta az előrenyomulást, és feljebb emelte az állát. – Szánj ránk, kérlek, egy pillanatot. Kérdezhetünk valamit?

Csak ekkor engedte el a férfi karját, aki lassan elhúzta, közben vetett egy pillantást Fizzyre, majd visszafordult Jess felé. Bólintott.

– Azt regélik, házasságközvetítő vagy – iramodott neki a mondókájának Jess.

Americano hunyorgott.

– Regélik?

– Hát, ja.

– És milyen kontextusban merült fel ez a rege?

Jess hitetlenkedve kaccantott, és körbemutatott a helyiségen.

– Íme, University Heights pletykagyára. A Park Avenue regélőközpontja. – Várt egy picit, de a férfi rezzenetlenül nézett továbbra is, tanácstalan arcot vágva. – Szóval igaz? – kérdezte Jess. – Közvetítő vagy?

– A szó legszorosabb értelmében genetikus vagyok.

– Azaz… – Jess szemöldöke feljebb emelkedett. Americanót szemlátomást nem zavarta a feszült csönd. – Ez azt jelenti, hogy nem közvetítő vagy?

A férfi megenyhült. A fél szemöldöke úgy moccant meg, mintha mulattatná a helyzet.

– A cégem kifejlesztett egy szolgáltatást. DNS-profilalkotási technológiából kiindulva kapcsoljuk össze az embereket.

Fizzy száját álmélkodó Óóóóó hagyta el.

– Remek szavak. Botrányosnak hangzik. – Előrehajolt, lejegyzett valamit a füzetébe.

– DNS-profilalkotás? – Jess arca megrándult. – Elnézést, de az én fülemnek kissé olyan a csengése, mintha valami fajnemesítő törekvésekről volna szó!

Fizzy nem habozott, hogy mihamarabb eltérítse Americano figyelmét Jess lepcses szájáról.

– Én meg szerelmes regényeket írok. Az én fülemnek olyan, mintha kryptonitra leltem volna! – Feljebb emelte a tollát, és pajkosan megcsóválta Americano irányába. – Az olvasóim el fognak szállni tőle.

– Milyen név alatt publikálsz? – érdeklődött Americano.

– A sajátom alatt – felelte Fizzy. – Felicity Chen.

Olyan bágyadt mozdulattal nyújtotta a kezét a férfi felé, mintha azt várná, kezet csókol neki, aki egy törtmásodpercnyi habozás után megragadta, és gyorsan megrázta.

– Több tucat nyelvre lefordították már egyik-másik könyvét – hencegett Jess, remélve, hogy ezzel eltüntetheti a férfi arcáról azt a furcsálló kifejezést.

Sikerült; ez szemlátomást mély benyomást tett Americanóra.

– Nem rossz.

– Készül belőle mobilapplikáció is? – Fizzyt nem lehetett letéríteni az útról. – Olyan lesz, mint a Tinder?

– Igen. – Ahogy Americano kimondta, már ráncolta is a szemöldökét. – De mégsem. Nem felületes szex a cél.

– El lehet azt kerülni?

– Végül is igen – felelte a férfi. – Mert… – Rezegni kezdett a mobilja a zsebében, és amikor kivette, még mélyebbre vájódtak a homlokán a ráncok. – Elnézést – süllyesztette újra a zsebébe a készüléket. – Mennem kell, de köszönöm az érdeklődést. Biztos vagyok benne, hogy hallotok még róla.

Fizzy közelebb hajolt, és egy Fizzy-féle magabiztos mosollyal megjegyezte:

– Több mint százezer követőm van az Instán. Boldogan megosztok olyan információkat, amelyek érdekelhetik a többségében tizennyolc és ötvenöt közti női olvasóimat.

Americano homloka látványosan kisimult. Az öröknek tűnő szemöldökráncolás sehol.

Bingó!

– Májusban válik nyilvánossá – felelte –, de ha szeretnéd, bármikor szívesen látunk az irodában, elmeséljük, miről van szó pontosan, mintát adhatsz…

– Mintát? – bukott ki Jessből.

A férfi szemében bosszús szikrák pattogtak, ahogy Jess felé fordult. Ha Fizzy volt a flörtölős zsaru, hát Jess határozottan a szkeptikus, és Americano még Fizzy őszinte ámulatát is csak alig volt képes elviselni, nemhogy ezt.

Mélyen Jess szemébe nézett.

– Nyálat.

Jess torkán vakkantó kacaj tört ki.

– Tessék?

– Nyálból vesszük – ismételte a férfi lassan – a mintát.

A tekintete könnyedén végigpásztázta Jesst az arcától az öléig, majd vissza. Jess szíve fura bukfencet vetett a mellkasában.

Aztán Americano lenézett az órájára. Hát, igen.

Fizzy feszülten vihogva nézte kettejüket.

– Biztosra veszem, hogy mindketten tudunk produkálni egy kis nyálat. – Aztán elvigyorodva hozzátette: – Ha te kéred.

Americano halvány mosollyal egy névjegykártyát vett elő, aztán letette. Hallható csettenéssel ért az asztalra.

– Semmi fajnemesítés – szólt halkan. – Megígérem.

Jess figyelte, ahogy ellépked. Az ajtó fölötti csengő halkan, csalódottan csilingelt, ahogy becsapódott mögötte az ajtó.

– Jól van – fordult vissza Fizzyhez. – Mennyid van rá, hogy vámpír?

Fizzy mintha meg sem hallotta volna, a kártyával ütögetni kezdte az asztal szélét.

– Ezt kapd ki!

Jess összeszűkült szemmel nézte az ablakon át, ahogy Americano beszáll a járda mellett álló fényes fekete Audiba.

– Kényszeríteni próbált.

– Elég király ez a névjegy! – Fizzy hunyorogva, a kezében ide-oda forgatva szemügyre vette. – Nem egy olcsó helyen nyomtatta ki, az tuti.

– Nyálat – utánozta Jess a mély hangot és pattogós kiejtést. – Atyám, még szerencse, hogy nem a marketinggel próbálkozik valaki, akibe ennyire nulla karizma szorult. Jegyezd fel, aztán térjünk vissza erre a kilencvenedik születésnapomon: ez a fazon a legarrogánsabb seggfej, akivel valaha találkozni fogok.

– Képes vagy végre leszállni a témáról?

Jess kivette a kártyát Fizzy kezéből.

– Képes vagy végre nem erről a kárty… – elakadt a szava, megérezve a súlyt a tenyerében. – Hűha, ez tényleg minőségi darab.

– Mondtam!

Jess megfordította, vetett egy pillantást a logóra: két egymásba kapcsolódó kör, a metszetükben dupla spirál. És alatta apró, dombornyomásos, ezüstös betűkkel Americano igazi neve.

– Nem az, amire gondoltam volna. Richardnak látszik. Vagy esetleg Adamnek.

– Szerintem Keanunak.

– Készülj! – Jess Fizzyre vigyorgott. – Americano valódi neve: dr. River Peña.

– Jaj, ne! – Fizzy sóhajtva fújta ki a levegőt. – Ez aztán dögös név, Jess!

Jess nevetett. Felicity Chen ámulatba ejtően kiszámítható volt.

– Eh, az ember teszi a nevet, és nem viszont.

– Nem igaz. Bármennyire is jól néz ki, egy Gregg, két g-vel, sose tud igazán szexi lenni. – Fizzy hátradőlt ültében, és elpirult. – Szerinted fura lenne, ha a következő főszereplőt Rivernek nevezném?

– Nagyon.

Fizzy ettől függetlenül feljegyezte az ötletet, Jess pedig hangosan felolvasta a cégnevet.

– Kromantika? Micsoda? – Egy ideig gondolkodnia kellett rajta. – Ja, megvan. Kromoszóma és romantika… Ezt hallgasd: „A jövőd máris benned van.” Hűha. – Letette a kártyát, hátradőlt, és Fizzyre vigyorgott. – Benned van? Kromantika? Kimondta ezeket valaki hangosan?

– Indulunk! – Fizzy rá sem hederített Jess cinikus dohogására, már el is kezdte a táskájába pakolni a holmiját.

Jess elkerekedett szemmel nézett rá.

– Komolyan mondod? Most?

– Még több mint öt órád van, míg Junóért kell menned. La Jolla fél óra kocsival.

– Fizzy, nem igazán tűnt úgy, mint aki örül, hogy velünk beszélhet róla. Alig várta, hogy megszabaduljon tőlünk.

– És akkor mi van? Vedd úgy, hogy ez egy tudományos kutatás! Látnom kell azt a helyet.

Összesen négy kocsi állt a terjedelmes parkolóban. Fizzy halk kuncogással parkolt le új, szürkéskék Camryjével River csillogó Audija mellett.

Jessre vigyorgott, a bőrrel borított konzolon nyugtatva kezét.

– Felkészültél rá, hogy megtaláld a lelki társad?

– Nem. – De Fizzy már ki is szállt.

Jess is kimászott, felnézett a kétszintes épületre. El kellett ismernie, impozáns volt. A fényezett faberakással díszített homlokzaton óriási, szálcsiszolt alumíniumbetűkkel a cég neve, Kromantika; az emeleten modern nyersbeton és széles ablakok. A két karikából álló logó a bejárati ajtón is szerepelt, ami oldalra csúszott, amikor Fizzy megpróbálta kinyitni. Beléptek az elegáns, elhagyatott előcsarnokba.

– Azta! – suttogta Fizzy. – De fura!

A lépéseik zaja visszhangzott, ahogy végighaladtak a padlón az óriási, márványlapú asztalig, ami nagyjából egy focipályányi távolságra volt a bejárattól. A berendezés minden darabjáról sütött, hogy drága;és legalább öt biztonsági kamera vette a mozdulataikat.

– Jó napot! – Egy mosolygós nővel találták szemben magukat. Valamiképpen még ő is drágának tűnt. – Segíthetek?

Fizzy, akit nemigen lehetett kihozni a sodrából, az asztalra támaszkodott.

– River Peñához jöttünk.

A recepciós pislogott, és kissé pánikba esve kezdett tanulmányozni valamit a gépén.

– Várja önöket? – Jessbe most vágott bele a felismerés, hogy Fizzyvel csak úgy besétáltak ide, és azzal a személlyel akarnak találkozni, akié a hely.

– Nem – felelte Jess, ugyanabban a pillanatban, amikor Fizzy egy magabiztos igennel válaszolt.

Fizzy Jess felé legyintett.

– Kérem, szóljon neki, hogy Felicity Chen és a társa van itt.

Jess torkából vakkantó nevetés tört elő. A riadt recepciós a vendégkönyv felé intett.

– Rendben, kérem, jelentkezzenek be. És szükségem lesz a személyi igazolványukra is. Prezentációt tartanak? – Feljegyezte az adataikat.

Jess a homlokát ráncolta.

– Tessék?

– Mármint… a DNSDuo miatt hívta be önöket? – kérdezte a recepciós.

– DNSDuo. Igen, hát persze! – Fizzy maga elé vigyorogva írta fel a nevüket a vendégkönyvbe. – Két csoda szép szingli hölgyet látott meg egy kávézóban, és könyörgött, hogy jöjjünk el, és köpjünk rá a tárgylemezére.

– Fizz! – Jess immár életében ezredjére kérdezte meg magától, vajon tényleg az-e a küldetése, hogy Fizzyt kövesse, egy mentális seprűvel-lapáttal a kezében, hogy megpróbálja eltüntetni a káoszt, amit barátnője okozott. Fizzy mellett Jess folyamatosan egyszerre érezte magát elevenebbnek és unalmasabbnak.

A recepciós udvarias mosollyal a kezükbe nyomta az igazolványaikat, és intett, hogy üljenek le.

– Szólok dr. Peñának, hogy megérkeztek.

Leereszkedtek a piros bőrkanapéra. Jess esküdni mert volna, hogy az ő fenekük érinti először a bútordarabot. Egy porszem, annyi sem volt rajta, vagy bármi, ami arra utalt, hogy valaha is használták.

– Elég fura – suttogta. – Miért vesszük biztosra, hogy nem valami szervkereskedő bázisra csöppentünk? – Óvatosan a csinos oszlopba rendezett tudományos magazinok felé mutatott. – Mindig jó külleműeket vetnek be csalinak.

– Dr. Peña… – Fizzy elővette a jegyzetfüzetét, és megnyalta a tolla hegyét. – Most már biztosan róla nevezem el a főhőst.

– Ha fél vesével kell távoznom innen – felelte erre Jess –, esküszöm, a tiéddel fogom pótolni.

Fizzy megkocogtatta a tollával a papírt.

– Szerinted egy River Peñának létezhet bátyja? Luis. Esetleg Antonio…

– És ez itt mind mennyi pénzbe kerül. – Jess végigfuttatta a kezét a drága bőrön. – Szerinted hány vesét ér ez a cucc? – Elővette a telefonját, és írt valamit a keresőbe, aztán eltátott szájjal nézte az eredményt. – A Google szerint egyetlen vese árfolyama kétszázhatvankétezer dollár. Miért is dolgozom én egyáltalán? Eggyel is meglennék, nem?

– Jessica Davis, úgy viselkedsz, mint aki egy barlangban nevelkedett.

– De hiszen te kezdted el megrajzolgatni fejben a családfáját! Mi a francot keresünk mi itt?

– Az Igazit, esetleg? – Fizzy ravaszkás mosolyt villantott Jess felé. – Vagy valami rémisztő kis betétsztorit a könyvhöz.

– Azt el kell ismerned, hogy ha ránézel erre a dr. Peñára, nem az jut róla eszedbe, hogy íme, egy reménytelenül romantikus alak.

– Hát, nem – hagyta helyben Fizz. – Ámde az igen, hogy istenien szép farka lehet. Láttad, mekkora keze van? Úgy vihetne a fejemnél fogva fél kézzel, mint egy kosárlabdát.

Valaki megköszörülte a torkát, és riadtan felnézve meglátták, hogy nem más áll ott, alig két méterre, mint épp az imént nevezett.

– Ti aztán nem vesztegettétek az időt.

Jess úgy érezte, hogy a gyomra kicsúszik belőle, olyan erővel, hogy talán még a padlót is áttöri.

– Basszus – tört ki belőle rekedten.

– Mindent hallottál, amit mondtam? – érdeklődött Fizzy.

A férfi hosszan, nagy önuralommal kifújta a levegőt a száján. Hát persze hogy mindent hallott.

– Mit kellett volna hallanom? – kérdezte végül.

Fizzy felállt, és felrángatta Jesst is.

– Remek. – Játékosan meghajolt River felé. – Mutasd az utat!

Három

Követték a férfit egy steril dupla ajtón át, majd végig a hosszúkás csarnokon, amelynek jobb oldalán pár méterenként irodaajtók sorakoztak. Mindegyiken igényesen megmunkált fémtáblácskák egy-egy névvel: Lisa Addams. Sanjeev Jariwala. David Morris. River Peña. Tiffany Fujita. Brandon Butkis.

Jess vetett egy oldalpillantást Fizzyre, aki nem meglepő módon szintén észrevette:

– Butt kiss – suttogta Jessnek vidoran. – Seggcsók Brandon!

Jess bekukkantott egy nyitott irodaajtón. A szemben lévő, széles ablakon át egészen La Jolla partvonaláig el lehetett látni. Egy kilométerre tőlük sirályok csaptak le a fehéren fodrozódó vízre, a hullámok újra meg újra a parti sziklákhoz csapódtak. Látványos volt.

Az ingatlan éves bérleti díja saccperkábé másfél vesényi összegre rúghatott.

Kis triójuk csendben baktatott, majd a liftekhez érkeztek. River karcsú mutatóujja megnyomta a felfelé mutató nyilat, aztán várakoztak, szótlanul meredve maguk elé.

A csend egyre súlyosabbá vált.

– Mióta dolgozol itt? – kérdezte végül Jess.

– Az alapítás óta.

Nagyon informatív. Jess újra próbálkozott.

– És hányan dolgoznak itt összesen?

– Tizenketten.

– Nem értem, miért nem marketinges lettél. – Jess hozzácsapott egy mosolyt a megjegyzéshez. – Olyan vonzóvá tudod tenni, amikor beszélsz róla.

River oldalra fordítva fejét, ránézett. A tekintete láttán Jess karjára mintha jéghideg vizet öntöttek volna.

– Hát, igen. Szerencsére másfajta képességeim vannak. – Egy másodperccel tovább fúrta a tekintetét Jessébe, és az imént még jéghideg bőrfelület hirtelen felforrósodott és elektromossá vált. A lift megérkezett, kinyílt az ajtaja.

Fizzy oldalba bökte a könyökével. Hű, de szexi, egyértelmű, hogy ez futott át az agyán.

Inkább tömeggyilkos, válaszolta neki Jess fejben.

Fizzy tőle szokatlanul csendes volt, valószínűleg a kísérlet kínálta nagyszerű lehetőségeket fontolgatta; de az is lehet, hogy még rá is hatott River merevsége és ridegsége. A rövid liftutazás olyan némaságban telt, mintha Szibéria kopár vidékén jártak volna. Amikor végre kiléptek, Fizzy sűrűn jegyzetelni kezdett a füzetébe – Jess feltételezése szerint az épületről; néhány öltönyös alakról, akik mellett elhaladtak egy újabb folyosón; River higgadt lépteiről, kihúzott válláról és combizmáról, ami minden lépésnél látványosan megfeszült a nadrág alatt.

Jess egyre zavartabban hallgatta saját edzőcipője idegesítően ütemes nyisszanásait a linóleumon, és ezen az a gondolat sem javított, hogy megítélése szerint az öltözéke relatíve trehánynak hathat ebben a közegben. Fizzy külleme a szokásos – csinos, pöttyös selyemblúz szűk vászonnadrággal – és River külleme is a szokásos – laza elegancia, prémium kiadás. Nemigen merült fel az eshetőség benne, miközben aznap reggel sietve magára kapta ezt a kissé viseltes, UCLA feliratú pulcsit meg a jó öreg Levi’st, és az egészet kiegészítette a szintén jobb napokat látott Vans cipővel, hogy ma egy La Jolla legdrágább részén elhelyezkedő biotechnológiai cég folyosóján fog végigsasszézni.

A folyosó végén nyitott ajtóval várta őket egy tárgyaló. Az ajtó előtt River megállt, és intett, hogy lépjenek be.

– Üljetek le – szólt az utasítás. – Mindjárt idehívom Lisát.

Fizzy tekintete Jessre villant, majd vissza Riverre.

– Milyen Lisát?

– Ő az ügyfélkapcsolati menedzser, és az alkalmazás fejlesztését is ő irányítja. Elmagyarázza a támogató technológiát és a közvetítés lépéseit.

Őszintén szólva ez az egész nem tűnt másnak, mint egy rakás zűrzavaros titokzatoskodásnak. Jess River felé fordult:

– És te nem is maradsz?

A pasas erre olyan sértett arcot vágott, mintha Jess azt feltételezte volna, ő a vállalati kifutófiú.

– Nem. – És halvány mosollyal az arcán sarkon fordult, majd elindult visszafelé a folyosón. Seggfej.

Alig néhány perc múlva egy barna hajú nő lépett be. Az a bizonyos folyton nyüzsgő, hiperaktív dél-kaliforniai, napsütötte, natúr sminkes, tengeri szellő fújta frizurás típus, akinek elég magára dobnia egy zsákruhát, abban is stílusosan fest.

– Jó napot! – Odalépett hozzájuk, és kezet nyújtott. – A nevem Lisa Addams. A Kromantika ügyfélkapcsolati vezetője vagyok. Nagyon örülök, hogy eljöttek! Ezt a prezentációt még sosem adtam elő ilyen kis létszámú csapat előtt, nagyon izgalmas lesz! Készen állnak?

Fizzy lelkesen bólogatott, de Jessen egyre jobban elhatalmasodott az érzés, hogy olyan világba csöppent, amelyben ő az egyetlen ember, akinek nem árulnak el egy fontos titkot.

– Mielőtt elkezdjük, megtenné, hogy megmutatja, hol találom a mosdót? – kérdezte, enyhén megránduló arccal. – Tudja, a kávé!

Lisa újabb széles mosollyal útba igazította. Nem tűnt bonyolultnak. Jess elhaladt néhány nagy ajtó előtt, amelyek határozottan laboratóriumi hangulatot árasztottak. Az egyiken felirat: Minta-előkészítés. A másikon: Szekvenálás, amit az 1. Elemzés és a 2. Elemzés, majd a Szerverek követett. Végül egy benyílóban a mosdók.

Még a vécécsésze is futurisztikus volt. Jess nemigen tudta eldönteni, hogyan is viszonyul a nyilvános bidé intézményéhez, de annyi izgalmas gomb volt rajta – és a meleg víz is komoly vonzerőt gyakorolt –, hogy végül úgy döntött, ad neki egy esélyt. A tükörbe vetett gyors pillantás segített megállapítania a nyilvánvalót, hogy aznap reggel nem sminkelt, emiatt az arca elgyötört és kissé ápolatlan összbenyomást keltett, még a halvány, gyaníthatóan hízelgő fényben is. Ó, remek.

Visszafelé megragadta a figyelmét egy nyitott ajtó. Időtlen idők óta nem járt ilyen tudományos légkört árasztó helyen, és elöntötte valami vibráló nosztalgia. A Minta-előkészítés feliratú ajtó mögött hosszúkás laboratóriumi munkapadot látott, rajta különféle gépeket, billentyűzettel és villódzó képernyőkkel, mintha egy filmbe csöppent volna.

Ekkor hallotta meg River csendes, mély hangját:

– Nincs több extrakciós pufferünk?

– Már rendeltünk újabb adagot – válaszolta egy férfihang. – Szerintem ennyi elég lesz.

– Jól van.

– Jól hallottam, hogy két embert elhívtál demózni?

– Igen – így River. – Két nőt. Az egyikük, ha minden igaz, író, és elég aktív online.

Itt rövid szünet következett, amit Jess valamiféle szavak nélküli kommunikációnak érzékelt.

– Nem tudom, öregem – szólalt meg kis idő múlva River. – Csak meg akartam inni a ma reggeli kávémat. Aztán azt javasoltam, hogy jöjjenek el, és akkor átadhatom az ügyet Lisának.

Nahát.

– Értem – felelte a másik hang. – Ha lesz mintánk tőlük, négyszerezve futtatom át.

– A bevezetés után is előfordulhat, hogy csak néhány mintánk lesz egyszerre, úgyhogy ez jó próba lesz.

– Igaz.

Jess már éppen sarkon akart fordulni, hogy visszasétáljon a tárgyalóba, amikor River felnevetett:

– Jó alkalom arra, hogy bebizonyítsuk, mindenkinek akad párja.

Erre a másik:

– Ronda?

– Nem, nem az. – Jess azonnal eldöntötte magában, hogy ezt afféle River-féle bóknak veszi, de aztán a férfi még azt is hozzátette: – Teljesen átlagos.

Jess hátrahőkölt, a kezét a melléhez kapta őszinte felháborodottságában, majd erősen összerezzent, amikor váratlanul hangot hallott a háta mögül.

– Úgy döntött, tesz egy kört a laborban is a Lisával való tárgyalás után?

A férfi, akivel szemben találta magát, mindkét kezét felkapta, látva, hogy Jess úgy pördül felé, mintha gyomorszájon akarná vágni. Magas volt, vékony, és pontosan úgy nézett ki, mint az átlagos filmbéli kutató: fehér bőrű, szemüveges, a hajára ráférne a nyírás. Egy Jeff Goldblummal keresztezett Benedict Cumberbatch.

Jess nem tudta eldönteni, hogy a férfi valóban felajánlotta, hogy körbevezeti, vagy finoman rápirított, amiért hallgatózik.

– Ó, nem, dehogy – nyögte ki. – Minden rendben. Elnézést! Visszafelé indultam a mosdóból, és csak bekukkantottam.

A férfi mosolyogva kinyújtotta felé a kezét.

– A nevem David Morris.

Jess tétován megrázta a felé kínált kezet.

– Jessica.

– Egy ideje nem jártak nálunk új ügyfelek az irodában. Öröm látni egy új arcot. – Miután ezt kimondta, gyors tekintettel végigpásztázta Jess alakját. – A DNSDuót végeztetik el?

Jess ellenállt a késztetésnek, hogy összefonja a mellkasa előtt a karját, hátha sikerül feledtetnie beszélgetőpartnerével a tényt, hogy olyan küllemmel érkezett meg a méregdrága közvetítőirodába, mint egy másnapos főiskolás.

– Még nem döntöttem el. A barátnőmmel jöttünk ide. Romantikus regényeket ír, és teljesen bezsongott, amikor Amer… dr. Peña reggel megemlítette, hogy itt dolgozik.

David intett, hogy visszakíséri a tárgyalóhoz.

– Remélem, érdekesnek találják majd a technológiát.

Jess udvarias mosolyt erőltetett az arcára.

– Biztos vagyok benne.

David megállt a tárgyalóterem küszöbénél.

– Örülök, hogy megismerhettem, Jessica. Ha szüksége van bármire, kérem, keressen.

Jess újabb merev mosollyal leplezte egyre növekvő zavarát.

– Köszönöm, úgy lesz.

Azzal a kényelmetlen érzéssel érkezett vissza a tárgyalóba, hogy körülbelül tíz százalékkal rondábbnak érezte magát, mint korábban. Olyannak, akit csak azért tűrnek meg, mert jobb, mint a semmi. Fizzy és Lisa a különféle randialkalmazások előnyeiről és hátrányairól cseverésztek, de amikor Jess belépett, azonnal abbahagyták, és feszült testtartást vettek fel, mint akiket valami titkos összeesküvésen kaptak. Egyiküknek sem kellett mondania semmit, Jess anélkül is tudta, hogy pontosan úgy fest, mint a két barátnőnek az a fele, akit belerángattak ebbe a dologba, és messze nagyobb lelkesedéssel ülne otthon a Netflix előtt a kanapén.

– Kezdhetjük? – Lisa megnyitott egy menüt egy iPaden. A szoba világítása elhalványodott, és halk surrogással egy nagy képernyő ereszkedett le a mennyezetről.

– Naná! – rikkantotta Fizzy, szerepe szerint.

– Hát jó – mormolta megadón Jess, a saját szerepe szerint.

Lisa olyan magabiztos mozdulatokkal lépett a méretes tárgyaló közepére, mintha nem két-, hanem ötvenfőnyi közönség előtt készülne prezentálni.

– Milyen céljaik vannak, mit várnak – vágott bele – a romantikus kapcsolatoktól?

Jess várakozásteljesen Fizzy felé fordult, aki szinte tükörben mozdult felé, aztán barátnője üres arckifejezése láttán gunyorosan megjegyezte:

– Hát, jól van, úgy érzem, nekem kell kezdeni. – Visszafordult Lisa felé. – Harmincnégy éves vagyok, és szeretek pasikkal ismerkedni. Nagyon. De úgy képzelem el, hogy idővel megállapodom majd, és gyerekeim is lesznek. Kizárólag a személytől függ.

Lisa bólintott, olyan mosollyal nyugtázva a hallottakat, mintha ez lett volna a tökéletes válasz. Aztán Jessre nézett.

– Én… – bökte ki Jess, és alig észrevehetően legyintett hozzá – én is úgy gondolom, létezhet számomra valaki a világon, de nem igazán töröm magamat azért, hogy találkozzam vele. Nemsokára harminc leszek. Van egy lányom. Kevés a szabadidőm. – Enyhe vállrándítással, motyogva fejezte be: – Nem is tudom.

Lisa nyilvánvalóan olyanokhoz volt szokva, akikben valamivel több vállalkozószellem buzgott, de rettenthetetlenül játszotta tovább a szerepét.

– Gondolkodtak már azon, milyen is lehet az önök valódi lelki társa? – kérdezte. – Önök szerint a szerelem számszerűsíthető?

– Óóó, ez milyen klassz kérdés! – hajolt felé Fizz. Teljesen átadta magát az élvezetnek.

– Nos, mi úgy hisszük, igen – folytatta Lisa. – Hiszen pontosan ezt kínáljuk, itt, a Kromantikánál, a DNS-technológia segítségével. Ez a DNSDuónak keresztelt módszer. A Kromantikát hivatalosan hat éve alapították, de a DNSDuo ötlete már 2003-ban megszületett, a Salk Intézetben, dr. David Morris laboratóriumában. – Lisa váltott a képernyőn, a DNSDuo logója helyett megjelent a Salk, az onnan nem messze lévő futurisztikus épületegyüttes madártávlati képe. – A genetikai alapokon nyugvó kapcsolatközvetítés nem új keletű találmány, de csak keveseknek sikerült, akár töredékében is, valami hasonlót alkotniuk, mint az az alapos, sok részletre kiterjedő vizsgálat, amelyet dr. Morris és az akkor még egyetemista tanítványa, River Peña megterveztek.

Jess Fizzyre pillantott, aki visszanézett rá. Jess sem tagadhatta le maga előtt a tényt, ha River és a mentora találták fel mindezt, akkor aligha jogos felrónia neki, hogy meglehetősen rosszul teljesít értékesítőként.

Még ha azt igenis felróhatná neki, hogy nagy általánosságban úgy viselkedik, mint egy seggfej.

Lisa folytatta.

– A DNSDuo azért olyan sikeres a tökéletes szerelmi párosítások megtalálásában, mert elismeri azt is, hogy ezek nem a DNS-sel kezdődnek. – Itt rövid, drámai csönd következett. – Hanem az emberekkel.

Jess visszafogta magát, hogy ne emelje az égre a tekintetét, látva, ahogy a kivetített kép hirtelen megelevenedik, egyre jobban eltávolodik a Salk kutatóközpont épületeitől, és az út túloldalán megállapodik egy csapat vegyes, számítógéppel rajzolt fiú-lány társaságon, akik egy bár előtt gyűltek össze, beszélgetve és nevetve.

– Dr. Peña először azt kutatta, vajon lehetséges-e valamiféle jellemző, kiegészítő mintázatokat lelni két ember DNS-ében, akik vonzódnak egymáshoz. – Lisa diája újra változott, ezúttal egy egymáshoz közel hajoló, szemlátomást évődve beszélgető fiatal párt lehetett látni. – Azaz vajon belénk van-e programozva, hogy bizonyos emberekhez szükségképpen vonzódjunk, ezért megjósolható-e, akár a személyes találkozásukat megelőzően is, hogy két ember vonzónak fogja-e találni egymást? – Lisa elvigyorodott. – Egy kutatás során, amelyben a San Diegó-i Kaliforniai Egyetem több mint ezer hallgatója vett részt, közel negyven olyan gént fedeztek fel, amelyek szorosan összefüggenek a vonzalommal. Dr. Peña ezek után az ellenkező irányba is elindult a laboratóriumban, és a tartós boldogságnak eredt nyomába. Vajon mire lehet lelni olyan emberek genetikai profiljában, akik több mint egy évtizeden át boldog házasságban éltek?

Lisa léptetett a diákon, és a képen immár egy idősebb párt ábrázoló, számítógéppel generált képet lehetett látni, akik egy kanapén ültek egymást átölelve. Aztán a kép ismét távolodott, először a környék, majd egy teljes városkép, végül egy nagyobbacska települést ábrázoló, egyúttal a DNS dupla spiráljára is hasonlító térkép volt látható rajta.

– Dr. Peña egy háromszáz házaspár részvételével zajló tanulmányából – folytatta Lisa – az derült ki, hogy közel kétszáz gén áll kapcsolatban a hosszú távú érzelmi kompatibilitással, beleértve a már korábban említett negyvenet is, amelyek a vonzalom szempontjából döntőek, olyanokkal együtt, amelyek ellenben korábban nem korreláltak. – Lisa egy pillanatra elhallgatott, rájuk nézett. – És ez még csak a DNSDuo első generációja.

Fizzy egész testében megfeszülve figyelt Jess mellett, teljesen magával ragadta az előadás. Jess viszont egyre szkeptikusabb lett. Amit Lisa leírt, az lényegében nem volt más, mint egy félkarú rablós szerencsejáték, kétszáz kerékkel. Ha mindez igaz, akkor statisztikai szemmel nézve már-már abszurd, milyen alacsony a valószínűsége, hogy egy estén váratlanul összeáll a megfelelő kombináció. Még ha a Kromantikánál csupán a mintázatok kompatibilitását keresik is, tekintetbe véve, milyen sokféle variánst hozhatnak létre a gének egy-egy ember genomjában, ez az algoritmus annyira komplex, hogy szinte lehetetlen kézzel kiszámítani. Jess el sem tudta képzelni, hogyan foghatnának neki ilyen mennyiségű adat elemzésének.

Lisa mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Kétszáz gén valóban sok, a humán genomban pedig legalább húszezret találunk, amelyek közül természetesen nem mind kapcsolódik ahhoz, hogy érzelmileg elégedettek vagyunk-e, vagy sem – még az is lehet, hogy többségében nem. De dr. Peña és dr. Morris mindenképp fel akarták kutatni a legutolsót is azok közül, amelyek ellenben igen. Nemcsak a kompatibilitást akarták felismerni, hanem abban akarták segíteni az ügyfeleket, hogy a valódi lelki társukat találhassák meg. Dr. Peña ezért döntött úgy, hogy a Caltech együttműködésével kifejlesztenek egy új neurális hálózatot.

Egy kis szünetet tartott, hogy hallgatósága felfoghassa e szavak mély értelmét, majd a kivetített kép ismét megelevenedett, közelített a dupla spirálhoz, és egyes szakaszait megvilágította, miközben végigpásztázta a teljes hosszát.

– A projektnek része volt egy sor személyiségteszt, agyi képalkotó eljárásokkal végzett vizsgálatok, a kapcsolatok sikerességének hosszú távú vizsgálatai, és – nos, igen – több mint százezer mintán elvégzett szekvenálási és elemzési munkák. – Merőn a szemükbe nézett. – A befektetők több mint harmincmillió dollárt fektettek csupán a technológia fejlesztésébe. Az applikáció fejlesztése további közel ötmilliót kívánt. Hogy szerintem valóban úttörő, és csodálatra méltó rendszerünk van-e? – Látványosan bólintott egyet. – Magunk között szólva? Őszintén? Abszolúte!

Lapozott az iPad kijelzőjén, majd a képernyő felé bökött az állával, amelyen egy nőt lehetett látni, aki vakító fehér háttér előtt állt.

– Elmesélem, hogyan működik mindez a gyakorlatban. Kifejlesztettünk egy mintavételi készletet, ahogy más genetikai profillal foglalkozó cégek is, amelyeket hamarosan meg lehet rendelni postai úton. Itt, nálunk már meg is lehet vásárolni ezeket, ha érdekli önöket.

Jess szinte érzékelte, ahogy Fizzyben szétárad a késztetés, hogy azonnal a hitelkártyája után nyúljon. Lisa felemelt egy kis dobozt az asztalról; fehér volt, a tetején egyszerű, szivárványszínnel nyomott DNSDuo-logóval.

– Miután teljességében bevezettük a terméket a piacra, az ügyfelek beküldik majd a mintát, amelyet a DNSDuo-algoritmus segítségével elemzünk, ez a vizsgálat jelenleg háromezer-ötszáz gén kombinációja alapján történik. Az elemzés maga három napot vesz igénybe, ezután elérhetővé tesszük az eredményeket az ügyfél DNSDuo-applikációjában. Amíg várakozik, feltölthet néhány információt magáról a profiljába – ahogy a szokásos randioldalak esetében. A koráról, lakhelyéről, foglalkozásáról – bármit, amit tudatni szeretne az emberekkel. Amikor az elemzés elkészül, megosztjuk az ügyféllel azokat a kompatibilitási eredményeket, amelyek megfelelnek az általa beállított kritériumoknak.

Jess hallhatóan nyelt egy nagyot. Mindez annyira… alaposnak és módszeresnek hangzott.

A képen ekkor két ember állt egymás mellett, ugyanolyan sima fehér háttér előtt.

– Szigorú elemzés mellett, csoportosítva nyújtjuk át az eredményeket az alapján, hogy milyen szorosan korrelálnak a kapcsolat sikerességével. Ha például az utcán találomra kiválasztanánk két embert, és megvizsgálnánk a köztük fennálló kompatibilitást, átlagosan héttől huszonnégyig terjedő pontszámot várhatnánk a DNSDuo-elemzést követően. Ezt egy egytől százig terjedő skálán kell értelmezni, ezért még a huszonnégy sem ideális, ám éppenséggel nem is nulla. Ezeket Alapegyezéseknek nevezzük.

– Sok van ilyenből? – kérdezett közbe Fizzy.

– Ó, igen – felelte Lisa. – A random párosítások elsöprő többsége, végigfuttatva az elemzést, beleesik az Alapegyezések kategóriába. Nos – lapozott újra, és a képen látható két ember egymás felé fordult, széles mosollyal –, a huszonöttől ötvenig tartó sávba tartozó párosítások esetén már gyakori a vonzalom, de ha hosszú távon követjük őket, ezek közt az egyének közt ritkán találunk tartós érzelmi kompatibilitást. Ezeket Ezüst egyezéseknek neveztük el, és a béta-tesztelőink közül többen is beleegyeztek, hogy a segítségükkel alaposabb vizsgálatnak vethessük alá ezeket a kapcsolatokat. – Lisa megvonta a vállát, rájuk vigyorgott, szemlátomást egy pillanatra eltért a szokásos forgatókönyvtől. – A jó szex mégiscsak jó szex, nem igaz?

Fizzy lázasan bólogatott, de Jesstől csak egy bágyadt vállrándítás telt.

– Mégis, mi a küszöbérték a „ritkára” a tartós érzelmi kompatibilitás terén?

Lisa mosolygott.

– Kezdeti tanulmányaink alapján háromszáz Ezüst egyezést mutató párosból csupán egy tud túljutni a kétéves küszöbön, amit mi már hosszú távúnak tekintünk. De csak ekkor kezd igazán izgalmassá válni a dolog – húzta ki jobban magát Lisa. A kijelzőn újabb páros, kézen fogva sétáltak valahová. – Az Arany egyezések jelentik az ötven és hatvanöt pont közti tartományt. Ezek harmada talál egymásban hosszú távú társat. Ez az arány kétharmadra emelkedik azok körében, akik a hatvanhattól nyolcvanig tartó pontszámkeretbe esnek – ahogy mi hívjuk, Platina egyezés áll fenn köztük.

– Hűha – suttogta Fizzy, és ábrándos tekintettel figyelte a párocskát, akik nevetve néztek egymásra egy gyertyafénybe burkolózó vacsoraasztal fölött. – Szép nagy ugrás.

Lisa bólintott.

– Ám a nyolcvantól kilencvenig terjedő sávban már négyből három párra igaz, hogy hosszú távú boldogságra lelnek együtt – folytatta. – És ezek azok az egyezések, amelyeket az adatbázisunkban szereplők számára meg tudunk találni. – Lapozott, és a képen egy házasodó pár jelent meg, virágokból font boltív alatt. – Ez a Titánium egyezések sávja.

Ami azt illeti, még Jessnek is vissza kellett fogni a döbbenetét ilyen statisztikai eredmények hallatán. Impozánsnak hangzott. De még így is ezernyi kérdés zsongott a fejében, ezért a képernyőn látható boldog ifjú pár felé bökött, amelynek egyik tagja ázsiai, a másik közép-keleti származásúnak tűnt.

– A marketinganyag alapján… nos, a DNSDuo etnikailag nem előítéletes.

– Pontosan. Egy sor biológiai marker alapján találja meg az ügyfél lelki társát. Bár a különféle etnikumokban fellelhető bizonyos genetikai variancia, a technológiánk DNS-szintű kompatibilitáson alapul, nem a szimmetrián. Hogy ne időzzek túl sokat a technológiai kérdéseknél, egyszerűen sokszor erősebb a kompatibilitás két olyan személy közt, akik különféle markerekkel rendelkeznek, mint olyanok közt, akik ugyanazokkal. És soha nem szabad feledni, hogy a DNSDuo nem tudja a kulturális különbségeket figyelembe venni, így az ilyen típusú információt az ügyfélnek személyesen kell mérlegelnie. Az ügyfelek minden, számukra fontos kritériumot megadhatnak a jelentkezési lapjukon – a kulturális hátteret, vallást és a többit. Az algoritmus úgy működik, hogy kihagyja az összes olyan eredményt a számításból, ami kívül esik a körön.

– Tehát ha a saját nememhez vonzódom?

– Hát persze. – Lisának az arcizma sem rezdült. – A jelentkezési lapon különféle kategóriákat lehet bejelölni: nők, férfiak, nembinárisok, vagy akár mindhárom. Vállalatunk nem diszkriminál rassz, kulturális identitás, gender, szexuális orientáció vagy vallás alapján, így a DNSDuo sem. A kompatibilitási szekvencia jegyei közül csupán kevés kötődik szigorúan az X- és Y-kromoszómákhoz, egyértelműen kevés ahhoz, hogy nullázza az adatokat, ha egy genotípust kizárunk.

Jess hátradőlt a székében, és magának is be kellett vallania, hogy – megdöbbentő módon – mély benyomást tettek rá a hallottak.

– Elnézést, Lisa, még egy kérdésem lenne – szólt Fizzy. – Azt mondta, hogy egytől százig értékelik a kompatibilitási eredményeket… Találkoztak már kilencvennél is magasabbal?

Lisa arcán őszinte mosoly áradt szét.

– Csak háromszor.

– És? – Jess szíve dübörögni kezdett a mellkasában. Az agyában ezúttal egy másik típusú félkarú rabló képe jelent meg, ennek háromezer-ötszáz sora volt, és egyetlen húzással előállt egy szinte kizárólag cseresznyékből álló kombináció.

Lisa arcáról pedig első alkalommal, amióta belépett a helyiségbe, lehullott a szuperkompetens, szörfbajnok-topmenedzser álcája. Egy villanásnyi ideig fiatalnak, reményteljesnek látszott, és olyannak, akit magát is ámulatba ejt a mondandója.

– Emiatt hiszek ebben a vállalatban. Igen, a három nagyon kis szám, de azok a párok, amelyeknek a teszteredményei kilencven fölöttiek voltak, pontosan ugyanazok, amelyeknek a legmagasabb volt a pontszámuk érzelmi stabilitás, kommunikáció, együttműködési készség és szexuális elégedettség terén. Ezek a Gyémánt egyezések. És szeretnénk, hogy több legyen ilyenekből? Természetesen. Úgy értem, hogy a DNSDuót már több mint száznegyvenezer emberen teszteltük, és az eredményeket közel húszezer pár validálta. Ez gigantikus tanulmányt jelent egy a miénkhez hasonló startup vállalkozás esetén, de a Hinge-en legalább ötmillióan vannak fenn, a Tinderen meg a becslések szerint ötvenmillióan. Míg nem kerül fel a szervereinkre az összes adat, nem tudhatjuk pontosan, igazából hány Gyémánt egyezés létezik.

Négy

Fizzy telefonált.

Márpedig Fizzy sosem szokott.

Így hát, bár reggel ٨.13 volt, és Jessnek két perc múlva indulnia kellett Junóval az iskolába, miután megreggelizteti a lányát, és esetleg sikerül egyetlen kortyot innia a kávéjából, arról nem is beszélve, hogy 9.30-kor egy tárgyalásra várták a belvárosban, ráadásul még egy szál pendelyben szaladgált, felvette.

– Sose szoktál telefonálni – szólt bele.

– Ez az alkalmazás őrület – így Fizzy.

Juno előfutott a szobájából, még mindig pizsamában.

– Reggelizhetünk!

Jess egy kissé elemelte a szájától a telefont, úgy suttogta oda neki:

– Vegyél már fel valami rendes ruhát, szívem.

Juno felnyögött, és visszamasírozott a szobájába.

– Én… – kezdte Fizzy, aztán elharapta a mondatot. – Hát jó, igazad van. Tényleg elég áttetsző ez a blúz. – Újabb szünet. – Hé! Te honnan tudod, mi van rajtam?

– Junóval beszéltem, okostojás! – nevetett Jess. – És mi van az alkalmazással? Milyen alkalmazás?

– Már huszonhárom kontaktnál járok, amióta reggel beérkeztek a DNSDuo-eredményeim.

Jess gyors fejszámolást végzett – még csak két nap telt el azóta, hogy ellátogattak a céghez. Vagy megdöbbentően hatékonyak, vagy a Kromantika nem túl sok mintából dolgozik mostanság. És dacosan el kellett ismernie, hogy egy olyan vállalat, amely egyedi neurális hálózat fejlesztésébe fektetett, aligha veszi félvállról az adatokat.

– Huszonhárom? – Öntött magának egy csésze kávét, és Galamb pontosan ezt a pillanatot választotta arra, hogy harsány dorombolással körözni kezdjen a lábszára körül. Jess elkövette azt a hibát, hogy egy pillanatra lenézett a macskára, és figyelmetlenül túltöltötte a csészéjét, amitől jókora tócsa keletkezett a konyhapulton. Gyors – és halk – káromkodás után inkább kinyitotta a bejárati ajtót, hogy kieressze a macskát, aztán a fiókba túrva előkapott egy törlőrongyot. – Az nem kevés lelki társ!

– Elég tág teret hagytam a dolognak – ismerte be Fizzy. – Azt mondtam, bárki jöhet tizenhárom pont fölött.

– Tizenhárom?

– Szerintem mindig mókás megfigyelni, mi történik, ha olyan pasival találkozik az ember, akitől a világon semmit sem vár.

A kávé csöpögni kezdett a pult pereménél, eláztatva a padlót és Jess rikító mintás zokniját.

– Basszameg.

– A legrosszabb, ami történhet, hogy egy este halálra unom magamat, nem szájplasztikát csináltatok!

– Nem neked szólt, csak kiborítottam a kávét.

– Gondolhat rá úgy is az ember, mint egy személyiségtesztre – mélázott Fizzy. – Mi történik, ha két, teljességgel össze nem illő embert egymás mellé kényszerítünk? Minden várakozás dacára összejönnek? Vagy hajba kapnak, és agyonmarják… egymást? – A mondat közepén elhalkult a hangja. Jess lelki szemei előtt látta, ahogy barátnője előkapja a jegyzetfüzetét. A háttérben jelzőhang pityent. – Huszonnégy!

Juno, immár iskolai öltözékben, belépett a konyhába. A haja szénakazal.

– Anya, csinálsz nekem turmixot?

– Szívem, fésülködj meg.

– Ez, gondolom, megint Junónak szólt. – Fizzy hangja távoli volt, alig figyelt.

– Csinálsz?

– Igen, Junóval beszéltem – felelte Jess Fizzynek, majd a lányához fordult –, igen, kicsim, csinálok, de légy szíves, fésülködj meg, és a fogad is mosd meg, jó? – A konyhapult elé visszatérve Jess vetett egy gyors pillantást az órára, és felnyögött. Sietős mozdulatokkal kivett egy tálca epret a hűtőből.

– Jól van – hallotta Fizzy hangját közben –, ma délben randizom Aiden B.-vel, Alapegyezés, tizenhárom pont, a holnapi este koronája pedig Antonio R. lesz, vacsora, szintén Alap, de huszonegy pont.

– Ha bárki el akarná hitetni veled, hogy nem vagy elég kalandvágyó, nyugodtan kiröhögheted.

– Anya! – kiáltotta Juno a fürdőszobából. – Ugye, nem felejtetted el, hogy Galamb nem mehet ki? Ma jön a kertész!

Jess megpördült a tengelye körül, és az ablakon át már látta is a tökéletesen macskamentes udvart és a tárva-nyitva álló kaput.

– Fizz, most már tényleg le kell tennem!

Egy turmixgépből kicsapó epertrutyivulkánnal, egy négy utcasarkon át tartó macskaüldözéssel meg két átöltözéssel később (mindkettő: Jess), egy teljesen kibogozhatatlanul összegubancolódott cipőfűző (Juno) és egy határozottan kései elköszönés után az iskola előtt, Jess rakétasebességgel eliramodott a belváros felé. Délelőtt egy fontos tárgyalás a Jennings Élelmiszer ügyében, délután két lehetséges ügyfél, majd egy iskolai rendezvény este hatkor. Maratoni, de még éppen kivitelezhető. De miért épp aznap volt az univerzum olyan kedvében, hogy olyankor varázsol egy balesetet az 5-ösre, pontosan a szükséges lehajtóra, amikor Jess eleve késésben van, és tüntet el minden szabad parkolóhelyet a célpont környékén? Sorra hagyta el az újabb és újabb luxusautókat, és már éppen azon tűnődött, vajon mi okozhatja, hogy San Diego összes gazdagja a Gaslamp negyedben tartózkodik, amikor, hip-hip-hurrá, hő imái meghallgatást nyertek, mert a jobbján tolatólámpa villant. Előregurult és lázasan kitette az indexet. Úgy áradt szét véráramában az adrenalin, mintha valódi díj is járna a parkolásért, és nem csupán annyit várhatna, hogy különösebben kínos késés nélkül érkezhet meg egy fárasztónak ígérkező tárgyalásra, olyan ügyfelekkel, akik előreláthatóan ragaszkodnak majd hozzá, hogy kimazsolázza az adataikat, míg bele nem illeszkednek az előzetes éves terveikbe.

Ám ahogy a lábát a pedálra tette, egy addig láthatatlan fekete szedán gurult be a kiszemelt helyre, és olyan fékcsikorgással állt meg, hogy az a Halálos iramban sorozat bármelyik részébe beleillett volna.

Jess tehetetlenségében a kormányra csapott, és bosszankodva káromkodott.

– Az istenit, ne már!

Passzív-agresszív gesztussal emelte fel két kezét, remélve, hogy a sofőr is látja, és azonnal átérzi, mekkora seggfejnek kell lenni ahhoz, hogy ellopja a parkolóhelyet egy olyan nő orra elől, aki soha életében nem tett annál önzőbb dolgot, mint hogy titokban megette az utolsó sütit, és ráfogta a Nagyapjára. Jess – aki egyébként maga volt a megtestesült hidegvér a volán mögött – ezúttal minden túlzás nélkül készen állt rá, hogy jó alaposan rákönyököljön a dudára… Ám ekkor a kocsi ajtaja kitárult, kilépett rajta egy hosszú, antracitszürke, vasalt élű nadrágba bújtatott lábszár, a végén fényesre vikszolt bőrcipővel, amit egy újabb, hasonló követett. Volt valami a váll vonalában, ami ezek után kiemelkedett, meg a tartásában… Jess ekkor világosodott meg. Az arcot már meg se kellett néznie hozzá, hogy biztosan tudja, ez nem egy egyszerű, bármilyen fekete szedán, ez egy Audi. Annak a seggfejnek a fekete Audija.

River Peña lenyúlta előle a parkolóhelyet!

Jess kihajolt az ablakon, úgy ordította oda neki, hogy Hé!. Ám a fényes cipők már sebesen kocogtak a járdán, és viselőjük rá se hederített az ordítozóra.

Ekkor Jess megpillantott egy másik kocsit, ami valamivel arrébb kifelé araszolt a sorból, és még az arca is megrándult, amikor meghallotta a saját kerekei csikorgását, amelyeket irányba állított a kanyarodáshoz. Minden idegszálával felkészült, hogy rátenyereljen a dudára, ha valaki netán a kiszemelt parkolóhelye közelébe merészkedik, nagy svunggal beállt, minden szükséges holmiját felmarkolta, aztán szűk szoknyájában, magas sarkújában, suta csoszogó futással elindult a bejárat felé.

Már tíz perc késésben volt, de legutóbb Jennings is negyedórával később futott be, ő meg már látótávolságba került az üvegajtó másik oldalán lévő liftektől. Még akár bele is férhet…

És ugyan ki más állhatott volna még ott a liftek mellett, ha nem épp River Peña? Előrelépett, megnyomta a gombot.

A liftajtó fölött fény villant, a két szárnya oldalra csúszott. A férfi lépett egyet előre, Jess pedig a mellkasához szorította laptopját, és mint egy szilaj musztáng, vad vágtára váltott.

– Várj meg, kérlek!

Ám a fickó épp csak a válla fölött pillantott hátra, és már el is tűnt a liftben.

– Ezt a görényt! – mormolta Jess.

A Jennings cég irodái csak a harmadikon voltak, ezért a liftre való várakozás helyett Jess a lépcsőt választotta. Kettesével. Látványosan kifulladva érkezett meg a célpontjára, de rendületlenül nyomult tovább, és a lépcsőházból végre rákanyarodott a célegyenesre, ahol azonban egy emberi, mellesleg igen vonzó illatú téglafalba csapódott. Mi lehetne ennél is dühítőbb?

– Óvatosan – motyogta a telefonját bámulva Peña, ki más. Ellépett Jess mellett, és tovaindult a folyosón.

De Jess tűrőképessége eddig tartott.

– Americano! – süvöltötte.

A férfi egy szempillantásig habozott, mielőtt Jess felé fordult volna. Egy sötét hajtincs a mozdulattól a szeme elé hullott, félresimította.

– Elnézést, hogyan, kérem?

– Nem fogadom el a bocsánatkérést. Elloptad a parkolóhelyemet.

– Elloptam a…

– És nem tartottad lenn a liftet! – folytatta Jess. – Késésben vagyok, te meg láttad, és arra sem voltál képes, hogy nyitva tartsd nekem az ajtót.

– Nem láttam magát – vakkantó, hitetlenkedő nevetés tört ki Peña torkán. – Talán legközelebb induljon el otthonról kicsit hamarabb!

– Atyám! Neked aztán van bőr a képeden!

Peña a szemöldökét ráncolva meredt Jessre.

– Ismerjük egymást?

– Most hülyéskedsz? – Jess vádlón a férfi mellkasa felé bökött a mutatóujjával. – A Twiggs megvan? Nyál a tárgylemezre? Teljesen átlagos? Ez sem rémlik?

A megvilágosodás minden fázisát világosan lehetett követni Peña arcán. Meglepetés, felismerés, zavar.

– Én… – A férfi tekintete úgy rebbent ide-oda a folyosó hosszában, mintha arra számítana, hogy megérkezik a felmentő sereg. – Teljesen… felismerhetetlen vagy. Nem tudtam, hogy te vagy az.

Jess, ha az életébe kerül, sem tudta volna eldönteni, hogy ez a világ legundorítóbb sértése, vagy egy ügyetlen bók akart-e lenni.

– Sajnálom, de még a nevedre sem emlékszem. – A férfi hallhatóan kezdte visszanyerni a lélekjelenlétét.

– Soha nem is tudtad.

És íme, megjelent Peña arcán a kifejezés, ami végre Jesst is mulattatta – mert ékesen példázta, hogy lassan elviselhetetlen kínt okoz neki a beszélgetés. Aztán végre elfordította a tekintetét, és lenézett az órájára.

– Mintha azt mondtad volna, hogy késésben vagy, nem?

Basszus!

Jess elnyomult mellette, majd élete leggyorsabb sprintjével tette meg a maradék néhány méternyi utat a Jennings Élelmiszer 303-as számot viselő székhelyéig.

*

A kaliforniai háztartások harmincegy százalékát egyedülálló szülők vezetik, de az Alicy Birney általános iskola tudományos-művészeti vásárára áradó tömeg összetételét látva Jess nemigen hitte, hogy ez a statisztika megalapozott lehet. Iskolai rendezvényen egyedülálló szülőnek lenni felért azzal az élménnyel, mint egyedül menni egy olyan bulira, ahová csak párokat hívnak meg. Csak épp bor nélkül. Ha Nana vagy Nagyapa nem kísérték el, Jesst újra és újra mellbe vágta a felismerés, hogy a többi szülő mennyire nem tudja, hogyan beszélgessen egy egyedülálló anyával. Jess a leghosszabb csevejt ebben a körben az elsősök karácsonyi műsorán folytatta, amikor egy anyuka megkérdezte tőle, hogy Jess férje odaül-e majd a mellette lévő üres székre. Amikor ő erre azt felelte, „Nincs férjem. Szabad a hely”, a másik nő zavartan mosolygott rá néhány pillanatig, mielőtt öt percig lélegzetvétel nélkül elkezdte volna exkuzálni magát amiatt, mert egyetlen normális egyedülálló férfit sem tud ajánlani neki.

Ám amikor este belépett az iskola ajtaján, most először azóta, hogy elkezdett járni ezekre a rendezvényekre, inkább megkönynyebbültséget érzett, amiért egyedül lehet: nem kell csevegnie senkivel. Nem hitte volna, hogy képes lenne rá; minden aznapi tárgyalása zsákutcának bizonyult. Kivéve azt, amit a Jennings Élelmiszerrel folytatott délelőtt. Mert az teljes katasztrófa volt.

A statisztikában az egyik legnagyobb vétek az adatok kimazsolázása – ami azt jelenti, hogy a tanulmány elkészülte után a szakember kiválogatja, mely adatsorokat illessze be az elemzésbe. Nem kevés legitim oka is lehet, hogy egyes adatokat kizárjon valaki, például azért, mert nem megfelelő módszerrel gyűjtötték. De ha egy adatpont hatással van az eredményekre és a feltevésekre is, nem szabad kihagyni. És ahogy Jess sejtette, a Jennings Élelmiszer nem csupán annyit akart volna tőle, hogy néhány adatpontot ne vegyen figyelembe, hanem jókora szakaszokat akartak egy az egyben kihagyatni vele a részvényeseknek szóló beszámolóban, mert a számok nem feleltek meg a korábban betervezett értékesítési céloknak.

Jess visszautasította őket – hiába töltött hónapokat az elemzés részletekbe menő kidolgozásával, a kódírással és a programozással. A tárgyalás során a vállalatvezetők időnként némán, hosszan, sokatmondó tekintettel meredtek egymásra, végül szinte kitessékelték a teremből, mondván, majd jelentkeznek.

Vajon hülyeség volt tőle ilyen rugalmatlanul viszonyulni a legnagyobb ügyfeléhez? Azóta sem tudta elhessegetni a pánikot. Ha elveszti a Jennings Élelmiszert, erre az évre ugrott a bevételének harmada. Lehet, hogy Junónak fogszabályzó kell, és lassan nyolcéves lesz. Mi van, ha táncversenyekre akar járni? Vagy ha beteg lesz? És Nana és Nagyapa sem fiatalodnak.

A látószöge perifériáján mozgás vonta magára a figyelmét. Juno másodikos tanára, Mrs. Klein, és az igazgató, Mr. Walker vonultak ki a terem elejére. Mrs. Klein félig tudósnak, félig művésznek öltözött: laborköpeny, vaskos szemüveg, svájcisapka és egy festékespaletta. Mr. Walker pedig, Jess feltételezései szerint, gyereknek öltözött: laza nadrág, térdzokni és baseballsapka. Leültek két székre, szemben az összegyűlt szülőkkel.

A gyerek-igazgató karba fonta a két karját, és színpadiasan csücsörített, mire a teremben mindenki elcsendesedett.

– Még csak azt sem tudom, mit jelent egy ilyen tudományos-művészeti vásár. Nekem kéne csinálni?

– Nem, nem neked kéne csinálni – felelt neki Mrs. Klein, szintén kissé túljátszva szerepét. – Neked kellene.

A teremben udvarias nevetés morajlott fel, a színjáték folytatódott, közben a másodikosok csapatának tagjai nyomtatott ismertetőket osztottak ki a szülőknek. Jess végignézte az összetűzött lapokat, amelyen ahhoz adtak tanácsokat, hogyan segítsenek a gyereküknek valamilyen tudományághoz kapcsolódó, alkotó projektet kitalálni: lehet az a növények vagy állatok élete, műszaki tudományok, vegyészet. Papírmasé növény, rajta feliratozva a növényi részek. Festmény, amelyen kutyacsontváz szerepel. Házikó jégkrémpálcikákból. Ez volt az egyik dolog, amit Jess nagyon szeretett ebben a kis iskolában – azt, hogy kreatívan oktattak, és az integrált tanulás fontosságát hangsúlyozták –, de elindult körülötte a moraj, ami kirángatta a gondolatai közül. A körülötte ülők mind izgatott csoportokban hajoltak egymás felé, és elkezdték megvitatni a feladatot. Férjből-feleségből álló csapatok sorolták az ötleteiket, milyen projektet találhatna csemetéjük elég szórakoztatónak, és a Jess gyomrában eddig kavargó rémületet fokozatosan még maróbbá tette a belecsepegő magányosságérzet. Mindkét oldalról üres szék szegélyezte, mintha ez lenne a biztonsági zóna, nehogy megfertőzze a többi szülőt szingliséggel.

Valamivel később, még mindig erősen nyomott hangulatban kúszott ki a parkolóba, annak dacára, hogy – el kellett ismernie – Mrs. Kleinnek és Mr. Walkernek volt néhány egész jó poénja is. A kocsija egy gyöngyházas fehér Porsche mellett parkolt, és a kontraszt miatt a 2008-as, kis piros Corolla úgy hatott, mint egy párjavesztett görkorcsolya. De Jess így sem érzett egy szemernyi szégyent sem a tragacs miatt; végtére is, hazaszállította őket a kórházból Juno születése után, aztán alig egy hónapra rá ugyanez az autó vitte el Jesst a diplomaosztójára. Jó néhány kirándulásuk is csak a kis piros kocsi jóvoltából valósulhatott meg, például a „Próbáljunk ki valami újat!”-vasárnapokon, vagy Disneylandbe, és…

– Jessica!

Összerezzent a hirtelen, trillázó hang hallatán, és arrafelé pördülve egy karcsú, magas, szőke nőt pillantott meg, aki lelkesen integetett neki. Dawn Porter: a szülői munkaközösség elnöke, az év – vagy az évszázad – legjobb anyja, és alighanem a mélytorok-technikája is tökéletes. Jess igyekezett felkészíteni a lelkét rá, hogy pár percig pocsék anyának érzi majd magát.

– Dawn! Szia! – Jess arca bocsánatkérő mosolyba húzódott. – Hosszú volt a nap, és…

– Jaj, istenem, nagyon. Tudom, hogy mennyire… iszonyú sokat dolgozol. Szegény drágám. Tényleg csak egy percre zavarlak, jó? Azt akartam megkérdezni, hogy áll az aukciós oldal, amit ígértél? Tudod, az adománygyűjtés az új játszótérhez.

Francba.

A honlap, amin Jess azelőtt kezdett el dolgozni, hogy Juno hányt az iskolában, és haza kellett vinni, aztán az egyik ügyfele rendkívüli befektetői tájékoztatót tartott, és neki tizenkét órára váratlanul el kellett ugrania Los Angelesbe, majd akkor hagyta félbe, amikor az anyja telefonált, hogy ki tudja-e segíteni egy kis pénzzel, mert lakbért kell fizetnie.

A holnap, amelyről egészen eddig a pillanatig teljesen elfeledkezett. Remek munka, Jess.

– Folyamatban van, Dawn – felelte. – Csak az utóbbi időben kissé elhavazódtam.

– Uh, tudom, hogy mind annyira elfoglaltak vagyunk. – Dawn megnyomta a kezében tartott távirányító gombját. A ragyogó Porsche lámpája pislogott, és a csomagtartó halk pityenéssel felnyílt. Dawn hátsó ülésén csinosan elrendezett kis zsákok sorakoztak, rajtuk megjelölve a gyerekek neve – Hunter, Parker, Taylor – és olyan tudnivalók, mint Nasi, Könyvek és Autózáshoz.

Jess csomagtartójában néhány csúnyán összegubancolódott macskapóráz hevert, egy rakás gyűrött élelmiszeres zacskó, egy tamponokból készített lánc, ami Juno szorgos kezét dicséri, mert egyszer több óra hosszát kellett várniuk lapos kerékkel az út szélén, és még legalább harminc további dolog, amit Jess be akart vinni a házba… egyszer.

Dawn egy mappába rendezte az iskolai papírokat, arrébb tolt egy kampón himbálózó, tisztítóból hozott ruhadarabot, aztán újra megnyomta a gombot, mire a csomagtartó szinte suttogva becsukódott. Végül Jess felé fordult.

– Csak azért kérdezem, mert Kyle… Ismered a férjemet, Kyle-t, ugye? – Egy férfi felé intett, aki a parkoló másik felében két apukával cserélt eszmét. – Kyle azt mondta, hogy szívesen megkéri valamelyik ügyvédbojtárját a Porter, Aaron és Kimnél, hogy összedobjon valamit. Nem okozna gondot, nagyon boldogan segítenek bármiben, én meg akárhányszor rád nézek, nem tudok nem arra gondolni, „Szegény Jessica agyonhajszolja magát!”.

– Meg tudom csinálni! – robbant ki Jessből a védekezés.

Dawn félrebillentett fejjel nézett rá, megdöbbenve heves reakciója láttán, Jess pedig legszívesebben azonnal visszaszívta volna. Reggel nem kevés munkájába telt, hogy a szeme alatti karikákat láthatatlanná tegye, és nem elsősorban az olcsó alapozón múlott, hogy csak hellyel-közzel sikerült, emellett biztosra vette, hogy a parkoló neonfényei alatt sem éppen a legelőnyösebb arcát mutatja. Pokoli napja volt, és az utolsó, amire vágyott, hogy mától ő legyen az iskolai anyák pletykáinak fő célpontja. Aztán átfutott a fején legalább tucatnyi tennivaló, amire a honlap elkészítésére szánt időt fordíthatná, mert, most komolyan, mit érdekli őt, ki a franc készíti el azt a hülye honlapot? Miért pont ő foglalkozzon vele?

Mert jó anya akarok lenni, gondolta rögtön utána. Szeretnék jelen lenni Juno életében, még akkor is, ha vannak napok, amikor úgy érzem, teljes kudarcot vallottam.

– Tényleg – bizonygatta nyugodtabb hangon. – Majdnem kész van. – Hála istennek. – Hamarosan meg tudom mutatni.

– Hát, jó. Ez remek hír! Tudatom a bizottsággal, hogy végre engem se zargassanak miatta!

– Nagyszerű. – Miközben Dawn beereszkedett a fehér csoda ülésébe, Jess újra elismételte. – Nagyszerű.

– Bezárkóztam a fürdőszobába, és a klotyón bőgök – mondta Fizzynek, amikor egy óra múlva a barátnője felvette a telefont.

Fizzyből rövid, ugató nevetés tört ki.

– Ah, de imádom, amikor nem törődsz a korlátokkal. Ez legtöbbször inkább az én reszortom.

– Rettenetes napom volt! – Jess megtörölte az orrát a kézfejével. – Magányos vagyok. Annyira szemétnek érzem magamat, hogy panaszkodom, de mivel te mindig is szemetebb leszel nálam, neked panaszkodhatok.

– Esküszöm, Jessica, te aztán tudod, mitől olvadozik a szívem. – Az a vicces, hogy Fizzy ezt komolyan gondolta. – Hadd halljam!

Jess lehunyta a szemét, és nekidőlt a víztartálynak.

– Annyira apróságnak tűnik. Miután letettük reggel, az egész napom katasztrófa volt. Galamb elszökött, a turmixgép felrobbant, és csupa piros gyümölcspüré lett a blúzom, és persze elkéstünk. A Jennings Élelmiszerrel volt az első találkám, de Americano lenyúlta a parkolóhelyemet…

– Találkoztál Americanóval a való életben?

– Igen – felelte Jess. – Továbbra is rettenetesen viselkedik. Aztán a fontos tárgyalás rémesen ment, este meg részt kellett vennem az iskolában ezen a tudományos-művészeti izén, ahol csak ücsörögtem a hátsó sorban, néztem a boldog házaspárokat, akik együtt voltak nap végén, és esküszöm, Fizz, még soha életemben nem éreztem magamat ennyire magányosnak. Aztán a szülői munkaközösség vezetője, Dawn eszembe juttatta, hogy be kellene fejeznem azt az adománygyűjtő honlapot, és megcsináltam, de valószínűleg teljes káosz az egész, mégsem találok magamban egyetlen porcikát sem, amelyiket érdekelné.

És még mielőtt Fizzy bármit mondhatott volna erre, Jess hozzátette:

– És ne mondj semmit, mert pontosan tudom, hogy hangzik mindez: „ó, én szegény, ó, én szegény magányos alak!” Persze tudom én, hogy szerencsés vagyok. Ennél jobb gyereket senki sem kívánhat, és itt van Nana és Nagyapa is, akármikor szükségem van rájuk. Itt vagy te…

– Bocs, de közbevágok – szólt Fizzy. – Igen, ott van a két nagyszülőd, ott a remek gyereked, ott a remek barátnőd. Igen, én is itt vagyok, veled vagyok, míg a világ a világ, de Jess, ugyan már. Az akkor sem ugyanaz. Hiszen arról beszélsz, hogy azt szeretnéd, legyen kihez hazamenned, akivel beszélgetsz, és, hát igen, meztelenkedhetsz. Ez nem valami önző vágy. Nem arról van szó, hogy Junót a háttérbe szorítanád azzal, hogy időnként magadra is gondolsz. Junónak boldog anyára van szüksége.

– Nem csak erről van szó – felelte neki Jess csendesen. – Félek-e attól, hogy Junót össze kell ismertetnem valami idegen pasassal? Igen, nagyon. De őszintén szólva már attól az elképzeléstől is fáradtnak érzem magamat, hogy kitegyem magamat mindannak, amivel a keresgélés jár. Ma reggel kétszer váltottam blúzt a tárgyalás előtt, először az eperbaleset miatt, másodszor miután leköptem magamat fogkrémmel.

– Ezért kell mindig meztelenül fogat mosni – poénkodott Fizzy, és Jessnek nevetnie kellett. – És mellesleg, tudod, mit? Valószínűleg tetőtől talpig fantasztikusan néztél ki, bármit is gondolsz.

– Köszi…

– Komolyan mondom – erősködött Fizzy. – Figyelj már ide! Annyira szép csaj vagy, hogy az már durva. A szemed, például. Tudod, folyton igyekszem leírni azt a kéket valahogy a könyvekben, de mindig annyira klisésen hat. Meg olyan kis cuki tested van. És a szád is szép. Tök ingyen! Az emberek általában pénzt adnak feleilyenért.

Jessből kitört a nevetés a zokogáson keresztül.

– Ha nem tudnám, mekkora dilinyós vagy, én magam hívnálak randizni!

– Csak azért látsz ilyen szűrőn keresztül, mert szeretsz. – Jess érezte, hogy remeg az álla. – Annyira más már így, harminc környékén randizni. Iszonyúan össze kell szednie hozzá az embernek magát, és a legtöbb napon már az is minden erőt kivesz belőlem, hogy anyja legyek Junónak, és közben összenyüzsögjek valahogy annyi pénzt, hogy a felszínen maradhassak. Ugyan, honnan tudnék előkaparni annyi időt és energiát, ami ahhoz kell, hogy levadásszak egy normális fazont, amikor a Tinderen a legtöbben azt hiszik, fizetnek egy italt, és jár nekik cserébe a szex?

Jess szinte hallotta, hogyan nyílik lejjebb Fizzy állkapcsa a vonal végén.

– De hiszen most voltunk egy előadáson egy cégnél, akik semmi mást nem várnak az embertől, hogy köpjön rá egy tárgylemezre, és cserébe átadnak egy listát, rajta egy rakás lehetséges lelki társaddal. – Olyan nyomatékkal ejtette ki az utolsó kifejezést, hogy kétszer olyan hosszúnak tűnt. – Senki sem várja tőled, hogy vadássz.

– De hiszen még a DNSDuo is azt jelenti, hogy randizni kell! – tiltakozott Jess, de már nevetve. – Nem olyan, hogy kapsz egy nevet, és már meg is szöktök titokban összeházasodni. Még így sem más, mint próba szerencse.

– Bejelölheted, hogy csak a legmagasabb pontszámú egyezéseket kéred – vitázott Fizzy. – Nem kell engem utánoznod, és elfogadni, bárki jön. Basszus, egyszerűen mondd meg nekik, hogy nem érdekel, csak ami hetvenszázalékos, vagy a fölötti. Mégis, mit veszíthetsz? – Elhallgatott, aztán lágyabb hangon hozzátette: – Tedd ma magadat az első helyre, Jessie. Csak tíz percre. Tekintsd úgy, mint egy előrehozott szülinapi ajándékot a harmadik X alkalmából.

– Ne is emlékeztess rá!

Fizzy nevetett.

– Ha meggondolod magadat, nem muszáj reagálnod egyik találatra sem, de csak ma este, ez egyszer, képzelj el egy olyan világot, amelyben találkozol valakivel, aki tökéletesen illik hozzád, és mindig melletted áll, és övé a fej, amely ott fekszik melletted a párnán este, a nap végén.

Miután letették, Jess tekintete a DNSDuo feliratú dobozkán állapodott meg, amit Fizzy nyomott a kezébe, miután eljöttek a Kromantikánál tett látogatásról.

És még mielőtt meggondolta magát, kinyújtotta a kezét a doboz után, felnyitotta, beleköpött az üvegcsébe, aztán az egészet beletette a mellékelt borítékba, és elvitte a postaládához.

Öt

Jess megigazította a gumiszalagot az álla alatt. Tehát ilyen érzés harmincnak lenni? A születésnapját egy kávézóban kell töltenie egy őrült nő társaságában, aki abban a pillanatban, hogy Jess megpróbálja levenni a csillogó bulicsákót, rávenné a helyiségben tartózkodókat, hogy egy emberként üvöltsék: „Boldog szülinapot!”

Fizzy hirtelen felpillantott.

– Ne is próbálkozz. Hagyd fenn a csákót.

– De viszket! Meséld el, milyen volt a randid Aiden B.-vel!

Fizzy legyintett, szóra sem érdemes.

– A nővérével lakik.

– Ez automatikusan kizár minden lehetőséget?

– Úgy értem, annyira együtt élnek, hogy még a szobájuk is közös. – Fizzy a fejét csóválta, látszott rajta, hogy nem szeretné, ha Jess tovább kérdezősködne. – Számomra ez fehér folt a térképen. És nem is vagyok hajlandó nekiállni kideríteni, mit is jelent pontosan.

Jess nevetett.

– Ebben igazat adok. Ha jól emlékszem… mennyi is volt? Egy tizenhárom pontos találat? Na, és mi a helyzet…? – Maga elé meredve próbálta felidézni a pasas nevét.

– Antonio? – segítette ki Fizzy. – Szexi.

– Ő a huszonegy pontos?

– Hát, ja. Volt vacsora, volt szex – summázta az élményt Fizzy, vállat vonva. – De többször nem fogunk találkozni. – És erről eszébe jutott valami, amit gyorsan lefirkantott a jegyzetfüzetébe.

– Mit írtál most?

Fizzy ajka felfelé görbült.

– Tetkó volt a farkán.

Erre már Jess ajka is görbült.

– Mi? Nem hiszem el!

– De. És emellett – folytatta Fizzy – azt is kérte, hogy mondjak mocskos dolgokat, amit megtettem, de úgy tűnik, túlzásba estem.

Jessből kitört a nevetés.

– Túlságosan mocskos volt a szád egy olyan fickó társaságában, akinek tetovált a farka? Felicity Chen, édes istenkém! – A szájához emelte a csészéjét. – Ami azt illeti, szerintem te hívtad ki magad ellen a sorsot. Miért hagytál ilyen tág határokat? Alig szűrtél. Nem értem.

Fizzy arcán az a kifejezés jelent meg, ami mindig azt jelezte, hogy úgy istenigazában készül megmondani a tutit.

– Figyelj ide! Nem véletlenül a Tinder a világ legismertebb randialkalmazása. Előfordul, hogy az emberek csak szórakozni akarnak. Döntést kell hozni, hogy mennyit akarunk fektetni az ügybe, márpedig ez a szint számomra e pillanatban valahol ott rezeg, hogy szexet akarok olyanokkal, akiknél utóbb nem érzem kötelességemnek, hogy újra felhívjam. – Felszegte az állát. – Megvizsgálom, mi a széljárás, anélkül hogy ott lenne rajtam a nyomás, hogy örökké kellene tartania.

Jess védekezőn felemelte két kezét.

– Nem ítélkezem! Írd meg ezt a kis disszertációt, és küldd el Americanónak.

Fizzy lazán felé emelte a középső ujját.

– Mindegy. Holnap egy huszonhármassal lesz randim, Tednek hívják. Ő maga amúgy csupán huszonegy éves. Szombaton pedig egy Ralph nevű harmincegyessel vacsorázom.

– Harmincegy? Hűha, az már Ezüst! Nem kispálya!

Fizzy már éppen tovább mesélte volna, amikor a kettejük közt az asztalra letett telefon pityent egyet.

Jess azt feltételezte, hogy újabb középszerű találat érkezett Fizzyhez, aki szemlátomást maga is ugyanezt hitte, oda is nyúlt a telefonjáért…

Beletelt néhány másodpercbe, míg mindketten rádöbbentek, hogy a hangot valójában Jess telefonja adta ki… és Jessnek még utána is kellett némi idő, mire leesett, miről is van szó: hiszen ő beküldte azt a „mintát” analizáltatni.

Fizzy arcán eláradt az elárultatottság felháborodott kifejezése.

– Jessica Davis! Én itt mesélgetek neked a faroktetkókról, te meg arra sem méltatsz, hogy eláruld, beküldted a nyáladat?

Jessből kurta, zavart nevetés tört ki.

– Meg tudom magyarázni!

– Hát jobb is!

Jess képtelen volt visszafojtani feltörő kacagását. Fizzy őszintén dühösnek látszott, a maga kissé rajzfilmfigurás módján.

– Múlt csütörtökön, emlékszel? A klotyóból hívtalak. Miután letettük, hirtelen ötlettől vezérelve postára adtam, letöltöttem az appot, és megadtam az alapadatokat, aztán el is felejtkeztem az egészről.

Fizzy a kezébe vette Jess telefonját, és úgy bökte meg a mutatóujjával a képernyőt, mintha a telefont akarná megbüntetni. Beírta a PIN-kódot, aztán tanácstalan pillantást vetett a kijelzőre, mialatt Jess ugyanolyan tanácstalan arccal figyelte a ténykedését.

– Nem emlékszem, hogy megadtam volna a kódomat.

– Juno szülinapja. Választhatnál valami biztonságosabbat is. Sose tudhatod, milyen tébolyult akar belenézni a telefonodba.

Jess felhúzta a fél szemöldökét.

– Nem mondod!

Fizzy a barátnője felé fordította a kijelzőt.

– Piros. Az mit jelent?

– Mi piros? – Jess egyre kevésbé találta viccesnek a helyzetet, ahogy elkezdett leülepedni benne a felismerés, hogy a DNSDuo-alkalmazás értesítést küldött neki.

Márpedig ő kizárta a hetven százalék alatti találatokat.

Azaz Platina vagy még annál is magasabb pontszámú egyezést találtak.

Hirtelen teljes mélységében felfogta Fizzy szempontjait, aki bölcsen először jobbnak látta csak egy lábujját belemeríteni a lelkitárs-vizekbe, ahelyett hogy fejest ugrott volna. Jess még nem készült fel. Még csak abban sem volt biztos, hogy kíváncsi-e.

– Ezt az izét nézd itt – bökött agresszív mozdulattal Fizzy a képernyőre. – A kis… karikaszerű értesítő az app ikonja fölött azt jelenti, hogy eredményt kaptál!

Jesst máris valamiféle fáradtság járta át, amikor arra gondolt, hogy ismét számadatok alapján kell döntést hoznia. Elvette a telefont barátnője kezéből, és legszívesebben azonnal letörölte volna az alkalmazást, ugyanolyan hirtelen ötlettől vezérelve, ahogy beleköpött abba az üvegcsébe.

– A piros rosszat jelent?

– Az enyémek mindig zöldek voltak – magyarázta Fizzy. – Mindegy, hogy a tizenkettesről vagy a harmincegyesről jött az értesítés. Mind zölden világított.

Rendben, ha az egyezésekről szóló értesítések zöldek, akkor legalább annyit biztosan lehet tudni, gondolta Jess, hogy a potenciális lelki társa nem csak lazán a bejövő levelei közé fog befutni.

– Bevallhatom, hogy nálam most kábé tizenegy pontot ér ez a nagy hűhó, amit csapsz a téma körül?

Fizzy azonnal visszavágott:

– Az én reménytelenül romantikus szívem akkor is azt mondja, hogy ez az app a valaha volt legizgalmasabb játék a világon! Legalább az én kedvemért elismerhetnél ennyit!

– Ez esetben a piros nagy valószínűséggel azt jelenti, hogy valami nem volt rendben a mintával – merengett Jess, és érzékelte, hogyan árad szét benne a megkönnyebbülés. – Fogmosás után történt, pedig azt írták, hogy egy órát várni kell evés és ivás után, mielőtt az ember mintát ad. – Visszatette a telefont az asztalra, képernyővel lefelé. – Majd később foglalkozom ezzel.

Ennél jobban ismerhette volna a barátnőjét.

– Uh. Dehogyis! – Fizzy már fogta is a telefont, nyújtotta felé. – Tudni akarom, mit jelent a piros.

– A születésnapomon azzal törődöm, amivel én akarok.

Fizzy a fejét rázta.

– El tudsz képzelni jobb szülinapi ajándékot egy lelki társnál?

Jess sóhajtva nyitotta meg újra a DNSDuót. A Kompatibilitási eredmények alatt nem látott értesítést, de a kis piros buborék azt jelentette, hogy üzenete jött. Jess tekintete gyorsan végigpásztázta a szavakat, ám az agya túl lomha volt hozzá, hogy feldolgozza az olvasottakat. Újrakezdte, ezúttal lassan, szóról szóra, komótosan. Csupán kilenc szó: Kérjük, hívja fel irodánkat az önnek leghamarabb megfelelő időpontban.

– Na, mi van benne?

Jess Fizzy kezébe nyomta a készüléket.

– A Kromantikától jött üzenet. Fel kellene hívnom őket, minél hamarabb, ezt írják. Ez fura. Szerinted nem? Miért nem egyszerűen azt írják, hogy be kell adnom egy új mintát?

Fizzy is elolvasta a rövid üzenetet, és a homlokát ráncolta.

– Az üzenőfiókodba küldték, szóval akár válaszolhatsz is rá, nem? Kérdezzük meg, miről van szó! – És ahelyett, hogy visszaadta volna Jessnek a telefont, ő maga nekiállt megírni az üzenetet, hangosan kimondva az egyes szavakat. – „Megkérdezhetem… hogy… miről… van… szó?” – A képernyőre meredt, és nem telt bele néhány másodperc, a szemöldöke izgatottan felemelkedett. – Valaki visszaír!

Mindeközben Jess úgy érezte, hogy a gyomra felkúszott a torkába. Már eddig is elborzasztotta, mennyire intenzíven zajlik ez az egész; utált belegondolni, milyen sok energiát és várakozást kell fektetnie valamibe, ami eredetileg csak hirtelen ötletként jött, rosszkedvében.

– Biztos vagyok benne, hogy csak a mintával…

– Ssss!

– Fizz! – erélyeskedett Jess. – Add ide a telefonomat. Egyáltalán nem érdekel…

Fizzy felemelt kézzel intette csöndre.

– Épp írnak… Ó! – Összeszaladt a szemöldöke. – Hát, ja, igazad van. Ez tényleg fura.

Visszaadta a telefont, és Jess összeszoruló gyomorral nézte a kijelzőt.

Megtenné, hogy befárad az irodánkba? Ennyi állt az üzenetben. Meg az: Autót küldünk önért.

Autót?

Atyavilág, mi ez?

Jessnek hirtelen ezernyi fontos és halaszthatatlan tennivaló rajzott a fejében. Elintézett egy időpontot a jogosítványa megújításához. Beütemezte Juno és saját maga rutin egészségügyi vizsgálatait és a fogorvost. Elment kocogni; hosszan letusolt. Még egy új pulóvert is vásárolt magának születésnapjára. Együtt ebédelt Nanával és Nagyapával, kitakarított, minden egyes megszáradt ruhát összehajtogatott és betett a szekrénybe, elhozta Junót az iskolából, és majdnem egy teljes Judy Blume-könyvet elolvastak, amikor Juno sürgetni kezdte, hogy menjen el valahová, mert akkor a nagyszülők végre átjöhetnének, hogy előkészítsék a meglepetésbulit.

Meglepetés!

Így, hogy volt két teljes üres órája, és az értesítés egészen idáig úgy kísérte, mint egy üvegszilánk a bőre alatt, Jess végül feladta. Tárcsázta Lisa Addams számát.

A Kromantika épülete kívülről sötét volt, de az előcsarnokban fény gyúlt, amikor a taxi megállt a járda mellett. Lisa lépett ki az ajtón, sebes léptekkel, és kinyitotta Jess előtt a kocsi ajtaját.

– Jessica! – köszöntötte elfúló hangon. – Köszönjük, hogy ilyen hirtelen hajlandó volt idefáradni.

Még a szürkületben is kivehető volt, hogy Lisa arca rózsásra pirult, és mintha még a homlokán is vékony izzadságréteg csillogott volna. Jess még egy egységgel feljebb húzta a mentális mutatót a nyugtalanító skálán.

– Nem probléma. De csak körülbelül egy órám van.

– Érthető. Kérem, jöjjön be.

Lisa sarkon fordult, az üres épület felé vezette Jesst. Mindez egyáltalán nem úgy festett, mint ha a rendes protokoll szerint zajlana, és Jess egyre inkább úgy érezte, mintha a gyomrát ecettel töltötték volna tele.

– Bevallom, elég tanácstalan vagyok, mi lehet ennyire sürgős.

– Mindent elmagyarázok, ha bent leszünk.

Jess ott loholt a nyomában, miközben beléptek a kétszárnyú ajtón, aztán végig ugyanazon a hosszú folyosón, amit legutóbb már oly tüzetesen szemrevételezett. Nyilvánvalóan már mindenki hazament; az irodahelyiségek sötéten és üresen álltak, amitől az összhatás lassan kifejezetten elbillent a hátborzongató felé.

A tárgyalóban Lisa a hat ember felé intett, akik egy nagy asztal körül ültek. River nem volt köztük.

– Jessica, hadd mutassam be az igazgatóságunk tagjait.

A kiket?

– Bemutatom David Morrist. Ő az eredeti kutatások felelős vezetője, és a Kromantika jelenlegi vezérigazgatója.

A jobb szélen ülő férfi felállt, kezet nyújtott, és Jess ekkor ismerte fel benne az illetőt, akivel néhány napja közvetlenül azután találkozott, hogy kihallgatta Americanót, aki „leátlagosozta” őt.

– Jessica! Örülök, hogy újra látom!

– Én is. – Jess óvatosan beletörölte a tenyerét a nadrágjába, mielőtt kezet nyújtott. Ekkor esett le, mit is hallott az imént. Eredeti kutatások. Vezérigazgató. – Ó! Nem tudtam, kivel futok össze aznap a folyosón.

A férfi szívből, harsányan felnevetett.

– Hát, volna abban valami pökhendi, ha az ember úgy mutatkozik be, „David Morris, vezérigazgató”.

– Lehetséges – felelte Jess. – Habár másfelől teljesen jogos volna.

– Jóbarátom Alan Timberland a Genentechnél – közölte David, még mindig mosolyogva. – Ő említette, hogy milyen remek elemzőjük van. És miután megnéztem a maga jelentkezési lapját, összeállt a kép, hogy ki az a szakember, akinek a korábbinál hatékonyabb algoritmusokat köszönhetik.

Jess úgy érezte magát, mint egy borosüveg érezheti, amiből lassan kihúzzák a dugót. Hogy ez az egész az adatokról szól? Azért citálták ide, hogy az algoritmusokat beszéljék meg?

– Alan nagyszerű vezető – jegyezte meg óvatosan. A kilátástól, hogy talán tanácsadónak hívták ide, és nem azt akarják közölni vele, hogy makimajomgénjei vannak, lassan oszladozni kezdett a hányingere.

Lisa a David balján ülő, erősen napbarnított férfi felé intett.

– Brandon Butkis, a marketingvezetőnk.

Újabb kéz fogta meg Jessét, és újabb arc sugárzott felé sürgető, vibráló mosolyt. Jess ezúttal nemigen látott mást, mint egy sor vakítóan fehér, gyaníthatóan hamis fogsort.

Miután Jess minden jelenlévővel kezet fogott, Lisa intett, hogy üljön le az asztalfőre.

– Valószínűleg váratlanul érte, hogy ennyien várják önt – kezdte mondókáját Lisa.

– Egy kicsit – helyeselt Jess –, de tudom, milyen fontos az adatok megfelelő rendszerezése, és azt is, milyen nehézségeket okoz, különösen, ha akkora adatmennyiségről van szó, mint önöknél.

David és Brandon gyors pillantást váltottak. Lisa mosolya csak egy pillanatra halványodott el, de Jess felfigyelt rá.

– Ez teljesen igaz. És biztosra veszem, hogy ezt önnél senki sem tudja jobban.

A sor túlsó végén ülő férfi, akit, ha minden igaz, Sanjeevnek hívtak, odaszólt Lisának.

– Peña is itt lesz ma?

– Igen, mindjárt itt lesz – felelte Lisa, aztán Jesshez fordult. – Sajnálom, hogy megváratjuk, Jessica.

– A Jess is jó – felelte, aztán szükségtelen magyarázatot fűzött hozzá. – Mármint hívjon nyugodtan Jessnek. – Újabb zavart csönd. – Nem valaki másra akartam utalni!

Némi udvarias heherészés után a szobára síri csend borult. Úgy tűnt, Jessen kívül mindenki tudja, miről van szó, de addig nem mondhatják el, amíg River nem érkezik meg. Azt viszont sajnos senki sem tudta, merre jár. („Úgy tíz perce azt mondta, hogy már elindult az irodájából”, közölte Sanjeev az asztal körül ülő, papírsusogtató, torokköszörülő társasággal.)

Senki sem tudta, mit mondjon. Míg, hát persze, Jess szája szóra nem nyílt:

– Nagyon izgatottak lehetnek már a piaci bevezetés miatt.

A fejek bólogattak, Brandon Butkis pedig eleresztett még egy lelkes „Nagyon!”-t is.

– Maguk is adtak mintát? – érdeklődött Jess.

Az asztal körül több szempár nyugtalanítóan egymásra meredt a kérdés hallatán, majd David óvatosan ennyit felelt:

– Ó, igen.

Jess már a robbanás határán volt, hogy kifakadjon, és követelje, osszanak meg vele valami információt, amikor az ajtó kivágódott, és River itt is előadta a nagybelépőjét, ami eléggé hasonlított azokhoz az alkalmakhoz, amikor a maga végtelenül irritáló módján, senkiről tudomást sem véve besétált reggelente a Twiggsbe.

– Itt vagyok. Mi a helyzet?

Az energia szinte kézzelfoghatóvá vált a helyiségben. Mindenki kihúzta magát ültében. Minden tekintet Rivert követte, aki az üres székhez vonult. Igen, valóban kellemes látványt nyújtott, de a felé irányuló, feszült figyelmet ennél valami több okozta, például az imádott hőst körülvevő, halkan zümmögő elektromosság.

River tekintete végigpásztázta a jelenlévőket. Jessen tovasiklott, aztán szemernyi megtorpanás után szinte látványos rándulással tért vissza hozzá.

– A hölgy jelenlétét minek köszönhetjük?

– Ülj le, Riv – kérte Lisa, aztán a mellette ülő, törékeny testalkatú ázsiai nőhöz fordult. – Tiff! Kiosztanád az adatokat?

Adatok. Aha. Remek. Jess vállának merevsége enyhült valamelyest, és ő is elvett egy másolatot a paksamétából.

A papíron lényegesen kevesebb információ szerepelt annál, mint amit Jess elégségesnek vélne egy ekkora volumenű vállalkozás esetén ahhoz, hogy lelkiismeretes visszajelzést adhasson. A bal felső sarokban két ügyfélszám volt látható, a jobb sarokban lévő számot pedig pirossal bekarikázták. Kilencvennyolc. A táblázat alatt egy egyszerű, összefoglaló adattábla: a változók neve, módszer, deviációk és p-értékek, sok-sok-sok nullával a tizedesvessző után.

Egyértelműen igen jelentőségteljes eredményt jeleztek ezek az adatok. Lassan derengeni kezdett Jessnek, miért lehetett ennyire sürgős a tárgyalás.

River olyan hanggal fújta ki a levegőt, mintha valaki gyomorszájon vágta volna.

– Hűha! – törte meg Jess a csendet. – Kilencvennyolc? Ez egy kompatibilitási pontszám? Még új nekem ez az egész, de ez hatalmas szám, nem? – Visszagondolt rá, miket hallott Lisától a prezentáción. – Gyémánt?

Az asztal körül rezgő ideges energia duplájára erősödött. Minden fej bólintott, egy kivétellel: River még mindig a papírra meredt.

– Igen. – Lisa mosolya olyan intenzív volt, hogy a szeme körüli bőr látványosan megfeszült. – A legmagasabb pontszám eddig a DNSDuo történetében kilencvenhárom volt.

– Értem. Tehát akkor az a kérdés, hogyan lehetne ezt az interakciót igazolni? – Jess előrehajolt, a változókat tanulmányozta. – A nyers adatok hiányában csak találgatni tudok, de ránézésre a maguk statisztikáit egy n-típusú elemzés alapozta meg – magam is ezt használtam volna. De biztosra veszem, hogy az lesz ezzel a nagy gond, hogy azok a határok, amelyeket általánosságban használnánk egy tipikus algoritmus esetén, itt kevésbé volnának hatékonyak. Bár… – kuncogott – ha ezt a p-értéket nézem, arra gyanakszom, hogy ennél a párnál mindenhol egyezéseket lehet találni, egészen szigorú határok közt is. Egy nem euklideszi megoldás esetleg előnyünkre lehet, például valami multidimenzionális adatstruktúra – egy k-dimenziós fa, például… – elharapta a mondatot, felnézett. Senki sem bólogatott izgatottan; senki sem kezdte lelkesen sorolni az ötleteit. Talán egyetlen további statisztikus sem volt a szobában. – Nagy örömmel készítek post hoc elemzéseket, de tekintve, hogy mennyi génről van szó, lehet, hogy több hetet is igénybe vesz.

Most már nagyon zavarba jött. Letette a paksamétát az asztalra, és a baljával simogatni kezdte. A teremben olyan csend lett, hogy a papírhoz érő tenyere is mintha harsányan visszhangzott volna körülöttük. De senki sem nézte a saját papírját, sőt, nem is figyelt rá senki. A szobában ülők tekintete Riverre tapadt.

Amikor Jess is alaposabban szemügyre vette a férfit, és látta az arcán a leplezetlen döbbenetet, hirtelen mintha áram csapott volna belé, nagyjából úgy, mintha megfogott volna egy csupasz vezetéket.

River megköszörülte a torkát, és Tiffany felé fordult.

– Tiff, te nézted át a nyers adatokat?

A nő bólintott, de közben Davidet nézte, aki újabb súlyos pillantást váltott Brandonnal. A szobára mély, jelentőségteljes csend telepedett, és Jess rádöbbent, hogy alig tud valamit a súlyos hangulatot körbevevő kontextusról.

Olyan lassan tudatosodott benne, mint egy vízbe vetett súly. Jess újra megnézte az ügyfélszámot.

144.326. ügyfél.

000001. ügyfél.

Atyám.

– Öhm… ki az egyes számú ügyfél?

River megköszörülte a torkát; krétafehérre vált arccal, két kézzel szorongatta a papírt.

– Én.

Ó… Istenem, nem csoda, hogy igazolni kell az elemzést. Az, ha az eredeti kutatást megtervező tudós esetében találnak Gyémánt egyezést, nem kis hír, különösen ilyen közel a bevezetéshez.

– Rendben, már értem. – Jess nagy levegőt vett, hátradőlt, munkára készen. – Hogyan segíthetek?

River Lisára nézett. A tekintetében nyilvánvaló kérdés. Mindenki továbbra is őt bámulta, várták, hogy megkérdezze: Validáltuk? Szúrópróbával is? Megismételtük?

De River kérdése nem ez volt. Mély, remegő hangon tette fel:

– Ki a 144.326-os?

Minden fej Jess irányába fordult, és…

Az, amikor Jess végképp megvilágosodott, mi is folyik itt, miért ülnek a teremben mindnyájan, miért küldtek érte kocsit, miért nem kellett titoktartási nyilatkozatot aláírnia, miért nem tudott róla River, hogy ő is itt lesz, és miért bámulja őt mindenki azzal a lázas, vibráló izgalommal az arcán, körülbelül olyan érzés volt, mintha arccal előre az útra zuhant volna a járdaszegélyről, eltekintve attól, hogy egy helyben ült.

Ez az egész annyira abszurd volt, hogy kitört belőle a nevetés.

Kilencvennyolc!

– Ó, már értem. – Jess még aközben is nevetett, miközben remegő lábakkal feltápászkodott. A fülében doboló szívverése maga volt a pulzáló kakofónia. – Tehát nem azért hívtak ide, hogy statisztikai tanácsot kérjenek tőlem.

Kilencvennyolc. P-értékek legalább tíz nullával a tizedesvessző után. Az agya kétségbeesett vonaglással kereste a kiutat.

– Jess… – hallotta Lisa bizonytalan hangját.

– Nem, ez egyáltalán nincs rendben – vágott közbe Jess, és kapkodva magához vette a táskáját.

– Minden standard elemzőrendszerünkön végigfuttattuk – közölte Tiffany halkan.

– Nem, nem arra értettem, hogy a maguk statisztikái… – kezdett volna bele Jess, de mondat közben rádöbbent, hogy képtelen befejezni, mert hazudna. Nyilvánvaló, hogy a statisztikai rendszerük egy rakás szemét, és ezek az emberek tébolyultak. Ami a legnagyobb baj, hogy nem ő vezetett idefelé. – Hívok valakit, aki hazavisz.

Riverre nézett – a férfi őt bámulta lázas, sötét szempárjával –, aztán a stílusos szörfös Lisára, Sokfogú Brandonra, meg a Jeff Goldblumba oltott Benedict Cumberbatchre, és még a maradék pár emberen is végigszaladt a tekintete, akiknek szintén nem volt még hasonló élményben részük.

– Örültem, hogy megismerhettem önöket. Köszönöm, hogy vendégül láttak. Bocsánat, hogy az n-típusú elemzésekről hadováltam!

Azzal megfordult, fél kézzel feltépte az ajtót, bár egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a végtag engedelmeskedik, aztán elsprintelt ugyanabba az irányba, amerről érkezett.

Hat

Jess keze annyira reszketett, hogy alig tudta bepötyögni a könyörgő üzenetet Nagyapának, jöjjön el érte, és a pontos címet. Valamiképpen megnyúlt a folyosó; mintha egy évszázadnyi idő beletelt volna, hogy elküzdje magát a liftig. Megnyomta a gombot, és hallotta, ahogy a fülke lassú surrogással elindul a földszintről.

Futó lábak zaja közeledett a folyosón. Nem úgy hangzott, mintha Lisa tűsarkai lettek volna, és… hát, igen – felnézve Rivert látta közeledni.

– Jessica! – emelte fel a kezét. – Várj egy percet!

Ez most komoly? Jess elfordult, elindult az EXIT feliratú ajtó felé, meglökte, és kilépett a lépcsőházba. Tíz sietős lépést megtett, amikor hallotta, ahogy az ajtó súlyos kattanással becsukódik mögötte. Olyan váratlan és fülsértő volt a zaj, hogy Jess egész testében megrándult. Egy fél lépcsősorig jutott, amikor újra kinyílt fent az ajtó. Lépések kopogtak lefelé a nyomában, Jess pedig egyre gyorsított, szabályos kocogással ért le a földszintre. Kilépett az előcsarnokba.

Rivernek csak egy meglepően türelmes, de annál visszhangosabb „Jessica, várj!”-ra volt ideje, mielőtt a lépcsőházból az előcsarnokba vezető automata ajtó becsukódott.

De mindegy volt; úgyis utol fogja érni odakint. Mert bár Nagyapa azt írta, éppen a tortát hozza el, ezért hamar oda fog érni, arra aligha lehetett számítani, hogy három perc alatt végigszáguld La Jollán. Legalább odakint vehet végre néhány, oly becses mély levegőt, és anélkül rendezheti a gondolatait, hogy a vállára nehezedne a nyomás, amikor egy rakás ember csak őt figyeli. Mégis hogyan képzelhették, hogy megtehetik? Ilyen bizalmas információt nem lett volna szabad ennyi idegen füle hallatára közölni vele.

Összefűzte maga előtt a két karját, és járkálni kezdett az épület előtt, úgy várakozott. Amikor meghallotta, hogy River kilép az ajtón, arra számított, hogy a férfi azonnal újra beszélni kezd, de nem így történt. Lassú léptekkel közeledett, óvatosan, majd a nőtől körülbelül három méterre megállt.

Jess úgy három másodpercig azt kívánta, hagyná már békén. De akkor belévágott a felismerés, hogy ez a fickó általában nem szokott ilyen tapintatos lenni… majd az, hogy ez a fickó feltehetően a lelki társa.

Végül, mint egy arculcsapás, rátört az iménti tárgyalás teljes abszurditása, és a torkából ellenállhatatlanul kitört a döbbent nevetés.

– Istenem! Nem is értem, mi történt most!

A férfi jeges nyugalommal felelt.

– Én is meglepődtem.

A szavak visszhangzottak köztük. Ő is meglepődött?

– Hogyhogy? Hiszen mindenkit ismertél abból a teremből. Miért így akarták volna közölni? – hökkent meg Jess. – Miért ilyen jelenetet gondoltak megfelelőnek erre, mintha valamiféle valóságshow-ban szerepelnénk?

– Csak arra tudok gondolni, hogy azt akarták, ott beszéljük meg, hogyan kezeljük mindezt.

– „Kezeljük”? – visszhangozta Jess. – Hát, te tényleg halott vagy belül.

– Mármint a vállalat szempontjából. Biztosan te is megérted, milyen jelentősége van marketingszempontból, ha az egyik alapítóé lesz a valaha volt legnagyobb kompatibilitási eredmény. Egyszerre fantasztikus és veszélyes.

– Nincs nő a földön, akit ne töltene el mennyei örömmel, ha ilyen szavakat hallhat – Jess ujjaival mutatta az idézőjelet – a „lelki társától”.

River lassan kifújta a levegőt.

– Feltételezem, attól is tartottak, hogy ha üzenetben vagy telefonon tájékoztatnak, esetleg nem akarsz bejönni. – Vállat vont, egyik kezét a nadrágzsebébe csúsztatta. – Sanjeev, az elemzési részleg vezetője jó barátom. Meséltem neki a minapi találkozásunkról, amikor rám támadtál a belvárosban…

– Rád támadtam?

– …és előfordulhat, hogy már híre ment, mire megérkeztek az eredmények, és a neved felmerült.

– Felmerült? – Kifejezetten kontraproduktív hozzáállás volt, Jess is tisztában volt vele, de egyszerűen képtelen volt másra koncentrálni, mint arra, hogy River úgy beszél, mintha egy tankönyvből olvasna fel. Istenem, Sirivel izgalmasabb eszmecserét lehet folytatni, mint ezzel a fazonnal.

– Elnézést, hogy az üzleti jellegű következményeket is mérlegre kell tennünk ezzel az üggyel kapcsolatban – folytatta River –, de felteszem, te is megérted, hogy ez tényleg óriási dolog sok szinten.

Jess figyelte az arcát, miközben beszélt, és erősen igyekezett jóhiszemű maradni, hátha e sok szint közt az egyik az emberi érzéseké.

– Uh, hát persze, felfogtam. De nekünk semmit sem kell mérlegelnünk. Mármint… ennek semmi esélye, River. Mindketten tudjuk, hogy ez valami fatális hiba, nem igaz? Vagy ha nem az, hát mi vagyunk a kompatibilitási paradigma alóli ritka kivételek.

– Miért az az első feltételezésed, hogy a technológia hibás?

– A tiéd nem az?

River szárazon nevetett, és elnézett valahová Jess válla fölött.

– A DNSDuót ezerszer validáltuk. Ha folyton kilencvennyolcas egyezésekre bukkannánk, nyilvánvalóan lényegesen szkeptikusabb lennék.

– Ami engem illet, én ennél szkeptikusabb már nem is lehetnék. Itt bent – Jess a fejére mutatott – kizárólag kétféle gondolat kering: az, hogy „LOL”, meg az, hogy „Ez csak valami hülye vicc lehet”. – Rövid ideig Rivert tanulmányozta. – Hogy vagy képes ilyen rezzenetlen arccal nézni rám?

A férfi a hajába túrt.

– A biológiai kompatibilitás független attól, hogy kedveljük-e egymást.

Jess szájából elszörnyedt nevetés harsant.

– Ez a vállalat szlogenje, vagy a legjobb csajozós dumád?

– Figyelj, én nem… – River hangja elhalt, és hosszan, lassan kifújta a levegőt. – Hogyan folytatjuk?

– Még csak a „folytatni” szót sem tudom értelmezni ebben a kontextusban. – Jess hüvelykujjával hátrabökött a válla fölött. – Haza kell mennem.

– Szerintem azt jelenti, hogy megnézzük, a tudomány pontos előrejelzést adott-e.

– Te vagy az egyes számú ügyfél – jutott eszébe Jessnek. – Az, hogy mi most itt beszélgetünk, úgy sejtem, azt jelenti, hogy egyedülálló vagy, és a többi egyezés sem vált be. Egyszerűen mondjuk azt, hogy az én esetemben is ugyanez a pályaív várható.

– Te vagy az első – jegyezte meg River tárgyilagosan, és Jess döbbent arckifejezésére reagálva hozzátette: – Nem találtunk korábban egy egyezést sem. Elég szűk határt állítottam be.

– Hogyan… mit jelent ez egyáltalán?

River óvatosan közelebb lépett.

– Csak a Gyémánt egyezéseket akartam látni.

Jess tekintete öt… tíz… tizenöt másodpercre a férfiéba kapcsolódott. Állhatatosnak, eltökéltnek és racionálisnak látta. Egy zavart pillanatra az a gondolat töltötte ki az elméjét: Fogadjunk, hogy mindenben jó, amire elszánja magát. Mi lenne, ha csak egy percre megengedném magamnak, hogy elhiggyem, ez a valóság? Tényleg, mi lenne?

A tekintete röviden megállapodott Jess ajkán, akit elfogott egy fura érzés, hogy ugyanezek a kérdések futhatnak át River agyán. Majd egy teljesen váratlan belső jelenet vonta magára teljes figyelmét, ahogyan a férfi meztelen felsőtesttel lenéz rá, és az arcát figyeli, milyen reakciót vált ki a Jess combjai közé kúszó keze.

Jessnek pislognia kellett – határozottan –, hogy a képet elhessegesse.

– Miért állítottál be ennyire szigorú szűrőt?

A saját indokait tudta, de vajon a férfit mi vezette? Egy romantikus lélek azt felelné, hogy azért, mert kizárólag az igaz szerelem érdekli. De River pillanatnyi habozásából azonnal le lehetett vonni a következtetést, hogy valami ennél sokkal logikusabb okot kell keresni.

– Eredetileg azért, mert nem az volt a valódi cél, hogy partnert találjak. Rendkívül hosszú távú tanulmányt folytattunk, és mindnyájan a célra és az eredményekre koncentráltunk. Hosszú ideje nem is foglalkoztam az ügyféladataimmal.

Ennél rosszabb válaszokat is el lehetett volna képzelni. Jess nagyon is meg tudta érteni, mennyi koncentrációt igényel egy üzlet működőképességének fenntartása, főként, ha alkalmazottakról is gondoskodni kell. Egyszerűen mindez tökéletesen lehetetlennek tűnt.

Meghallotta, ahogy Nagyapa öreg járgánya befordul a parkolóba, és River szögletes arcát röviden megvilágították a fényszórók. Megfontolt, komor tekintete csak még jóképűbbé varázsolta.

Jess arcán valami ellágyulás futhatott át, mert a férfi pár lépést közeledett felé.

– Beszéljünk még erről – mondta. – Nem muszáj ma este.

– Gondolkodom rajta.

– Ez mégiscsak izgalmas – jegyezte meg River csendesen. – Hát nem?

Az sem lett volna a világ legrémesebb dolga, ha Jess képes elhinni ezt az eredményt, és a tudomány érdekében megtanulná elviselni ennek az arcnak a látványát, hát nem?

– Azt hiszem.

River félénk mosolya láttán mintha villám csapott volna Jessbe.

– És a piaci bevezetés szempontjából sem rossz az időzítés.

A születésnapi vacsora felénél jártak, amikor Jess telefonja pityent egyet. Nem a DNSDuo-app volt – azt a vacakot abban a pillanatban törölte a telefonjáról, ahogy elindultak Nagyapával a Kromantika épülete elől –, hanem a munkára használt e-mail-címe. Rendes esetben nem nézett volna rá reggelig, de egész nap idegesítették a délelőtti események, és Jenningsék azóta sem jelentkeztek. Így hát, miközben Juno megörvendeztette a nagyszüleit Cole Mason drámai históriájával, akinek aznap az iskolában becsípte a cipzár a kukiját, Jess titokban ránézett a telefonra.

Tisztelt Ms. Jessica Davis!

Kérem, vegye hivatalos értesítésünket, miszerint a mai napon a köztünk fennálló szerződést a IV. számú mellékletnek megfelelően azonnali hatállyal felbontjuk. A fennmaradó 725,25 dollár összegű tartozásunkat (statisztikai formula és marketingalgoritmus) haladéktalanul átutaljuk a megegyezés szerinti XXXXXXXXX-652 bankszámlára. Köszönjük az elmúlt három évben végzett munkáját, és sok sikert kívánunk a továbbiakhoz.

Kérdések esetén állunk szíves rendelkezésére.

Üdvözlettel:

Todd Jennings

Jennings Élelmiszer-kereskedelmi Vállalat

Jess úgy érezte magát, mint aki az imént biztosított ki egy kézigránátot, majd lenyelte. Hétszáz dollárt utalnak a számlájára, de a fennmaradó tizennyolcezer nem fog idén bejönni. Sőt soha. A várható bevételének a harminc százaléka oda. Egész testén végigszáguldott a forró, lázas idegesség, muszáj volt lehunynia a szemét, és vennie tíz nagy levegőt.

Egy… Kettő…

Még van három élő szerződése. Adófizetés után is lesz erre az évre harmincezer dollár bevétele. Egy kicsit szorosabbra kell húzni a nadrágszíjat, és ha nem sikerül új ügyfelet szereznie, nem sok marad extra kiadásokra, de a lakbért és az egészségbiztosítást biztosan fedezi.

Három… Négy… Öt…

Talán el tud intézni valami fizetési könnyítést vagy hitelt Juno balettóráinak díjára.

Hat… Hét…

Nem fognak éhezni.

Nyolc… Kilenc…

Van tető a fejük fölött.

Tíz…

A pulzusa lassan visszatért a normális ütemre, de a riadalomtól még mindig elcsigázottnak és gondterheltnek érezte magát. Lefordította a telefont képernyővel az asztallap felé, aztán a borosüvegért nyúlt, és önteni kezdett magának, majd csak akkor kapott észbe, amikor a folyadék egy magasságba került a pohár szájával.

– Hűha! – füttyentett Nagyapa. – Minden rendben?

– Aha! – Jess lehajolt, kiszippantott a pohárból annyi bort, hogy fel tudja emelni kilötyögtetés nélkül. Ma van a szülinapom, gondolta. Berúgok!

Nagyapa vetett egy sokatmondó pillantást Nanára, aztán Junóhoz fordult.

– Juno kisasszony!

A kislány látványosan beszippantott egy hosszú spagettitésztát.

– Hm?

– Megtennéd, hogy elhozod a kis házból a szemüvegemet? Kellene egy kis segítség egy keresztrejtvényhez a mamádtól.

Juno széke nyikorogva eltávolodott az asztaltól, aztán gyanakvó pillantást vetett rájuk, és maszatos ujjával feléjük bökött.

– Meg ne egyétek a tortát nélkülem!

– Sose mernénk!

Mindhárman követték a tekintetükkel, ahogy kiviharzott a hátsó ajtón, majd keresztül az udvaron, egészen a nagyszülők házáig. Galamb szorosan a nyomában.

– Na, akkor most van harminc másodpercünk! – jegyezte meg Nana nevetve.

– Meglesz az hatvan is! – Nagyapa benyúlt a pulóvere zsebébe, és kivette belőle a tokot, majd abból a szemüveget. Vetett Jessre egy cinkos pillantást, mielőtt az orrára biggyesztette volna. – Hát eljött a születésnapod, Jessica. – Közelebb hajolt, és az unokája arcát tanulmányozta színpadiasan. Halvány szeme könnyes volt, tele szeretettel. – Mi ez az arc? És van valami köze ahhoz, hogy el kellett mennem érted? A miatt a pasas miatt talán?

– Nem.

– Pedig az biztos, hogy elég idegesnek látszott, amikor elindultunk.

– Elég nagy seggfej, de nem miatta. – Ha csak Riverről volna szó, meg erről a hülye tesztről, egyszerű lenne a képlet. Az appot már törölte, a Twiggsben meg levegőnek nézheti. Kész-passz.

De a helyzet messze nem volt ilyen egyszerű.

– Akkor miről van szó? – kérdezte Nana.

Jess az asztalra könyökölt, és a fejét a két kezébe fogta. Harminckilósnak érződött.

– Csak az élet… – Újra kézbe vette a telefont, aztán megnyitotta az e-mailt, és odaadta a nagyszüleinek egyesével, hogy el tudják olvasni. – Ez volt az egyik legnagyobb ügyfelem. Nem értettünk egyet a továbblépés irányát illetően, így hát útilaput kötöttek a talpamra.

Nana arca elkomorodott. Megsimogatta Jess kezét.

– Nagyon sajnálom, kicsikém.

– A pénzt megoldjuk – ígérte Nagyapa. – Mindig segíteni fogunk.

Jess megszorította a kezét köszönetképpen. Ők nevelték fel Jamie-t és Jesst, most pedig Juno körül is rengeteget segítettek. Jess úgy érezte, most már inkább neki kellene támogatni a nagyszüleit, és nem fordítva.

– Nem csak a pénzről van szó. – Jess nagy levegőt véve megpróbálta összeszedni a gondolatait. – Mármint persze arról is, de közben rólam is. Úgy érzem magamat, mintha valamiféle várakozó alakzatban repülnék, nevelni Junót, megpróbálni gazdálkodni a fizetésemből, és mozgásban tartani a dolgokat, míg az életem valóban elkezdődik. Már épp azon kezdtem gondolkodni, hogy milyen butaság ez, és többet kellene eljárnom itthonról. De most itt van ez… – lengette meg a telefonját. – Tényleg a belemet kidolgoztam ezért az ügyfélért, és holnaptól egyszerűen nem tartanak igényt rám, mert százan is akadnak, akik ugyanúgy meg tudják csinálni a munkámat, csak valamivel lazábban kezelik a szakmai etikai kérdéseket. – Jess a halántékát masszírozta az ujjaival. – Muszáj keresnem egy másodállást. Nem akarom, hogy nektek kelljen rólam gondoskodnotok.

– Most viccelsz? – szállt vitába vele Nagyapa. – És ki visz minket az orvoshoz? Ki segít, ha nem tudjuk használni azt a nyamvadt telefont? Ki talált gyógytornászt, ki segít a nagyanyjának a kertben? Hiszen keményen dolgozol, Jessica, miközben nevelsz egy igazán remek kölyköt is.

A remek kölyök épp végszóra vágtázott be, és vádlón a Nagyapja arcára mutatott.

– Nagyapa! Ott a szemüveg rajtad!

– Ezt nézzék már meg! – Az öregúr megigazította az orrán a szemüveget, közelebb húzta magához a keresztrejtvényt, és lenézett a papírra. – Ezt biztos tudod. Ötbetűs szó, „sajnálat”. Mit mondasz erre, Jess?

Jess mosolygott.

– Bánat.

– Látod? Mire mennénk nélküled? – Az unokájára villant mosolygó tekintete a szemüveg fölött, aztán beírta a szót a helyére.

Amikor Nana és Nagyapa hazamentek, Jess háttal nekidőlt a csukott ajtónak. A fáradtságot még az izmaiban is érezte, sőt, mintha egészen a csontjaiba is belesugárzott volna. Sokkal öregebbnek érezte magát harmincnál. Végigvonult az elcsendesedett lakáson, összeszedte Juno cipőjét, pár elszabadult zoknit, a macskajátékokat, néhány félig megivott csésze tejet, ceruzákat, post-itre írt ételrendeléseket, mert Nagyapa és Juno éttermeset játszottak. Beállította a kávéfőző időzítőjét, összerakta Juno hátizsákját, bepakolt a mosogatógépbe, aztán körbekémlelt, talál-e még valami rendbe tenni valót. Végül lekattintotta a lámpát, és végigment a folyosón, hogy benézzen Junóhoz.

Juno megint a kedvenc békás meséskönyvével a mellkasán aludt el, az éjjeliszekrényén álló lámpa még most is égett. Jess áttette Galambot az ablak mellett álló csodás, többemeletes macskapalotába, de a cica másképp gondolta, szinte azonnal visszaugrott az ágyra, és boldogan összegömbölyödött Juno lábánál.

Jess becsukta a kislány könyvét, és letette az éjjeliszekrényre, megigazgatta a takarót, aztán óvatosan leült mellé az ágyra. Juno a homlokát ráncolta álmában. A halvány rózsaszín párnán szétterülő haja rezes fényben játszott. Jess lassan két éve nem találkozott Aleckel, de valahányszor Junóra nézett, mintha őt látta volna. A kislány Jess szemét örökölte, de megdöbbentően fémes fényű, gesztenyebarna haja, gödröcskés mosolya és a homloka közepén az a mogorva ránc egyértelműen az apjáé volt. Jess megsimította a kislány meleg, apró izzadságcseppekkel pöttyözött szemöldökét, és két lélegzetvétel erejéig, megengedte magának, hogy elképzelje, milyen volna, ha Alec is itt lenne vele, de aztán rádöbbent, hogy hosszú-hosszú ideje nem szerelmes már belé, és a férfi segítségére sincs szüksége. Egy üres kapcsolatban élni rosszabb, mint a magány.

Alec nem volt rossz srác; csak nem akart apa lenni. Sohasem erőltette, hogy Jess vetesse el a babát, de világosan közölte a saját álláspontját. Végül Jess Junót választotta Alec helyett, és mindkettejüknek ezzel kellett együtt élni. A férfi kiélvezhette a húszas éveit, de minden egyes barátjuk seggfejnek tartotta; Jessnek volt egy vidám kislánya, de meg kellett tanulnia eltartani magukat. De egy pillanatig nem bánta meg, hogy így döntött, és biztosra vette, hogy Alec sem.

Jess lekattintotta az éjjeli lámpát, aztán kimerültségtől súlyos testtel osont ki csendesen a szobából. A folyosó közepén járt, amikor az ajtócsengő éles hangja olyan hirtelen szelte át a csöndet, hogy Jess egész testében megrándult. Nagyapa elég gyakran itt felejtette a szemüvegét, ezért Jess szorosabbra vonta maga körül a pulóvert, és óvatosan a nappali ablakához lépett, hogy meglesse, tényleg ő jött-e. De nem.

Hanem Jamie.

Jesst régen mindig érzések erőteljes elegye – megkönnyebbülés, izgalom, nyugtalanság – kerítette hatalmába, ha az anyját láthatta, ám ma már ebből alapvetően csak a rémület maradt, és most, hogy immár ő maga is anya volt, ezt a felismerést különösen lehangolónak találta.

Nagy levegőt vett, hogy felvértezze magát a találkozásra, és egy rövid ideig habozott, kezével a kilincsen, mielőtt kinyitotta volna. Jamie Davis sok minden volt már életében – például felszolgáló, drogfüggő, stadioni jegyszedő, barátnő és szerető, gyógyulófélben lévő függő, hajléktalan –, de a listán sosem szerepelt az „elkötelezett anya”. Azon ritka alkalmakkor, amikor felbukkant Jess valamelyik iskolai ünnepségén vagy softballmeccsén, általában vagy másnapos volt, vagy kifejezetten részeg – és cigaretta- meg marihuánafüsttől bűzlött. Mindig nagy hűhót csapott, éljenzett, színpadiasan büszkélkedett a lánya miatt. Előfordult, hogy néhány lármás ismerőst is hozott magával, akik „Jessie Szurkolóbrigádjának” nevezték magukat. Jess igazából majd elpusztult zavarában, de eközben pánikba is esett, nehogy az anyja valamit meglásson ebből az arcán, mert akkor kikelt volna magából, és dérrel-dúrral otthagyja a lányát, hogy aztán hosszú hetekig vissza se térjen.

És most ott állt Jess előtt. Szép nő volt – ahogy mindig is –, de mostanra valami mattabb, poros jelleget kapott a szépsége, mesterkéltebbé és unalmasabbá vált. Egy élet rossz szokásai lassan nyomokat hagytak rajta.

– Kislányom! – Jamie előrenyomult, karjával gyorsan átölelte a vállát, majd hátrált egy lépést, és egy csomag fürdőbombát nyomott a kezébe. Töredezni kezdtek a celofánborítás alatt, és a csillogó, színes por kipergett a celofán alól, megragadt Jess ujjain. Épp eléggé ismerte az anyját ahhoz, hogy sejtse, Jamie beugrott a sarki boltba egy csomag mentolos cigarettáért, és hirtelen ötlettől vezérelve felkapta ezt is.

Jamie a lányát megkerülve belépett a sötét nappaliba.

– Szia! – Jess becsukta az anyja után az ajtót. – Minek köszönhetem a szerencsét?

Jamie letette óriási méretű táskáját a dohányzóasztalra, és sebzett tekintettel nézett Jessre. A rúzsa itt-ott kiszaladt a vonalból, és megszínezte az ajka körüli apró ráncokat.

– Hát nem látogathatom meg az én kisbabámat a huszonnyolcadik születésnapján?

Jess úgy döntött, szó nélkül hagyja, hogy az anyja két évvel el van késve, és nem tett megjegyzést arra a sok másik alkalomra sem, amelyekről teljesen megfeledkezett. Őszintén szólva meglepte, hogy ezúttal egyáltalán eszébe jutott a születése időpontja; Jamie szórványos látogatásai általában nem különféle életeseményekhez kapcsolódtak.

– Hogyne látogathatnád – mondta inkább. – Szeretnél leülni? Hozzak valamit?

– Nem, köszönöm, semmit. – Jamie belépett a konyhába, akrilkörmeivel kopogni kezdett a pulton, aztán elnézett a folyosó irányában. – És Juno, drágám? Hol az én csoda szép unokababácskám?

– Alszik, anya! – pisszegett Jess. – Késő van, és holnap iskola.

Jamie bosszús pillantást vetett felé.

– A gyerekeknek akkor kell aludniuk, ha fáradtak. Ez a sok szabály csak arra jó, hogy nyugtalanok és depressziósak legyenek. Ezért kell egy csomó gyereket gyógyszerekkel tömni manapság. – Szemügyre vette Juno hűtőre kitett helyesírás-dolgozatát, a születésnapi üdvözlőlapot, amit Jessnek rajzolt, és a bevásárlólistát. – Az embereknek a testükre kell hallgatniuk. Ha fáradt vagy, alszol. Ha éhes vagy, eszel valamit. A szülőknek is fel kéne hagyniuk vele, hogy a halálba szervezik a gyerekek életét.

Jess óvatos mozdulattal letette a fürdőbombákat a pultra.

– Én is naponta szedek antidepresszánst – felelte óvatos nyugalommal. – És szerintem nem életszerű ez az elv, hogy az ember semmit sem szervez.

Jamie mintha meg sem hallotta volna, tovább tanulmányozta a lakást, könnyedén nézegette a könyvtári könyvek gerincét, belelapozott Juno lovas könyvébe. Jess legutóbb hálaadáskor látta az anyját. Akkor átutalt neki ötszáz dollárt, és azóta nem hallott felőle. Az anyja akkoriban Santa Anában élt. A Denny’sben találkoztak – Jess fizetett –, és Jamie panaszkodott, hogy nem tudja fizetni a rezsit, mert a bank hibázott. Bizonygatta, hogy túl hamar leemelték a számlájáról az összeget, emiatt a többi fizetendőre már nem maradt, és megindult a lavina. De nem az ő hibája. Soha semmi nem az ő hibája volt.

– Na, és hogy vagy? – kérdezte tőle most Jess, elnyomva egy ásítást, miközben leereszkedett a kanapéra. – És… John?

– Ó – felelte Jamie, és a hangsúlyával sikerült egyetlen szótagba sűrítenie: Ezt nem fogod elhinni. – Hát, sajnos házas volt.

Jess őszintén meglepődött.

– Micsoda? Tényleg? De hogy derült ki?

– A felesége felhívott. – Jamie elővett egy cigarettát, és csak utána jutott eszébe, hogy ebben a lakásban nem szabad dohányozni, ezért attól kezdve úgy játszott vele, mintha kezdettől fogva ez lett volna a célja. – Őszintén szólva tudhattam volna. Munkája volt, hitele, rendszeres Viagra-receptje. Hát persze hogy házas volt.

Jess horkantva nevetett.

– Manapság ezek ennek a kritériumai?

– Jaj, szívem. Ne hagyd, hogy észrevétlenül elszaladjon melletted az a kor, amikor egészséges vérkeringésű férfiakkal találkozhatsz. Higgy nekem, kár lenne. – Leült az asztal szélére szemközt, és megpaskolta Jess térdét. A hirtelen rájuk telepedő bajtársiasságtól Jess szívébe egy pillanatnyi öröm költözött. – Hogy s mint? – kérdezte aztán Jamie. – És az író barátnőd? Annyira vicces nő.

– Jól vagyok. Dolgozom. Fizzy pedig – Jess halkan felnevetett –, ő pedig mindig jól van.

– Szoktál randizni?

Hirtelen, kéretlenül, River hangját hallotta a fejében.

És a piaci bevezetés szempontjából sem rossz az időzítés.

– Egyáltalán nem.

Érezni lehetett Jamie csalódottságát.

– Örökké szingli akarsz maradni? Egyetlen barátoddal sem találkoztam Juno apja óta. Hiszen szülinapod van! Buliznod kellene!

– Holnap iskola, és Juno a szobájában alszik.

– Akkor észre sem fogja venni, ha itt hagyod. – Jamie olyan hangon mondta ezt, mint aki azt hiszi, a lánya kapva kap az alkalmon.

Jess szíve mostanra a szokásos módon elszorult. Csendes határozottsággal felelte:

– Nem akarok bulizni, Anya.

Jamie védekezőn felemelte a két kezét, úgy nyögte:

– Jól van, jól van!

Jess ásított.

– Figyelj, anya, késő…

– Meséltem már az új bizniszemről?

A hirtelen, vidor hangnem hallatán Jess fejében azonnal vészcsengők szólaltak meg.

– Új mid?

– Az új munkám. – Jamie kihúzta magát ültében. – Jól van… a nagyszüleidnek ne mondj semmit, tudod, milyen régimódiak, sosem értenék meg, milyen izgalmas tud lenni egy ilyen lehetőség, de te tudd, hogy a Ragyogó Bőr csapatának legújabb tagjával állsz szemben.

Jess kutatott az agyában, de nem mondott neki semmit a cégnév.

– Kik ők?

– Te viccelsz velem! – Jamie hitetlenkedve csóválta a fejét. – Mindenfelé a hirdetéseinkbe lehet botlani, Jess. Az otthoni arcápolási rutinban nyújtunk támogatást. Istenem, mondhatnám, hogy rendkívül jó vállalat, de annál sokkal több, valódi életstílus. Hatalmat ad a nők kezébe. Csökkentett áron kapom meg a termékeket…

– Csökkentett áron? – Jess nem tudta kiiktatni a hangjából a kellemetlen élt.

– Hát, igen… persze csak kezdetben. Később majd több lány dolgozik nekem, és utánuk kapom a jutalékomat, meg azok után, akiket ők beszerveznek.

– Tehát egyfajta piramisjáték.

– Egyfajta vállalkozás – javította ki Jamie megbántottan. – Többre vagyok képes, mint asztalt törölgetni, tudod.

– Bocsánat, anya. Tudod, hogy nem úgy értettem.

– Nos, a lényeg, hogy ritkán adódik az ember életében ekkora lehetőség. Maureen mesélte, hogy az a nő, aki őt meghívta, máris hat számjegyű összegeket keres! És csak háromszáz dollár a kezdőcsomag.

Hát persze.

– Szóval pénzre van szükséged.

– Csak kölcsönre. – Jamie könnyedén legyintett. – Az első fizetésemből visszafizetem.

– Anya, egy jó állásnál sosem kérnek tőled előre pénzt.

Jamie arca elsötétedett.

– Miért csinálod mindig ezt velem? Soha az életben nem tudsz emberszámba venni? – Felállt, és már nyúlt a táskájáért. – Hiszen már tizennyolc hónapja tiszta vagyok!

– Nem rólad van szó. Várj! – Jess már a határán volt, hogy megmondja az anyjának, neki is megvannak a maga pénzügyi gondjai. Jamie visszaült a kanapéra. Hosszú csönd feszült közéjük. – Beugrottál Nanához és Nagyapához is? – kérdezte végül Jess. – Valószínűleg még fenn vannak.

Jamie az égre emelte a tekintetét, és Jess hirtelen ismét azon tűnődött, mikor történt, hogy ő lett a szülő, és az anyja a gyerek.

– Nem akarnak látni – közölte az anyja.

– Pontosan tudod, hogy ez nem igaz. Ha új állásod van, és tiszta vagy, nagyon örülnek neked. Hiszen szeretnek, anya.

Jamie tekintete a falra szegeződött.

– Tudják, hol találnak.

Bizonyos szempontból lenyűgöző, hogy valaki olyannak, mint Jamie, Joanne és Ronald Davis a szülei. Amikor hároméves volt, Jess a legtöbb éjszakáját Nanánál és Nagyapánál töltötte. Mire hatéves lett, Jamie végképp feladta a próbálkozást, és a tettetést is, hogy próbálkozik, és Jess állandó lakó lett a nagyszüleinél. Általában Jamie is ott keringett, de sohasem hosszasan. Mivel Jess születésétől Nana és Nagyapa voltak az élete része, igen hamar megtanulta, hogy Jamie mindig, kivétel nélkül a férfiakat és a drogokat választja a család helyett.

Bármennyire is igyekezett, hogy ne ismételje meg az anyja hibáit, egy dologban egyértelműen rá ütött: fiatalon született gyereke. De Jess azt remélte, hogy itt vége is a hasonlóságoknak. Elvégezte a főiskolát, állást kapott, és mindig igyekezett félretenni valamennyi pénzt. Fogorvoshoz vitte a gyerekét. Minden napján Juno volt az első.

Most megpróbálta elképzelni, mi lenne, ha fordított volna a helyzet. Vajon Jamie adna neki pénzt?

Nem. Azt mondaná, hogy itt az ideje felnőnie, felhagyni vele, hogy alamizsnára vár, és végre felelősséget érezni a saját, átkozott életéért.

Jess felállt, és odalépett a konyhapulthoz. Megnyitotta a telefonján a bank appját, és egy pillanatra megrándult az arca, mialatt beírta, hogy háromszáz dollárt átutal Jamie számlájára.

Én nem vagyok az anyám, emlékeztette magát. Nem vagyok az anyám.

Hét

Fizzy hétfőn korán reggel belépett a Twiggsbe. Odamasírozott a szokásos asztalukhoz, letette a laptopját, és bár tudta, mire kell majd számítania, összerezzent, amikor meglátta Jesst a pult mögött.

– Ezt az új helyzetet – tette le a táskáját a székre Fizzy – még szoknom kell.

Jess rámosolygott, és egy ronggyal letörölte a pultot, aztán a végére mutatott, ahol egy vaníliás latte gőzölgött.

– Ha gáz, hát hazudj, oké?

Fizzy a pultra könyökölt, és felemelte a csészét.

– Kicsit úgy érzem, mintha illett volna valami ebédcsomaggal kedveskednem neked. Milyen az első napod?

– A gőzölő rémisztő, és úgy érzem, mintha a turmixgépre vissza sem tettem volna a tetejét egész reggel a nagy rohanásban, de nem rossz.

Fizzy fujkálta egy picit a kávéját, aztán belekóstolt. A szemöldöke elégedetten felszaladt.

– Szerintem harmadjára már egész jónak számít – jegyezte meg Jess.

Fizzy körbenézett a csendes helyiségben.

– Tehát ezentúl itt fogunk állni és beszélgetni?

Daniel az asztalokat törölgette nem messze tőlük, és erre a kérdésre egy kategorikus „Nem!”-mel reagált, de Fizzy rá sem hederített, közelebb hajolt Jesshez.

– Figyelj, Jess, tudom, hogy azt akarnád hallani, hogy ez a kompatibilitási érték baromság, de az a helyzet, hogy Ralph kifejezetten jó volt. Azt akarom mondani, hogy ha ezeket a pontszámokat az én szexuális elégedettségem viszonylatában ábrázolom, ahogy ti, számbolondok szoktátok, akkor Ralphnál kifejezetten megugrana a görbe.

Egy kis időbe beletelt, mire Jess összerakta magában a képet, és visszaemlékezett Ralphra, az Ezüst egyezésre. A zavar a vállába bökő mutatóujjal nyomatékosítva suttogta a fülébe: Ne kérdezz semmit! Ám a kíváncsisága legyőzte a feszélyezettséget. Vetett egy bocsánatkérő pillantást Danielre Fizzy válla fölött, majd egy kicsit távolabb lépett, ahonnan kevésbé lehetett hallani a beszélgetésüket.

– Tényleg?

Fizzy követte a pult másik oldalán.

– A Bali Haiban vacsoráztunk.

Jess irigyen hümmögött.

– Iszonyú könnyű volt beszélgetni vele. Valószínűleg mindketten eggyel több Mai Tait ittunk a kelleténél, de mégsem volt gond, mert odafelé is Uberrel mentünk, visszafelé pedig egyen osztoztunk… – Fizzy vigyorgott. – Történetesen nagyon cuki lakása van Pacific Beachen.

Jess tüdejében hirtelen egy kisebb rémületmag indult növekedésnek, amit egy köhintéssel próbált eltávolítani onnan, aztán elkezdte törölgetni a pultot maga előtt.

– Tehát nagyobb az összhang köztetek, mint Aidennel és Antonióval volt?

– Kétségkívül.

– Szerinted találkoztok még?

– Sajnos az az érzésem, túlságosan elfoglalt egy komolyabb kapcsolathoz. – Fizzy a homlokát ráncolta. – Mi a fenének jelentkezik valaki a DNSDuo előzetes kiadási programjára, ha csak szórakozni akar?

Jess nevetett.

– Ha jól emlékszem, alig pár napja én is pontosan ezt kérdeztem tőled. Látod, egyetlen koktélozós este meg némi jó szex után máris kész lennél elköteleződni.

Daniel hirtelen előtűnt valahonnan a semmiből, megpaskolta Jess vállát, és a kassza felé intett.

– Vendéged van.

– Hupsz, elnézést!

Csapott egyet a törlőronggyal, hogy elhessegesse Danielt, aztán futólépésben tette meg az utat a kasszáig, ahol felnézett egy fantasztikusan vonzó, emellett hallatlanul irritáló arcba, amely nem máshoz, mint dr. River Peñához tartozott.

Igazság szerint Jessnek nem kellett volna meglepődnie, elég lett volna ránéznie az órára, akkor tudta volna, hogy 8.24 van, és River pontosan érkezett. De valamiért az agya elfelejtette emlékeztetni az eshetőségre, hogy előfordulhat, hogy már az első napján, amelyet baristaként tölt a Twiggsben, ki kell szolgálnia a férfit. Tetejébe ez volt az első alkalom, hogy újra látták egymást a négy napja történt legkevésbé sem érzékeny búcsújuk óta. Bár Jess nem számított rá, hogy tüzet fújnak egymásra sértett dühükben, ha újra szemtől szemben találkoznak, azt sem igen tudta megmagyarázni ebben a pillanatban, hogy a véráramában mit keres ez a hirtelen szétáradó forróság. Pár másodpercig szélütötten bámult a férfira, és figyelte, hogyan jelenik meg az arcán a saját érzései tükörképeként a döbbenet.

Egy idő után elfordította a tekintetét Jessről, és a pult végében álló Danielre nézett, aki a La Marzocco kávéfőző mögött állt. Aztán a védjegyének számító komótos mozdulattal visszafordult a nő felé.

– Mit csinálsz te ott? – A tekintete könnyed alapossággal végigsiklott Jess alakján. – Kötényben?

– Hát, igen. – Jess suta mozdulattal pukedlizett. – Itt dolgozom.

Miután River semmit sem válaszolt, Jess mesterkélt pajkossággal a hangjában hozzátette:

– Mit hozhatok, uram?

A férfi a homlokát ráncolta, két sötét szemöldöke összeszaladt a homloka közepén; és csillogó, borostyánszínű szeme kétkedő tekintettel meredt Jessre.

– Itt dolgozol? Mióta? Azt hittem… – Elnézett az asztal irányába, ahol Fizzy ezúttal egyedül ült, és őket bámulta. Amikor River visszafordult felé, Jess fél szemöldöke úgy rándult meg, mint akit mulattat a jelenet, hogyan kerülnek a helyükre sorra a férfi fejében a kirakós darabkái, majd végül kiböki: – Azt hittem… valahol másutt dolgozol.

Jess magában, hangtalanul felnyögött. Miért nem rendel már végre River, fizet, és lép el oldalra, a telefonjára meredve? Talán elfelejtette, hogy túl elfoglalt ahhoz, hogy a plebsz tagjaival fecserésszen?

– Szabadúszó statisztikus vagyok. – Kezdte az arcán továbbra is udvarias mosollyal. – De nemrég elvesztettem egy fontos ügyfelemet. Tekintetbe véve, hogy van egy gyerekem meg egy csomó kifizetésre váró számlám… – Széttárta a karját, voilà.

Ami azt illeti, boldogan vállalt heti tizenhat órát, éhbérért és mellé azt az arcvesztést, hogy neki kell kiszolgálnia River Peñát, ha ez a bevétel segít megoldania, hogy Juno továbbra is eljárhasson Ms. Mia balettóráira.

River tekintete minden tapintatoskodást nélkülözve siklott le Jess bal kezére. Vajon jól látta, hogy a férfi szemöldöke ellazult? Vajon tényleg a karikagyűrűt kereste az ujján?

– Egy gyerek – ismételte halkan Jess. – És sehol egy férj. – Egy tizedmásodpercig megengedte magának, hogy kiélvezze a lehetséges forgatókönyvben rejlő humort: – Hűha, az lenne csak a kínos sajtóanyag: „Az alapító lelki társa már házas.”

– Azok, akik már házasok, nem szoktak a DNS-minta alapján keresgélni – vetette ellen River. A szemében már-már vidám fény csillant. – Ők tudomásom szerint inkább azokat a homályosabb randialkalmazásokat részesítik előnyben, ahol kevesebbet kell bajlódni az előzetes űrlapokkal.

Jess ösztönei veszélyt jeleztek, elszorult a torka. Egy villanásra jól látta River arcán, hogy ugyanaz a felismerés az ő agyán is végigfutott: ez a beszélgetés gyanúsan kezd hasonlítani két kocka ügyetlen flörtöléséhez.

– Mit adhatok? – kérdezte újra a férfitól, akinek az arcán ismét megjelent a szokásos zárkózott kifejezés.

– Elnézést, én… – Fogva tartotta Jess tekintetét, amitől a nő úgy érezte, a mellkasa… nos, méhkassá változott. – Azt hittem, elég beszédes, hogy a minap Americanónak szólítottál.

Mit csináltál már megint, Jessica.

Gyorsan ráfirkantotta a rendelést egy filctollal a papírpohárra, és már fordult, hogy Daniel kezébe adja, de üres tekintettel találta szemközt magát.

– Már elkészítettem, Jess.

Hát persze hogy elkészítette. Daniel bocsánatkérő mosolyt vetett River felé a gyakorlatlan új alkalmazottja nevében, és a kezébe adta a poharat. Csend telepedett rájuk, miközben feszülten figyelték, Jessnek vajon sikerül-e megtalálnia a képernyőn az Americano megfelelő adatait.

– A kávéfajták alatt találod – jegyezte meg Daniel halk hangon.

River esetlenül áthajolt a pulton, és felülről pásztázta át az érintőképernyőt.

– Itt van a…

Az ujja pontosan akkor ért oda, amikor Jess is odabökött. A kezük röviden összeért.

– Már megtaláltam – jegyezte meg Jess megalázottan. River elhúzódott, a nő pedig kipirult arccal adminisztrált, mert úgy érezte, mintha az iménti röpke érzet felfutott volna az egész karja hosszában. Alighanem úgy nézett ki az arca, mintha két oldalról pofon vágták volna. – Három-nyolcvanöt.

A férfi tétovázott, Jess rájött, hogy hibázott. Átírta: közepes helyett nagy.

– Elnézést. Négy-hetvennégy.

A közös zavar úgy ült köztük, mint egy hangos, hívatlan vendég egy kétszemélyes bulin. Jess elvette a pénzt, kiszámolta a visszajárót. De ami végképp megadta a kegyelemdöfést, az volt, hogy River – egy ezredmásodpercnyi megingás után – az egészet, beleértve az ötdolláros bankót is, beledobta a borravalós üvegbe.

Tizenöt perc múlva Fizzy sompolygott oda a pulthoz, miután feltűnt neki, hogy barátnője milyen elgyötörtnek látszik.

– Hahó! – Jessre villantott egy rövid, legjobb barátnős, együttérző mosolyt, aztán átnyújtotta a kezét a pult fölött egy öklözésre.

– Hahó… – Jess megköszörülte a torkát, miközben bütykei Fizzy ökléhez értek. – Fogadjunk, hogy ilyen vége még egy románcnak sem volt a világirodalomban.

Fizzy nevetett.

– Viccelsz? Ez éppenséggel egy fantasztikus szerelmi történet kezdete lehetne.

– De nem az enyém, az biztos.

Jess végig magán érezte barátnője vizslató tekintetét, miközben úgy tett, mint akit rettenetesen lefoglal a süteményestálca rendezgetése. Fizzy teljesen rá nem jellemző módon anyáskodón viszonyult a River-ügyhöz. Miután tudomást szerzett a DNSDuo eredményéről, és Jess röviden összefoglalta neki a Kromantikánál tett látogatása katasztrofális eseményeit, meg az elméletét, mely szerint a statisztikáikat meghamisítják, és az üzleti tervük humbug, Fizzy néhány másodpercig némán az arcába bámult, majd csupán annyit mondott: „Értem.”

– Jól vagy? – kérdezte most.

Daniel ezt érezte a legmegfelelőbb pillanatnak arra, hogy csatlakozzon a társalgáshoz. Letett két teljes csomag kávébabot a kávégép melletti pultra, és homlokráncolva kérdezte:

– Mi a baj?

– Semmi – motyogta Jess, egy időben azzal, hogy Fizzy, gyakorlatilag kiabálva, megjegyezte:

– Hát nem láttad azt a rohadt kínos jelenetet Americanóval?

– Mi volt abban kínos? – David komoly arccal mérlegelte magában egy kicsit az emléket, aztán hozzátette: – Ja, a kávé? Ugyan, amiatt ne aggódj! Hiszen ez az első napod.

– Nem erről van szó, Dan! – Fizzyt teljesen indokolatlanul elfogta valami bosszankodás Daniel miatt. – Hanem arról, hogy egyeztek a génjeik.

A kávézóban ülők mintha egy emberként elhallgattak volna.

Jess odamorogta annak a perszónának:

– Fizzy, esküszöm, én puszta kézzel…

– És milyen szinten? – érdeklődött Daniel.

– Hogy érted azt, hogy „Milyen szinten”? – tátogta felé Jess.

A férfi feltépte a kávészsákot, és a tartalmát a gépbe öntötte.

– Ha a DNSDuóról beszélünk, hát, tudod, én is ott voltam az első mintaadóik között. – Határozottan büszkének látszott. – Amikor még a San Diegó-i Egyetemre jártam. Akkor még valódi… mintákat vettek.

Beletelt egy kis időbe, mire teljes egészében fel tudták fogni, és akkor Jess elpirulva annyit tudott csak kinyögni:

– De undorító vagy, Dan!

– Úgy értem, vért.

– Nem úgy hangzott, mintha vérmintáról beszélnél.

– Mindenesetre újra jelentkeztem, amikor másfél évvel ezelőtt megint önkénteseket kerestek, akik segíthettek a nyálból való kimutatáshoz kötődő fejlesztésben. – Kivette a zsebéből a mobilját, és olyan arccal mutatta feléjük a kijelzőt, mintha arra lehetne számítaniuk, hogy százával sorakoznak rajta az eredmények. – De még nem jutottam magasabbra harminchétnél.

Fizzy azonnal kíváncsi lett.

– Találkoztál vele?

– Igen – felelte Daniel. – Jó volt, de szerintem mindkettőnkben volt egy fura előérzet, hogy kellemes volt ugyan, de a statisztikák szerint nemigen számíthatunk rá, hogy bárhová tartana.

– Én is gondolkoztam már ezen – felelte Fizzy. – Valamelyik nap randiztam egy Ezüsttel, de mégis, ha az ember alább adja az Aranynál, muszáj közben azt feltételeznie, hogy nem fog működni, nem?

– De még így is – szólt közbe Jess csendesen –, ha az ember hisz az adataiknak, jelentősen magasabbak az esélyei, hogy egy Ezüsttel hosszú távú kapcsolatot tudjon létesíteni, mint ha a szokásos randizgatással keresgél.

Fizzy leesett állal nézett rá.

– Mondja ezt a nő, aki még a saját eredményeiben sem hisz.

– Mennyi volt? – kérdezte ismét Daniel.

Jess nevetett.

– Nem érdekes. Fizzynek igaza van. Nem hiszek benne. – Beletörölte a kezét a kötényébe, és Danielre nézett. – Na, mi a feladatom, főnök? Mosogassak? Töltsem fel a pultot?

A férfi megemelt állal nézett rá. Tántoríthatatlan volt.

– Alapegyezés?

Fizzy Jessre nézett, és az egyik szemöldöke látványos vonalként emelkedett felfelé.

– Most tényleg, Jess! Áruld már el, Alapegyezés volt?

Jess jóindulatúan szemügyre vette a barátnőjét.

– Pletykafészek!

– Fogadjunk, hogy szarkeverőt akartál mondani. És igazad van!

Daniel Fizzy felé fordult, aki vetett Jessre egy pillantást, vagy az engedélyét kérve, vagy figyelmeztetőn. És egy-két másodperc után kiderült, hogy utóbbi, mert Fizzy Daniel felé fordult:

– Gyémánt!

Jess arra számított, hogy Danielből kirobban: Hogy tudod ezt így semmibe venni? meg Ha én találtam volna egy Gyémánt egyezésre, itt hagynám az állásomat, és napokon át ki se másznék az ágyból! De Daniel, ahogy Fizzy is, csak némán és merőn nézte Jesst.

– Nem is vagy kíváncsi? – kérdezte hosszú idő után.

– Nem.

Daniel szemmel látható erőfeszítéssel próbálta felfogni Jess álláspontját.

– És River?

Jess megrántotta a vállát.

– Ki tudja? Nem nagyon beszéltünk azóta, hogy pár napja kiderült.

– És akkor most mit csináltok? Semmit?

Jess bólintott.

– Ez a terv.

Fizzy az ég felé emelte a tekintetét, aztán némiképp elkeseredett éllel megismételte:

– Ez a terv. Az unalmas, biztonságos terv.

Ezúttal Jess vetett figyelmeztető pillantást a barátnőjére. Nem mintha Fizzynek nem lett volna igaza, de Jess akkor sem tehette meg, hogy csak magára gondol. Nem ereszthette az összes óvatosságát szélnek. Ez a gyerektelenek luxusa, azoké, akiknek van szabadidejük, és kevesebb felelősség nyomja a vállukat. Ám a fő, az unalmas, biztonságos tervek még sosem vezették Jesst tévutakra.

Nyolc

Ám a terv három nappal később, pontban 17.13-kor mindenestül füstbe ment, amikor egy ezüstszínű Tesla állt meg a járda mellett, miközben Jess hazafelé ballagott, és lehúzódott a sötétre színezett oldalsó ablaka. Jess rendszerint rá se hederített azokra a kocsikra, amelyek ezt tették, de ezúttal nem valami csajozós kedvű alak ült a volán mögött. Tudta a nevét:

– Jessica!

Brandon Sokfogú Butkis villantotta rá a fogsorát odabentről. Bal karját a kormányon nyugtatta, miközben olyan ragyogó szemmel hajolt Jess felé, mintha azzal akarna elbüszkélkedni, hogy van egy teljes csomag gumicukra. Laza eleganciával öltözött, kék inge gallérját könnyedén nyitva hagyva.

– Van egy perce?

– Nem igazán. – Jess a háza irányába mutatott, amitől kétsaroknyira voltak. – Vacsorát kell készítenem.

– Ami azt illeti, azt akartam kérdezni, nincs-e esetleg valaki, aki vigyázni tud a kislányára ma este – minden korábbinál csábítóbb mosollyal nézett rá. A fogai méretétől eltekintve nem keltette rémisztő alak benyomását, aki elrángatná Jesst az utcáról, áramot vezet belé, és két lábon járó emberi akkumulátorrá változtatja. Barátságos tekintetű barna szeme volt, a sarkából szétfutó szarkalábakkal. Jess meg is rótta magát, egy kicsit vissza kellene fognia élénk és rosszindulatú képzeletét.

Közelebb lépett, és beljebb hajolt, alkarját a párkányon nyugtatva.

– Sajnálom, hogy csalódást okozok, de engem tényleg nem érdekel ez az ügy.

– Nem is akarjuk kényszeríteni semmire – sietett megjegyezni Brandon. – Tiszteletben tartjuk a magánéletét. Tudom, milyen… bizarr helyzet volt. Daviddel csak tudni szerettük volna, hogy van.

Jessnek el kellett ismernie, hogy meglepően csendesek voltak ahhoz képest, hogy a minapi tárgyalás milyen sürgős volt nekik, és a felfedezés horderejét meg azt a tényt tekintve is, hogy ő milyen lóhalálában hagyta el az irodát. A mai napig néma csönd.

– Egy újabb tárgyalásra akar meghívni?

Látszhatott az arcán, hogy körülbelül akkora vonzerőt gyakorol rá a kilátás, hogy egy újabb tárgyaláson vegyen részt, mint egy gyökérkezelés, mert Brandon nevetett.

– Nem. Az hiba volt. A mi hibánk. Valószínűleg ennél rosszabb módját nem is találhattuk volna, hogy magukkal közöljük. Túlságosan izgatottak lettünk – a bennünk élő tudós –, azt akartuk, hogy maguk is átérezzék velünk együtt a felfedezés örömét, de mutathattunk volna valamivel több érzelmi intelligenciát. – Fészkelődött egy kicsit az ülésben. – Abban reménykedtünk, hogy meghívhatjuk vacsorázni.

– Ma este?

A férfi bólintott.

– El tud szabadulni?

Jess oldalra fordult, és végignézett az utcán, úgy mérlegelte az ajánlatot. Nem volt vak – River a legobjektívebb szemmel nézve is fantasztikusan jól nézett ki –, de a legnagyobb jóindulattal sem mondhatta volna, hogy kedveli mint embert. Emellett továbbra sem fért a fejébe az a szám. Arról végképp nem is beszélve, hogy a fontossági sorrend az életében: a gyereke, a nagyszülei, a számlái. Nem megy bele ebbe, bármit is mondanak neki ma este.

– Nagyon sok dolgom van – mondta Brandonnak. – Másodállást vállaltam; mert tudja, van egy kislányom. Szerintem tényleg nincs…

– Ígérem, Jessica – szólt közbe halkan a férfi, és amikor Jess újra felnézett, habozva rámosolygott –, nem fogjuk fölöslegesen rabolni az idejét.

Akkor vált világossá Jess előtt, hogy ez nem afféle laza vacsora lesz, amikor Brandon megállította a kocsit a Grand Del Maron, az Addison előtt. Nem kézzel fogják enni a tacót, és nem az asztal közepén álló sörzsiráfból csapolnak maguknak. Egy vacsora az Addisonban nagyjából annyiba került, mint az ő házbérlete, de lehet, hogy még többe.

Lenézett a ruhájára, és lesöpört róla egy nem létező szöszt. Brandon örökre beírta magát Jessnél a jó fej kategóriába, amiért hagyta, hogy a jóganadrágját és Lululemon felsőjét, amelynek az volt az egyik nevezetessége, hogy alig látszottak rajta a foltok, a másik meg az, hogy Juno választotta ki neki a jótékonysági boltban, lecserélhesse valami alkalmasabb öltözetre. A kék ruha, amit gyorsan magára rángatott, rugalmas anyagból készült, ezért Jess gond nélkül belefért.

Brandon elvette szépen vasalt zakóját a hátsó ülésre akasztott vállfáról, biztató mosollyal Jessre ragyogott, majd intett neki, hogy menjen előtte.

– Erre parancsoljon, Mr. Butkis! – A főúr bólintott, és végigvezette őket egy szép, kerek termen, amelynek falán körben boltíves tetejű franciaablakok nyíltak. Halkan csörrentek az evőeszközök a porcelánon, jég koccant a hosszúkás koktélospoharakban; a körülöttük folyó beszélgetések halk, kellemes háttérzajjá olvadtak össze. Egymástól kényelmes távolságra helyezett asztalokkal volt tele a helyiség, amelyek körül alacsony, piros bársonnyal kárpitozott, arannyal díszített székek álltak.

– David itt csatlakozik hozzánk?

Brandon a válla fölött nézett hátra Jessre.

– Szerintem már itt vannak.

Vannak. Jess gyomra hirtelen átkerült valahová a térde magasságába. Ők. Igen, David és River álltak fel jöttükre a helyiség távoli részében lévő asztal mellől.

Miközben Brandon kihúzta a széket, hogy leülhessen, Jess végig magán érezte River pillantását, nyilvánvalóan a reakcióját figyelte. A szája sarka bocsánatkérőn lefelé húzódott.

– Azt hittem… nos, feltételeztem, hogy tudni fogod, hogy itt leszünk mindnyájan.

– Semmi gond – felelte Jess csendesen, miközben elhelyezkedett, és küzdött, hogy visszanyerje lélekjelenlétét. River ott ült közvetlenül a jobbján, és szinte tapintható volt a nő kellemetlen helyzete miatt érzett feszélyezettsége. – Én értettem félre.

Jess úgy döntött, némi kockázatot vállalva a férfira emeli a tekintetét. River arckifejezése továbbra is javarészt kivehetetlen volt, eltekintve a homlokán látható finom ránctól meg a szeméből tükröződő halvány aggodalomtól. Ha nem Riverről lett volna szó, hanem olyasvalakiről, akibe szorult némi empátia, Jess úgy értelmezte volna ezt a nézést: Nem baj?

De inkább elfordította a tekintetét a férfiról, és a térdére helyezte a szalvétáját. Az asztaltársaságra csend telepedett. A három férfi úgy bámult rá, mintha azt várnák, hogy Jess barkochbázza ki, miért is hívták ide.

– Minden rendben, tényleg – nyomatékosította még egyszer Jess. – Vágjunk bele!

– Először szánjunk egy kis időt az étlap tanulmányozására – javasolta David egy félmosollyal –, utána pedig River esetleg elmesélhetne önnek, Jess, néhány dolgot a vállalatról meg az általunk használt technológiáról.

Ismét súlyos csendbe burkolózott az asztal egy időre, aztán megállapodtak, hogy az ötfogásos kóstoló lesz a legjobb. Koktélokat választottak, megrendelték az ételt, majd csak ott ültek négyen… csöndben. Elviselhetetlen volt.

– River, kérlek! – fordult végül David a férfihoz, atyáskodó modorban.

A nevezett megköszörülte a torkát, megigazította a szalvétáját. Hosszú ujjai a vizespohara felé lendültek, és azzal kezdtek játszani. Milyen kellemetlen lehet számára a helyzet, amibe lökték: neki kell megpróbálnia meggyőzni Jesst egy olyan igazságról, amit ő maga sem akart elhinni.

– Szerintem értem, hogyan működik a rendszer mögötti tudomány – előzte meg Jess, hogy a férfi nekifeszülhessen a monológnak, amit abban a nagyokos fejében összeállít. – Az legalábbis világos, hogy egy rakás olyan gént beazonosítottak, amelyekről úgy vélik, szorosan összefüggenek azzal, hogy egyes kapcsolatokat mennyire találnak a bennük részt vevők kielégítőnek, érzelmi és… öhm… szexuális vonatkozásokban. Elméletben világos, hogyan dolgoznak az algoritmusok. Azt hiszem, az egyetlen kérdésem, hogy ez a konkrét eredmény vajon mennyire számít valódinak. Hiszen ha korábban sohasem merült fel kilencvennyolcas egyezés, honnan lehet tudni, mit is jelent ez pontosan?

– Ha teszem azt, huszonkettes volna az eredményünk – kérdezte River –, azt elhitted volna?

Pontosan ezt a kérdést tette fel magának Jess is alig néhány napja.

– Igen – vallotta be. – Mert az nagyjából igazodott volna a veled kapcsolatos általános érzéseimhez. Egy ilyen kilencvennyolcasnak, szerintem, azzal kellene járnia, hogy vonzódunk egymáshoz. Hogy működik köztünk valami kis kémia.

Az okfejtést követő csendet, hála istennek, megszakította az érkező pincér, aki meghozta a koktélokat, és kenyeret tett az asztalra. Amikor ismét magukra maradtak, David szelíd hangon megkérdezte:

– És nem?

– Amikor találkozunk, a vágy, ami rám tör, a legkevésbé sem romantikus jellegű, inkább krimibe illő – vallotta be Jess, és a vajkésével látványosan a levegőbe bökött. – Nehezen hiszem, hogy ez az érzelmi kompatibilitásunkra utalna.

River kifújta a levegőt, aztán hátravetette magát a székében.

– Csak az időnket pazaroljuk.

Brandon előrehajolt, és szélesen mosolyogva Jess szemébe nézett.

– Néha könnyebb a rossz hírt elhinni, mint a jót.

– De én nem vagyok pesszimista – tiltakozott Jess. – Elhinném a jó hírt, ha valaki azt mondaná, hogy nyertem a lottón. De ha Riverre nézek… ő meg rám… biztosra veszem, mindketten úgy gondoljuk: „Ennek semmi esélye.”

Brandon Riverhez fordult.

– Vonzónak találod Jessicát?

– A teszt nem a vonzalmat méri – felelte River kimérten. – Hanem a kompatibilitást.

Jess letette a kenyeret.

– Pontosan ezt mondom én is.

– Jessica – fordult most felé David. – És ön?

Jess nevetett.

– River vonzó férfi. Csak a vak nem látja. – Elkövette azt a hibát, hogy ösztönösen a mellette ülőre pillantott, miközben ezt kimondta, és észrevette, hogyan rándul meg egy kis izom felfelé a szája sarkán. Jess rögtön kissé meglágyult iránta, és átjárta valami szimpátiához hasonló érzés, mire létfenntartó ösztönei torkon ragadták és megrázták. Utálta ezt. – De olyan érzés beszélgetni vele, mint egy goromba, két lábon járó számológéppel.

David köhögéssel próbálta álcázni meglepett nevetését. Megveregette a saját mellkasát, aztán a vizespohara után nyúlt. Jess jobbján River hosszút, lassút fújt a levegőbe.

– Hadd próbálkozzak más irányból – szólt Brandon, amikor a felszolgáló kihozta az első fogást. – Mi hiszünk ebben a tudományban. – A két oldalán ülő férfiakra mutatott. – Nem csak arról van szó, hogy azért reménykedünk, hátha mégis működik maguk közt valami, mert rengeteg pénzt kereshetünk, ha így van. Mert természetesen ez is igaz, de messze nem minden. Igen, a maguk kettősének története nagyon vonzó lehetne a piaci bevezetés előtt, de a tudományos érdeklődésünket is nagyon felkeltette az eset. Eddig minden olyan párra igaz, akiknek több mint nyolcvan pontja volt, hogy máig együtt vannak, és a teszteken elképesztő magas pontszámokat mutatnak a kapcsolattal való elégedettségük bármilyen viszonylatában. Egyszerűen nem tudjuk nem megkérdezni: vajon milyen elégedett lehetne egy kilencvennyolc pontos pár?

– Minden nyolcvanpontos párra igaz, hogy sikeres lett a kapcsolatuk? – kapta fel a fejét a megfogalmazásra Jess. – Lisa mintha a háromnegyedüket említette volna.

– Ténylegesen nem mondhatjuk, hogy száz százalékuk, mert nem minden Titánium egyezéses pár találkozott eddig személyesen.

– Ez elég bosszantó lehet maguknak! – tréfált Jess.

David ezúttal meg sem próbálta leplezni bömbölő nevetését.

– El sem tudja képzelni, mennyire!

– Hiszen mindketten fiatalok, vonzók, egyedülállók – ragadta meg Brandon a pillanatnyi könnyedséget.

– Nem azt kérjük, hogy menjen hozzá feleségül – tette hozzá David.

– Elnézést – szólt közbe River. – Én is beszállhatok a társalgásba?

– Igen! – vágta rá Jess. – Mit mondasz te minderre?

Az ételük elfeledve hevert a tányéron. Mindenki Riverre meredve várta a választ.

– Természetesen hiszek benne – közölte végül. – Hiszen én terveztem.

Te tényleg hiszel abban, hogy ez az eredmény valós lehet? Hogy mi akár lelki társak lehetünk?, kérdezte volna Jess tőle, ha a szavak nem nőttek volna hirtelen túl nagyra ahhoz, hogy kiférjenek a torkán. Úgy döntött, inkább megkóstolja a kagylót.

– Mi csak annyit kérnénk maguktól, hogy töltsenek el egy kis időt együtt – folytatta a lelkesítést Brandon.

– Pontosan – bólogatott David. – Hogy egy kicsit jobban megismerjék egymást. Adjanak ennek egy kis időt.

– Sajnos… – Jess a szájához emelt egy falatot. Ha mást nem is, egy jó vacsorát, nem is akárhol, biztosan nyer az ügyön. – Sajnos pontosan az idő az, amit nem adhatok önöknek. Nemigen hinném, hogy az a napi öt perc, amit River szinte háborítatlan némaságban eltölt a Twiggsben, alkalmat adna rá, hogy elég mélyre ássunk.

– És ha valamilyen formában kompenzálnánk? – kérdezte Brandon.

Jess keze megállt a levegőben. Addison étterem vagy sem, hirtelen teljesen elfeledkezett a vacsorájáról. Az asztalukra újra csend telepedett. River éles pillantással meredt Brandonra, de David Jesst figyelte. Előre kitervelték.

Ígérem, Jessica, nem fogjuk fölöslegesen rabolni az idejét.

– Elnézést – krákogta Jess –, hogyan?

– Mi lenne, ha kompenzációt fizetnénk? – ismételte Brandon nyugodt hangon. – Hogy maradjon elég ideje, amit Riverre szánhat.

Jess óvatosan letette a kését a tányér szélére.

– Fizetni akarnak azért, hogy randizzak vele?

River torkán sípolva tört ki a levegő. A whiskyje után nyúlt.

– Tekintse úgy, mint egy hosszú távú kísérlet résztvevőjeként kapott illetményt – mondta David. – Otthagyhatja a kávézót, és egy kicsit több szabadideje lehet. Maga fontos szereplő a kutatásunkban, egy olyan érték ötven százaléka függ öntől, ami validálhatja, vagy épp érvénytelenítheti a piaci bevezetés előtti feltételezéseinket.

Jess hátradőlt a székében, szíve a torkában dobogott.

– Tehát jól értem, hogy a piaci bevezetés után is szükségük van rá… hogy mi ketten feltárjuk a háttéradatokat?

Brandon halkan nevetett ezt hallva.

– Nos, önök ketten addig végzik a feltárást, amíg…

– Feltéve, hogy nem szeretünk egymásba – világította meg jobban Jess –, mégis, mi a vizsgálat tervezett időtartama?

– A részvénykibocsátás dátuma május hatodika – felelte David tárgyilagosan. – Ma január huszonnyolcadika van. Tehát alig több, mint három hónap.

Íme, az igazság, kendőzetlenül.

– És mégis, milyen összegű kompenzációról beszélünk?

David és Brandon egymásra néztek. Jess a szájához emelte a vizespoharat. Úgy remegett a keze, hogy a jégkockák halkan csilingeltek a falán.

– Havonta tízezerről.

Jess félrenyelte a vizet, köhögni kezdett. River a hátára tette a kezét, és óvatosan megsimította.

Mintha elektromosságot vezettek volna bele, Jess tüdejéből egyetlen lökéssel a maradék levegő is kipréselődött, amitől ismét köhögni kezdett. A férfi tenyere nagy volt és meleg, szinte vibrált alatta a bőre.

– Jól vagyok – nyögte végül Jess, és letette a poharát az asztalra.

River elhúzódott, a kezét az ölébe ejtette.

– És mit kapnának önök ezért az összegért? – kérdezte Jess, amikor már bízott benne, hogy a hangja alkalmas a beszédre.

– Kávéznak. Randiznak. – Brandon kitárta két kezét, és vállat vont, aztán a villája után nyúlt. – Esetleg lesz egy vagy két nyilvános szereplésük. Alapvetően, egyszerűen esélyt adnak az ügynek.

David bólogatott.

– Meg kell ismerniük egymást Jessica.

A nő River felé fordult.

– Nagyon csendes vagy. Ez rád is vonatkozik ám! Nem tudlak megismerni, ha annyit beszélsz, mint egy életnagyságú kartonpapír figura!

– Gondolkozom – mordult fel mély hangon a férfi.

Ami azt illeti, Jess agya egyenesen száguldott. Még életében nem került hasonló szituációba. Fizikailag vonzza ez a pasas? Igen. Nyilvánvalóan. Naná. De Jess nagyrészt teljesen megközelíthetetlennek és mélységesen idegesítőnek találta.

– Hogy érzed… – Nem tudta, hogyan lehetne ezt a kérdést feltenni. Újrakezdte. – Mindazokkal együtt, amit már tudsz, meg amit láttál, szerinted ez a szám helyes?

River felemelte a vizespoharát, hosszan kortyolt belőle. Aztán egyenletes mozdulattal, minden sietség nélkül letette az asztalra, és a nő szemébe nézett.

– Nem tudom.

Jess félig tudatában volt, hogy eközben Brandon és David hozzáláttak az evéshez, igyekeztek olyan láthatatlanná válni, amennyire csak lehetséges, miközben egy olyan beszélgetés fültanúi, amelynek négyszemközt kellett volna elhangzania. Jess utálta a saját gyomrát, amiért hirtelen ennyire felforrósodott, és azokat a buborékokat is, amelyek a véráramából indulva törtek utat a bőrfelszíne felé.

– És szeretnéd, hogy az legyen?

Nem szívesen okozott volna fájdalmat senkinek, de nem tűnt könnyen kivitelezhetőnek az sem, hogy csak úgy elsétáljon, legyintve a harmincezer dollárra. Vajon mennyire volna nehéz néhány óra hosszán keresztül elviselni ezt a pasast, egy olyan összegért, ami nem kis mértékben könnyítené meg Juno és az ő életét is?

River lehunyta a szemét, és nyelt egyet. Amikor újra kinyitotta, Jess pontosan ugyanolyan belső konfliktus jeleit látta az arcán, mint ami őt is mardosta.

– Nem tudom – volt végül az újabb válasz.

– Akkor miért vagy hajlandó belemenni egyáltalán ebbe?

River megrántotta a vállát.

– Be akarom bizonyítani, hogy igazam van.

Jess hirtelen nem tudta eldönteni, milyen nő tartaná ezt a választ megfelelőnek. Miközben intellektuális szempontból megértette, addig éppenséggel ez volt maga a probléma is: hiszen egy ilyen ügynek a számszerűsíthetetlen, ösztönös kémiai reakciókról kellene szólnia.

Vagy nem?

Felállt, a szalvétáját az asztalra tette.

– Muszáj gondolkoznom ezen. Telefonálok majd.

Kilenc

Jess odaintegetett Nanának a konyhaablakon keresztül, aztán elindult a lakás hátsó részébe, ahol Juno már az ágyban feküdt, kezében könyvvel. Megint. Kudarc kudarc hátán. És ha Junónak netán megint sikerült rábeszélnie Nagyapát, hogy hadd vacsorázzon mirelit halrudacskát, akkor Jess talán fel is robban.

Vajon minden anya így szokta érezni magát? Jess vagy túl sokat dolgozott, vagy túl keveset. Vagy elkényeztette Junót, vagy nem adott meg neki mindent, amire szüksége volt. Vagy helikopterszülő, vagy épp nem törődik eleget a gyerekével. Jess az esetek elsöprő többségében meg volt róla győződve, hogy minden döntés, amit hoz, valamilyen szempontból romboló hatást tesz Juno gyerekkorára.

– Helló, Bogárka! – Jess ellépett egy mosott ruhákat tartalmazó kosár mellett, és lerogyott a lánya mellé az ágy szélére. Galamb felállt, nyújtózkodott, aztán végigkúszott a matrac hosszában, és odagömbölyödött kettejük közé.

Juno lapozott.

– Tudtad, hogy a nőstény zsiráfok visszatérnek ugyanoda, ahol ők születtek, amikor kiszsiráfot szülnek?

Jess végigsimított a kislány haján; még mindig nedves volt a fürdés után.

– Nem, nem tudtam.

– A zsiráfbébi csak úgy kipottyan a földre. – Juno széttárta két karját, és drámai plotty hanggal jelezte, hogyan.

– Hát, ha az ember anyja egy zsiráf, az tényleg jó nagy esés lehet!

Juno felé fordította a könyvet, ahol a mama és a zsiráfbébi volt látható.

– De képzeld, a kiszsiráf csak úgy feláll, és szaladgálni kezd. – Juno lapozott. – És a nyakukban ugyanannyi csigolya van, mint az emberekében. Tudod, mennyi?

– Azt hiszem, hét, nem?

– De. – Juno egyet bólintott hozzá. – Helyes.

Jess fél füllel a kislány felolvasását hallgatta, de a fejében közben zakatoltak a gondolatok, újra és újra és újra lejátszotta magában a vacsora közben elhangzottakat. Nem tudta eldönteni, hogy sértő-e arra gondolnia, hogy akár igent is mondhat, vagy őrült, amiért egyáltalán mérlegeli az eshetőséget, hogy beleegyezhet az ajánlatukba. De akkor lenne igazi őrült, ha egyetlen gondolat nélkül veszni hagyna egy ilyen lehetőséget, hát nem? Pótolná a Jennings-féle bevételkiesést; futná az egészségbiztosításra az év hátralevő részében.

– Ez arra emlékeztet, amikor Mr. Lannisnek nyaktámaszt kellett hordania, mert becsípődött egy ideg a nyakában karaoke közben. Anya!

Jess csak akkor látta, hogy Juno már becsukta a könyvet, amikor visszatért a gondolatai közül.

– Tessék, kicsim!

– Miért vágsz olyan arcot?

– Milyet?

Juno végigsimította az anyja homlokát.

– Hát olyat, amilyet Fizzy néni már nem tud a botox miatt.

– Nem vagyok mérges – nyugtatta meg Jess. – Csak gondolkodtam. Valaki megkért valamire, és nem tudom, hogy meg kellene-e tennem, amire kér.

Most Juno ráncolta a szemöldökét.

– Valami gonoszság?

– Nem. Nem gonoszság.

A macska dorombolva Juno mellkasához bújt.

– Valakinek bántódása fog esni?

– Remélem, nem – felelte Jess. – Nem hinném.

– Úgy érzed, nem biztonságos?

Jessnek az ajkába kellett harapnia, hogy ne törjön ki belőle egy elbűvölt kacaj. Ez a gyerek most elismétel minden lépést, amin ő maga végigmenne fordított helyzetben.

– Nem. – Közelebb hajolt a kislányhoz, hogy megpuszilja a feje búbját. – Nem érzem úgy, hogy nem biztonságos.

Juno hirtelen kihúzta magát ültében, és szigorú pillantást vetett az anyjára.

– Hazudnod kell?

Maga fontos szereplő a kutatásunkban, egy olyan érték ötven százaléka függ öntől, ami validálhatja, vagy épp érvénytelenítheti a piaci bevezetés előtti feltételezéseinket.

Jess a fejét rázta.

– Nem.

Juno letette a könyvét az éjjeliszekrényre, aztán felnyalábolta Galambot, mielőtt bebújt vele a paplan alá.

– Tanulhatsz belőle valamit?

Jesst elfutotta a mély büszkeség, és a reflexszerű nemleges válasz kimondatlan maradt.

Mert… talán tanulhat.

Egy pillanatra meglátta magát a tükörben a folyosó végén, és elcsodálkozott, hogy a benne dúló káosz miért nem látványosabb kívülről. Ha a külseje illene a belsejéhez, úgy kellene kinéznie, mint egy Picasso-szobornak: a feje oldalra néz, az orra oda került, ahol a szemének kellene lennie, a szeme meg az állán. De ehelyett csak a szokásos Jesst látta: barna haj, fáradt tekintetű kék szem, meg a homlokán egy folt, ami várhatóan pattanássá fog fejlődni az idegességtől. Lenyűgöző.

Nana és Nagyapa cribbage-t* játszottak az udvari asztalnál. Jess kivett egy sört a hűtőből, aztán elvette a pulóverét a kanapé háttámlájáról, és kilépett a házból, hogy leüljön egy kicsit hozzájuk.

Mr. Brooks kinyitotta az ablakot, amikor meglátta Jesst, fehér pólója fölött szürke nadrágtartó csíkja.

– Jessica! – hajolt kijjebb. – Beszélnem kell veled.

Jess és Nana egy pillanatra összenéztek, aztán Jess visszabaktatott az épülethez, és felnézett az emeleti ablakra.

– Igen, Mr. Brooks?

– Ki fogok posztolni két képet a Nextdoorra. Néhány gyerek folyton fel-le rollerezik a járdákon, és rájuk nézni is rossz. Ott az egész járda, de ők rendszeresen az én lépcsőm környékén rollereznek el. – Ökölbe szorította a kezét, aztán az ablakkeretre téve nyitotta ki a tenyerét. – Nem szeretném, ha átesnének a seprűmön.

– Figyelek majd rájuk. Tudom, hogy mindennap használja a seprűt, Mr. Brooks.

– Köszönöm, Jessica. Nem szabad, hogy a gyerekek összevissza rohangáljanak itt a környéken. Túl sok az autó, túl sok a járókelő. És ilyen seprűt már nem is gyártanak. Egyszer már meg kellett javítanom.

Jess együttérzőn bólogatott, mire Mr. Brooks elégedetten visszahúzódott, és becsukta az ablakot.

Jess levette a söre kupakját, és leült az asztal mellé.

– Az igazsághoz tartozik – jegyezte meg Nagyapa, kezében rendezgetve a lapokat –, tényleg jó kis söprű.

– Nem vagyok nagy szakértője a seprűknek, ezért a te véleményedre hagyatkozom, Nagyapa. – Közben Jess átölelte a nagyanyját, és a fejét a vállára hajtotta. – Mondtam már, mennyire imádlak titeket?

– Az elmúlt harminc percben nem. – Paskolta meg a karját Nana.

Jess adott neki egy puszit.

– Hát, jó. Képzeld, azóta még jobban!

– Milyen volt a vacsora?

Jess örömtelen nevetést hallatott. Először is, eljött, mielőtt befejezte volna. Maga a bűn. Másodszor… hol is kezdje?

– Megvilágosító erejű.

– Tényleg? – Nana azonnal csupa fül lett. Élt-halt azokért a sztorikért, amelyekben volt egy csipet dráma.

Jess felült, és ujjával rajzolt egy csíkot a sörösüveg párás külsejére. Nana és Nagyapa folytatták a játékot.

– Tudjátok, mennyibe kerül manapság felnevelni egy gyereket? – kérdezte végül.

– Biztosra veszem, hogy százszor többe, mint amikor mi csináltuk – így Nagyapa, aztán egy ásszal kiegészítve letett harmincegyet, majd kettőt előrelépett a táblán.

– Legalább 233 610 dollár a becsült minimum. Ebben benne van a lakás – Jess az ujján sorolta –, az étel, az utazás, a ruha, az orvos, a gyerekgondozás és ami még jön. És ez csak tizenhét éves koráig.

Nagyapa füttyentett, és a saját söre után nyúlt.

– A San Diegó-i Egyetemen a négyéves képzés ötvenkétezer dollár – folytatta Jess. – És ez egy állami iskola. Előfordulhat, hogy Juno nem akar ebben az államban maradni, ami azt jelenti, hogy a tandíj négyszeresére nő. E pillanatban a balettórák is gondot okoznak. – Hosszút kortyolt a söréből, aztán elindult egy másikért.

Nagyapa a szemüvege fölött kilesve követte a tekintetével; a vastag szemüveglencse visszatükrözte a fölöttük felaggatott apró lampionok fényét. Az asztalra tett gyertya lángja meg-meglobbant; a közeli konyhakertben tücskök ciripeltek.

– Szerintem jobb lesz, ha inkább elmeséled, mi történt azon a vacsorán.

Jess visszaült.

– Emlékeztek arra a randioldalra, ahová Fizzy regisztrált?

Nana letett egy kártyalapot, és lépett előre kettőt a számlálón.

– Az, ahol csőbe kell köpni?

– Igen. – Jess Nagyapa felé fordult. – És emlékszel arra a fazonra az épület előtt? Amikor eljöttél értem kocsival.

– Az a magas, jóképű srác? – Nagyapa arcán önelégült mosoly áradt szét. – Tehát mégiscsak miatta voltál olyan feldúlt aznap este.

– Nem, de most igen. – Jess felnevetett. – Az a randioldal nem teljesen randioldal. Vagyis… végtére is az, de nem csak egyszerű randikat szerveznek. Az ember bead egy nyálmintát, az alapján megalkotják a genetikai profilját, és kap egy listát az általa beállított feltételeknek megfelelő, lehetséges partnerekkel. Fizzy például kapott vagy ötmillió kontaktot, mert nagyon tág kereteket állított be.

Nagyapa bólogatott.

– Ez Fizzyre vall.

– És te is megcsináltad? – kérdezte Nana.

Jess tétovázott.

– Fizzy vett nekem egy készletet szülinapomra, és elkapott egy pillanatnyi elmezavar. Aznap, amikor Nagyapa jött el értem, nem sokkal korábban a cég nagykutyáitól tudtam meg, ki volt az a személy, akivel összehozott a rendszerük. És ma este, a vacsora közben, tettek egy ajánlatot.

Nana szemöldöke olyan magasra szökött, hogy eltűnt a hullámos, ezüstszín frufru alatt.

– Én nagyon szigorú kereteket adtam meg. És úgy tűnik, statisztikai szempontból egyszerűen hihetetlen mértékben összeillünk azzal a pasassal, akivel Nagyapa aznap este vitatkozni látott. – Jess nagy levegőt vett. – A neve River Peña. Doktorija van, ő a cég vezető tudósa, és az egész dolognak az egyik alapítója.

Nagyapa füttyentett.

– Mit kell azalatt érteni, hogy statisztikai szempontból hihetetlen?

– A már jónak számító egyezések ötvennél kezdődnek. Hatvanhattól kilencvenig már a lenyűgöző szint. – Jess a kiürült sörösüvegre meredt. Képtelen volt rájuk nézni, miközben kibökte: – A miénk kilencvennyolc.

Nana a borospoharáért nyúlt.

– Hát, ja. – Jess lassan kifújta a levegőt.

– És milyen gyakran szoktak ilyen kilencvennyolcakat kapni? – kérdezte Nana.

– Soha. Ez a legmagasabb érték, amit valaha mértek.

– És szimpatikus neked ez a dr. Peña? – kérdezte Nana.

Jess magában elátkozta azt a hitszegő elektromosságot, amely képes volt a kérdés hallatán rakétasebességgel végigszáguldani az erein.

– Jóképű, de elég komor. – Egy Nana számára jól érthető keretben: – Mint Mr. Darcy, de a kedves megnyilatkozások nélkül. Átlagosnak nevezett, nem várt meg a lifttel, és kevesebb érzelmet árul el egy-egy beszélgetés során, mint a te Alexa tűzhelyed. A parkolói etikettről pedig mit sem tud, vagy rá sem hederít.

Nana tapintatosan szó nélkül hagyta Jess kicsinyes megjegyzéseit. A nagyszülők csendben kijátszották a kezükben lévő lapokat, és hagyták ülepedni az imént elhangzottakat.

– Na de a parkolói etikettől eltekintve, képes volnál kedvelni? – törte meg végül a csendet Nana.

A Bahn Thai vendégeinek moraja beáradt a kerítésen, és Jessnek hirtelen eszébe jutott, hogy mindezt akár ők is hallhatták. Lehalkította a hangját.

– Az eredménytől eltekintve, tényleg elképzelésem sincs.

Nana és Nagyapa egymásra néztek az asztal fölött.

– És az ajánlat? – kérdezte Nana.

– Azt kérik, hogy ismerkedjünk meg egymással. – Nana szeme elkerekedett. Jess gyorsan tovább magyarázta. – Jaj, nem úgy, jesszusom! Csak… megvizsgálni, hogy az adatok helyesek-e, valamennyire képesek vagyunk-e érzelmileg is egymásra hangolódni.

Nana a válasszal szemlátomást elégedetten lenézett a kártyáira, mielőtt hangosan elkezdte volna összeszámolni a pontszámait. Lépett a játéktáblán, aztán Jess felé fordult.

– Nekem úgy tűnik, jobban össze vagy zavarodva annál, mint ha egyszerűen nem kedvelnéd.

– Hát… – Jess a söröspalack sötét belsejét bámulta. – Fizetést is ajánlottak.

Nana ismét a pohara után nyúlt.

– Ó, atyám.

Nagyapa mindig könnyező szeme Jess felé fordult:

– Mennyit?

Jess felnevetett. Hát persze hogy ez Nagyapa első kérdése.

– Sokat. – A nagyszülők vártak. – Havi tíz nem kevés!

Nana és Nagyapa pislogtak. A csend egyre feszültebbé vált. Egy gyors autó húzott el az utcán, valaki felnevetett a túloldali étteremben.

– És ehhez csak meg kell ismernetek egymást – szögezte le Nana. – Semmi szex.

– Úgy van. – Jess felvonta a vállát. – A tudományos elméletet akarják bizonyítani. És a harmincezer dollár határozottan tetszene.

– De hezitálsz – jegyezte meg Nagyapa.

– Természetesen.

Nagyapa komoly arccal, merőn Jessre nézett.

– Ártalmatlannak tűnik?

– Nem jövünk ki valami jól egymással, de amennyire én látom, nem szociopata. Ahhoz messze nem elég elbűvölő. – Amikor egyik nagyszülő sem nevetett ezen, Jess folytatta: – Nyilvánvalóan az üzlet miatt sok forog kockán. Nem hinném, hogy az, ha a holttestemet behajíthatja egy kukába, megérné neki, hogy kieressze a kezéből azt a sok milliót, amit bezsebelhetne, ha sikeres lesz a részvénybevezetés.

Nagyapa levette az orráról a szemüveget.

– Akkor nem értem, mi gondolkodnivaló van ezen.

– Ronald Davis! – feddte azonnal Nana. – Ezt hadd döntse el Jess.

– Micsoda? – emelte fel Nagyapa védekezőn a kezét. – Te lemondanál ekkora összegről?

– Most nem, ez nyilvánvaló. – Nana fészkelődött egy kicsit, mielőtt összeesküvőn rákacsintott volna Jessre. – Ha negyven éve kérdezel, mást válaszoltam volna!

– Nana, megdöbbentesz! – csipkelődött Jess mosolyogva.

– Ha láttad volna negyven évvel ezelőtt, nem csodálkoznál! – Nagyapa hátradőlt, és játékosan megpaskolta Nana vállát. – Tudom, hogy senki nem kérdezett, de szerintem igent kellene mondanod. Már ha nem kérik, hogy hazudj, csalj vagy bankot rabolj – tette hozzá. – Menjetek el néhány étterembe. Beszélgessetek, hadd mondjon el pár sztorit. Ha mást nem, legalább nyersz egy kis szabadidőt, hogy kifújd magad. – Újra kézbe vette a kártyáit. – A San Diegó-i Egyetem tandíja nem lesz kevesebb.

– Totál kész vagyok a gyerekedtől!

A parkban ültek egy padon, Fizzy és Jess azt nézték, hogyan tanítgatja Juno Galambot arra, hogy pórázon sétáljon. A gyerek tett egy lépést előre, és türelmesen várta, hogy a macska kövesse. Körülöttük kutyák kergették a labdát, arcokat nyaltak meg, csaholtak, csóválták a farkukat. Galamb, aki egészen a földre lapult, szinte laposkúszásban közlekedett a hámjában, minden árnyra, hangra és fűszálra gyanakodva nézett, úgy festett, mintha bármelyik pillanatban kiugorhatna a bőréből, és elrohanhatna, mint valami rajzfilmben.

– A pár héttel ezelőtti Nagy Macskaüldözéstől eltekintve nemigen járt még az udvaron kívül – magyarázta Jess. – Biztos vagyok benne, hogy úgy érzi magát, mint ahogy mi is éreznénk, ha ránk akasztanának egy hámot, és ledobnának a Marson.

A bennszülött San Diegó-i lakosság számára minden kényszerű perc, amit zárt térben kell eltölteniük, maga a kínszenvedés, ezért péntek délután háromra, a hét első napsütéses napján, a Trolley Barn Parkban nyüzsögtek a napozni vágyó emberek. A levegőnek hűvös, tiszta illata volt, miután az eső kimosta a felhőkből és a fák lombjából is a szennyezettséget. Már-már valószerűtlenül kék volt az ég. Juno vöröses gesztenyeszín hajfonatai játékos kontrasztot alkottak a kék-zöldben játszó háttérrel.

– Ne rángasd – kérte a kislányt halkan Jess.

– Nem rángatom.

Jess a szeme sarkából látta, hogyan rándul meg Galamb farka, közvetlenül mielőtt kilőtt volna, és valamit győzelmesen a két mancsa közé nem kapott volna. Végig, míg lapult, valójában vadászott.

Juno vidáman felvisított.

– Anya! – Odaintette Jesst, aki épp akkor állt meg mellette, amikor Juno közölte: – Galambka fogott egy imádkozó sáskát!

Jesst nemigen lehetett volna rávenni, hogy megnézze a zsákmányt, de Fizzy kíváncsian odaugrott, és szemügyre vette a rovart, ami lehetett vagy tizenöt centi hosszú, és Galambnak szemlátomást fogalma sem volt, mit kezdjen vele. Megragadta, a másik mancsával ütögette, és úgy nézett ki, mintha ezzel párhuzamosan némi undort is érezne a lény iránt.

– Juno! – nevetett Jess –, szerintem egyszerűen hagyd Galambot, hogy eleressze.

Juno odahajolt, óvatosan szétfeszítette a macska két mancsát, és eleresztette a sáskát, ami nyugodtan tovaindult.

Fizzy visszaült a padra, és Jess valamiképpen pontosan tudta, mit fog mondani.

– Mind tanulhatnánk ettől a macskától.

– Na, kezdődik! – így Jess.

– Ugrani a lehetőségre, amint a szemünk elé kerül.

– Mmm… – hümmögött Jess szórakozottan.

– Mint én például – folytatta zavartalanul Fizzy –, én is egyre óvatosabb vagyok, de ha lehetőséget látok, megragadom.

– Ahogy Pigeon? – Ezen Jessnek megint nevetnie kellett. – Elkapta azt a szegény sáskát, és gőze sem volt, mit kezdjen vele.

Érezte, hogy Fizzy oldalra fordulva tanulmányozza az arcát.

– Szerinted tényleg nem tudnál mit kezdeni harmincezer dollárral?

– Ami azt illeti, pontosan itt akadtam fenn – mert ez a legnagyobb csábítás, és egyben a legnagyobb hátulütője is az egésznek. Szükségem van a pénzre, de bizonyos szempontból, szerintem, könnyebb volna, ha egyszerűen az lenne a kérdés, hogy a tudomány nevében hajlandó vagyok-e rá. – Vállat vont, arcát az ég felé fordította. – Az, hogy pénz fogadjak el, mert „jobban megismerem Rivert”, némiképp úgy hangzik, mintha… törvénytelenséget követnék el.

Fizzy felnevetett.

– Hát, tudod, én ezt a „mellette” érvek oszlopába írnám.

– Mert te vagy a kalandvágyó kettőnk közül.

– Csak annyit mondok, hogy őrült lennél, ha ezt kihagyod.

Jess hosszan, elgondolkodva kifújta a levegőt.

– Elhiheted, hogy komolyan fontolgatom.

– Helyes. – Hosszú csend után Fizzy így folytatta: – Tegnap történetesen olyasvalakivel találkoztam, aki nagyon szimpatikus.

De hiszen már reggel fél nyolc óta együtt vannak, és Fizzy csak most említi az újságot?

– Tényleg? Ő is egy DNSDuo-alany?

– Olyasvalaki, akivel a tudomány által „organikus egyezésnek” nevezett kapcsolat áll fenn köztünk – tréfált Fizzy. – Daniel meghívott néhány embert, és ott volt ez a Rob nevű srác is. Daniel bátyjának a szobatársa volt a főiskolán, most pedig bankár, ami, tudom, olyan általánosnak hangzik, hogy az ember azonnal arra gyanakszik, biztos kamu, de láttam a névjegykártyáját, és valódi. Tényleg az áll rajta. Vicces, jóképű, és én pedig teljes Csúcs-Fizzy üzemmódban jártam tegnap este, ő pedig úgy nézett ki, mintha el volna bűvölve tőle.

– A Csúcs-Fizzy olyan értelemben, hogy hosszan ecsetelted, milyen pozitív hatást gyakorol a társadalomra a romantikus irodalom? Vagy olyan értelemben, mint amikor spontán ötlettől vezérelve egy éjjel kitapétáztad a hálószobádat a kedvenc könyvedből kivett lapokkal?

– Az a Csúcs-Fizzy, akik három kör tequila után ráveszi Robot, hogy rejtsük el Daniel összes cipőjét itt-ott a házban.

– Ah. – Jess újra visszafordult Juno felé, aki felhagyott Galamb pórázra szoktatásával, helyette megengedte néhány gyereknek, hogy a macskát simogassák. – Rá kellene venned Robot arra is, hogy készíttessen egy tesztet, mert abból kiderül, hogy hol áll a skálán a többi fickóhoz képest.

– Nem vagyok benne biztos, hogy szeretném – merengett Fizzy. – A többi pasas eredményét tudtam, és jól szórakoztunk, de az, hogy tudtam, valószínűleg úgysem működne hosszú távon a dolog, megkönnyítette, hogy ne vegyem őket komolyan. Nem számítottam rá, hogy óriási fordulatot hoznak az életembe, és nem is hoztak. Hogy ez azért volt-e, mert a teszt igaz, vagy mert nem számítottam a személyükben lelki társra, ki tudja?

– Statisztikailag nagyobb esély van rá, hogy egy Ezüstben lelki társadra lelsz, mint annak, hogy valaha kapsz egy Titánt.

– Ne statisztizálj!

Jess felnevetett. Mit mondhatott volna vajon Fizzynek ő, amikor épp az ellenkező irányú aggodalmak gyötörték: vajon két ember, akiknek az egyezősége kilencvennyolc, biztosan feltételezheti, hogy a másik illető lesz a házastársuk?

– Folyton arra gondolok, hogy mekkora őrültség, hogy nem akarod jobban megismerni Rivert – folytatta Fizzy –, de vajon ha nekem lenne egy Gyémántom, nem lehet, hogy én is csak roskadoznék a súly és a feszültség alatt?

Jess nagyot nevetett. Micsoda szimmetria!

– Hm… hm.

– Végül is, ha belegondolok, hogy lenne egy Arany egyezésem, úgy érzem, igencsak megbénulnék tőle. – Fizzy maga alá húzta az egyik lábát, aztán Jess felé fordult. – Van abban valami, ha az ember tudja, hogy ez a nagyon sokféle biológiai tényező egyezőséget mutat, ami miatt bizonyos szempontból könnyebb elképzelni azokat a kompromisszumokat, amelyekkel én rutinszerűen élni szoktam. – Hallgatott egy kicsit. – De mégis. – Kifújta a levegőt, az arcát felfújta. – Tetszik Rob. Nem akarom megtudni, hogy feltehetően együtt fogunk-e maradni.

– Tehát hiszel benne? – kérdezte Jess, gyengéden megbökve Fizzy térdét a mutatóujjával. – Hiszel ebben a DNSDuo-dologban?

Fizzy elkapta a barátnője kezét, és egymáséba fonták az ujjaikat.

– Szerintem sokkal fontosabb kérdés, hogy te hiszel-e.

Tíz

Jesst hatalmába kerítette valamiféle különös tájékozódási zavar, miközben kimászott a kocsijából a Kromantika épülete előtt. Hét óra múlt, a parkoló kihalt volt, de ez a mozdulatlanság csak inkább tetézte a nyugtalanságát. A keze mintha több méterre úszott volna mellette; és a lépéseit is inkább siklásnak érezte. Ez a típusú fizikai jellegű szétszórtság nem számított vadonatúj élménynek. Egész gyerekkorát végigkísérték a hasonló esetek, és a terápia során kiderült, hogy mindig olyankor fordul elő, amikor Jess nem akar azon gondolkodni, valami mit jelent. De valahányszor átfutott az agyán a kilátás, hogy esetleg a DNSDuónak igaza lehet, és River meg ő talán passzolhatnak egymáshoz, hirtelen felépült benne egy fal, és a mentális monológ teljességgel elnémult.

Most, hogy ideért, már fogalma sem volt róla, jó döntést hozott-e, amikor azt mondta Davidnek, bejön az irodába egy újabb találkozóra. A céges ügyvéd is jelen lesz. Alá fognak írni egy szerződést… De hogy aztán mi lesz… hát, arról Jessnek halványlila gőze sem volt.

Arra számított, hogy a recepciós fogadja, vagy talán Lisa. Ám ezúttal nem más várta az érintetlennek látszó kanapé mellett állva, mint maga River.

Jess torkán akadt a levegő. A férfi alakja félárnyékba borult, szálkás teste valóságos égimeszelőnek hatott. A gondolatra, hogy élvezi, ahogy a keze ahhoz a testhez ér… végképp rátört a szédülés.

River kivette a zsebéből a kezét, és visszafogottan Jess felé intett.

– Helló! – A kéz tétovázott, aztán bizonytalan mozdulattal felemelkedett, egészen River tarkójáig, amit tanácstalanul megvakart. – Nem voltam benne biztos, hogy eljössz.

– Akkor már ketten vagyunk.

Számodra mi néz ki ebből?, kérdezte volna Jess legszívesebben a férfitól. A dicsőségért teszed, vagy pénzért, netán valami más cél vezérel? Az az egy biztos volt, hogy ez a fickó nem az igaz szerelmet keresi.

River kissé oldalra billentette a fejét, aztán elindult, és vezette Jesst, először a dupla ajtón át, majd végig az előcsarnokon a liftig, ahol hosszú mutatóujjával megnyomta a Fel gombot.

– Milyen volt a napod?

Jessnek az alsó ajkába kellett harapnia, hogy visszafojtson egy hitetlenkedő mosolyt. Próbálkozás!

– Hm, egész jó, és a tiéd?

– Rendben volt.

– Mindig ilyen sokáig dolgozol?

– Többnyire.

A liftajtó kinyílt, beléptek a fülkébe, és rájuk zárult a kis világ fala.

– Van valami kérdés, amire tőlem várnál választ? – kérdezte River.

Jess ez alkalommal nem volt elég éber, a meglepett kacaj kicsúszott.

– Hát persze. Több ezer. Kösz, hogy kérded.

– Jól van – River lemosolygott a cipőjére. – Gyanítom, ezt megérdemeltem.

– Az egyetlen dolog, amit szerintem tényleg tudnom kell, mielőtt belépünk abba a tárgyalóba: igaz, hogy egyedülálló vagy ebben a pillanatban?

River a fejét csóválta.

– Soha nem mentem volna bele ebbe, ha lenne valakim.

– Akkor jó – nyugtázta Jess, aztán, látva az összehúzódó két szemöldököt, gyorsan hozzátette: – Nekem sincs.

– Nekem is van kérdésem – szólt River, amikor megérkeztek az emeletre. A lift ajtaja kinyílt, kiléptek az előtérbe, de megálltak, még a tárgyalóban ülők hallótávolságán kívül. Szembefordultak egymással, és a férfi folytatta: – Miért végezted el a tesztet egyáltalán? Nem úgy tűnsz, mint aki különösebben izgatott volna a gondolattól, hogy bárkivel összejöjjön, főként nem egy Gyémánt egyezéssel.

– Hát, tudod – Jess arcán önkéntelen vigyor áradt szét, és River felé bökött –, ez az évszázad legnagyobb kérdése. – A mosoly eltűnt, a kezét leengedte, mert rádöbbent, hogy ezt a választ nem tudja megúszni, nem lehet sem elterelni a témát, sem poénnal elütni. Jó kérdés. Rátört aznap valami ösztönös vágy, hogy jobbá tegye az életét, szóval miért is érez most ekkora ellenállást a folyamattal szemben?

És már azonnal tudta is: az az elképzelés, hogy meglelje a nagy Őt – egyszerűen túl sok volt.

– Rémesen rossz napom volt – mondta halkan. – Aznap történt, amikor összefutottunk a belvárosban. Lenyúltad előlem a parkolóhelyet. Nem vártál meg a lifttel. Elvesztettem egy jól fizető ügyfelet, aztán ott kellett ülnöm egy falka pöffeszkedő házaspár között, és mire hazaértem, egyszerűen nyomorultnak éreztem magamat. Köptem, beküldtem, de nem kellett volna.

Figyelte, milyen reakcióhullám fut végig River arcán mindezek hallatán.

– Mindenkinél előfordulhat, hogy az este rossz tanácsadó – szögezte le Jess. – Várnom kellett volna reggelig.

River bólintott.

– Értem.

Azzal sarkon fordult, és tovaindult a folyosón.

Ennyi? Most komolyan? Feltette neki a Legnehezebb Kérdést, ő őszintén válaszolt rá, és erre ez a fazon bólint és elbaktat?

Vajon egyáltalán mire gondolt ez a két lábon járó kripta?

Elindult a nyomában. A férfi megvárta a tárgyaló ajtajánál, és intett, hogy lépjen be előtte. Jess arra számított, hogy egy egész teremnyi emberből álló nézőközönség lesi majd, ahogyan két Gyémánt egyezést mutató alany, akik a legjobb pillanataikban is épp csak elviselik egymás társaságát, ünnepélyesen aláírja a szerződést. De csak ketten fogadták őket odabent: David meg egy Jess számára eddig ismeretlen férfi, aki annyira hasonlította Don Cheadle-re, hogy a nő arcán már majdnem el is áradt a rajongó izgatott mosolya, amikor rádöbbent, hogy alighanem egy hasonmással van dolga.

David figyelmét azonban nem kerülte el a reakciója, és nevetve megjegyezte:

– Tudom, mire gondol. Már-már kísérteties.

– A nevem Omar Gamble – mutatkozott be Don Cheadle. – A Kromantika jogi tanácsadója vagyok. Örülök, hogy megismerhetem, Jessica.

– Szólítson egyszerűen Jessnek, kérem. – Kezet fogtak.

Vajon milyennek láthatják őt ezek a férfiak? Elkeseredettnek? Ostobának? Opportunistának? Őszintén szólva, ennyi pénzért, ugyan mit érdekli őt, mit gondolhatnak?

Elfogyott a mondanivalójuk, mindenki a székéhez lépett. Omar kinyitott egy dossziét, és kivett belőle egy kisebb paksamétát.

– Tudjuk, hogy nem hozott magával jogi tanácsadót, de szeretnénk adni egy kis időt, hogy alaposan átolvashassa ezeket.

– Szeretné, ha Riverrel kettesben hagynánk magukat? – kérdezte David.

River már el is kezdett feltápászkodni. Jessben azonnal elindult felfelé a pumpa. Legalább hadd döntsön már ő!

Dacosan így szólt:

– Nem kell. Maradjanak, ha nem gond.

River lassan visszaereszkedett a székére.

Őszintén szólva, óriási ötlet volt, és egyedülálló szituációhoz vezetett. River ott ült mellette, David és Omar velük szemben az asztal túloldalán, és ő az imént megkérte őket, hogy maradjanak, és lényegében azt figyeljék, amint végigolvas öt, vastag papírra, sűrű betűkkel írott jogi szöveget. Amennyire alaposan képes volt a rá szegeződő tekintetek kereszttüzében, végigolvasta a szerződést.

Amelyben Jessica Davis (továbbiakban: A alany) és River Peña (továbbiakban: B alany) kinyilvánítják közös akaratukat a Kromantika Részvénytársaság felé…

…A alany ezenfelül a jelen Szerződés elválaszthatatlan részét képező Titoktartási nyilatkozat aláírásával…

…legalább naptári hetenként három (3) alkalommal interakcióba lépnek egymással, beleértve, de nem korlátozva, a közösen szervezett programokon való részvételt, telefonhívásokat…

…a nyilvános megjelenések és/vagy interjúk száma nem haladja meg a naptári hetenkénti kettő (2) alkalmat…

…határozottan kijelenti, hogy jelen szerződés semmilyen fizikai kontaktusra nem kötelezi A és B alanyokat a kísérleti szakasz során…

…10 000 USD/hó (tízezer dollár) összegű kompenzációt a szerződés hatálya alá tartozó időszakban, amelynek kezdete február 10-e…

…Alulírott szerződő felek fenti szerződést elolvasták, tartalmát közösen értelmezték, azt akaratukkal mindenben egyezőnek találva jóváhagyólag aláírták.

Jess hosszan kifújta a levegőt, miközben hátradőlt. Ezt… nem volt könnyű megemészteni.

– Nem sürgetjük – szólt Omar, és őszinte, barátságos mosolyt villantott rá. – Ez igen különös helyzet, megértjük.

Jess Riverre nézett.

– Te is elolvastad?

A férfi bólintott.

– És voltak ellenvetéseid?

A férfi meredten bámult, majd pislogott néhányat. Végül így szólt:

– Az aggodalmaimmal már foglalkoztunk, mielőtt megérkeztél.

– És mik voltak azok?

– Én kértem a tizenötös bekezdés szövegezését.

Jess a második oldalra lapozott: …határozottan kijelenti, hogy jelen szerződés semmilyen fizikai kontaktusra nem kötelezi A és B alanyokat a kísérleti szakasz során, és minden ilyen értelmű érintkezés kizárólag A és B alanyok közös, bizalmas döntése, kívül áll jelen szerződés hatályán. A Kromantika Részvénytársaság minden alkalmazottja, vezetői és igazgatótanácsának tagjai mentesek bármilyen felelősség alól az A és B alany közötti fizikai érintkezések és azok esetleges következményei vonatkozásában.

Jess feminista énje megtapsolta Rivert a tizenötös bekezdés szövegezése terén elért elévülhetetlen érdemeiért, hiszen így nem érez majd kényszert, hogy fizikailag is közelebb kerüljenek egymáshoz. Ám a lelkében élő, bizonytalan kis állat hangosabban nyüszített. Vajon River azt akarta írásban látni, hogy nem muszáj egymáshoz érniük? Hölgyeim és uraim: íme, Jessica Davis lelki társa.

Erre csak egy dolgot lehetett mondani:

– Értem. Tehát nem azért kapom a pénzt, hogy B alanyt kényeztessem.

Omar szemlátomást elnyomott egy mosolyt, aztán bólintott:

– Így van.

– Emellett, amennyiben képtelen vagyok visszafogni a libidómat – folytatta Jess –, továbbá Riverről is bebizonyosodik, hogy vér folyik az ereiben, és netalántán teherbe esem, nem a maguk sara lesz.

River ugatva köhintett egyet, Omar pedig a szája elé emelte az öklét.

– Így van.

Jess álságos mosolyt vetett Riverre.

– Innentől nincs miért aggódni. Remek kiegészítést eszeltél ki, Americano.

– Kifejezetten szükségesnek éreztem ezt a magyarázatot – felelte a férfi mereven.

Jess ismét Omar felé fordult.

– Egy dolgot nem látok itt, és ez talán jó is, azt hiszem – de én azért írásban is szeretném látni: nem akarom, hogy a lányomat bármire is kötelezze ez a szerződés. Nem akarom, hogy fotózgassák, vagy részt kelljen vennie a programok és interjúk bármelyikén.

– Egyetértek – vágta rá River. – A gyerekeket tartsuk távol az ügytől.

Olyan hangsúllyal mondta, mintha egy krétát csikorgatott volna a táblán, Jessnek azonnal ugrania kellett.

– Egyszerűen semmilyen méretű embert nem tűrsz magad körül, vagy csak…

River zavart mosollyal nézett rá:

– Most támogassalak ebben, vagy ne?

Jess ismét Omar felé fordult.

– Hozzátehetjük?

Omar lefirkantott egy megjegyzést a szerződés előtte lévő példányára.

– A mi részünkről írásba adhatom ezt – jegyezte meg óvatosan és precízen –, de arra nem lesz ráhatásunk, miket ír a sajtó, ha valami újságíró rájön, hogy magának van egy gyereke. Csak annyit ígérhetek, hogy a Kromantika semmilyen módon nem utal a létezésére, sem a sajtó munkatársai, sem a befektetőink vagy a megbízottaink előtt.

– Az én részemről majd gondoskodom erről, és távol tartom a reflektorfénytől, csak nem akartam, hogy azt feltételezzék, őt is reklámbábunak használhatják.

Omar gyors pillantást vetett a mellette ülő férfira. Látta, hogy az ügyvéd arca egy pillanatra elfelhősödik, miközben hangtalan kommunikációt folytattak valamiről Daviddel. Elég hosszú idő telt el ahhoz, hogy Jess rádöbbenjen, milyen szemét kijelentés volt az iménti. Hiszen közel jártak hozzá, hogy elérjenek valamit, amiben hosszú évek során szakadatlanul hittek.

Szerette volna kissé kozmetikázni a dolgot, de a pillanat tovaszállt. Omar folytatta:

– Átvezetem ezt a változtatást, és a szerződést mielőbb átküldetem önhöz.

– Remek, köszönöm a…

– Ami azt illeti – vágott közbe River, aztán habozott. Megvárta, míg Jess ránézett. És amikor ez megtörtént, a nő mellkasa összeszűkült, a vére pedig olyan sűrű lett, hogy megakadt az ereiben. – Előtte még igazolni szeretném – kezdte nehézkesen, majd Jess legnagyobb zavarára, így fejezte be: – a teszteredményeket.

Ez most komoly? Most akarja igazolni? Amikor már majdnem kész a szerződés, és Jess kis híján aláírta, hogy három hónapon keresztül az álbarátnője lesz?

– Mi most… de… hát azt hittem, hogy ez már megtörtént.

– Igen, a nyálmintával már validáltuk – szögezte le River sietősen. – De szeretnék egy gyors vérmintát is venni, és ránézni a lizátumra az enyémmel együtt.

Jess arcbőre önkéntelenül felforrósodott a gondolatra, ahogyan az ő és a férfi vérmintája nagy egyetértésben fekszenek egymás mellett egy laboratóriumi centrifugában.

– Persze. Mindegy.

A férfi tekintete Jessébe olvadt, akinek tudomásul kellett vennie, hogy pirulását nem sikerült palástolni.

– Persze – ismételte River, és a szája sarka felfelé görbült. – Mindegy is. Kövess, kérlek.

Már minden felszerelés elő volt készítve egy tálcán, mellette két szék. Steril üvegcsékkel teli kis állvány. Érszorító, tű, alkoholos vatta, géz meg egy ragtapasz. Miközben várták az ápolót, River hosszan mosta a kezét a csapnál, megtörölte az odakészített papírtörülközők egyikében… Aztán nekiállt felhúzni egy pár nitrilkesztyűt.

– Te csinálod? – Jesst úgy futotta el a felismerés, mintha kalapáccsal vágták volna fejbe.

A férfi megdermedt, miután a második kesztyű is a helyére került egy halk csattanással.

– Már senki sincs az épületben ilyenkor, aki vért tudna venni. Nem baj?

– Öhm… hogyan?

River röviden felnevetett.

– Bocsánat, ügyetlenül fogalmaztam. Van róla papírom. Nem csak úgy beugrom, mert nincs jobb.

Jess meg akarta őrizni az érzelmi távolságot, azt akarta, hogy szigorúan szakmai jellegű legyen az érintkezésük. De nem tudta megállni, hogy némi játékos élcelődés ne kússzon a hangjába, amikor feltette a kérdést:

– Azt akarod mondani, hogy genetikus vagy, kutatási igazgató, és még arról is papírod van, hogy vért vehetsz?

River arcán mosoly futott át, de végül nyoma sem maradt.

– Annak idején, amikor még vérteszteket folytattunk, nagyon sok egyetemi hallgatót sikerült bevonnunk a helyi egyetemekről. Minden segítő kézre szükség volt. – Jess arcába nézett, majd le, a karjára. – És akkor elvégeztem a képzést.

– Nagyon praktikus. A kertben és a konyhában is ilyen jól megállod a helyed?

Ez komolyan egy enyhe pír volt? River eleresztette a füle mellett a megjegyzést, talán azt feltételezte, hogy csak afféle költői kérdés volt, és visszakormányozta kettejüket a tudomány területére.

– Már nem sokat vagyok a laborban. Régen minden adatfájlt láttam, ami onnan érkezett – mutatott a két böhöm berendezésre, amelyek a helyiség túlsó végében álltak. – Most már minden olajozottan megy, nemigen van itt rám szükség.

– Hadd találgassak – mondta Jess –, mindenhová téged zargatnak el tárgyalni.

River mosolyogva bólogatott.

– Például a végeérhetetlen befektetői értekezletekre.

– Megéri nekik a szexi tudóst küldeni, mi? – Jess ezt abban a szempillantásban visszaszívta volna, ha lehet.

River az eszközökkel teli tálcára bámulva nevetett, aztán intett Jessnek, hogy üljön le, és, te jó ég, hirtelen ezer fok lett a laborban.

– Megtennéd… – River Jess bal karjára mutatott, hogy tűrje fel a blúza ujját.

– Persze. Elnézést. – Sután felrángatta, egészen a bicepszéig. River gyengéd, tökéletesen nyugodt mozdulattal fogta meg a könyökét, aztán közelebb húzta magához a karját, és végigfuttatta a hüvelykujját Jess könyökhajlatán, szakavatott tekintettel követve a vénái által kirajzolt térképet. Jess – sokkal kevésbé szakavatottan – bámulta egyfelől a férfi szemét, másfelől igyekezett tudomást sem venni a karja belső felén megjelenő libabőrről. A legjobb szó erre az egészre nem más, mint az abszurd.

Jess azon vette észre magát, hogy előrébb hajol, és azt kívánja, bárcsak a férfi ismét ránézne.

– Nagyon szép szemed van. – Jess nagy szusszanással szívta a levegőt. Ezt nem szándékozott hangosan kimondani. Megköszörülte a torkát. – Elnézést. Gyanítom, sokszor hallottad már.

River hümmögött.

– És vajon miért mindig a pasiknak jutnak a sűrű szempillák? – folytatta Jess. – Pedig őket aztán tényleg nem érdekli!

A férfi szája sarka megrándult, talán újabb mosoly készülődött.

– Az élet egyik fájdalmas igazságtalansága. – Úgy tűnt, elégedett a vénatérképpel, mert az érszorítóért nyúlt, és körbetekerte vele Jess felkarját. – De elárulok egy titkot – tette hozzá összeesküvő modorban, egy pillantást vetve Jessre, majd újra vissza a karjára. – Inkább vágjanak gyomorszájon, mint hogy a szemembe essen egy is a szemét szempilláim közül.

Jessből kitört a nevetés. River tekintete visszavándorolt az arcára, most egy kicsit tovább időzött, és a nő úgy érezte, a zsigerei tótágast állnak. Annyira jól nézett ki ez a fazon, hogy az már szinte őrjítő.

A gondolatai kiülhettek az arcára, mert a férfi mosolya lassanként tovatűnt, és a figyelme visszaterelődött Jess karjához. Letépett két szelet alkoholos törlőt, és gondosan megtörölte a bőrt.

– Szorítsd ökölbe. – Halk morgás volt csupán.

Vajon szörnyű ötlet volt?

River a tűért nyúlt, és a hüvelyk- és mutatóujja gyakorlott mozdulatával levette róla a védőkupakot. Igen, szörnyű ötlet volt.

Valahogy el kellett terelnie a saját figyelmét.

– Mi a sztori? – kérdezte.

– Milyen sztori? – River előrehajolt, és olyan ügyesen szúrta be a tűt a bőr alá, hogy alig érződött.

– A te sztorid. – Jess megköszörülte a torkát, és elfordította a tekintetét a tűről. – Az eredettörténet.

River kiegyenesedett, amikor a fiola megtelt.

– Ezzel kapcsolatban?

– Aha.

– Lisa nem mesélt az első időkről? – A férfi a szemöldökét ráncolva nézett le Jess karjára, talán arra gondolt, hogy később felelősségre vonja a mulasztásért Lisát.

– De igen, mesélt. Arról, milyen vizsgálatokat folytattál a vonzalommal kapcsolatban – helyesbített Jess gyorsan, és természetesen semmi szín alatt nem nézte meg a férfi torkát, hogyan moccan az ádámcsutkája nyelés közben. – Meg a hosszú távú párkapcsolati boldogságról. De engem még ennél is jobban érdekel, milyen gondolatmenettel jutottál el oda, és hogyan jött az ötlet.

A férfi leválasztotta az első fiolát, és hüvelykje gyakorlott mozdulatával rápattintotta a kupakot, miközben egy másik fiolát igazított az előző helyébe a bal kezével. A kézügyessége zavarba ejtő szexuális képzeteket keltett.

– Arra gondolsz, vajon mi vihetett arra egy ekkora seggfejt, mint én, hogy éppen a szerelem ügyében vizsgálódjon?

– Nem tudom eldönteni, hogy most azt akarod-e elérni, hogy rosszul érezzem magamat, de hadd emlékeztesselek: ebben a szobában mondtad azt a barátodnak rólam, hogy „átlagos” vagyok.

River kis mosollyal az égre emelte a tekintetét.

– Nem számítottam rá, hogy hallod.

– Vagy úgy. Akkor persze nem sértő.

– Tudod… – A férfi tekintete feljebb siklott, végig Jess mellkasán, nyakán, arcán, majd végül vissza a karjára. – Tudod, tökéletes tesztalany vagy. Tudományos nézőpontból nem sértés az „átlagos”. Hiszen éppen ezt keressük. – Jess talán csak képzelte a tompa fényben, de mintha River fülének csücske egy szemernyit pirosabbra színeződött volna. Levette a második fiolát, és könnyed mozdulattal felillesztette a harmadikat, enyhítve az érszorító feszességén. – Egyébként pedig nagyon zsúfolt reggelem volt. – Aztán magában mosolyogva hozzátette: – És valószínűleg kiakasztott, ahogy viselkedtél velem.

– Jaj, istenkém.

River halkan nevetett.

– Ne már! Csak vicceltem. Mindkettőnk számára nyilvánvaló, hogy eleinte egyikünk sem kedvelte a másikat.

– Nem örültél, mikor megállítottalak a Twiggsben.

– Megijesztettél – felelte River, nem nézve Jessre, aztán megköszörülte a torkát. – Sokszor nagyon elmerülök a gondolataimban. Talán már te is észrevetted, hogy néha elég… – újra elmosolyodott, de csak röviden; megjelent, és már ott se volt – intenzíven koncentrálok.

– Egyszer-kétszer feltűnt.

River ügyesen leválasztotta az utolsó fiolát is.

– Amikor egyetemre jártam, David laboratóriumában dolgozott egy Rhea nevű nő.

Egy nő, futott át Jess agyán. Hát persze.

– Bizonyos szempontból riválisok voltunk.

Abból, ahogy ezt hozzátette, ordított, hogy Riválisok, akik dugtak.

River kihúzta a tűt, és az apró sebet gyorsan befedte egy kis négyzet alakú gézdarabbal. Szilárdan a helyén tartotta a hüvelykujjával, a többi ujja lazán körbevette Jess karját.

– Egy este egy házibulin elkezdtünk beszélgetni a Humán Genom Projektről, amit a kilencvenes években folytattak.

– Ahogy bulikban szoktátok, ugye.

River felnevetett, és a teli torkú, őszinte hang hirtelen abszurd erotikus hatást keltett. Mint valami fenekelős játék.

– Igen, ahogy szoktuk. Arról beszélgettünk, milyen következményekkel jár, ha ismerjük az összes gént, és hogy ezt az információt hogyan lehet manipulálni. Például megoldható volna-e, hogy egyes állásokra a genetikai profiljuk alapján szűrjük ki a legalkalmasabb jelentkezőket.

– Engem ez a Szép új világra emlékeztet.

– Igen? – River a géz alá kukkantott, ellenőrizte, mennyire vérzik a seb, újabb géz négyszögért nyúlt, aztán egy kis darab ragtapasszal odaerősítette. – Mindenesetre sokat ittunk, és végül előálltam azzal, hogy szerintem a szexuális vonzalmat ki lehet mutatni a DNS segítségével. Rhea nevetett, és azt mondta, hogy ez a legnagyobb marhaság, amit valaha hallott.

Jess rámeredt, várva a folytatást. Az iménti nevetés forrósága lassan csillapodott.

– Ennyi?

– Nem, nem épp ennyi – vigyorgott félénken River. – Valódi tudományos vállalkozássá nőtte ki magát, de ha arra gondolsz, hogy a projekt ötlete egyetlen villanás alatt megszületett a fejemben, mert egy nő kigúnyolt, nem tévedsz túl nagyot. Viszont mindez mégsem a bizonytalanság és a hiúság szupererős megnyilvánulása, mert rögtön őszinte kíváncsiság kerített hatalmába. Mint egy fogadás. Miért gondolja, hogy az emberekről lehetséges olyan profilt alkotni, amelyből kiderül, hogy inkább mérnöki vagy grafikai tervezői munkára alkalmasak, de az emberi kapcsolatok terén nem? Hiszen nem mindkettő az alkalmasságról meg a kielégülésről szól?

Van benne valami.

River megint lehajtotta a fejét, és csendesen nevetett, miközben megírta a címkéket.

– De nem Rhea volt az utolsó, aki nevetségesnek találta az elképzelést.

– Hogyhogy?

– Képzeld csak el, hogy valaki egy viszonylag nagyra becsült fiatal genetikus, és híre megy, hogy azt tervezi, a szaktudását arra akarja fordítani, hogy kiderítse, ki kibe fog beleszeretni.

– Szemétkedtek veled az emberek?

River oldalra billentette a fejét egyszer-kétszer, igen is, nem is.

– A tudósok sokszor nagyon kritikusan viszonyulnak ahhoz, hogy mások milyen kérdésekre szánják az idejüket és szaktudásukat.

– Ez kicsit hasonlít arra, amiket Fizzy tapasztal irodalmi körökben.

River szemöldöke felszaladt.

– Igen? Tényleg?

– El sem hinnéd, mi mindent mondanak neki amiatt, hogy romantikus könyveket ír. Szemétnek és bűnösnek bélyegzik, mintha szégyellnie kellene őket. Néha még az interjúkon is. Volt már, hogy megkérdezték, az apja mit gondol róla, hogy ő szexjeleneteket ír le.

– Igen, értem. Előbb-utóbb minden ismerősöm megkérdezte: „Ennyire elkeseredetten akarsz csajozni?” Nyilvánvalóan nem tudták, hogy 2018-ban az amerikaiak tizenöt százaléka használta a randialkalmazásokat, és évente körülbelül hárommilliárdot fizettek ki értük. Képzeld csak el, ahogyan az a tizenöt százalék mostanra felszaladt negyvenkét egész öttized százalékra…

– A tizennyolc fölötti, nem házasságban élők jelenlegi százalékos aránya.

A tekintetük találkozott, és röviden egymásba kapcsolódott, miközben megosztoztak ezen a – meglepően érzéki – pillanaton, két, súlyosan adatbolond ember között.

– Aha. – Jess tekintete elfordult egy pillanatra, aztán újra Riverre nézett. – Biztos vagyok benne, hogy te nevetsz majd utoljára, és szerintem ez remek. – Mivel River hitetlenkedve nézett rá, hozzátette: – Komolyan. Csak… – Jess arca megrándult, mert a nyilvánvaló kérdés úgy függött köztük, mint egy szélben ringatózó figyelmeztető jelzés. – Bosszant, hogy nem hiszek az eredményünkben?

– Nem igazán. Csodálom a természetes kételkedést benned. – Aztán némiképp önelégült vigyorral így folytatta: – Nekünk meg már bőven van elég adatunk, hogy higgyünk abban, amit csinálunk. Csak azt kell eldöntened, akkor mit gondolj majd, ha megérkezik az eredmény ugyanezzel a pontszámmal.

– Te mire számítasz?

– El fogom hinni, ha az az eredmény, hogy biológiailag összeillünk, de nem vagyok egy tudományos zelóta, nem vagyok fanatikus, Jess. Pontosan tudom, milyen szerepe lehet a választásnak. – Lehúzta a kesztyűjét, és a tálcára ejtette. – Senki sem fog kényszeríteni, hogy szerelmes legyél belém.

Most, hogy lefelé nézett, Jess tüzetesebben is szemügyre vehette. A sima, olajbarna bőrt, a sötét borostát, a telt ajkakat. Nem tudta biztosan megállapítani, de a korát a harmincas évei közepére saccolta. Feltett egy mentális filtert a képre, és elképzelte a férfit deresedő halántékkal és a szeme sarkából induló nevetőráncokkal.

Fészkelődött egy kicsit, mert mellbe vágta a hirtelen fájdalom.

– Mi volt az első reakciód, amikor megláttad a legelső, kilencven fölötti kompatibilitási pontszámot?

River egy újabb kesztyűt húzott fel.

– Megrémültem.

Ez… nem az a válasz volt, amire Jess számított. Követte a férfit a tekintetével, aki a fiolás állványt a vegyszerszekrényhez vitte.

– Megrémültél? Komolyan?

– A kilencven fölötti eredmények az a világ, amely teljességgel megjósolhatatlanul működik. – Elhelyezte az állványt, és Jess felé fordulva elkezdte lehámozni magáról a kesztyűt. – Már nagyon szép példákat láttunk a kompatibilitásra kilencven alatt is. A viselkedéssel és hangulattal összefüggő értékek alakulását. Egyszerű lineáris vonalban haladtak. De nem tudtuk, mire számítsunk afölött. Vajon lineáris maradhat? És érzelmileg mi várható? Egy kettős görbületű függvény tűnt a legvalószínűbbnek – hogy az érzelmi elégedettség idővel laposabbá válik valahol nyolcvan fölött, és megjelenik az aszimptotája. De attól, hogy elképzeltem, hogy a magasabb biológiai kompatibilitás mellett esetleg alacsonyabbá válik az érzelmi összehangoltság – egyszerűen megrémültem. Nem célunk a teljesen harang alakú görbe, de egyszerűen nincs is elég adatunk.

Olyan hirtelen hallgatott el, kipirulva, mint aki hirtelen meghallja a saját hangját, és tudatosul benne, milyen szóáradatot zúdított a másikra.

Jess, aki végképp nem volt felkészülve egy zavarba esett Riverre, félresöpörte a meghatottságot.

– Te aztán tényleg kocka vagy.

– Csak úgy mondom – nevetett önkritikusan River –, ha az aktuális érzelmi kompatibilitás csökken a magasabb DNSDuo-értékek esetén, akkor ez szűkíti a lehetséges egyezések körét, és nehezebben tudunk amellett érvelni, hogy helyesen mutattuk ki őket.

– De nem ez történt – így Jess. – Igaz? Mind együtt vannak, és boldogok.

– Azok, akikről tudunk, igen. De ahogy mondtam, csak épp néhány adatunk van a skála tetejéről.

Leült a vegyszerszekrénynél, és új pár kesztyűt vett elő, alkohollal befújta, és egy másodikat is felhúzott az elsőre.

Nem sok esélyt hagy a véletlennek. Még Jess is pontosan tudta, hogy a minta-előkészítésnek ezt a részét akár a laborasztalon is végezhetné, de nem lepte meg, hogy River ennyire steril környezetet teremt. Ám a gyomrában eddig is feszülő nyugtalanság forrásponthoz ért: muszáj lesz valami magyarázatot kapnia rá, ha az eredmény újra kilencvennyolc lesz.

Még akkor is, ha kezdte úgy érezni, hogy River Peña talán mégsem a legrémesebb ember, akit valaha a hátán hordott a föld.

Állával a két egyforma gép felé bökött, amelyek a helyiség túlsó falánál magasodtak.

– Az ott a két DNSDuo?

River röviden odapillantott, és bólintott.

– Igen kreatív elnevezésük Egyes és Kettes DNSDuo. – Jess hallotta a hangján, hogy elmosolyodik. – Ketteske gyengélkedik. Jövő héten jönnek a szerelők. Remélem, májusra újra régi fényében tündököl. Nyugodtan maradj, ha úgy tartja kedved – tette hozzá –, de a vizsgálat nyolc órát vesz igénybe, az adatokat csak reggel tudjuk elemezni.

– Akkor igen vad péntek este elé nézel! – tréfált Jess.

De így, hogy River háttal állt, még azt sem lehetett megmondani, hogy elmosolyodott-e egyáltalán. A testtartásából arra lehetett következtetni, hogy újra erősen koncentrál.

– Egyébként is legtöbbször itt vagyok ilyenkor.

– Mondta az álompasas.

A férfi gunyorosan, kurtán nevetett fel – csak annyira értékelte a poént, amennyire Jess várta. Rájött, hogy udvariasan útilaput kötöttek a talpára, ezért felállt, és megigazította a ruhája ujját.

– Azt hiszem, jobb, ha elindulok haza Junóhoz.

– Holnap jelentkezem – mondta River, még mindig háttal. – Mindenképp telefonálok.

Tizenegy

Anya! Tudtad, hogy az első hullámvasutat azért építették, hogy az embereket távol tartsák a bordélyoktól?

Jess felemelte a tekintetét a Google-ról, és megnézte magának a pizsamás hétévest, aki fejjel lefelé lógott a kanapé háttámláján. A haja, ami egyébként majdnem a derekáig ért, most szétterült a párnán, és Galamb, a macska boldogan fészket rakott benne.

– Helló, kisember. Honnan tudod, mi az a bordély?

Juno, aki mindeközben könyvet olvasott, az alól sandított az anyjára.

– Hallottam.

Jess megnézte magának a borítót.

– A gyíkokról szóló könyvtári könyvedben szerepeltek a bordélyok?

– Nem, egy filmben, amit Nagyapával láttunk.

Jess odakönyökölt a félig elfogyasztott tál zabpehely mellé, és a tekintete a Nagyapjára siklott, aki ártatlan arccal ült a társalgóban. A keresztrejtvényét nézegette, és könnyedén vetette oda:

– A történelmi csatornán láttuk. – Lapozott egyet. – Gyakorlatilag dokumentumfilm volt.

– Egy bordélyokról szóló dokumentumfilm, Nagyapa? Ez nem várhatott volna addig, míg Juno, mondjuk, tízéves lesz?

Tótágas Juno győzelmesen mosolygott fel az anyjára.

– Abban a szótárban kerestem meg, amit tőled kaptam.

Francba.

Galamb alig egy másodperccel azelőtt ugrott le a kanapéról, hogy Juno lecsusszant onnan, és kuncogó, gyűrött kupacként ért padlót. Most, hogy újra fejjel fölfelé került, megrázta a haját, ami gubancos szénakazalként keretezte az arcát.

– Billy, a Kölyök szerepelt benne.

Jess újra a Nagyapjára nézett.

– A vadnyugat fiai? – hitetlenkedett. – A hétéves lányom A vadnyugat fiait nézte…

– Mentségemre szóljon – Nagyapa most sem vette a fáradságot, hogy felnézzen –, hogy megint a Jégvarázst néztük, de elaludtam. És mire felébredtem, a kisasszony csatornát váltott, és lekötötte a film. Talán vissza akarjuk fogni Juno történelmi érdeklődését?

Juno odapattant Jess mellé, és a laptop képernyőjére nézett. Jess éppen az utolsó szalmaszálba kapaszkodott: szó szerint azt gépelte a keresőbe, hogy második osztály művészeti projekt.

– Én már tudom, mit fogok csinálni – mondta Juno. – Egy vidámparkot építek ragasztószalagból, és lesz benne hullámvasút, körhinta, kicsi, visítozó emberek meg egy óriáskerék is.

– Kicsim, nagyra becsülöm, hogy ilyen szép terveid vannak, de ez óriási munka ám! – Jess elhallgatott. Elképzelte, ahogyan ötszáz parányi, ragacsos alkatrész megragad Junón, rajta, a bútoron, a macskán. – És emellett egy picit félnék bevallani Mrs. Kleinnek, milyen módon jutottál hozzá az inspirációhoz.

– De nem árulom el neki, hogy tudom, mit jelent a bordély!

– Akár azzal is kezdhetnénk, hogy nem mondogatod folyton ezt a szót. – Jess egy hajtincset Juno füle mögé simított. – Mit szólnál egy hőlégballonos kollázshoz? Kivághatnánk a képeket innen-onnan, és felragaszthatnánk egy kartonlapra.

Juno szemlátomást nem találta csábítónak az ötletet.

Jess újra a képernyő felé fordult, és a lehetséges projektek listájára kattintott.

– Ezek a szélforgók szépek. Vagy egy híd jégkrémpálcikákból?

Juno a fejét rázta. Az eltökélt ráncokat mintha odatűzték volna a homlokára. Jó, hogy látlak, Alec. Elvett egy könyvet az asztalon lévő kupacból, és odalapozott benne a világ tíz legjobb vidámparkját felsoroló fejezethez.

– Valami igazán menőt akarok kitalálni, és benevezek vele a North Park-i Művészeti Fesztiválra. – Juno csillogósra festett körmű mutatóujjával egy régi fotóra bökött. – Ez a Gravitációs hullámvasút. Azért építette az a mérnök, hogy az emberek inkább ide menjenek, ahelyett – közelebb hajolva, suttogva fejezte be a mondatot –, hogy a bordélyokba mennének. – Majd felegyenesedve, rendes hangerővel folytatta: – De nem ezt akarom megépíteni, mert ez csak kilenccel ment, ami csak hárommal több, mint Nana kiskocsija, amikor eltörte a térdét.

Nagyapa kuncogni kezdett az asztalnál.

– Féltem is mindig, nehogy legyalulja vele a fél várost!

Juno odalapozott, ahol egy élénk színre festett hullámvasút szerepelt, akkora hurokkal, hogy Jessnek a látványtól is felfordult a gyomra.

– Szerintem a Varázshegyet építem meg – merengett Juno. – És így, hogy többé nem kell a Twiggsben dolgoznod, nem megyünk el oda holnap a „Próbáljunk ki valami újat!”-vasárnapon?

Jess előző este felhívta Danielt a Kromantikától hazafelé jövet. Szinte megkönnyebbültnek hangzott, amikor Jess bejelentette, hogy fel akar mondani. Az elmúlt napokban nem sok baristatehetséget fedezett fel Jessben.

– Az nagyon hosszú utazás – felelte Junónak.

– Mehetnénk vonattal is – énekelte Juno.

– Nem tudom, a vonatok egyáltalán elmennek-e odáig – énekelte neki vissza Jess.

A kislány közelebb hajolt, és az orrát Jesséhez nyomta.

– Mennek. Nagyapa megnézte.

Jess ismét szigorú pillantást vetett a bűnös irányába, de Nagyapában nyilvánvalóan nem munkált elégséges mértékű lelkifurdalás ahhoz, hogy felnézzen a rejtvényéből.

– Elég magas vagy egyáltalán ahhoz, hogy felülj rá?

– Majd magasítást teszünk a cipőjébe – vetette fel Nagyapa, mire Juno fülsértőt visított, és odarohant, hogy megölelje.

Jess a halántékát masszírozta. Amikor a telefonjára nézett, éppen vibrálni kezdett, és egy ismeretlen szám jelent meg a kijelzőn. Ki lehet az szombat reggel negyed kilenckor?

Nem telt bele sok idő, és az elméje ködös ablakát tisztára törölte a józan ész. River.

Fel kéne vennie. Tényleg. Valószínűleg megvannak az eredmények. De képtelen volt rávenni magát, hogy végighúzza az ujját a kijelzőn. Hagyta, hogy vibráljon, míg be nem kapcsolt a hangposta.

Nem a pánik kerítette hatalmába, ha arra gondolt, hogy késő este beigazolódott az adatok helyessége. Épp ellenkezőleg: hajnali kettőig éberen feküdt, és azon gondolkodott, mihez kezd a pénzzel. Főiskolai előtakarékosság. Jobb hallókészülék Nagyapának. Egy kis tartalék a bankban. Jess most, hogy megtette a lépést, és aláírta a szerződést, már nem akarta, hogy bárki elragadja tőle.

A telefon képernyője elsötétült. Várakozott… várakozott. Nem jött hangpostaüzenet. Remek. Majd visszahívja.

Visszafordult a laptop felé, az ujja szórakozottan keringett a billentyűk fölött. Eddig ellenállt a kísértésnek, de túl nagy volt a csábítás. Begépelte a keresőmezőbe, hogy dr. River Peña, majd megnyomta az entert. Az eredmények betöltötték az egész oldalt: tudományos cikkek, bejegyzések a San Diegó-i Egyetem öregdiákoldalain, díjak. LinkedIn, ResearchGate. Rákattintott a képekre, és az alacsony felbontású indexképek betöltötték a képernyőt. Az első fotó az egyetemen készült, a képaláírás szerint abban az időben, amikor posztdoktorkutatóként dolgozott az egyetem orvosi genetikai intézetében. Voltak köztük újabbak is: például befektetők társaságában a különféle adománygyűjtő rendezvényeken. Mindegyiken könnyednek látszott. Mindegyiken mosolygott. Jesst annyira felkészületlenül érte a ráncolódó szemkörnyéki bőr és a tökéletes, ferde mosoly látványa, hogy elöntötte valami forró, védekező harag. Látta már nyomait ennek a mosolynak, de legtöbbször úgy, hogy önelégült vigyorgásba és zavart nevetésbe ment át. Ilyennek még egyszer sem látta: vidámnak és őszintének. És úgy, hogy egyenesen neki szólt volna.

– Óóó, ki az?

– Nem érdekes. – Lecsapta a laptop tetejét, és a rajzfilmbéli bűnözők kifinomultságával leplezve bűntudatát, kézbe vette a kávéscsészéjét. – Csak egy… – Hirtelen feleszmélve, újra kinyitotta Juno könyvét. – Tehát akkor a hullámvasútnál tartottunk?

A lány óvatosan végigmérte az anyját. Először gyanakvás terült szét az arcán, de hamarosan átvette a helyét a felismerés, hogy zöld utat kapott.

– Igen!

Összecsapta a könyvet, majd a többivel együtt felnyalábolta, és elrohant velük a szobája irányába.

– Megnézem a vonatmenetrendet az iPadeden, jó?

Jess már éppen vitába szállt volna vele, de a telefonja újra vibrált. Ugyanarról az ismeretlen számról érkezett üzenet.

Együtt vacsorázhatnánk?

(River.)

Jess tüdejét hirtelen héliummal töltötték meg.

Ez azt akarja jelenteni, hogy megismételted az eredményt?

David most küldte az adattáblát.
Azért hívtalak, hogy elmondjam.

De ez azt jelenti, hogy igaz?

98, igazolva.

Jess a telefonját bámulta, miközben a szíve úgy döntött, kitör a testéből. Lüktetett, hánykolódott, ökölcsapásokat mért Jess bordáira. Tehát igaz.

Valóság.

Tudta, hogy most neki kellene válaszolnia valamit, de az ujjai és az agytekervényei mintha megbénultak volna. Hogy egy kicsit húzza az időt, elmentette a számot a telefonjára, Americano, Vérvizsgálat név alatt.

Végül megjelent a három pötty, jelezve, hogy River ír valamit.

Szabad vagy ma este?

Jess lassan, egyszerre csak egy betűt írva, nagy nehezen válaszolt:

Bahn Thai. Park & Adams.
7:30

A hátsó utcában parkolj le.

– Tizenegy betű – hallotta Nagyapa hangját a helyiség túlsó feléből. – Az első S. „Probléma”.

Jess letette a telefont, és két, letámasztott alkarjára támasztotta a fejét.

– Slamasztika – felelte.

– Most őszintén, Jessica, azóta nem láttam ilyen pánikrohamot, hogy beleírtam Nicoline-t a Véletlen menyasszonyba. – Fizzy hátrált egy lépést, hogy megszemlélje a sorban minimum száznegyvenkettedik átöltözés eredményét. – És te még csak nem is egy viktoriánus kori hamis szűz vagy, aki azt próbálja kitalálni, mit viseljen a menyegzője éjszakáján. Vegyél vissza egy hangyányit.

Jess a tükörképét nézte, önmaga szebben stilizált verzióját, aki már-már nevetségesen idegennek látszott a szivacsos melltartóban és a V nyakú pulóverben, amelynek V-je olyan mély volt, hogy talán a pokol legmélyéig is leért.

– Fizzy, ezt egyszerűen nem vehetem fel.

– De miért?

– Hol is kezdjem? – mutatott Jess a tükör felé. – Például majdnem látszik a köldököm.

Fizzy pislogott.

– És miért baj az?

Jess lehúzta magáról a felsőt, és az ágyra dobta, majd a vékony vászonból készült, hosszított vonalú blúz után nyúlt, amit tavaly nyáron vett Los Angelesben. Nem egészen olyan volt az összkép, mint legutóbb, így, hogy Fizzy szivacsos melltartója is a blúz alatt rejtőzött, de még Jessnek is el kellett ismernie, hogy mindhárman (Jess és a mellek) szemet gyönyörködtetők.

Egy többsoros nyaklánccal koronázta meg a látványt, a blúz elejét betűrte a sötét farmer derékpántjába, és Fizzy felé fordult.

– Na?

A barátnője tetőtől talpig végigmérte, cseresznyepiros ajka mosolyra húzódott.

– Ránézésre dögös. És hogy érzed magad?

– Mint aki mindjárt hányni fog.

Nevetett.

– De hiszen csak egy vacsora – nyugtatta Fizzy. – A szomszédban. Eszel egy kis tom ka levest, aztán rá egy kis kacsahúsos curryt, és ha bármikor eljön a pont, hogy úgy érzed, hibát követtél el, ott hagyod a fickót fizetni, te meg hazajössz. Hallgass az ösztöneidre. Mi itt leszünk.

És ebben nem volt semmi túlzás: tényleg pontosan ott voltak. Jess azt az éttermet választotta, ami ott volt a kerítésük túloldalán, ami azt jelentette, hogy már ott ült, amikor River felbukkant. Öt perccel korábban érkezett, de meglepett arckifejezése alapján Jess arra következtetett, hogy arra számított, ő lesz az első, és a jelenlétével keresztülhúzta a tervét, hogy leül, kényelembe helyezi magát, és könnyedén várakozik, míg a nő megérkezik.

River megtorpant, amikor meglátta Jesst. Szemlátomást teljesen felkészületlenül érte a nő jelenléte.

– Ó! – Körbenézett a járdán. – Én… Elnézést! Azt hittem fél nyolcat beszéltünk meg.

Jess megajándékozta magát egy gyors szemlével. Annak ellenére, hogy szombat volt, feltételezte, hogy River munkából érkezett – sötétkék nadrág és nyitott gallérú fehér ing volt rajta –, de mindegyik darab frissnek látszott, és kuszán göndörödő haját is mintha az imént mosta volna meg.

– Jól emlékeztél. Itt lakom. – Balra mutatott, és a férfi tekintete követte az ujja vonalát az épületig.

– Aha. – Kihúzta a széket, leült a kis asztal túlsó felére, és röviden ő is belemerült asztaltársasága vizsgálatába – a tekintete tetőtől talpig végigsimogatta Jesst, útjában tömény forróságot keltve. Megköszörülte a torkát. – Milyen praktikus!

A felszolgáló megállt az asztaluk mellett. Rama, az izmos, huszonéves srác Jess hőse volt, mert nemegyszer letessékelte már az embereket Mr. Brooks lépcsőjéről. Most levigyorgott rá a magasból, és jelentőségteljes pillantást vetett Riverre.

– Helló, Jess! Ki a barátod?

Ezáltal a szükségesnél lényegesen nyilvánvalóbbá vált, hogy Jess sohasem jött még ide más férfi társaságában.

– Hagyd, Rama. Ő River.

A két férfi kezet fogott, és River alaposan végigmérte Ramát, míg vizet töltött a poharukba.

– Adjak még egy percet?

– Igen, jó lenne, kösz.

Amikor Rama otthagyta őket, hogy áttanulmányozzák az étlapot, Jess felemelte az állát.

– Munkából jössz?

River az ajkához emelte a poharat, és Jess a legkevésbé sem törődött vele, hogyan nyílik résnyire az ajka, és ér a pohárhoz. Az ádámcsutkáját sem nézte meg, ahogy megemelkedik nyelés közben.

– Hazaugrottam átöltözni. – Jess vigyorára vigyorgással reagált. – Nincs partnerem, gyerekem vagy háziállatom. Nagyjából a munka az egyetlen, amim van.

– Ez veled született tulajdonságod?

A két szemöldök összébb húzódott, és Jess látta rajta, hogy komolyan elgondolkozik a válaszon.

– Még az is lehet. Azt hiszem, amikor megszülettek a vonzalommal kapcsolatos tanulmány első eredményei, a kíváncsiságom… elhatalmasodott rajtam. Nehezen tudtam bármi másra gondolni.

– Ami azért fura – mutatott rá Jess –, mert egész nap a randikon és kapcsolatokon gondolkodsz, de sohasem a sajátodon.

– Egy kicsit távolságtartóan szemlélem – tűnődött River. – Annyira belemerültem a specifikus allélek és genetikai variánsok tanulmányozásába, hogy nagyon könnyű volt figyelmen kívül hagynom a tágabb képet, körülbelül egy-két évvel ezelőttig.

Jess nem tudta eldönteni, hogyan fogalmazza meg a következő kérdést, így hát végül csak úgy kibukott belőle:

– Kellemetlen számodra, hogy ez lett az eredmény?

River nevetett, és újra ivott. Rama ekkor tért vissza.

– Kész vagytok, srácok?

– Rama megmentett – jegyezte meg Jess.

River a szemébe nézett.

– Igen, megmentett. – Aztán felemelte a kezét, tenyérrel felfelé, jelezve, inkább Jess rendeljen.

Jess sóhajtott, és felnézett Ramára.

– Tudod, mit kérek.

– Persze. – Rama Riverhez fordult. – És te?

– Mert Jess mit kér?

– Tom ka levest – sorolta Rama – és kacsás zöld curryt.

River a homlokát ráncolta.

– Ó. – Ismét kinyitotta az étlapot. – Mit… mit tudsz még ajánlani?

Jess leesett állal bámult rá.

– Nem mondod, hogy te is ugyanezt akartad kérni!

River az étlapra meredve bólogatott.

– Részeges tésztát esetleg?

– Az is finom – erősítette meg Jess. – Levest kérünk két személyre, és kétféle előételt. – Aztán Riverre nézett. – Kérsz sört vagy valamit?

Úgy tűnt, a férfit őszintén mulattatja, hogy Jess így átvette az irányítást.

– A víz is jó, köszi.

Visszaadták az étlapokat Ramának, és Jess a randipartnerére bámult az asztal fölött.

– De most komolyan: nem hiszem el, hogy te is a kacsát választottad.

– Pedig igen.

Jess nem tudta eldönteni, honnan is érkezett a késztetés, hogy majdnem rátört a visító nevetés, de sikerült egy korty hideg vízzel elnyomnia.

– És te dolgoztál ma? – kérdezte River mereven, szemlátomást abban reménykedve, hogy Jess elfelejtette, miről beszélgettek, mielőtt Rama megérkezett az asztalukhoz. De ha nem akart válaszolni, akkor valószínűleg Jess sem akarta hallani az igazságot.

– A nagyanyám mindig nagyon komolyan veszi, ha nem kell dolgoznom szombaton, akkor családi nap legyen.

– A nagymamáddal élsz? – kérdezte River.

– Igen is és nem is. Nanáé és Nagyapáé a társasház. Ők egy kis házban laknak, én pedig abban a lakásban, túl a kerítésen.

– A lányoddal, igaz? – Szinte kijelentésként hatott. Jess bólintott. – Hogy hívják?

Jess egy pillanatnyi habozás után megrázta a fejét. Nyugtalanság áradt szét benne.

– Tudom, hogy ez a kísérlet viszonylatában tiltott terület – jegyezte meg River. – De ez az én magánkérdésem volt a családodról. Információmegosztás. – Egy pillanatnyi szünet után játékos mosolyt vetett Jessre. – Például nekem két kotnyeles nővérem van, akik mindenbe beleszólnak.

– Ó, akkor te szerencsés vagy. A kotnyeles nők hajtják előre a világ kerekét.

– Ezt imádnák hallani! – River felnevetett, jóindulatú, tiszta hangon. – Mindketten idősebbek nálam: Natalia és Pilar. És folyton hatalmaskodnak felettem.

– A kisöcs. Húha. – Jess ivott egy kortyot a vizéből. – Ezt a fogadást elvesztettem volna.

River szája sarka felfelé kunkorodott.

– Hát az meg hogy lehet?

Rama ismét megjelent az asztal mellett, egy nagy, gőzölgő tál levessel. Kettejük közé tette az asztalra, aztán könnyed csönd állt be, míg kimerték az adagjaikat a tányérjukba, és átadogatták egymásnak a csiliszószt és a fűszereket.

Jess lehajolt, hogy beszívja az étel illatát – a jellegzetes illatú, csípős leves az egyik kedvenc étele volt –, és felfigyelt rá, hogy River szinte a tükörképeként megtette ugyanezt.

A férfi is észrevette, majdnem ugyanabban a pillanatban, és kihúzta magát ültében.

– Miért lepődtél meg, hogy én vagyok a legfiatalabb? – River nem hagyta annyiban a témát.

– A kisebb gyerekekre sokszor kevésbé jellemző, hogy „intenzíven koncentrálnak” – mosolygott Riverre Jess, a férfi saját kifejezését idézve. – Az aggodalmaskodó perfekcionisták nagy átlagban inkább a legnagyobbak közül szoktak kikerülni.

– Értem. – A férfi nevetése mintha végigszaladt volna Jess testén. Aztán lehajolt, és megkóstolt egy kanál levest. A nő tudta, hogy az a mélységesen erotikus nyögés, ami az első korty leves után elhagyta River torkát, a legszebb és a legrémisztőbb álmaiban is kísérteni fog ezentúl.

– És te? – kérdezte a férfi. – Van testvéred?

Jess a fejét rázta.

– Egy szem gyerek vagyok.

River evett még egy kanál levest.

– Akkor azt hiszem, mindketten fogadást vesztettünk volna. Rád azt mondtam volna, hogy idősebb gyerek vagy, minimum egy testvérrel.

– Hogyhogy?

– Felelősségteljesnek, okosnak, lelkiismeretesnek látszol. És olyannak, aki szeret főnökösködni! Elképzelem, hogy utánzod a szüleidet, és…

Jessből horkantva tört ki a nevetés, gyorsan a szalvétája után nyúlt. Maga a gondolat is, hogy Jamie-t utánozza, abszurd volt.

– Elnézést, én csak… – Újra az ölébe tette a szalvétát. – Nem, tényleg egyke vagyok.

A férfi bólintott, aztán szerencsére témát váltott.

– Arról már beszéltünk, hogy én hogyan jutottam el ide – jegyezte meg. – De te hogy lettél statisztikus? Bár elismerem, illik hozzád.

Jess megemelte az egyik szemöldökét.

– Nagyon kompetensnek látszol – tette hozzá River. – Ez megnyugtató. És vonzó.

Jess figyelte, hogyan igyekszik a férfi elkerülni, hogy a szemébe nézzen. Nem tudhatta, de annál, hogy „kompetensnek” nevezi, nemigen találhatott volna szebb bókot.

River letette a poharát.

– És a kérdésemre…

Jess hümmögött, és töprengett egy kicsit, mielőtt válaszolt.

– Számomra megnyugtató, hogy a számok sosem hazudnak.

– De előfordul, hogy félrevezetők lehetnek.

– Csak ha nem tudja az ember, hogy mit keressen. – Jess evett egy újabb kanál levest. – Én mindig is számbolond voltam. Kislányként bárhová mentem, mindig megszámoltam a lépéseimet. Megszámoltam, hány emelete van egy épületnek, hány ablak van emeletenként. Megpróbáltam megbecsülni, milyen magas lehet egy épület, aztán ellenőriztem, amikor hazaértem. És elég volt egyetlen statisztikaórán részt vennem, teljesen beleszerettem. Olyan számokkal szeretek a legjobban dolgozni, amelyek szélesebb körű jelentőséggel bírnak. Földrengéseket vagy természeti katasztrófákat előre jelezni, politikai kampányok sikerét, ügyfél-elégedettségi kérdőívek eredményét vagy…

– Genetikai vizsgálatokét – egészítette ki River halkan.

Ahh… A téma, amit egész idáig sikeresen elkerültek. Jess arca megmelegedett, és lenézve meglepetten állapította meg, hogy a melle sokkal közelebb került az arcához ebben a melltartóban, mint általában. Rémes nőszemély ez a Fizzy. Megköszörülte a torkát.

– Pontosan. Ha az embernek elég adat áll rendelkezésére, mindent ki tud számolni.

– Értem – nyugtázta River hasonlóan halk hangon. – Van valami kielégítő abban, ha az ember mindennap kis rejtélyeket oldhat meg. – Rövid ideig csendben ettek, és Jess azon tűnődött, tévedett-e, amikor úgy látta, hogy River tekintete elidőzött a nyakán meg valamivel lejjebb, a karján…

– Az ott… – hunyorított, és Jess jobb alkarjára mutatott, ahol egy kicsit feljebb hajtotta a ruhája ujját – egy Fleetwood Mac-dalszöveg?

– Ó! – Jess bal keze odalendült, hogy eltakarja a tetoválást. – Igen. – Gyorsan lefelé fordította a karját, de River közelebb hajolt, mutató- és hüvelykujjával átfogta a csuklóját, és úgy mozdította, hogy megnézhesse a finom bőrt.

– „Thunner only happens” – olvasta, majd a tekintetét Jess arcára emelte a rossz helyesírású szóról. Csak akkor dörög az ég. – Thunner?

Jess a szemét forgatta.

– Felicity. – Remélhetőleg a férfi összerakta fejben, hogy a barátnője a magyarázat, elég kimondani a nevét.

Bizonyára igen, mert nevetett, és finoman végigsimította a hüvelykujjával a betűket. Az érintés egyáltalán nem hasonlított az előző esti szakszerű mozdulatokhoz, ez könnyed felfedezésnek hatott. Jess belül olvadozott.

– És újabb kirakósdarab kerül a helyére.

– Rajta… Fizzyn látható a másik sor. „When it’s raining”, ha esik az eső, de nincs h a whenben. – Így, hogy River ezzel a tekintettel nézett rá, és így ért hozzá, Jessnek minden koncentrálókészségét latba kellett vetnie, hogy gondolkodni tudjon, és a gondolatokat szavakká formálja. – A huszonötödik születésnapomon elvitt ünnepelni. Fantasztikus esténk volt, és amikor hazaértem, küldtem neki egy e-mailt, hogy megköszönjem. Nagyon részeg voltam, és Nagyapa olyan viccesnek találta, hogy nem hagyta kijavítanom az elgépeléseket. – Vállat vont. – Utóbb kiderült, hogy elküldtem Fizznek a szám teljes szövegét, amit együtt karaokéztunk, hogy bebizonyítsam, milyen józan vagyok.

River csillogó szemmel nézett újra Jess arcára. És olyan pillantással, ami talán sajnálat is lehetett, eleresztette a karját.

– Jó kis sztori.

Jess nevetve kanalazta ki a levese maradékát.

– Nagyapa alapjában véve szörnyeteg.

– Olyan szörnyeteg, akinek van humora.

– Csupa vicces alakkal vagyok körülvéve – ismerte el Jess.

– Szerencsés vagy.

Volt valami a hangjában, ami megérintette Jesst, és újra a férfi szemébe nézett. Nem pontosan arról volt szó, hogy magányosnak tűnt, de Jess mégis valamiféle sebezhetőséget hallott ki belőle, ami kissé kibillentette.

– Igen, szerencsésnek is érzem magamat. – Kutatott az agyában, mit is mondjon még. – Mesélj nekem a Kromantika vezetőiről. Mindegyiküket régóta ismered?

– Legtöbbjüket az alapítás óta. Davidet, természetesen. Brandon pedig Dave barátja volt még főiskoláskorukból. – Megkevergette a tányérjában lévő levest, és helyet csinált a tányérnak, amikor Rama visszatért a másik fogással. – Igazán szoros viszonyban állunk egymással.

– Volt köztük valaki, aki párt talált magának? – kérdezte Jess, és nekiállt az evésnek.

– Brandon, igen – felelte River. – Így ismerte meg a feleségét… – River felemelte a tekintetét, úgy gondolkodott, és Jess újra alaposan megcsodálta sötét szempillákkal körített, whiskyszínű szemét – …talán a harmadik béta-teszten lehetett. Úgy négy éve. Arany egyezés volt.

– Hűha.

River bólintott, és beletúrt az ételébe.

– Tudom. És ő volt az első, nem kis durranás volt. – De nem akkora, mint ez, függött felettük kimondatlanul. – Meg ott volt Tiffany. Találkoztál vele a katasztrofális tájékoztató estén – tette hozzá egy kacsintással, és Jessből kitört a nevetés. – Ő a vezető adatelemzőnk, és a partnerét, Yunát szintén a DNSDuón keresztül ismerte meg. Ha jól tudom, nyolcvannégyes egyezés volt, és Yuna ideköltözött Szingapúrból, hogy együtt élhessenek.

– Hány országból érkeztek már minták?

River gondolkodás nélkül rávágta:

– Ötvenhétből.

– Hűha.

– Hát, igen. – A férfi megtörölte a száját a szalvétájával, és kifejezetten jó modorúnak és elegánsnak látszott az asztal túlsó feléről figyelve. Vajon Jess rettenetes embernek számított, amiért meglepődött, hogy semmi rettenetes nincs a randijukban? Oldottan tudtak beszélgetni, és még a csöndek sem voltak súlyosak. Semmit sem borított magára, és River kompetensnek nevezte. Ez volt a legjobb randija az elmúlt hét évben.

– És a többi egyedülálló is sokat randizott, akiket érdekelt a dolog.

– Szerinted van köztük valaki, aki szívére vette, hogy neki nem jutott olyan pár, akivel Arany vagy magasabb szintű egyezés van köztük? Például nem szoktatok vállalati szinten amiatt aggódni, hogy túlzott verseny indul, vagy… valamiféle státuszkérdés lesz belőle?

River Jessre meredt, és pislogott néhányat.

– Te aztán jó kis keresztkérdéseket tudsz feltenni.

Jess azonnal szörnyen érezte magát.

– Sajnálom! Én csak… – Uhh. – Bocsánat.

– Nem, dehogy, semmi baj, igazából nagyon… körültekintő vagy.

Jess bőrén bizsergő melegség áradt szét.

– Szeretnék minél többet tudni erről – vallotta be. – Minél többet szeretnék tudni a cégről, és rólad, meg arról, hogy miről mit gondolsz. Ha már így, itt vagyunk. Ahogy mondtam is, őszintén teljesítem a megegyezésünket.

– Tudom. – Úgy tűnt, mintha csendesen méltatná magában Jesst, és új szemmel nézne rá. – És ezt nagyra becsülöm.

– És te? – Jess szíve mintha bokszkesztyűt húzott volna, és belülről balhorgot mért volna a bordáira.

– Nehezen tudom elképzelni, hogy másként legyen. – River a poharáért nyúlt, és ivott egy kortyot. – Azt kérdezted az imént, hogy kellemetlen-e számomra ez a helyzet. Nem. Nem kellemetlen, de be kell vallanom, hogy nem igazán tudom eldönteni, mit gondoljak. Ha komolyan veszem, átrendeződik az egész életem. Ha nem veszem komolyan, azzal egy csapásra mindent eldobok, amiért egészen idáig dolgoztam.

– Ami végső soron éppúgy átrendezi az életedet – nevetett Jess.

River is csatlakozott hozzá.

– Pontosan.

– Hát, ebben az esetben – mondta Jess –, azt javasolnám, hogy indítsuk el a „Nyíltan, de óvatosan” nevű projektet.

River megtörölte a kezét a szalvétájában, és az asztal fölött kezet nyújtott. Jess szívverése dobolni kezdett a fülében, miközben a keze elveszett a nagy tenyér ölelésében. A projekt elindult.

– És most mi fog történni? – kérdezte Jess.

– Gondolom, találkozgatunk, ha van egy kis szabadidőnk – felelte River, mire Jess agya azonnal magas fordulatra kapcsolt, vajon hogyan működik ez majd, és hová vezethet.

És ő mit szeretne, hová vezessen.

– Jól van.

– Egyébként pedig várni fogjuk, Brandon mikor ugraszt minket, hogy jelenjünk meg a nyilvánosság előtt.

– Brandon Butkis – suttogta Jess, részben azért, hátha ezzel megtörheti a feszültséget, hogy azon mereng, a mai este után milyen lesz vajon személyes kapcsolatot ápolni Riverrel, részben pedig… hogyan tudná megállni, hogy ne mondja ki? – Ugyan már, neked is el kell ismerned, hogy nagyon jó név.

Rama letette a számlát az asztalra, River megköszönte, majd a kis bőrmappát az ölébe tette. És nem hagyva magát egy pillanatra sem eltéríteni a beszélgetés tárgyától, a következő információt csodálatra méltóan komoly arccal közölte:

– A felesége családneve Seaman.

Jess álla leesett. Seaman, vagyis tengerész.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

River arcán ekkor áradt szét a mosoly:

– De igen!

– Közös nevet vettek fel? – hajolt közelebb Jess. Seaman-Butkis. – Kérlek, mondd, hogy közös nevet vettek fel!

River felnevetett.

– Nem!

Futó lábak dobogása hangzott a járda felől, és a felismerést, hogy ismerős a hang és a ritmus, csupán egyetlen másodperccel azelőtt regisztrálta Jess agya, hogy két gyerekkar fonódott volna a nyaka köré.

– Hagytál nekem egy kis kacsacurryt?

Jess a lánya feje fölött kikukkantva vetett egy elszörnyedt-bocsánatkérő pillantást Riverre. Aztán óvatosan karnyújtásnyi távolságra tolva magától egyszem gyermekét, elővette a pillanatnyilag lehetséges legmeggyőzőbb anyai arcot.

– Mit keresel te itt, kicsim? Nem kellene már rég az ágyban lenned?

– Meghallottam az udvarról, hogy nevetsz.

– De mit csináltál az udvaron?

– Megvertem Nagyapát dámában.

– Nagyapa! – kiáltott Jess.

– Túl gyors a kisasszony! – válaszolta Nagyapa a kerítés túloldaláról.

Juno kuncogott.

– Elcsíptem, most már velem van – közölte Jess a kerítésen át. Aztán megenyhülve adott egy puszit Juno homlokára, mielőtt újra River felé fordult volna. Ez bizony már így esett. – Elnézést a közjátékért.

A férfi megrázta a fejét, és Junóra mosolygott.

– Semmi gond.

– Juno, bemutatom dr. Peñát.

A kislány kinyújtotta a kezét, és a nagy tenyér ezúttal egy újabb kisebbet fogott körbe.

– River – rázta meg a férfi a kezét. – Inkább hívj Rivernek.

Juno elhelyezkedett az anyja ölében, aztán félrebillentett fejjel tanulmányozta az ismeretlent.

– Neked is különleges neved van.

River bólintott.

– Igen.

– És te szereted? – kérdezte a kislány.

– Nagyon.

– Az én középső nevem M-E-R-R-I-A-M. A hegy tiszteletére. Juno Merriam Davis. És a tiéd?

– Nicolas, a nagyapám után.

Juno csücsörített. Ez kevésbé keltett mély benyomást benne.

– Hmm. Ez elég átlagos név. Volt már, hogy csúfoltak, amiért River Nicolas a neved?

– Párszor – vallotta be a férfi. – De inkább csúfoljanak amiatt, hogy olyan nevem van, amilyen senki másnak nincs, mint hogy olyan legyen, amilyen nagyon sok embernek, hát nem? Fogadni mernék, hogy a világon senki mást nem hívnak Juno Merriam Davisnek. Csak téged.

Jess a székében hátradőlve figyelte őket. A gyomra környéke zavarba ejtően felforrósodott, és furcsa, kígyózó táncba kezdett.

Aztán a kislány fészkelődni kezdett, és Jess meghallotta a macska nyakában lévő csengő hangját az étterem teraszát és az udvart elválasztó kerítés másik oldaláról.

– Az anyukám neve Jessica Marie Davis – közölte Juno részvétteljes hangon. – Egyszer megnéztük, és négyszáz van belőlük. – Hallgatott egy másodpercig, aztán meglepően jól eltalált időzítéssel hozzátette: – Csak Kaliforniában.

– Hát, igen. – River egy pillanatra elkapta Jess tekintetét, aztán Junóra mosolygott. – De lefogadom, ettől függetlenül nincs még egy olyan ember a világon, mint az anyukád.

Mi. A. Fene.

– Igaz – hagyta helyben ártatlanul Juno.

River elkapta a pillantását, és halkan megköszörülte a torkát. Jess szíve hintára pattant, és vadul hajtani kezdte magát a bordái alatt.

A férfi előhúzta a pénztárcáját, és négy húszas bankót csúsztatott a bőrtokba.

– Azt hiszem, jobb, ha megyek.

Jess rámosolygott.

– Köszönöm a vacsorát.

– Szívesen, máskor is. – River Junóra mosolygott, aztán gyors pillantást vetett Jessre. – Komolyan mondtam.

Felkászálódtak, és Jess hagyta, hogy a pizsamás gyerek a hátára másszon, úgy cipeltesse magát az ágyába.

River egy pillanatra megállt a kis mellékutcában, és Jess válla fölött megnézte a házat. A kerítés fölött lágyan ringtak a növények.

– Köszönöm, hogy itt parkolhattam.

– Van egy vendégparkolónk. Az utcán nagyon nehéz helyet találni.

– Az emberek ott ülnek a kocsijukban a ház előtt – tette hozzá Juno. – Mr. Brooks mindig nagyon mérges rájuk.

River a homlokát ráncolta, igazán kedves volt tőle, hogy ilyen komolyan veszi az információt.

– Tényleg?

– Mr. Brooks a szomszédunk – magyarázta Jess. – Nem kevés érdekes figura lakik errefelé.

River az órájára nézett, miközben a kocsija ajtaja felé nyúlt, és kinyitotta.

– Sejtettem.

Jess kutatott, minden erejével, hogy találjon a hangsúlyában valami panaszt vagy rosszallást, de egyszerűen nem sikerült.

– Jó éjt, Jessica Marie és Juno Merriam.

Juno szorosabban markolta Jess nyakát.

– Jó éjt, River Nicolas!

Tizenkettő

Néhány megégett palacsinta, egy párját vesztett narancsszín tornacipő, egy macskahányással borított hátizsák, egy üres víztartállyal főzött kávé és egy anyai kiabálás a lánnyal, aki választhat ezentúl, vagy azt hagyja, hogy levágják a haját, vagy azt, hogy az anyja esténként, alvás előtt befonja. Egyszóval a szokásos, reggel nyolc óra előtti őrület. Jessnek a tükörbe nézni sem volt ideje, nemhogy az e-mailjeit ellenőrizni, mielőtt biztonságban eljuttatta a gyerekét az iskolába, és ő hálás volt ezért a sorsnak, mert ha korábban éri a hír, hogy Rivert és őt felkérte egy interjúra a San Diego Union-Tribune, akkor alighanem ő is ott öklendezett volna a macska mellett.

– Megkaptam az e-mailjét – szakadt ki belőle, amint Brandon felvette.

– Nagyszerű! – Fogsor, fogsor. Jess nem tudta kiverni a fejéből a képet. – Jól gondolom, hogy kellemesen alakult a találkozó?

Jess az ajkába harapott. Kellemesen alakult, ja. Határozottan kellemesebben, mint amire számított. Nem gondolta volna, hogy River viccesnek bizonyul, azt meg végképp nem, hogy elbűvöli a lányát. És mégis ez történt.

– Megjárta.

– Nem jelent problémát az interjú? Tudom, hogy későn szólok a holnapi időponthoz képest.

– Kevésbé jelent időpontproblémát – vallotta be Jess –, mint bátorságproblémát.

– Ezt maga mondja? – Brandon jóindulatúan nevetett. – Maga elragadó. Hagyja ezt abba!

– Nem vagyok hozzászokva a sajtóinterjúkhoz. – Aztán Jess még gyorsan hozzátette: – Persze tudom, hogy ez is része a szerződésnek, de reménykedtem némiképp, hátha kisebb volumenben kezdhetjük, vacsorákkal, aztán néhány Twitter-bejegyzéssel, amelyeket lényegében nem vesz észre senki, egy kis bloginterjú az online ismerkedésről, és e folyamat végén jutunk el oda, hogy interjút kell adni a Tribnek.

– Michelle készíti majd, és ő igazi tündér – nyugtatta Brandon Jesst. – Egész biztosan imádni fogja magát. Riverrel már régi ismerősök.

Jess szívesen megkérdezte volna, hogy ez kódnyelven azt jelenti-e, hogy egészen behatóan ismerik egymást, de úrinő ilyet nem kérdez.

Brandon azonban így is sejthette, mire gondol, mert hozzátette:

– Hét évvel ezelőtt már írt egy komoly cikket Riverről. Erre utaltam.

– Hmm. Nos, akkor holnap. – Jess az ajkába harapott. – Holnap délben, Shelter Island. – Jess elhallgatott, és figyelte, hogyan halad felfelé valami ragacsos jegesség a tarkóján. – Miért épp ott?

– Remek fotóhelyszín. – Ezzel beigazolódtak Jess félelmei. Majdnem lenyelte a nyelvét. Már fenekestül felforgatta a ruhásszekrényét az előző esti vacsora előtt, és a vászonblúz meg a farmer volt a legjobb, amivel elő tudott rukkolni. Ezek után nem csoda, hogy pontosan a remek fotóhelyszínektől rettegett a legjobban.

– El kell mennem venni valami ruhát.

– Jessica, őszintén, bármit felvehet, minden megfelel.

– Brandon, higgye el, nem mondana ilyet, ha ebben a pillanatban látna.

A férfi nevetett.

– Bárhogyan is, tényleg jó lesz.

Valóban? Jess lenézett a kopottas, világosszürke pólóra meg az antracitszürke kardigánra. Egyszerűen be kellett ismernie, hogy ebben a percben egyetlen olyan ruhadarab sincs a szekrényében, amelyben odaállhatna River „GQ”** Peña mellé a San Diegó-i öböl festői háttere előtt.

Másfelől viszont, végtére is, az embert a lelki társa azért szereti, ami belül lapul, nem igaz?

A San Diegóban fellelhető szép helyek közül – és volt belőlük bőven – kevés volt látványosabb Shelter Islandnél. Ha az ember a kikötőben körbehaladó útról a Scott Streetre fordult, hamarosan balról megpillanthatta a Shelter Island Drive-ot, a félszigetre vezető bekötőutat, majd a következő bal kanyar után egy hosszúkás parkolóba jutott, ahonnan páratlan kilátás nyílt a városra: a San Diegó-i öböl a legszebb fényében, a háttérben pedig a felhőkarcolók tökéletes, kristálytisztán kivehető sziluettje. A távolban Coronado is látszott. Éjszaka olyan lélegzetelállító látványt nyújtott, hogy akár egy képeslapon is megállta volna a helyét.

De még napközben is – főként a reggeli záport követően, ragyogó, tiszta ég alatt – olyan szép volt a hely, hogy Jess, miután kiszállt a kocsiból, megállt egy pillanatra beinni San Diego belvárosának látványát, amit sokkal nagyobbra kellett volna tartania. Az épületek úgy néztek ki a távolban, mint egy sor karcsú, felfelé meredő, csillogó kard. Az eget felhők pufók vattapamacsai pöttyözték be, a vitorlás hajók lágyan ringatóztak a víz színén az öbölben. És mindehhez hozzájött még River látványa, aki sötét nadrágban, sötétkék pulóvere fölött hosszú, karamellszínű kabátban érkezett, és a haját úgy fújta a szél, mintha egyenesen egy Jane Austen-regény filmadaptációjából érkezett volna. Vajon fura lenne, ha Jess egyszerűen megállna itt, és őt bámulná? Készítene róla egy-két fotót? Senki sem vádolná, az biztos.

Egy pillanatig – de tényleg, csupán egy pillanatig – Jess bánta, hogy nem volt valamivel bizonytalanabb, amikor kiválasztotta a mai öltözékét, mielőtt eljött otthonról. Végül egy fekete farmer mellett döntött, hozzá fehér, rövid ujjú topot és fekete, lapos sarkú cipőt vett fel. Egyszerű, de alkalomhoz illő.

De talán túl egyszerű. River mellett egy nő állt – alighanem Michelle. A maga újságírós módján csinos volt, ami azt akarja jelenteni, hogy abban a luxusban lehetett része, hogy sosem kellett a saját interjúalanyának lennie; azaz nem számított, mit visel. Jesst egyszerre szórakoztatta és bosszantotta, hogy lényegében ugyanolyan volt az öltözékük, egyetlen kivétellel: Michelle-nek volt annyi esze, hogy kardigánt vegyen fehér pólója fölé. Dél volt, egy fantasztikus, napsütötte februári napon, de Jess elfelejtette, hogy Shelter Islanden milyen erősen szokott fújni a szél. A jeges fuvallatok újra és újra végigsöpörtek a helyen, és Jess máris tudta, hogy elkerülhetetlenül jégkockává fog fagyni.

Amikor észrevették, hogy megérkezett, River és Michelle abbahagyták a beszélgetést, elindultak felé. Amire addig Jess nem figyelt fel, mögöttük ott állt egy férfi, aki elmerülten rakosgatott össze egy komoly fotósfelszerelésre emlékeztető készletet. Ez tehát sokkal nagyobb felhajtás lesz, mint amire számított.

A gyomra gombóccá szorult.

Michelle még csinosabb volt közelről, szemlátomást jól érezte magát a bőrében. Barátságos mosollyal közeledett. River pedig, hát persze, mintha abban a pillanatban lépett volna le egy magazin fényes lapjáról, és annyira látszott rajta, hogy nem egy ligában versenyez Jess-szel, hogy a nőből egyszerűen kitört a nevetés.

River észrevette, és bizonytalan mosollyal kérdezte:

– Mi ilyen vicces?

– Semmi. – Aztán felemelte a kezét, majd a legyőzöttek mozdulatával leengedte. – Csak, persze… annyira jól nézel ki.

River megállt, és megnézte magának Jesst. Tetőtől talpig.

– Te is jól nézel ki. – A hangja reszelős volt, mint a dörzspapír.

– Hazudsz.

– Nem! – tiltakozott a férfi vidám mosollyal.

Ez csak színjáték, gondolta Jess. Még Drakuláról is köztudott, hogy elragadó volt a modora.

És ekkor, olyan hirtelen, hogy Jesst igazán érdekelte volna, mióta készült erre, River lehajolt és adott egy puszit az arcára. Jess annyira megdöbbent, hogy ennél a fejleménynél jobban az sem zökkentette volna ki a lelki egyensúlyából, ha River, ET-hez hasonlóan, a mutatóujjával érinti meg a homlokát üdvözlésképpen. Michelle bizonyára figyelte őket, és már fogalmazta is a szalagcímet magában: Csak tettetik a randizást.

Alcím: És rémesen rossz színészek.

– Helló! – nyögte ki Jess, mert az agya hirtelen nem tudott más szóra visszaemlékezni.

River vetett rá egy újabb, eddig teljesen ismeretlen típusú, bizalmas mosolyt, és kedvesen visszhangzotta:

– Helló!

Alcím módosítása: És a nő rémesen rossz színész.

– Maguk igazán aranyosak együtt. – Michelle úgy döntött, inkább ezzel a mondattal emlékezteti őket, hogy ő is ott áll.

Jessnek majdnem kiszaladt a száján, hogy Dehogy vagyunk azok.

Úgy tűnt, River fejében is felmerült, hogy Jess esetleg ellenkezni próbál, ezért csak büszkén megrezzentette a szemöldökét Jess felé, majd Michelle felé fordult.

– Michelle, bemutatom Jesst. Jess, íme, Michelle.

A két nő kezet fogott, és az újságíró egy sziklakiszögellés felé mutatott a víz mellett.

– Kezdhetjük?

Miközben arrafelé sétáltak, a kamerás ember felé intett:

– Jess, ő Blake. Készít majd néhány fotót. Egyelőre beszélgessünk egy kicsit, míg Blake felkészül. – A fotós felé biccentett, de a tekintetét Jessen tartotta. – Ha fotózni látja, csak életképeket készít. Megígérem magának, hogy mindegyiken jól fog mutatni. Csak próbáljon meg ellazulni, és amennyire lehet, természetesnek maradni.

Jess nagy levegőt vett, és hosszan kifújta. Mialatt kiürült a tüdeje, feltűnt neki, hogy a folyamat során a válla visszatért a füle mellől a szokásos pozíciójába.

River eközben, olyan könnyedén, mintha a napjait filmstábok előtti szerepléssel töltené befektetői értekezletek helyett, letelepedett egy majdnem derékmagasságig érő sziklára, és intett Jessnek, hogy ő is üljön oda mellé.

Jess merev lábakkal tette meg a szikláig vezető három lépést, aztán sután egymáshoz szorított lábszárakkal leereszkedett, sikeresen elkerülve, hogy a férfi magas, masszív testéhez érjen. River fesztelen mozdulattal odahúzta egy egyenletesebb felületű helyre, ami valóban segített, hogy kényelmesebben essen az ülés, eltekintve attól, hogy olyan közel kerültek egymáshoz, mint azok szoktak, akik igazán bizalmas, könnyed viszonyban állnak egymással.

Ami rájuk nem volt igaz.

– Jess – fordult hozzá Michelle, aztán gyorsan kiegészítette: – Remélem, nem gond, ha Jessnek szólítom. River is így emlegette önt…

– A Jess remek lesz.

– Remek – ismételte Michelle. – Korábban beszélgettünk már Riverrel a vállalatról, ezért valamennyi rálátásom van a háttérre, de ügyfélként még nem nyilatkozott. Mielőtt róla beszélnénk, azt szeretném hallani, hogy ön hogyan került bele ebbe. Miért végezte el a tesztet?

– Őszintén szólva – kezdte Jess – egy barátnőm rángatott bele. Ő meg én – és River – törzsvendégek vagyunk egy kávézóban, és az ottani pultostól megtudtuk, hogy River valamiféle randioldal bevezetésén dolgozik. Ami… – Riverre mutatott – hát… legyünk őszinték, hiszen inkább úgy néz ki, mint egy dögös középkorkutató történész, nem?

Michelle nevetve bólogatott.

– Van benne valami. – Valamit lejegyzett.

– Ő pedig meghívott minket, hogy látogassunk el a céghez. – Jess felnézett Riverre, és mintha egész elragadtatott kifejezést látott volna az arcán. Kifejezetten nyugtalanító volt, Jess rögtön ki is esett a zavartalan ritmusból. – Mi pedig megtettük.

– És magának milyen érzés volt Jess-szel megismerkedni, River? – fordult most Michelle a férfi felé.

– Addig a napig hivatalosan nem voltunk ismerősök – River úgy túrt bele a hajába, hogy az volt a világ legnagyszerűbb közhelye. – Már korábban is felfigyeltem rá – újra Jessre nézett, és aprólékosan szemügyre vette az arcát. – Néhány éve gyakran összefutunk azon a helyen, de még a nevét sem tudtam.

– És szerette volna tudni?

A férfi halvány, önelégült mosollyal pillantott az újságíróra.

– Hát persze. Elég csak ránézni! – És Jess felé intett.

– Esetleg jobb az átlagosnál? – Gúnyolódott Jess. Egyszerűen nem bírta ki.

River játékosan rámosolygott, de a mosolyt enyhe bizalmatlanság is színezte.

– Sokkal jobb az átlagosnál. Csak egy idióta mondana mást.

Michelle érdeklődve figyelte a beszélgetést.

– Úgy érzékelem, van itt valami háttérsztori, de inkább lépjünk tovább. Jess, mondana pár szót magáról?

Miközben Jess a legfontosabb részletekre szorítkozó összefoglalót közölt az életéről – a Kaliforniai Egyetemen végzett tanulmányairól, az első munkájáról a Google-nál, majd a későbbi, már szabadúszóként töltött évekről –, River felé áradó figyelme olyan érzést keltett benne, mintha forró vasalót nyomtak volna az arcára. Érezte, mikor mosolyog, és mikor bólogat valami információ hallatán. Néha még halkan hümmögött is egyetértése jeleként. Mint egy barát, aki büszke barátnőjére. Jól csinálta.

– És mi volt az első gondolata, amikor megkapta a DNSDuo-eredményt? – kérdezte Michelle.

Erre legalább egyszerűen tudott válaszolni.

– Nem hittem el.

River nevetett.

– Én sem.

– Ezt el tudom képzelni – mondta Michelle.

– Gondoljon bele! – mondta River, Jess tüdejébe pedig egyetlen szippantással bekerült egy köbméternyi levegő, mert eközben a férfi összefonta bal keze ujjait Jess jobbjával. Nagyon jól csinálta. – Az elmúlt évtizedben már több százezer eredményt láttam. De kilencvennyolcat még sosem. Mennyi volt az esély rá, hogy épp az enyém lesz annyi?

– Úgy gondolnám, igen csekély.

– Az igen csekély és a nulla közt valahol – felelte Michelle-nek River. – Jess valószínűleg ki tudná számolni az esélyeket.

– Persze hogy ki tudnám – vigyorgott Jess. – Az esély mértéke, ahogy mi, matematikusok mondjuk, „kurvára váratlan”.

A másik kettő felnevetett, és River megszorította a kezét. Egy afféle Szép volt! jelentésű gesztus. Legalábbis Jess így értelmezte. Habár simán lehetett volna Ne káromkodj az újságírók jelenlétében jelentésű is, ha belegondol.

– Tehát megkapták az eredményt, és mindkettejüknek időre volt szüksége, hogy meg tudják emészteni. És utána?

– Utána – felelte River nyájas nyugalommal – elmentünk vacsorázni.

– És hogy ment?

A férfi mosolygó szemmel nézett Jessre.

– Én azt mondanám, jól.

– Tehát – kérdezte Michelle halk, éneklő hangon – mondhatjuk, hogy önök most hivatalosan egy pár?

Jess tenyere egy pillanat alatt ragacsos és izzadt lett River kezében. Amennyire titokban lehetett, kibontotta az ujjait, és beletörölte a nadrágjába.

– Uh… – Úgy hunyorgott a távolba, mintha pontos számszerűsítést igényelne a válasz. – River?

Amikor a neve elhangzott, River határozott választ adott:

– Igen.

Michelle felkacagott.

– Hát, igen, azok vagyunk, csak vicceltem – magyarázkodott Jess, River pedig hozzátette:

– Legalábbis nyitottan várjuk, mit hoz a jövő.

Michelle mosolyogva lehajolt, és megint lejegyzett valamit. Jess gyilkos pillantást vetett Riverre. Ő vissza. Valószínűleg számíthattak volna effajta kérdésre, ha kissé belegondolnak. Elfordultak, és igyekeztek barátságosabb arcot varázsolni magukra, mielőtt Michelle újra felnéz.

– Tehát, feltételezem, elmondhatjuk, hogy ez még nagyon új – jegyezte meg az újságíró.

– Nagyon új – felelték egyszerre, és mereven nevettek hozzá.

River ismét megfogta Jess kezét, és határozottan megszorította. Mindeközben Blake, a fotós a háttérben settenkedett, körözött körülöttük, tervezgette, merről csapjon le rájuk, hogy szétmarcangolja őket – vagy életképeket készítsen. Jess tenyere ismét nyirkos lett.

– Elnézést – motyogta Jess.

River lehajolt, és köhögést színlelt, a szabad kezével elfedve a száját.

– Semmi gáz.

– Na, de komolyan – szólt Michelle –, szerintem a legtöbb ember azt akarja tudni, hogy ez más érzés-e. Amikor első alkalommal látták egymást, úgy értem, amikor először igazán megnézték egymást, éreztek valamiféle belső reakciót? Kilencvennyolcas egyezés – ezt valahol sejtszinten is érezniük kellett, nem?

Találat. Pontosan a közepébe. Ez River sebezhető pontja. A dolog biológiája, az a feltevés, hogy a teste valamiképpen tudni fogja. Jess a valószínűtlenségen nem tudott átlendülni. River meg azon, hogy ezt a teste minden egyes sejtjében éreznie kellene.

– Vonzalmat, igen – válaszolt River, habozás nélkül. – De csak arra vagyunk programozva, hogy nagyon primitív szinten gondolkozzunk az első találkozásokról. Szex. Közösülés. Hiszen alapvetően állatok vagyunk.

Jess tarkóján forróság kúszott felfelé, és a fantáziája megajándékozta egy mentális képsorral, amelyen River a hátára hajol, és fogsorát vicsorítva a válla meztelen bőrébe mélyeszti.

– De arra nem annyira, hogy az első találkozáskor azon tűnődjünk, a másik vajon a lelki társunk-e. Én legalábbis biztosan nem. – Jess érezte, hogy a férfi megvonja mellette a vállát. – Talán ironikusnak hangzik, miután éppen én ezt akarom mások számára kideríteni, de én valahogy nem helyeztem el magamat azok közt, akik a DNSDuo eredményeit élvezhetik. Őszintén. Tekintve, hogy alig néhány hónapra vagyunk az első részvénypiaci bevezetéstől, és azt, hogy a saját kritériumaimat milyen magasra állítottam be, tényleg az utolsó dolog volt, amire számítottam, hogy a saját applikációm jelez bármit. Így hát, ha azt kérdezi, meglepett-e az eredmény, a válasz igen… és nem.

Jess úgy érezte, mintha az agya a férfi minden egyes szavát megrágná és megemésztené, hátha jut valamire. River annyira őszintének tűnt, de nem lehetett kideríteni, hogy igaz-e, vagy csak színjáték. Michelle hangja rángatta ki a töprengésből.

– Jess?

Megköszörülte a torkát.

– Ahogy meséltem, én hirtelen ötlettől vezérelve végeztem el a tesztet. Nem kerestem igazán kapcsolatot. Ami azt illeti, éppen akkor fogadtam meg, hogy nem akarok randikra járni. – Michelle könnyedén nevetett, mint aki pontosan érti. – Így hát, igen, váratlanul ért. – Ismét felnézett River nyílt arcába, és talán mert a védekező ösztöne épp pihent, mély zsibongás kezdődött a csontjaiban. A vibrálás végigfutott rajta, szinkronban a bőre teljes felszínén érzékelhető, magas frekvenciájú elektromossággal. Ez a pasas olyan vonzó, hogy szédül tőle. – És eközben nem – tette hozzá csendesen. – Más szempontból a legkevésbé sem voltam meglepve.

– River – fordult most Michelle a férfihoz –, muszáj megkérdeznem: az eredmény nyilvános megosztása nem jár összeférhetetlenséggel?

– Erősebb gyanakodásra számítottam magától, hogy ez esetleg egy reklámfogás lehet.

Michelle vigyorgott.

– Mert az?

– Nem.

Michelle kört rajzolt köréjük az ujjával.

– De előnyükre fordítják, ebben biztos vagyok.

– Szerencsés véletlen. Ám ez nem jelenti azt, hogy hamis.

– Jess – hajolt közelebb Michelle –, nem érez valamiféle intenzív nyomást magára nehezedni, hogy bele kellene szeretnie Riverbe?

– De igen – ismerte be Jess. – Nem tudom, mit kellene éreznem, amikor rábukkanok a lelki társamra. Hiszen nyilvánvalóan még sosem történt meg velem. És ebben az esetben minden érzést kétszer is mérlegre teszek, még akkor is, ha őszintének hat.

– River, ezt hallva… nem érez nyugtalanságot?

– Egyáltalán nem. – Őszintén csengett a hangja. – Mindketten tudósok vagyunk. Nem természetünk fejest ugrani semmibe.

– Talán épp ezért passzoltak egymáshoz – tűnődött Michelle.

Jess felnézett Riverre, a férfi meg vissza rá. Jess önkéntelenül viszonozta a férfi új, bizalmas mosolyát.

– Talán – helyeselt River, és a hangját lehalkítva Jess fülébe súgta: „Nyíltan, de óvatosan.” Jess megborzongott.

Michelle tapsolt, hogy eloszlassa a feszültséget.

– Készítünk néhány fotót ott, azoknál a padoknál. – Felállt, és ha tudatában volt is, milyen érzelmi köd gomolyog most épp Jess és River körül, nem mutatta. Beszéltek valamit Blake-kel, aztán odaintette őket a padhoz. – Azt szeretnénk, ha a víz volna a háttérben, ezért jó lenne, ha ide tudna állni, Jess. – Két kezét Jess vállára téve úgy kormányozta, hogy a parkoló felé nézzen. – River pedig álljon mellé, egy picit hátrébb, így, jó, ahogy kényelmes. Én amott leszek, nem hallgatjuk, miről folyik a társalgás. Csak beszélgessenek egymással. Amilyen természetesen csak tudnak. Felejtsék el, hogy mi is itt vagyunk!

Jess szívesen küldött volna Michelle felé egy mély, leplezetlenül hitetlenkedő pillantást. Ez gyakorlatilag a második randijuk Riverrel, és Michelle tényleg azt akarja tőlük, hogy itt álljanak, ketten, és tudva, hogy még fotózzák is őket, egyszerűen… bensőséges beszélgetést folytassanak? Természetesen? Egy olyan újság fotóihoz, amelyet több százezer példányban adnak ki? Hiszen még olyankor sem tudtak természetesek lenni, amikor senki sem nézte őket.

– Semmi feszültség, hát persze – motyogta Jess.

– Csak … – a férfi szemlátomást kutatott az agyában – mesélj valamit a… kocsidról.

– A… kocsimról?

River felnevetett, és még közelebb lépett.

– Egyszerűen ez jutott eszembe legelőször. Nehogy azt hidd, hogy én nagymestere vagyok ennek.

– Márpedig azt hiszem – és szélesre húzódott a szája, látva, ahogy Blake egész közel tolta a gépet a férfi arcához. – Elég csak rád nézni.

– Mit akar ez jelenteni? – kérdezte River.

– Mit akar ez jelenteni?

– Elég csak rád nézni – ismételte a férfi.

Jess nevetett.

Blake kattintott a gépével.

– Azt jelenti – felelte Jess –, hogy ezzel foglalkozol. – Természetes, hogy arra számítok, könnyebben megy minden olyasmi, ami a randikkal meg a nyilvános megjelenésekkel kapcsolatos. Mármint… mert én…

– Ha kimondod, hogy „átlagos”, bedoblak a tengerbe.

– Nem azt akartam! – nevetett Jess. Klikk.

River hosszan kifújta a levegőt a háta mögött, a lélegzete meleg fuvallatként érte Jess nyakát. Végigfutott rajta a remegés.

A férfi észrevette:

– Fázol?

– Mindjárt megfagyok.

Jess érezte, hogy a férfi megmoccan, és még közelebb lép hozzá. És már éppen meg akarta volna kérdezni tőle, hogy mire készül, amikor River kitárta a két karját, és Jess ott találta magát, puhán becsomagolva, nekitámaszkodva a férfi mellkasának. River bebugyolálta a kabátjával mindkettejüket.

Klikk.

A férfi egy pillanatig sem habozott. Határozott kézzel tartotta Jesst, akinek mellkasa úgy feszült a nő hátának, mintha nem lenne nagy ügy. Jess érzékei épp ellenkezőleg gondolták, teljesen megkergültek.

Michelle odanevetett a távolból.

– Jess, maga elpirult!

Jess még csak tettetni sem tudta, hogy a helyzet nem billentette ki a lelki nyugalmából.

– Még szép.

– Tehát, ami a fizikai…

– Nincs mit hozzáfűzni – vágott közbe River éles hangon.

De hiába, a kép már visszavonhatatlanul felszikrázott Jess képzeletében: szex Riverrel. A férfi fölötte. Izzadtan alatta. Nyögve és követelőn a háta mögött. Jesst elárulta a teste, egy pillanatra ívbe feszült, és a River torkából feltörő halk, tompa nyögés elárulta, hogy észrevette a mozdulatot.

Michelle elfordult, és beszéltek valamiről a kamera kijelzőjét figyelve, Jess pedig egy pillanatra előrehajolt, hátha sikerül egy kicsit lehiggadnia, de River két karjával a derekát átölelve, újra közelebb húzta magához. Egymáshoz feszültek.

– Az előbb még fáztál – mormolta Jess hajába River.

– Most már valamivel kevésbé – suttogta Jess, és a férfi felnevetett.

Klikk.

Jess az alsó ajkába harapott, hogy visszafojtsa a torkában felbugyogó, kitörni készülő, hisztérikus nevetést.

– Felizgattalak?

River fülébe duruzsoló hangja egyszerre tűnt kissé zavartnak és tárgyilagosnak.

– Lehetséges.

– Atyavilág.

– Csak mert… nekem nyomódtál.

Jess előrehajolt, megpróbálta elfojtani a nevetést…

Klikk. Klikk.

…de ettől a feneke újra közelebb került Riverhez, mire a férfi felszisszent, és ismét közelebb húzta magához.

– Jessica.

Jess eleresztette azt a nevetést. Egy parányi pillanatig az egész univerzum hatalma a kezében volt. Jess felizgatta a félelmetes River Peñát.

Klikk.

– Szerintem te élvezed ezt – morogta a férfi.

– Hát persze. De érzésre te is.

– Jobban élvezném, ha nem volna közönségünk.

Klikk.

– Bejövök neked?

– Úgy tűnik, igen. – River legalább olyan meglepettnek tűnt, mint Jess maga.

– Kedveljük mi egyáltalán egymást?

River ismét szorosabbra fűzte a karját Jess körül. Súlyos volt, biztonságos.

– Elbírálás alatt.

Klikk.

A férfi sóhajtott, aztán hozzátette:

– Az hiszem… hát, nem tudom, te hogy látod, de ami engem illet, én kezdelek megkedvelni.

Könnyebbnek tűnt a parkolóházat nézni, mint azt a jóképű arcot. A férfi két karja megtartotta, nehogy elragadja a szél.

– Lelkitárs-ügyben nem nyilatkozhatok, de a vágyat beismerem. – Jess oldalra fordította az arcát. Nagyon közel volt a férfi szája az övéhez.

River nyugodt tekintettel lenézett Jess szájára.

– Ez igaz?

A hangsúlyában volt valami kihívás. Jess végre összeszedte annyira a bátorságát, hogy River szemébe nézzen. Mintha valami forró folyadékot öntöttek volna végig az erein.

Klikk.

Tizenhárom

Jessnek valószínűleg eszébe kellett volna jutnia, hogy az, ahogyan River kabátjába burkolóztak, tökéletes életkép lehet, ám az már végképp nem fordult meg a fejében, hogy a címoldalon landolhat.

A San Diego Union-Tribune címoldalán.

Fizzy ledobta a kezéből a lapot az asztalra, mielőtt a táskáját leeresztette volna a válláról.

– Atyavilág, Jessica Davis!

Jess az ajkához emelte a csészéjét, elrejtve mögötte egy grimaszt.

– Tudom. Láttam ma reggel az iPademen.

– Mennyire rohadtul cuki pár vagytok!

Jess letette a csészéjét az asztalra.

– Hagyd abba!

Fizzy megköszörülte a torkát, és hangosan elkezdte felolvasni:

– „A párt az új szerelem szikrázó fénye és ideges vibrálása veszi körbe. Jess, szemlátomást anélkül, hogy észrevenné, közelebb húzódik Riverhez, miközben beszél. River úgy néz Jessre, mint aki erre a nőre várt egész életében. De minden külső jel ellenére, amiből arra lehet következtetni, hogy szerelmespárral van dolgunk, egyikük sem hitte el az eredményt, amikor megtudták. »Mindketten tudósok vagyunk – felelte Peña egyszerűen. – Nem természetünk fejest ugrani semmibe.« Mindazonáltal nehéz nem hinni kettejükben, ha az ember együtt látja őket.”

Jess felnyögött.

– Komolyan kérlek. Hagyd abba, kérlek.

– Nem, nem! – Fizzy felemelte a kezét, miközben lapozott. – Most jön a kedvenc részem: „Amikor feltámadt a szél, és Jess szemmel láthatóan nagyon fázni kezdett, River beburkolta a kabátjával. A fotósunkkal mindketten elcsendesedtünk, mert egy igazi szerelmi történet kezdett el kibontakozni a szemünk előtt. Talán a Kromantika is egy hajó lesz a randevúszolgáltatások zsúfolt tengerén, de nyilvánvaló volt, hogy a legfontosabb részletekre ügyelnek.”

Mostanra Jess a fejét az asztalra ejtette, és szinte fohászkodott, hogy szakadjon rájuk az épület.

– Abbahagyhatnánk?

– Ha muszáj. – Jess hallotta, ahogy Fizzy összehajtja a lapot, és leteszi az asztalra. – Jó volt?

– Nem – felelte Jess reflexszerűen. Aztán feltápászkodott, és a hazugság úgy függött köztük, mint egy vékony filmréteg. – Vagy mégis? – Beleivott a tűzforró kávéba, aztán köhögni kezdett. – Azaz nem. Olyan értelemben nem volt jó, amire gondolsz. Fura volt, zavarba ejtő… de jó? – Szorosan lehunyta a szemét. – Hagyd abba, Fizzy.

– Mit?

– Ne nézz így rám.

– Majd elolvadsz, ha ránézel – nevetett Fizzy.

– Jól néz ki, hát persze – hagyta helyben Jess. – Ezért, igen, hat rám a közelsége.

Fizzy Jess nevető arcára mutatott a fotón, és megjegyezte:

– Úgy nézel ki, mint aki azt akarja, hogy megegye a pasas vacsorára.

– Jól van, ennyi. – Jess felegyenesedett, és kontyba csavarta a haját. – Nem akarok erről többet beszélni.

– Olvadozol. – Fizzy egy ideig még ámulva nézte barátnőjét, aztán nekiállt előszedni a laptopját. Munkához láttak; Fizzy írt, Jess az adatokat böngészte. De időről időre megérezte Fizzy rászegeződő tekintetét. Mintha egy vizsgálati mintát nézegetne egy tárgylemezen. Jessre szinte fizikai értelemben ránehezedett a vizslatás súlya, ennyi erővel Fizzy odaállhatott volna a háta mögé, és két kezét a vállára téve nyomhatta volna lefelé. Az volt Fizzy és a köztük heverő külső vincseszter egyetlen szerencséje, hogy Fizzy pont elkapta a szemét, mielőtt Jess felkapott volna valami tárgyat, hogy hozzávágja.

Jess tudta, hogy Fizzyben ezer kérdés kavaroghat az üggyel kapcsolatban. Neki magának is rengeteg volt. Mi a francot csináltak egyáltalán ők ketten Riverrel? És ő hogy a fenébe érezhet ilyen erős fizikai vonzalmat valaki iránt, akit talán még csak nem is kedvel túlzottan? Mit kellene kezdenie ezzel a zsigeri érdeklődéssel? És így tovább. Az átláthatatlan kérdésáradatban fel sem tűnt neki, hogy vészesen közeleg a 8.24.

Az ajtó szinte győzelmesen tárult fel, és Jess szíve ugrott egyet, majd dupla tempóra kapcsolt.

Lépés, lépés, lépés.

River olyan áradó önbizalommal lépkedett át a helyiségen, mint egy udvartartását szemrevételező király, és Jess érezte, hogyan változik meg körülöttük a légkör, hogyan lendül ki a mutató valamiféle „Te jó ég!” szintű érték felé.

Fizzy oldalra dőlt, meglátta Rivert, és elkerekedett a szeme.

– Uramisten.

Jessnek meg sem kellett fordulnia ahhoz, hogy tudja, az emberek Rivert nézik. Mindenki. És nem sokkal később, még mindig háttal a helyiségnek, azt is érezte, ahogy mindenki felé fordul.

Úgy döntött, nem törődik vele, és hátrafordult. River mosolygott… az emberekre? Egészséges pír az arcán, kicsi, de eltéveszthetetlen kunkor a szája sarkán.

Fizzy hangját erős ámulat színezte:

– Mit csináltál vele?

– Hidd el, köztünk nem…

– De moso…

– Tudom! – csattant fel Jess türelmetlenül. – Fura. Fogd már be, légyszi.

Fizzy nem fogta be:

– Ti ketten pontosan mikor…

Jess közelebb hajolva sziszegte oda neki:

– Pszt!

Majd úgy tett, mint akit nagyon-nagyon lefoglalnak a feladatai, de nem használt. És Jess anélkül is tudta, hogy a férfi felé nézett volna, hogy miután megkapta a kávéját, feléjük indult.

Arra viszont nem számított, hogy nekik hoz két italt, és leteszi melléjük az asztalra.

– Helló!

Mindkét nő üres tekintettel bámult rá. River olyan nagyszerűen nézett ki, és szinte parancsoló volt a modora, hogy Jess csak egy tompa „Hogyhogy”-ot tudott kibökni.

A férfi a két kávé felé bökött az állával. Egy tejeskávé és egy vaníliás latte.

– Arra gondoltam, hogy biztos úgyis hamarosan vesztek egy újabbat.

– Köszönjük – mondták erre egyszerre, monoton hangon, mint két szexrobot.

River szájának bal sarka felfelé görbült.

– Szívesen. – Fogva tartotta Jess tekintetét, és a sötét súly alatt kioldódhatott valami biztosíték, mert Jesst megrohanta a vágyakozás.

– Láttad a Tribet? – kérdezte River.

Jess arca és nyaka felforrósodott. Eszébe jutott, milyen érzés volt a hátának préselődő mellkas.

– Öhm, láttam, ja.

River sokatmondón mosolygott, várta a folytatást, de Jessnek nem sikerült párhuzamosan két dolgot csinálni: levetkőztetni fejben Rivert, és közben mondani is valamit. Így hát végül a férfi jegyezte meg:

– Szerintem Michelle jó munkát végzett.

Vajon miért nem kap levegőt?

– Tényleg jó volt. És igazán… kedves volt, amiket írt. Még ha megemlítette az izzadó tenyeremet is.

River felnevetett, és a fejét rázta.

– Remekül csináltad.

– Köszönöm. – A képzeletbeli River éppen meztelenül feküdt a padlón, rajta lovaglóülésben Jess, így hát nem csoda, hogy egy kis időbe beletelt, mire eszébe jutott, hogy hozzátegye: – Ahogy te is.

River az órájára nézett.

– Hát, jól van… majd később beszélünk.

Azzal vidoran csücsörítve kivonult a Twiggsből, kezével a védjegyének számító americanójával. Lépés, lépés, lépés. A kijárat fölötti csengő éles hangot adott ki, amikor becsukódott utána az ajtó.

Fizzy utánabámult.

– Most mi történt pontosan?

– Vett nekünk egy-egy kávét. – Jess szokatlanul könnyed volt. Legkevésbé sem nyugtalankodott, és barátnőjét is erre intette. – Nyugodj már le, Fizz!

Az agya mindeközben torkaszakadtából ordított.

– Az összes női szervem kivirágzott – jegyezte meg Fizzy az ajtót bámulva.

– Ne már!

– Mint egy kibaszott virág, Jess.

Jess a két tenyerébe temette a homlokát. Ez hosszú napnak ígérkezett.

Néhány órával később Fizzy megint az újságot nézte.

– Nézd meg, micsoda kémia van köztetek! – Elmentek ebédelni, de mivel mindkettejük számára leadási határidő közelgett, visszatértek még egy kicsit, hogy dolgozzanak, mielőtt végleg feladják aznapra. – Valósággal csöpög a lapokról. Most mondd, hogy nem hiszel benne.

– Hagyd abba!

– Az egész várost lángba borítjátok. Ma este mindenki szexelni fog!

– Jaj, istenem, megtennéd, hogy… – Jess hirtelen elharapta a mondatot, mert rátört a megvilágosodás. – Basszus!

– Megteszed nekem, hogy lefekszel vele, és utána elmondod…

– Fizz, komolyan! Várj. – Jess a barátnőjére nézett. River reggeli figyelmessége ebben a pillanatban mit sem számított, mert egész testét elöntötte a jeges rémület. – Ma hétfő van.

– És?

– Juno és Nagyapa hétfőnként járnak a könyvtárba.

– És?

Jess a mutatóujjával keményen az újságra bökött.

– Fizzy, minimum hetven példány hever ebből szanaszét a könyvtárban! A gyerekem meg fogja látni a U-T címlapját, és azt, hogyan bújtam oda Riverhez a kabátja alatt, mint egy tüzelő macska! Te is tudod, mennyi kérdése volt a zsiráf nyakcsigolyáiról! El tudod képzelni, mennyi kérdése lesz ezzel kapcsolatban?!

Fizzy azonnal felugrott, balra fordult, jobbra fordult, és már gyömöszölte is sietve a laptopját a táskájába. Jess követte, úgy igyekeztek, mintha a Twiggs lángba borult volna, és a bőrüket mentenék.

A Twiggsből normális esetben tíz perc alatt lehetett eljutni a University Heights negyed könyvtárába. Nekik ezúttal hat perc sem kellett hozzá.

Fizzy megállt az épület előtti járdán, és térdére támasztott kézzel pihegett.

– Basszus! Miért választottam ilyen ülőmunkát? Ha zombitámadás lesz, rohadtul megszívom.

Jess nekitámaszkodott a buszmegálló falának, úgy lihegett.

– Hasonlóképp.

– Ha az volt a lényeg, hogy minél hamarabb ideérjünk, akkor esetleg nem lett volna jobb ötlet… nem is tudom… esetleg kocsival jönnünk?

Jess felegyenesedett, és mogorva pillantást vetett a barátnőjére.

– Pánikba estem, érted? Azon sokat segít, ha az ember gyalogol.

Nagy levegőt vett, és újra elcsodálkozott rajta, milyen könnyen kifogyott a szuszból. A teendők listájára felírandó: Több kardio! Az órájára nézett.

– Juno óráinak négy perce vége lett. Kábé tíz perc múlva itt lesznek. Szedjük a lábunkat!

Fizzy a válla mögé söpörte egyenesre vágott sötét tincseit.

– Ugyan, mi ne sikerülne ezen?

Elindultak a rámpán a főbejárat felé, és közönyösen odamosolyogtak egy idősebb nőnek, miközben elhaladtak mellette. Semmi látnivaló nincs itt, kérem. Csak egy átlagos látogatás a könyvtárban, hogy a mai napilap minden példányát eltüntessük. Emily, Juno kedvenc könyvtárosa ült a számítógép mögött a pultnál, és Jess lassított, majd megállt.

– Mire várunk? – kérdezte Fizzy Jess vállán keresztül, miután beleütközött hátulról.

– Emily itt van – suttogta neki Jess. Juno egyrészt azért kedvelte Emilyt, mert nagyon kedves volt, másrészt azért, mert pinkre festette a haját, és mindennap egy ragyogó, világoskék Vespával érkezett a munkahelyére. – Ha meglát, odajön hozzánk, hogy üdvözöljön. Juno észrevesz minket, és minden esélyünk odalesz.

– A barátságos könyvtáros – szűkült össze Fizzy szeme gunyorosan. – A legrosszabb fajta.

Jess szigorú pillantást vetett a barátnőjére a válla fölött.

– Hallgass már!

– Hallgass el te! Én már eleve bűnt követek el azzal, hogy itt vagyok – suttogta a háta mögül Fizzy. – Még nem újítottam meg a tagságomat!

– Attól nem fog megszólalni a riasztó – felelte Jess. – Nem szkennelik az ajtónál. – Egy látogató lépett a pulthoz. Emily meghallgatta, rámosolygott, aztán bólintott, és intett az illetőnek, hogy kövesse. Jess kinyúlt Fizzy keze után.

– Gyere!

Beslisszantak az ajtón, és elindultak egyenesen hátrafelé, a felnőtteknek szánt részbe, aztán bevetették magukat egy polc takarásába, amikor megláttak egy idősebb férfit, aki megállt egy óriási újságosállvány előtt. Fizzy idegesen pislogott körbe.

– Abbahagynád ezt? – sziszegte neki Jess. – Megírtál egy egész sorozatnyi thrillert egy női bérgyilkosról. Mi csak néhány újságot akarunk elrejteni. Miért lenne ez nehezebb, mint amikor a biliárdozás közben jöttél rá, hogy egy csapat kemény motorosnak hencegtél, hogy jól el fogjuk verni őket?

– Nemigen bírom nézőként a feszültséget, tudod? Általában én vagyok, aki téged rávesz a marhaságokra. Ez most pontosan a fordítottja.

Jess kilesett a polc sarka mögül, és felnyögött, látva, hogy a férfi még mindig ott szobrozik.

– E pillanatban hatot tudtam összeszámolni a mai címoldalból. Mindet meg kell szereznünk.

Egy idősebb nő haladt végig a polcok közti folyosón, mire mindketten megpróbáltak lazának látszani. Fizzy a polcnak dőlt; Jess elvett róla egy szakácskönyvet, amelyben éticsigareceptek szerepeltek, és igyekezett úgy tenni, mint akit nagyon leköt. A nő gyanakodva szemlélte őket elhaladtában.

Fizzy elvette a barátnője kezéből a könyvet, és visszatette a helyére.

– Muszáj feltétlenül ezt csinálnunk? – körbekémlelt. – Furcsán bűntudatom lett.

Őszintén szólva Jess sosem számított volna rá, hogy egyszer Fizzy lesz a szemérmesebb kettejük közül.

– Emlékszel, amikor az Alteregót írtad, és megkértél, hogy emeljem a lábamat a nyakamba, mert meg akartad tudni, hogy egy normál – kezével mutatta az idézőjelet – ember képes-e rá?

– Halványan – felelte Fizzy összeráncolt homlokkal.

– Meghúztam a hátsó combizmomat, és egy hétig alig tudtam járni. Mindezt érted meg a könyvedért. De te még így is képes voltál azt mondani Danielnek, hogy a vaginámban húzódott meg egy izom egy szexbalesetben. Tartozol nekem.

– A Bíbor csipke következő részében megöllek.

Nem ez volt az első alkalom, hogy Fizzy ezzel fenyegette, és egyértelműen nem is az utolsó.

– Persze, tedd csak meg.

Újra kikukkantottak a polc mögül, és megkönnyebbülten konstatálták, hogy végre tiszta a levegő. Jess már látta magát, ahogy a kihallgatószobában ül a rendőrségen, szemben egy rossz zsaruval, műanyag pohárból issza a gusztustalan kávét, miközben a megfigyelőkamerák által rögzített felvételt mutogatják neki, amelyek a felnőttkönyvtári részleg újságosállványát, illetve azt rögzítették, ahogyan odasettenkedik, felnyalábol egy kazalnyi Union-Tribune-t, majd elüget velük. Jess már tett is egy csendes ígéretet magában Junónak és San Diego megyének, hogy egészen addig rendszeresen önkénteskedni fog a könyvtári mesedélutánokon, míg a lánya be nem tölti a tizennyolcat, ha sikerül megakadályoznia, hogy Juno meglássa ezeket a lapokat… vagy őt.

Úgy törtettek keresztül a könyvtáron, mintha minden joguk megvolna rá, hogy magukkal cipeljenek két nagy kupac újságot, aztán gondosan elhelyezték őket Mary Higgins Clark papírkötéses kötetei mögött.

– Biztos mindet elhoztuk? – kérdezte Fizzy kipirult arccal, és hátrakémlelt a válla fölött.

– Igen. És most húzzunk innen.

Végigsétáltak a polcok közt, és megálltak, mielőtt a bejárathoz értek volna. Jess visszarántotta Fizzyt, és csak annyi időre dugta ki a fejét a polc mögül, hogy láthassa Junót és Nagyapát bemasírozni az ajtón át.

– Egek – suttogta Fizzy –, ez közel volt!

– Hát, igen – kukkantott arra Jess újra, és a szíve száguldani kezdett, látva, hogy egyenesen az újságosállványhoz lépnek. – Gyerünk! – indítványozta. – Nagyapa az újságoknál marad, Juno pedig az ismeretterjesztő könyvekhez fog menni. Nagyjából fél percünk van.

Fizzy bólintott, és ügyelve rá, hogy végig háttal legyenek Junónak és Nagyapának, elrohantak az ajtó irányába.

Fizzy annyi időre maradt, míg megivott egy pohárral Nana jeges teájából, és lefirkantott pár részletet az iménti kalandjukból, mielőtt elindult haza, hogy egy kicsit ránézzen a közösségi médiára, és felkészüljön a Robbal való esti találkozásra. Jess kapott néhány üzenetet Rivertől arról, hogy aznap estére szerveznek valami partit, és előfordulhat, hogy Brandon mindkettejüket értesíti… aminek természetesen semmi köze nem volt ahhoz, hogy forróság kúszott fel a nő nyakán. Csábította a lehetőség, hogy ismét aprólékosan lejátssza fejben a jelenetsort a kis bűntényükről, amit Fizzyvel aznap elkövettek, de megállította magát, mert félt, hogy ez egyúttal azzal is járna, hogy olyan kérdéskört is fontolóra kell vennie, amire nem érezte magát felkészültnek. Nem dúlta fel a tény, hogy Juno találkozott Riverrel, de abban sem volt biztos, hogy örülne, ha újra megtörténne. A jövőbeli Jessnek élete egy pontján nagy valószínűséggel foglalkoznia kell majd mindezzel, de egy olyan nap után, amilyenben része volt, ez a jelenlegi Jess semmi másra nem vágyott, mint inni egy pohár bort, és elkészíteni a spagettit.

Miközben rendbe tette a lakást, és nekiállt a főzésnek, ismét rátört az új és egyelőre nagyon szokatlan nyugalom: emlékeztette magát rá, hogy nem kell a pénz miatt aggódnia, legalábbis néhány hónapig biztosan nem. Korábban sohasem tudta elérni azt a luxusszintet, hogy komolyabb összeget félre tudjon tenni, és szinte ábrándosan játszott el a gondolattal, hogy ha úgy dönt, kifizetheti egy évre előre a prémium biztosítás díját, vagy flancolhat, és valódi Tylenolt írathat fel magának az olcsó helyettesítő helyett. Nagy idők!

Galamb a lábszára körül körözött, és Jess éppen a forró vízbe öntötte a tésztát, amikor az ajtó feltárult, és Juno robbant be rajta.

– Anya! Hogyan építsük meg a világ legjobb hullámvasútját tíz egyszerű lépésben! Megszereztem! – Lerúgta a cipőjét, kinyitotta a táskáját, és a nappali közepén kiborította a tartalmát a frissen porszívózott padlóra.

Jess letámasztotta a fakanalat, elfordult a tűzhelytől, és a pultnak dőlt. Vajon bűntudatosnak látszik?

– Második voltam a várólistán, de valaki nem vitte el, és Emily azt mondta, ilyenkor az enyém, kivehetem. – Juno lecsapta a kötetet a pultra, és a hazaérkezése óta első alkalommal levegőt vett. – Most már elkezdem a projektemet.

– Amúgy szia! – Jess megállította a kerengő dervist egy öleléssel, hogy adhasson egy puszit a feje búbjára. – Hol van Nagyapa? – Kinézett az udvarra, de sehol sem látta az öregurat.

Juno eltűnt a nappaliban, és egy kék dossziéval tért vissza, amelyből legalább egy tucat papír készült kihullani.

– Elviszi Nanát etióp kaját enni. – Elkezdte szétrakosgatni a dossziéban lévő papírokat a pulton, amitől az imént oszlopba rendezett postai borítékok a padlóra dőltek. Jess újra összeszedte őket. – A leírásban A4-es kartonpapír szerepel, de azt írja, hogy A0-s is lehet. – Elhallgatott. – Van itthon olyan?

– Hogy hever-e itt egy egy négyzetméteres kartonpapír valahol? Sajnos nem. Pont elfogyott! – Jess megkevergette a tésztát, aztán elzárta alatta a főzőlapot. – Kicsim, próbáljuk ezt a projektet kezelhető méretekben kivitelezni, oké? Egyáltalán hova tennénk egy akkora monstrumot?

Juno körbekémlelt a lakásban, majd az étkezőasztal felé bökött.

– És akkor hol eszünk?

– Nanáéknál.

Jess vetett egy pillantást a lányára a válla fölött, miközben leöntötte a vizet a tésztáról.

– Mire van még szükség a projekthez?

– Színes ragasztószalagra, a nagyobb fajtából. Sokra. Tudtad, hogy Philadelphiában valaki készített egy negyven méter magas hernyót áttetsző ragasztószalagból? Harminc kilométernyit használtak hozzá! Bele lehet mászni, meg ilyenek.

– Hűha! – Jess tányérokat vett elő, és a konyhapulthoz vitte.

– Ragasztóra is szükség lesz, és celluxra, meg színes papírra az emberkékhez. – Rámutatott Jess iPadjére az étkezőasztalon. – Megnézem!

– Megnézhetem? – javította ki Jess reflexszerűen, és elosztotta a tányérokon a tésztát, aztán ráöntötte a szószt.

Juno felemelte Galambot a székről, és kezébe vette az iPadet, hogy kilépjen az alvó üzemmódból.

– Na, és milyen volt a napod az iskolában? – fordult lánya felé Jess, éppen abban a pillanatban, amikor egy kép jelent meg a kijelzőn.

Ő és River szerepeltek rajta.

A Union-Tribune címoldala, amit aznap reggel nézett meg. Baaaazzzzz…

– Anya! – rikoltott fel Juno. – Ez te vagy meg River Nicolas!

Lehetséges, hogy valakinek az ereiből úgy tűnjön el az összes vér, hogy nem vérzik?

– Ő a barátod?

Vajon hogyan kellene erre válaszolnia? Hogy csak úgy tesznek Riverrel, mintha egy pár volnának, mert Jessnek fizetnek ezért? Vagy hogy csak barátok, akiket történetesen épp akkor kaptak lencsevégre, amikor együtt burkolóztak be egy kabátba? Hogy történhet mindig, hogy ennyire iszonyatosan igyekszik óvni Junót, és mégis mindig, mindent elbaltáz?

Reszkető kézzel tette le a két tányért.

– Ez…– Pánikban, izzadva, szédelegve keresgélte a szavakat. – Mi csak…

Én nem az anyám vagyok. Nem Juno az utolsó a fontossági sorban. Meg tudom magyarázni.

De mielőtt egy további szót kiejthetett volna a száján, Juno oldalra billentette a fejét, és szakértő módjára megjegyezte:

– Csinos vagy, amikor így hagyod a hajadat. – Aztán ugyanilyen hirtelen már a tányér vonta magára a figyelmét. – Jaj, de jó, spagetti! – Egy óriási adagot lapátolt a szájába, és a szemét lehunyva élvezte az ételt.

Jess bénultan figyelte, ahogy a kislány a szájához emeli a poharát, majd leteszi, és jókora tejbajusza marad. Győzedelmesen nézett az anyjára:

– Vacsora után megrendeljük a ragasztószalagokat?

– Hát persze. Amennyi csak szükséges – felelte Jess.

– Oké! – Juno újabb adag tésztát tekert a villájára. – Lehetnek különböző színűek? Mondjuk kék és narancssárga és zöld és piros? – Újabb gigantikus falatot tett a szájába.

Jess visszament a konyhába, és kinyitotta a hűtőt.

– Persze – felelte, és töltött magának egy pohár bort. Rózsaszín? Lila? Pöttyös? Ne fogd vissza magad, kölyök! Jess még sohasem élvezte korábban azt a luxust, hogy könnyelmű lehessen; furcsa érzés volt, de csodálatos. Juno befejezte a vacsorát, és elővette az iPadet, Jess pedig figyelte, hogyan rakosgatja a tételeket a webshop kosarába.

Aki azt állítja, pénzért nem lehet boldogságot venni, sosem látott még ilyen jelenetet.

Tizennégy

Brandon lelkesült beszámolója szerint Trevor és Caroline Gruber elképesztően kedves emberek voltak. Igen, ők voltak a Kromantika befektetői, és igen, az után a Union-Tribune-cikk után ragaszkodtak hozzá, hogy rendezzenek egy koktélpartit, ahol Jess-szel is találkozhatnak, több másik fontos befektetővel együtt, de Tényleg annyira közvetlenek, Jess, erősködött Brandon. Imádni fogod őket.

Trevor detroiti származású műszaki zseni, Caroline pedig Rhode Island-i ortopéd szakorvos volt. Ellentétek vonzzák egymást, igaz szerelem és a többi.

A tény, hogy épp a Kromantikát választották ki arra, hogy megdobják néhány laza milliócskával – azaz egy olyan céget, amely az emberek lelki társát akarja megkeresni –, azzal a reménnyel töltötte el Jesst, hogy talán nem megannyi nyársat nyelt Mr. Monopoly hemzseg majd az eseményen. Számtalan remek vállalat működött a virágzó biotechnológiai ágazatban, de Jess maga, aki adatokkal bűvészkedett, és a kockázatelemzésben segített a cégeknek, nem állíthatta volna biztosan, hogy egyéb körülmények között ő a Kromantikát tartotta volna a támogatásra leginkább érdemesnek.

Ám abban a pillanatban, hogy meglátta Rivert, aki a ház előtt várta, hogy együtt induljanak el a partira, már másképp látta a dolgot: bárkinek odaadta volna a pénztárcáját, és vele az összes banki belépő kódját, aki kéri. A férfi méretre készült sötétkék öltönyt vett fel az alkalomra. Fényes bőrcipőt. Tökéletes majdnem-túl-hosszú haja csodásan állt fényes szeméhez. És az ádámcsutkája is rendben megérkezett vele, amire Jess az egy héttel azelőtt Shelter Islanden tett kiruccanás óta már nemegyszer gondolt, mint olyasmire, amit adott esetben hosszan lehetne nyalogatni. Brandonnak korábban sikerült visszacsalogatnia a szakadék széléről azzal, hogy ragaszkodott hozzá, a Kromantika állja a ruhája költségeit, és küld valakit, aki frizurát és sminket varázsol Jessre. Ez a figyelmes és nagylelkű gesztus azonban csak oda vezetett, hogy a nőben még inkább tudatosodott, milyen „kurvára fontos esemény” lesz ez, amitől olyan rosszul lett, hogy a pánikot elűzendő jó néhányszor mélyen ki-be kellett lélegeznie egy papírzacskóba.

És amikor már éppen meggyőzte volna magát arról, hogy társaságképes, valamint megfelelő látványt nyújt ahhoz is, hogy egész este ő mosolyogjon a vendégseregre dr. River Peña karjáról, a nevezett kilép a kocsijából, mint sziklaszilárd izomzat és szexuális energia titokzatos elegye, amit egy külön e célra, a legszebb német precizitással tervezett gép öntött bele abba az öltönybe.

Jess úgy érezte, eljött az idő, hogy mégis elrugaszkodjon a mentális szakadék széléről. Végleg elcseszett figurának érezte magát. Leeresztette a felvonóhidat az erotikus ábrándok előtt, és tessék, azok bemasíroztak a várba, aztán átvették a hatalmat. Őszintén szólva, ha valaha is eljutnának az ágyig, a férfinak immár szépen fel lenne adva a lecke. A képzeletbeli River igazi nagyágyú volt.

A férfi lehajolt, és ismét arcon csókolta üdvözlésként – Jess ezúttal legalább már valamivel felkészültebben fogadta a gesztust –, de az érzetek intenzitása határozott meglepetés volt. Rivernek… más volt az illata.

A férfi is mélyebben beszívta a levegőt Jess füle mellett.

Egyszerre szólaltak meg:

– Parfüm?

És:

– Kölni?

Jess volt a visszhang, és hangosabban szólt. Lehetséges, hogy River elpirult?

– Egy kicsit – a férfi megköszörülte a torkát – magamra locsoltam. A nővéreim… ők mondták, hogy kérjek tanácsot egy luxusparfümériában.

Jess előhúzott néhány mentális dárdát, és halálra dobálta vele az elképzelt értékesítőnőt, aki mindenféle kölniket pamacsolt River bőrére, aztán közelebb hajolt hozzá, úgy szaglászta.

– A nővéreid mondták, hogy vegyél magadnak kölnit?

– Nagyon elkötelezettek… e mellett a dolog mellett. – River sóhajtott, de látszott rajta, hogy csak tetteti az elcsigázottságot.

A nővérei elkötelezettek a kettejük ügye mellett? Ez vajon kedves vagy rémisztő?

– Cuki – bökte ki Jess.

River szárazon nevetett.

– Úgy is lehet mondani.

– Mindenesetre finom az illata. – Az nem kifejezés! Ha rajta múlt volna, Jess ott helyben felfalja a férfit, aztán a kölni maradékával öblíti le a lakomát.

River újra közelebb hajolt hozzá.

– Na és a tiéd?

Időbe telt, mire Jess válaszolni tudott, mert éppen azt a felismerést forgatta az agyában, hogy ők egymást szagolgatják. És megpróbálják megállapítani, mi változott a korábbiakhoz képest. Vajon ez normális? Vagy bizarr? Úgy döntött, sodródik az árral.

– Ez… hát, tudom, hogy fura, de egyszerűen grépfrút. Egy ilyen kis grépfrútos görgős izé… – Nem tudta eldönteni, hogyan magyarázhatná meg. – Igazából nem parfüm. Talán valami olaj? Egy ilyen kis izé… – Jess inkább elhallgatott, és bemutatta a mozdulatot, hogyan görgeti a kis grépfrútos izét a csuklóján. – A parfümtől megfájdul a fejem, de ez… – érezte, hogy a két orcája lángra gyúl – ez oké.

– Tetszik. – Szemlátomást River is küzdött, hogy szavakba öntse. – Nagyon.

Mit hall vajon a hangjában? Furcsa, feszült visszafogottságot. Mintha egy tálnyi zamatos, vajban tocsogó Wellington-bélszínről mondaná, egy csipetnyit szívesen megkóstolnék belőle, miközben arra gondol, bele az egészet az arcomba!

Vajon dr. River Peña… szeretné őt… az arcára?

Jess tudta, hogy muszáj valahogy leállítania magát. Az egy dolog, hogy az ő fejében nagyjából megszakítás nélkül erotikus képzetek gomolyogtak a Shelter Islanden történtek óta, de azzal kapcsolatban nem bocsátkozhat jóslatokba, mi River valódi álláspontja e pillanatban.

Ráadásul, emlékeztette magát, miközben beszálltak a kocsiba, hamarosan egymás mellett állnak majd a befektetők puccos tetőtéri lakásában, egy koktélparti forgatagában. Azaz Rivernek – és minden ott jelen lévőnek – anyagi érdeke fűződik ahhoz, hogy Jess minél lázasabb pillantásokkal méregesse a fickót. A férfiról már megtudott annyit, hogy mindig körültekintően fogalmaz; ezért pusztán az világos, hogy a nővéreinek esetleg tényleg érdeke, hogy a kettejük ügye jól alakuljon, nem csak szentimentális értelemben vagy kotnyeleskedésből. Jess nyilvánvaló vonzalma támogatja a férfi önbizalmát, ami támogatja a bankszámláját, és azt is, hogy tudományosan is beigazoltnak lássa a világ mindazt, amit River eddig állított. Hiszen az is világos volt mostanra a nő előtt, milyen fontos a férfinak, hogy nagy hatást tegyen a világra a találmánya.

És őszintén szólva, Jess mire is volt képes a kis harmincezer dollárjáért? Nem mintha olyan nagy nehézséget okozott volna ruhákat vásárolni a Kromantika kontójára, majd kézen fogva besétálni egy csinosan felöltözött, tudományosan gondolkodó szexidollal egy drága buli forgatagába, de az ő harmincezre csepp volt a tengerben ahhoz viszonyítva, amit River kockáztatott. Milliókat.

– Min járnak ilyen erősen a fogaskerekek odaát? – törte meg a csendet a férfi.

Abból még nem volt baj, ha valaki őszinte.

– Az utóbbi időben megkérdőjelezek minden egyes döntést, amit hoztam.

A férfi nevetett.

– Én is.

Erősen kétséges.

– Mondj egy példát!

A férfi vetett felé egy oldalpillantást, aztán újra az utat figyelte, miközben felhajtottak a 163-asra.

– Komolyan akarod?

– Komolyan.

Hosszú csend után, miközben Jess arra gyanakodott, a férfi valószínűleg úgy dönt, nem válaszol, River megkérdezte:

– Hát, jó. Gondoltál rám, miközben felvetted azt a ruhát?

Jess a mellétől a feje búbjáig egy csapásra felforrósodott. Lenézett a mélykék ruhára, fekete spagettipántokkal. Az egészet művészies csoportokba rendezett, finom, fémesen ragyogó, apró csillagokat mintázó hímzés díszítette, ettől olyan volt az összhatás, mintha Jess az éjszakai eget öltötte volna magára. A finom fekete csipkeszegély kacskaringós vonalakat írt le a melle környékén, és azt dorombolta, az estélyi öltözék találkozása az esti vetkőztetéssel, de Juno és Fizzy – a két szókimondó – éppenséggel teljesen elnémultak, amikor meglátták ebben kilépni a próbafülkéből, ezért Jess bízott a reakciójukban, még ha előtte megkérdezte is a tükörtől a fülkében, nem lesz-e kicsit sok ez a csupasz bőrből.

– Tudom, hogy fizetést kapsz, hogy itt legyél – tette hozzá River csendesen. – Így hát ez a kérdésem. Hogy gondoltál-e rám.

– Ugyanez az enyém is, kivéve azt, hogy a kölnivel. – Jess torkába egy parafa dugó szorult. – És te sokkal többet fogsz kapni mindezért.

– Elvileg – nevetett River.

– De hiszen pontosan erről van szó. Ha ma este jól dolgozunk, te sokkal többet keresel rongyos harmincezernél. A nővéreid javasolták, hogy szerezz valami jó kölnit… ami rendkívül ügyes trükk, ha csábításra készülsz, és okos is, különösen, ha netán még részvényesek is.

– Azok – ismerte be River.

Újra súlyos csönd burkolta be őket; Jess addig nem akart válaszolni, míg River nem teszi meg. És simán feltette volna rá az egész harmincezret, hogy River pedig ugyanúgy rá vár. És igen.

– Ügyes trükk a csábításhoz? – noszogatta Jesst, ravaszkás vigyorral, aztán visszafordult az út felé.

– Nagyon jól illik hozzád – ismerte el Jess csendesen. Magát is megriasztotta a rettenetes basszus morgás, amivé a hangja változott. Megköszörülte a torkát.

Jessica Davis, szedd már össze magadat!

River mozgolódott mellette egy kicsit az ülésben.

– Amennyiben a véleményem érdekes lehet, ez a te ruhád… – az ő hangja is reszelősebb volt a szokottnál – a te ruhád is egész jól áll neked.

Két, húszas évei elejét taposó, jóképű fiatalember futott oda hozzájuk, amikor River megállt a járda mellett.

– Minden efféle, apró különlegességtől csak egyre idegesebb leszek – vallotta be Jess halkan, miután River borravalót adott az ajtónállóknak, akik, mint kiderült, házigazdáik unokaöccsei voltak, és újra csatlakozott hozzá a járdán.

River közelebb húzódott, és aggodalmas pillantásokat vetett Jessre.

– Az itt lévők mind hihetetlen kedves emberek.

– Biztos vagyok benne – felelte Jess. – Csak épp egészen tegnapig az az öltözék számított a legkülönlegesebb cuccomnak, amiben láttál. Ez meg, itt, rajtam, többe került, mint Juno kéthavi balettórája.

– Minden centet megért, ha ez segít valamelyest.

– Egy kicsit – igazgatta meg Jess a szoknyarész elejét. – Csak mondogasd nekem azt, hogy csinos vagyok, és minden rendben lesz. Ó, és bor kell! A bor biztosan segít.

River kuncogott, és elindult Jess után befelé az épületbe. A tágas, márványpadlós előcsarnok üres volt, csak egy fogadópult meg egy szép bőrkanapé állt benne, és a túlsó falon két liftajtó nyílt.

A biztonsági őr felnézett a közeledtükre.

– Gruberék partijára jöttek?

River Jess derekára tette a tenyerét, mire a nő agyában elhamvadtak a gondolatok.

– Igen. River Peña és Jessica Davis – helyeselt River, és a férfi kihúzta a nevüket egy listán, aztán a számítógépen beprogramozta számukra a liftet.

– A jobb oldali fülke lesz az önöké – közölte. – Egyenesen felviszi önöket.

Amikor az ajtó bezáródott, Jessnek átfutottak az agyán azok az alkalmak, amikor egy lifttel utaztak ők ketten – a feszült csönd, a ki nem mondott utálat. Visszagondolva szinte egyszerűbbnek tűnt akkor a helyzet, mint most, ezzel a mérhetetlen, kezelhetetlen vonzalommal beborítva.

River törte meg a csendet.

– Szerintem valamit meg kell magyaráznom. – Jess kérdőn ránézett, látta, hogy a férfi a falat fürkészi. – A nővéreimmel kapcsolatban.

– Igen? – El sem tudta képzelni, hová akar a férfi kilyukadni, de úgy tűnt, a világ második leglassabban közlekedő liftjében utazván bőven van idő rá, hogy megtudja.

– Valóban befektetők – mondta River. – Mindketten kezdettől kockáztatták a pénzüket. De amikor úgy fogalmaztam, elkötelezettek, nem erre céloztam. – Most fordult Jess felé. – A kölnivel kapcsolatban.

Jessnek el kellett nyomnia a nevetést. River olyan borzasztó komolynak hangzott.

– Értem.

– Ez – mutatott kettejükre – mindkettőjük szerint nagyon… – elhallgatott, majd kajánul Jessre vigyorgott – …nagyon izgalmas. De – folytatta gyorsan –, kérlek, semmiképp se érezd magad kényszerítve a lelkesedésük miatt.

Jess bólintott, és halkan felelt.

– Rendben.

– És ezt azért most mondom el, mert vár minket egy rakás ember, akiknek, mint már tudod, komoly pénzügyi érdekeltségei kötődnek ahhoz, hogy mi ketten hogyan viselkedünk egymással, és nem akarom, hogy úgy lépj be oda, hogy azt hiszed, minden csak külsőség, a mutatvány része. – River a zsebébe nyúlt, és előhúzta a mobilját. Megnyitotta rajta a fotókat, és keresgélni kezdett. Végül megtalálta, amit keresett, és Jess felé fordította a kijelzőt.

Neki egy pillanatra sejtelme sem volt, mit néz. River kissé ütődött hasonmása volt az első tippje. Az a valaki a húszas évei elejét taposhatta, de a végtelenül suta póz alapján, ahogy ott állt, lényegesen fiatalabbnak lehetett volna saccolni.

– Ismerős? – kérdezte River.

Jess félt találgatni. Ez a girhes, görnyedt, ügyetlenül öltözött gyerek nem lehet…

– Én vagyok rajta. – Keresgélt még egy kicsit, és mutatott pár további képet ugyanarról a fura küllemű, alternatív valóságból szalasztott verziójáról.

– A kockás rövidnadrág és a csíkos ing együttese igen sajátságos stílusérzékre vall – nevetett Jess.

– Tizenhat évesen elkerültem otthonról – jegyezte meg River. Ekkor nyílt ki a liftajtó.

Jess torkában hirtelen ott termett a gyomra, mert az elmúlt tíz másodpercben elfeledkezett róla, hol is vannak. Kiléptek, de River egy pillanatra még megállt a márvánnyal borított előcsarnokban, ahonnan egyetlen ajtó nyílt.

– Korábban elvégeztem a középsulit, aztán még nem voltam tizenhét, amikor elkezdtem a Stanfordot.

– Atyavilág!

– Ezen a képen körülbelül húszéves lehetek – bár szerintem senki sem gondolná –, és láthatod, hogy a nővéreim többé nem tudtak napi hatást gyakorolni rám. Nekem meg fogalmam sem volt, hogy öltözzek.

Jessből kitört a nevetés, aztán ragyogó mosollyal Riverre nézett.

– Ha ők nincsenek, még ma is kockás rövidgatyában járnék.

– Ne is mondd. A nővéreid remek munkát végeznek!

Most River nevetett fel.

– Egyszerűen ilyenek. Még középsuliba jártam, amikor mindketten főiskolára mentek a keleti partra… és nem mindig volt… Felelősséget éreznek értem. – River megnyalta a száját, és az ajtóra nézett, majd vissza Jessre. – Csak annyit akartam mondani ezzel, hogy amikor meglocsoltam magamat kölnivel, nem ezek az emberek jártak az eszemben. Hanem te.

Jessnek semmi más értelmes válasz nem jutott eszébe, mint az:

– Köszönöm, hogy elmondtad.

És eközben kettős érzések rohamozták meg – meg is hatotta a vallomás, egyúttal meg is rémítette.

Szerencsére River szemlátomást nem várt ennél jelentőségteljesebb választ. Felegyenesedett, és Gruberék ajtaja felé fordult, majd nagy levegőt vett. Jess arra számított, hogy becsönget, de nem.

Néhány másodpercnyi, egyre feszültebb csönd után Jess megkérdezte:

– Jól vagy?

– Nagyon utálom az ilyeneket – vallotta be River.

Jesst mintha arcon csapta volna a nyilvánvaló.

Hát persze: hiszen River nem egy nyers és érzéketlen seggfej. Valójában félénk volt. A munkájának ez a része kész kínszenvedést jelenthetett számára. Jess hirtelen olyan világosan látta ezt maga előtt, mintha az imént olvasta volna egy Riverhez mellékelt, Útmutató a lelki társadhoz című füzetkében. Mindabból, amit az eddigi interakcióik alapján tapasztalt, ezen a lencsén keresztül csak még nyilvánvalóbbá vált, hogy a férfi semmiben sem hasonlít Brandonhoz – aki csupa mosoly és könnyed sárm. River akkor érezte magát igazán elemében, ha a labor végében álló vegyszerszekrény körül matathatott, ahol senki más nem volt, csak néhány kémcső, meg sok millió, egymásba kapaszkodó nukleotid.

Most rajta, Jessen volt a sor, hogy a bátrabbik legyen kettejük közül. Határozottan megfogta River kezét, és összefonta az ujjait az övével. Azonnal forróság indult felfelé a karján, fel a vállához, majd a mellkasáig vezető út minden egyes centiméterén felszikrázott.

– Megcsináljuk – mondta Jess.

River megszorította a kezét.

– Nemigen van más választásunk.

– Csak maradjunk együtt, oké?

– Jó – suttogta a férfi. – Remek terv.

Egyszerre vettek mély levegőt, hogy megacélozzák magukat. Aztán River kinyújtotta a kezét, és becsöngetett.

Tizenöt

Az ajtó kitárult, és hallották, amint a benti moraj egy pillanatra elnémul, hogy aztán hatalmas pohárkocogtató, evőeszköz-csörgető, zakóigazgató őrületbe menjen át. Hangok kórusa suttogta el a nevüket, és hogy Itt vannak!, amit szórványos taps követett.

Egy ajtónálló szerényen utat adott egy magas, szögletes testalkatú férfinak, aki stílusos öltönyében könnyed eleganciát sugárzott maga körül, és mosolyt villantott Jessre, ami megnyugtató vibrálást keltett, mintha azt üzente volna, Megbízhatsz bennem. A férfi már nyújtotta is a kezét, és közben, alig néhány lépéssel a háta mögött, megjelent egy nő, aki vidáman csoszogott-futott égig érő tűsarkain, hogy utolérje.

– Trevor Gruber – mutatkozott be Jessnek a férfi, és kezet ráztak.

– Jess Davis.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Jess. – Trevor átölelte Rivert. – Jó látni téged, öregem. Ő pedig – fordult Jesshez, amikor a törékeny ázsiai nő megérkezett az oldalára – a feleségem, Caroline. Nagyon köszönöm, hogy eljöttek ma este.

– Helló, ti ketten! – Caroline először Jesst ölelte át, majd Riverhez is odalépett. A nő ruhája olyan gyönyörű, méltóságteljes egyensúllyal tapadt a testére és hullámzott körülötte, hogy Jess legszívesebben gratulált volna neki. Amikor elhúzódott, észrevett egy felszolgálót, aki gyakorlatilag a semmiből jelent meg.

Caroline csintalan pillantást vetett Riverre, aztán elvett a pincér tálcájáról egy hosszúkás poharat, és a férfi kezébe adta.

– Látod? Egyetlen lépés az ajtótól, ahogy ígértem. – River nevetett, Caroline pedig kinyújtózott, és adott az arcára egy puszit, miközben színpadiasan odasuttogta neki: – Mondtam, hogy nem lesz vészes.

Jess azonnal megszerette ezt a nőt.

River átnézett házigazdáik válla fölött a helyiségre.

– Ez nem vészes?

Jess követte a tekintetét, és gyors becsléssel nagyjából ötven emberre taksálta a terjedelmes nappaliban nyüzsgő emberek létszámát. A teljes falat betöltő üvegtáblákon át a San Diegó-i öbölre és a Coronado hídra lehetett látni. Minden vendég esti öltözékben volt, és mindenki az érkező Gyémánt párt figyelte.

Jess házigazdáik felé fordult, hogy megdicsérje a kilátást, de amint meglátta River arcát, benne ragadtak a szavak. A férfi szokatlanul sápadt volt, és a nő a tenyerét is nedvesnek érezte. Aztán az ajkához emelte a poharat, megkóstolta, helyeslőn hümmögött, és elmormolt egy titokzatos alkoholnevet, amit Jess nem értett, majd halk köszönetet mondott Caroline-nak.

A háziasszony ezután Jess felé fordult, mosolyogva, és elvett egy másik poharat a pincér tálcájáról, abban fehérbor volt.

– River azt mondta, hogy a félédes fehéret szereted – kedvesen felnézett a férfira, megerősítést várva. – Ez Viognier-Marsanne.

– Gesundheit – felelte Jess sután, de Caroline, nagy megkönnyebbülésére, nevetett. River megfigyelte, mit rendelt, amikor együtt vacsoráztak Daviddel és Brandonnal, és nem felejtette el?

Sőt kölnit locsolt magára a kedvéért.

És olyan szemmel nézett rá, mint egy csillagos ruhába bújt, ínycsiklandó Wellington-bélszínre, amibe legszívesebben beletemetné az arcát.

Caroline a parti résztvevői irányába nézett.

– Mindenki alig várja, hogy végre megismerjen, Jess. – De aztán teljes testével visszafordult az új vendégek felé. – Viszont egy kicsit még hadd várakozzanak. Mégiscsak az én partim! – A karját Trevoréba fűzte, és összeesküvő pillantással hajolt oda Jesshez. – Imádtam azt a cikket a Tribben… River amúgy is a második kedvenc pasim, a férjem után… és azok a fotók… Istenem. A kabátos? – finoman Jess karjába bokszolt. – Ne is mondd! Majd szörnyethaltam tőle. De sajnos ez a parti abban a pillanatban kikerült az irányításom alól, ahogy megemlítettem az ötletet a barátnőmnek, Tillynek. – Intett a szoba felé, amelyben sok más társaságában, nyilvánvalóan ez a bizonyos Tilly is tartózkodott. – „Hát nem volna nagyszerű vendégül látni Jesst és Rivert?”, mondtam neki, ő meg rögtön beszélt Brandonnal, és egy ilyen nagy hűhó lett belőle. – Caroline bocsánatkérően az égre emelte a tekintetét. – Én valami kis vacsorára gondoltam. De ők ketten összetrombitálták a teljes bizottságot, meg az összes befektetőt, mielőtt egyáltalán Trevornak megemlítettem volna.

A férje nevetve bólogatott.

– Látja? Nem maga az egyetlen, aki megrémült ettől.

– Én nem rémültem meg! – festette arcára Jess a legbátrabb hazug mosolyát.

– Riverre gondoltam – tréfált Trevor.

– Gyerünk – fogta karon Caroline Jesst, aki vakon tapogatózva River keze után nyúlt, nehogy véletlenül elszakítsák őket egymástól, miközben furcsa pánik szállta meg. – Hadd mutassalak be néhány embernek, Jess.

Hát persze, hiszen River már mindenkit ismert ezek közül az emberek közül; Jess volt az újdonság.

Először is ott voltak Watson-Duggarék, egy ötvenes házaspár, akik harminc másodpercen belül előálltak a javaslattal – minden finomkodás nélkül –, hogy milyen remek ötlet volna, ha Jess és River még a részvénybevezetés előtt összeházasodnának. Őket követték Liuék, az épület tulajdonosai, amelynek egyik lakásában tartózkodtak. Mrs. Liu zaklatott suttogással árulta el Jessnek, hogy huszonhét éve házasok Mr. Liuval, de egyáltalán nem lepte meg, amikor kiderült, hogy ők ketten csak Alapegyezés szintjén kompatibilisek egymással. Kínos!

Mr. és Mrs. Rome olyan észrevehetően igyekeztek megtalálni a gyenge pontokat Jess és River sztorijában, hogy Jessnek – miközben keresztkérdéseket tettek fel neki River múltjával kapcsolatban, és ő rendre kudarcot vallott a találgatásban – emlékeztetnie kellett magát rá, csak a befektetett pénzükért aggódnak, nem őt akarják támadni.

Albert Mendoza nem tudta levenni a szemét Jess melléről. És ami még ennél is rosszabb volt, mindeközben Mrs. Mendoza olyan közel hajolt Riverhez, otromba szexuálisragadozó-pillantásokat vetve rá, hogy félő volt, mindjárt megfogdossa a férfi bicepszét. Dr. Farley McIntosh és házastársa közismert építészek voltak, akiket leginkább az érdekelt, Jess ismeri-e valamelyik általuk tervezett épületet.

Miközben a körüket rótták, River tenyere egyre jobban izzadt Jess markában. Úgy jártak csoportról csoportra, mint a menyasszony és a vőlegény szokott az esküvői fogadáson. Két mintadarab, akiket szabadon lehet bökdösni, tapogatni, kérdezgetni vagy épp vizsgáztatni.

Egy ilyen egyezést megérez az ember, amikor a másikra néz?

És a szex… földöntúlian jó?

Mikor szólalnak meg az esküvői harangok?

Találkozott már River testvéreivel?

Gyönyörű gyerekeik lesznek!

Mi lesz, ha valaki mással is ugyanilyen egyezést mutat ki a rendszer?

Jess és River együtt küzdötték végig magukat a kérdéseken-válaszokon, kétségbeesetten egymáséba kapaszkodó ujjakkal, feszült mosollyal az arcukon, míg az utolsó kérdés hallatán Jess olyan ideges nem lett, hogy muszáj volt kimentenie magát, és egy időre elrejtőznie a mosdóban, amit River utasítását követve meg is talált, végig a folyosón, második ajtó balra. A lakás óriási volt, és Jess alig tudta visszafogni magát, hogy ne induljon neki felfedezni, hány szobát rendeztek be, és hogyan.

De végül elég volt néhány percet csendben eltöltenie a zűrzavar után. A szíve őrjöngött, mintha mindent össze akarna törni odabent a mellkasában. Ha nem visel ilyen nagy gonddal készített, művészies sminket, Jess hideg vizet paskolt volna az arcára, de így beérte azzal, hogy előrehajolt, és vett néhány igazán mély lélegzetet. Valahányszor úgy érezte, végre sikerült felfognia, mi is történik velük, máris feltűnt egy következő kérdés a semmiből, akár egy trükkös, csavart labda. Először az eredményt nem hitte el, aztán már nem is volt rá szükség, mert valami bejött a képbe – a pénz. Aztán elkezdett gyanakodni, hogy talán mégis helyes a DNSDuo-eredmény, de mit számított, a fenébe is, hiszen nem szerelmet keresett! És most, hogy az egész estét River oldalán töltötte, mint a kétszemélyes csapat másik tagja, hirtelen a tettetés már nem is érződött annak. Amikor valaki a lehetséges másik lelki társsal kapcsolatban kérdezősködött, rátört a hányinger.

Túl sok, túl gyors ez így.

Kezet mosott, megigazította a rúzsát, és keményen, de bátorítóan a saját szeme közé nézett a tükörben. Ez a buli több ezer dollárba kerülhetett. Olyan ruhát viselt, amit más fizetett ki. Mit képzelt magáról, ki ő? Csak ess túl rajta, és irány haza.

De amikor kilépett a folyosóra, River már ott várta, lazán a szemközti falnak dőlve, két bokáját egymáson átvetve. A testtartása olyan öntudatlan magabiztosságot és érzékiséget sugárzott, hogy Jess úgy érezte, a két lába fájdalmasan egymáshoz tapadt.

River felegyenesedett.

– Jól vagy?

– Igen, csak… – Jess a válla fölött hátramutatott – szükségem volt pár percre.

River megkönnyebbülten rámosolygott.

– Nekem is.

Jess lassan kifújta a levegőt.

– Ez egyáltalán nem az én világom. – A férfi közelsége forrón bekúszott a bőre alá, önkéntelenül kicsúszott a száján: – Remélem, nem szúrom el a dolgaidat.

River arcán hirtelen érzelem futott át, lépett egyet előre.

– Nem… dehogy. Fantasztikusan csinálod. – Elnézett a folyosó hosszában a nappali felé. – És sajnálom, hogy Brandon nincs itt. Ez az ő terepe. Nem az enyém.

– Átérzem – jegyezte meg Jess csendesen. – Látni akarják a befektetésüket… élesben.

Azonnal látta, hogy River nem örül a megfogalmazásnak… de ellenkezni sem tud.

– Számodra különösen szürreális lehet – folytatta Jess –, hogy már ismerted ezeket az embereket, és ezúttal mégsem vezető tudósként találkozol velük, hanem te magad vagy az egyik nagy felfedezés.

– Hát, igen. Alig három-négy ember tud közülük bármit is a magánéletemről. És most ezek a vadidegenek teljes lelki nyugalommal tesznek megjegyzéseket a szexuális életemre, és kérdezgetik, mikor kérem meg a kezedet.

Jessből kirobbant az ideges nevetés.

– Igaz.

– Az jutott eszembe – fogott bele mondókájába River, aztán felnézett a mennyezetre –, amikor Esther Lin megkérdezte, tudod, hogy valaki mással összepasszolni…

Jess kíváncsian várta, hogyan fejezi be a mondatot, miközben olyan izgatott várakozással vert a szíve, mint a versenyzőé a startvonalnál.

– Házasok voltatok Juno apjával? – kérdezte River.

Jess kifújta a levegőt.

– Nem. – A választ követő hosszú szünetben érződött, hogy River ennél sokkal többet akarna tudni, de egy bulin álltak a folyosón, és Jess nem is tudta igazán, mennyit érdemes elmondania róla és Alecről. Visszatekintve, eleve nem nyugodott a kapcsolatuk szilárd alapokon. Aztán a terhesség mindennek véget vetett; valószínűleg csak felgyorsította az összeomlást. – Nincs a képben – tette hozzá végül. – Soha nem is volt. Még azelőtt szakítottunk, hogy Juno megszületett.

Látta, hogy ez elég is volt ahhoz, hogy kielégítse River kíváncsiságát. Megfordultak, és könnyed léptekkel visszasétáltak a folyosón a parti helyszínére.

– Említetted, hogy mindig a nagyszüleid közelében éltél. A szüleid meghaltak… vagy…?

– Az anyám drogfüggő volt… ma is az… és lemondott a nevelésem jogáról, amikor hatéves voltam. Az apámat sosem ismertem.

– Ó. – River megtorpant, és tágra nyílt szemmel nézett Jessre. – Húha.

Őszintének tűnt a szemében tükröződő fájdalom. Jess lassan bólintott, nem tudta, hová is nézzen.

– Hát, ja.

– Sajnálom, Jess.

– Nem, nem igazán van mit sajnálni. Nana és Nagyapa tényleg a legnagyszerűbb emberek, akikkel valaha találkoztam. Kiskorom óta világos, mennyivel jobban jártam így.

– Tényleg fantasztikusak lehetnek.

Jess hirtelen meztelennek érezte magát. Íme, ő, az exfiúja még a közös gyereküket sem volt hajlandó felnevelni vele, az anyja a drogot választotta helyette, a nagyszülei nevelték, és még mindig velük élt. Rivernek két nővére volt, akik annyira imádták, hogy még abban is segítettek neki, hogyan kellene úgy öltöznie, hogy a lehető legdögösebb formáját hozza.

– Mi ez az arckifejezés? – hajolt közelebb a férfi. – Mit mondtam?

Nyugtalanító volt, milyen hamar megtanult olvasni benne. Jess torkában kezdett felfelé emelkedni a pánik, amit maga sem egészen értett, és legszívesebben a kijáratot kereste volna. Ez a parti az a fajta volt, ami a sztorik hősnőivel szokott megesni, nem a legjobb barátnőjükkel. Mit keresett ő itt egyáltalán?

De szokás szerint segítségére sietett a humorérzéke.

– Most mondd meg, milyen kereszteket hurcol a hátán a Gyémánt partnered!

River nem nevetett.

– Hát nincs mindenkinek háttértörténete?

Jess mosolya elhalványult.

– Szerinted van?

– Persze. De ugyan már. Ahhoz túl jól ismerlek, hogy tudjam, kereszteket nem hurcolsz. – Fogva tartotta Jess tekintetét, aki képtelennek érezte magát, hogy bárhova máshova nézzen. – Te döntöttél, hogyan élj. Nekem ez tetszik benned. Ami kell, elveszed, a többit hátrahagyod. Te döntesz.

Rivernek igaza volt. Jess megkönnyebbülten közelebb hajolt a férfihoz.

– Hát itt vagytok! – hallották a távoli kiáltást. – River, gyere már, hozd magaddal szíved hölgyét is!

A férfi, még mindig Jess szemébe nézve, próbált palástolni egy mosolyt.

– Szívem hölgye készen áll rá, hogy ismét elegyedjen egy kicsit?

Jess nevetett.

– Megfelelően feltöltöttem az akkumulátorokat, mehetünk.

River megfogta a kezét, és végigvezette a folyosón, vissza, a vendégek közé, egyenesen egy alacsony termetű öregúrhoz, aki az imént a nevét kiáltotta. A nyolcvanas éveit taposhatta, drótkeretes szemüveget viselt, és egy kopottas, fekete öltönyt. Mellette egy idős hölgy állt, akinek feje búbját vaskos fehér fonat koronázta, és festetlen, finom, pókhálószerű ráncokkal átszőtt arca volt. Egyszerű fekete ruhát viselt, csipkegallérral és gyöngysorral. Különös módon még a férjénél is apróbb volt.

– Hogy sikerült meggyőzni titeket, hogy eljöjjetek? – kérdezte vigyorogva River.

– Caroline Dorothyt környékezte meg – felelte az öregúr vaskos német akcentussal.

– És a „megkörnyékezésen” – szólt közbe Dorothy csiripelő hangon – azt kell érteni, hogy Caroline megígérte, hogy itt találkozhatunk veled.

River lehajolt, és egy puszit nyomott az idős hölgy arcára.

– Johan, Dotty, íme, az én Jessicám.

Az én Jessicám.

Jess szíve zuhanórepülésbe kezdett, és a lábánál landolt.

– Jess, íme, Johan és Dotty Fuchs.

Jessnek még ideje sem volt, hogy összeszedje magát, a két idős ember már közeledett is felé, hogy megöleljék. Lehajolt, egyesével a karjába vonta őket.

– Jó estét! Örülök, hogy megismerhetem önöket, Mr. és Mrs. Fuchs.

– Jess – mondta River csendesen, áhítatosan. – Johan és Dotty volt az első Gyémánt egyezésünk. Az unokájuk hozta el őket 2014-ben, és igaza volt; kilencvenhárom volt az érték. Ez volt az első kilencven fölötti eredmény.

Dotty bólintott, és megszorította Johan karját.

– 1958 óta vagyunk házasok. Hatvanhárom éve.

Jess nem volt érzelgős alkat. A lányát és a nagyszüleit szőröstül-bőröstül imádta, de nem volt szokása a reklámokon elsírni magát, és senki mást nem ismert, aki hozzá hasonlóan képes Adele-től a „Someone Like You”-t könnyezés nélkül végighallgatni. De ez a pillanat teljesen magával ragadta, és a torkában duzzadni kezdett az érzelmek sós áradata.

Ebben a mély, mindent elsöprően érzelmes pillanatban vette észre – miközben egyensúlyozott a bámulat és a lelkesültség között –, hogy mit visel Johan. Zakó és vászonnadrág volt rajta, de nem inget, hanem egy pólót vett a zakó alá. Rajta képrejtvény. Felül „Fe”, középen „A”, alatta profilból ábrázolt lófej. Egy kis időbe beletelt, mire leesett: vasaló.

– Tudom, hogy ez elegáns esemény, de River miatt vettem fel – mondta Johan, felfigyelve rá, hogy Jess a pólóra mered. – Imádja a szakállas vicceket, ha van valami közük a tudományhoz.

– Tényleg? – Jess a mellette állóra meresztette a szemét.

Mr. Fuchs megköszörülte a torkát, és felemelte a mutatóujját.

– Hogy hívjuk, amikor Gregor Mendel az ökröt tanulmányozza? – Várt egy pillanatot, és rávágta: – Örökletes ökörlesek!

Rémes poén volt, de az előadásmód és az előadó lelkesedése elragadóvá tette. Johan volt a legparányibb és legcukibb öreg fazon, akit Jess valaha látott. Bármilyen viccen nevetni tudott volna, ha az ő szájából hallja.

– Nagyon ötletes! – River szeme felcsillant. – Milyen út vezetett végül a DNS felfedezéséhez? – Várt egy kicsit. – Szerpentin.

Mindenki fájdalmasan felnyögött.

– Tudjátok, hogy ment tegnap este a kén és az oxigén randevúja? – Johan szeme felcsillant, ahogy egyre jobban belemerült a játékba. – Okén!

Dotty felnyögött, miközben Jess megjegyezte:

– Szerintem ez aranyos.

– Tudtad, hogy a tellúr a világ legcsinosabb eleme? – River szemében lelkesült fény villant, és Jessre nézett, aki kezdett szédelegni. – Hiszen az a vegyjele: Te!

Johan és Dotty boldogan huhogtak, Jessen pedig már éppen erőt vett az elfogódottság, amikor rádöbbent, hogy három szempár fordul felé várakozásteljesen. Lassan kapcsolt: rajta a sor.

– Hm – kutatott az agyában egy vicc után, amit leporolhatna. Aztán eszébe jutott valami: – Hát tudhat bárki jó viccet mondani… például a nátriumról? – körbehordozta a tekintetét. – Na?

Mr. és Mrs. Fuchs egymásra néztek.

– Én biztosan nem tudok – felelte Dotty együttérzőn. – Nem baj, ha te sem, aranyom.

– Nem, csak… hát… – dadogta Jess.

– Nátriumról valahogy nem – vallotta be Johan. – Nincs vicc a nátriumról. – Riverre nézett. – A nátrium nagyon komor elem!

– Nem… – próbálkozott újra Jess –, a viccem lett volna az, hogy… – Feladta, mert az idős pár tagjai tanácstalanul motyogtak egymás közt.

– Sajnáljuk, aranyom – zárta le végül az ügyet Dotty. – Ilyen nincs a tarsolyunkban, de ettől függetlenül borzasztóan örülünk, hogy megismerhettünk. – Felmosolygott Riverre: – És jó volt látni téged is, River. Vigyázz Jessicára, jó?

– Úgy lesz! – River megint lehajolt, hogy puszit adjon neki, aztán utánuk bámultak, ahogy elvegyültek a tömegben, kéz a kézben.

Csend telepedett rájuk, és Jess csendesen felnevetett.

– Húha!

– Csak a legjobb viccek igénylik a magyarázatot rögtön elhangzás után! – River szeme vidáman táncolva vette szemügyre Jesst.

– Nevem: a Nagy Viccgyilkos.

– Tényleg?

– Nyugodtan anyakönyveztethettek volna így – vigyorgott rá Jess. – De Johan és Dotty iszonyú aranyosak.

– Ugye? És tényleg rendes emberek is.

– Milyen szerencséjük volt, hogy már egymással éltek házasságban, amikor kiderült, hogy Gyémántok.

River bólogatott, és ellágyult az arca.

– Az ilyesmi levesz az emberről némi feszültséget, gondolom.

Jess elfordította volna a tekintetét, de nem volt rá képes. Az érzelmei nem mértéktartó, lineáris függvény formájában erősödtek. Az elmúlt órában exponenciális növekedést mutattak, és mostanra hatalmas hullámot képeztek odabent. Így lehet elképzelni egy San Diego felé tartó cunamit is: az óceán felszíne egészen rezzenetlen, míg egyszer csak egy egész fal éri el a partot. Jess a férfira bámult, és csak arra tudott gondolni, mennyire szeretné, ha megérintené ebben a pillanatban.

A helyiségben itt-ott poharakat kezdtek kocogtatni; eleinte csendesen és diszkréten szólt, majd egyre több hang csatlakozott a lármához. Jess zavartan pislogott körbe. Aztán leesett… ő már tudta, miről van szó, ám River arcán még mindig kint ült az őszinte tanácstalanság.

– Basszuskulcs – suttogta Jess.

– Mi az? – kérdezte a férfi riadtan, miközben a háttérben skandálás kezdődött:

– Csókot! Csókot! Csókot!

River szeme elkerekedett, és Jess pontosan látta, melyik az a pillanat, amikor belé vág a felismerés.

– Atyám.

– Minden rendben lesz. – Jess barátságos mosolyt varázsolt az arcára, és szembeállt a férfival. Nézőközönségük volt. River félénk volt, Jess pedig nagyon óvta a magánéletét, és ez kész rémálomnak tűnt! De nem nagy ügy! Lelki társak közt, ugyan már! Itt, a befektetőkkel teli teremben, Jess és River megcsókolják egymást, mint bármikor máskor.

A férfi arcáról visszatükröződött Jess mosolya, de a nő remélte, hogy az övé ennél legalább egy picit meggyőzőbb.

– Számíthattunk volna erre – szűrte River a foga között.

– Hát, nem így történt – suttogta, és pajkosan végigfuttatta a kezét a férfi mellkasán. Olyan érzés kerítette hatalmába, mintha meleg pezsgőfürdőbe merültek volna. – Nem muszáj, ha nem akarod.

– De, meg tudjuk csinálni – vágta rá River, és közelebb hajolva játszani kezdett egy hajtinccsel. – Már persze hacsak neked nincs ellenvetésed.

A lehelete whisky- és mentaillatú volt. Nem, Jessnek nem volt ellenvetése.

River továbbra is kérdő tekintettel nézett rá, miközben a csörömpölés egyre hangosabb lett. Aztán a tekintete idegesen ide-oda rebbent.

– Hahó! Csak én vagyok, nyugi.

A férfi szemöldöke kisimult, aztán bólintott. A lehelete hallhatóan egyenetlenre váltott.

– Jól van.

Tekintete Jess száját fürkészte.

Most tényleg megcsináljuk?

River közelebb lépett…

Gyanítom, most már nincs visszaút.

…lejjebb hajolt, az egyik keze felkúszott Jess nyakán az álláig, forró, bizsergő vonalat húzva haladtában, majd megpihent. Közelebb mozdult – Jess lélegzete elakadt –, és a szája az övéhez ért.

Együtt lélegeztek fel a megkönnyebbüléstől, és aztán minden megszűnt körülöttük: a hangok, a fények, az emberek. Jess érezte, ahogy Riverben is csökkent a feszültség, ami megerősítette, hogy nem tévedtek, amikor úgy képzelték, hogy jó érzés lesz. Egy rövid csók, aztán egy hosszabb, először csak hozzáért a szájához, aztán visszatért, újra megízlelni. Tényleg úgy volt-e.

Az agyában vitéz neuronok emlékeztették visítva, hogy ötven szempár nézi őket abban a pillanatban, de még ez sem téríthette el Jesst attól, hogy megragadja River zakóján a hajtókát, és közelebb húzza magához.

Aztán vissza kellett fognia egy nyögést, amikor a férfi másik karja átölelte a derekát, és az ujjait széttárva megtámasztotta a tenyerét. Olyan jólesett, hogy a köldöke környékébe lázas fájdalom szúrt, és az egész testében szétterjedt. River megmoccant, és Jess arra számított, hogy elhúzódik, és véget ér a csókjuk, ahogyan valószínűleg kellett volna történnie, de aztán kiderült, hogy a férfi csak a pozícióján változtatott, és új szögből is ráhajolt, miközben az ujjaival beletúrt a nő hajába.

Jess torkából incifinci hangocska tört fel, tehetetlen nyögés, amit, úgy gondolta, csak River hallott meg, de úgy tűnt, hogy éberebbé vált tőle, és a nő arcától alig néhány centire megállt a mozdulat.

A lélegzetből kifogyva meredtek egymásra vad, döbbent tekintettel. Valószínűleg csupán néhány másodperc volt az egész, de mindkettejüket azonnal és teljesen kibillentette a lelki egyensúlyából. Jess ennél sokkal többet akart, és látta River szemében, hogy ő is. Egy pillanatra nem kérdőjelezte meg, hogy a fizikai vonzódás kölcsönös köztük.

Összerezzent, amikor az egész terem üdvrivalgásban tört ki. Röviden oldalra pillantott, aztán vissza Riverre. Úgy tűnt, a férfi mindeközben teljes figyelmét az ő szájának szentelte.

– Szerintem most kerestünk a cégednek egy zsák pénzt – mormolta Jess, és vigyorgott, aztán óvatosan bizsergő ajkára nyomta az ujjait.

River még csak el sem mosolyodott. A nő még csak abban sem volt biztos, hogy hallotta, amit mondott.

– Gyanítom, hogy az emberek többsége a szemedet dicséri meg először – jegyezte meg végül River halkan, és az ujjával végigsimította Jess kulcscsontját. – Hogy milyen gyönyörű, tiszta kék.

Jess biztosra vette, hogy a férfi érzi, hogyan lüktet a szíve a mellkasában. Továbbra is úgy tűnt, mintha elfelejtette volna, hogy rajtuk kívül mások is vannak a helyiségben.

– De nekem jobban tetszik a szád.

– Tényleg? – nyögte ki Jess.

– Igen – felelte River, és adott egy puszit Jess homlokára. – Nem adod ingyen a mosolyodat.

Tizenhat

Egy barát barátjának a barátjának köszönhetően kedden Jess találkozott egy potenciális ügyféllel. Nemigen volt hely a naptárában új emberek számára – ki hitte volna, hogy az álrandizás ilyen időrabló foglalatosság? –, de a könnyű pénzkeresetnek vége lesz májusban, miután a Kromantika részvényei piacra kerülnek, és Jess nem szívesen maradt volna a közmondásos helyzetben, fogalmazzunk úgy, nadrág híján, amikor ez a pillanat elérkezik.

Kenneth Marshall egy kis mérnökirodát vezetett Wyomingban, és saját ügyfeleivel találkozott San Diegóban. Megbeszélték, hogy a hotelban találkoznak, aminek megvolt az a pluszvonzereje, hogy szép kilátás nyílt a kongresszusi központra és az öbölre. Emellett, sajnos, rá lehetett látni a Shelter Islandre, és arra a magas épületre, amelyben Gruberék lakása volt, ami azt jelentette, hogy Jessnek már-már emberfeletti erőfeszítésébe került, hogy a leendő ügyfelével a valószínűség-elemzés és a regresszióanalízis témakörében folytatott társalgásra koncentráljon, és ne a koktélpartira és arra a lázas csókra gondoljon.

Vajon hogy tanulhatott meg valaki ilyen jól csókolni? Talán River órákat vett? Vagy YouTube-videókat nézett, mint Jess, amikor meg kellett javítania a vécétartályt? Egész éjjel éberen feküdt az ágyában, és a férfi szájára gondolt, meg az állára tapadó, sürgető ujjakra, és a kijózanító felismerésre, hogy volt már olyan konkrét szexuális élménye életében, ami kevesebb kielégülést hozott, mint River csókja.

Lehet, hogy bele is pusztulna, ha Riverrel netán ágyba keverednek.

Több mint boldog volt, amikor véget ért a Kennethszel folytatott tárgyalás, és még annál is boldogabb lett, amikor a férfi felajánlotta, hogy előleget fizet, ha ezzel megtarthatja a helyét késő tavaszig. De Jess ahelyett, hogy egyenesen a kocsijáért ment volna, kisétált a hotel hátsó teraszára, hogy vessen egy pillantást a kilátásra. Sirályok szálldostak a feje fölött, és a hullámok lágyan ringatták a kikötőben várakozó hajókat. Készített egy fotót, aztán küldött egy rövid üzenetet Fizzynek, akinek Los Angelesben volt találkozója az ügynökével.

Jess egész életében Kaliforniában élt, de ritkán járt az óceánnál. Mindig úgy érezte, túl sok előkészületet igényel – a homok, a tömeg, parkolót találni –, de amikor itt volt, kivétel nélkül mindig elgondolkodott azon, miért nem jön gyakrabban.

Akár a szex.

Jess ismét a csókra gondolt, arra, milyen szögben hajtotta le River a fejét, hogy még jobban hozzáférjen a szájához, meg arra, hogyan akadt el a férfi lélegzete, és milyen remegve fújta ki a levegőt, amikor eltávolodtak egymástól. Elgondolkodott rajta, vajon mennyire lett volna nehéz abbahagyniuk, ha kettesben vannak. Meg azon is eltöprengett, hogy vajon a férfi az ágyban is ugyanolyan-e, mint ahogy csókol.

Összerezzent, amikor a telefon megcsörrent a kezében. Arra számított, hogy Fizzy fotója villan fel a kijelzőn, de ehelyett azt olvasta: Scripps Mercy Hospital.

– Halló! – hadarta Jess, és a tekintete ide-oda száguldott a horizonton, miközben a szíve hatalmasakat ütött belülről a szegycsontjára, Juno, Juno, Juno.

– Beszélhetnék Jessica Davisszel? – kérdezte egy női hang. A háttérben Jess hangokat hallott, lift, telefoncsörgés és a belső telefon távoli moraja.

– Én vagyok az. – A pulzusa is a lánya nevét dörömbölte.

– A Scripps Mercy Kórházból hívom. Itt ápoljuk Joanne Davist. A nagyapja, Ronald kéri, hogy jöjjön be hozzánk. Amilyen hamar lehetséges.

Jess nem emlékezett sem arra, hogyan várta, hogy a kocsiját előhozzák a parkolóból, sem arra, hogyan jutott el a kórházig, ahogy arra sem, hogy a parkolóból bement az épületbe, vagy beszélt-e bárkivel a recepción, de azt sosem felejti el, amikor megpillantotta Nanát a kórházi ágyon. Mozdulatlanul megállt az ajtóban, miközben a nagyanyja ágyban fekvő alakja körül gépek zsongtak és sípoltak, Nagyapa pedig ott ült a felesége ágya mellett, és a kezét szorongatta. Nana mindkét lábát rögzítették, és egy sínhez szíjazták. A karjába infúzió csöpögött. A fertőtlenítőszerek szaga marta Jess orrát. A nővér elviharzott mellette, ki a folyosóra, és ekkor tudta annyira összeszedni magát, hogy belépjen a kórterembe.

– Nana!

Nagyapa felnézett; Nana minden fájdalma az arcán tükröződött. Szóra nyitotta a száját, de hang nem jött ki rajta.

– Itt vagyok. – Jess átszelte a szobát, hogy fél karjával átölelhesse a Nagyapját. – Mi történt?

– Elesett.

– Jól vagyok – szólalt meg Nana reszkető hangon. – Csak kicsúszott a lábam alól a talaj.

Nagyapa megszorította a kezét, és az arcát fürkészte. Ő volt a legerősebb, legkiegyensúlyozottabb ember, akivel Jess valaha találkozott, de ebben a pillanatban úgy festett, mint akit egy erősebb szélfuvallat is ledönthet.

– Azt gondolják, hogy a combcsontja tört el – magyarázta Nagyapa –, de még várjuk az orvost. Bowlingoztunk azon az új helyen Kearny Mesában, és nagyanyád elcsúszott. – Kezét a szájához emelte. – Húsz perce röntgenezték meg, de azt rohadtul senki sem tudta megmondani…

Nana arca megrándult, és ha lehetséges, Nagyapa még sápadtabbá vált.

– Jól van. – Jess a Nagyapját egy távolabbi székhez vezette. – Ülj le, én addig utánajárok, mi a helyzet. Kapott valami fájdalomcsillapítót?

Nagyapa végigszántott remegő ujjaival finom szálú, pelyhes haján.

– Szerintem az infúzióba raktak azt is.

– Mindjárt visszajövök – hajolt közelebb Jess a nagyanyjához, úgy, hogy láthassa az arcát. – Nana, mindjárt jövök.

A folyosón megállította az első ápolót, akivel találkozott.

– Elnézést, most jövök a 213-asból. Meg tudná mondani, mi a helyzet Joanne Davisszel?

– Családtag?

– Az unokája vagyok.

– Kapott egy kis fájdalomcsillapítót, és bármelyik pillanatban megkaphatjuk az röntgeneredményeit. – Az ápoló egy kék műtősruhát viselő nőre mutatott, aki feléjük tartott a folyosón. – Ott van dr. Reynolds. Majd ő mindent elmond.

Dr. Reynolds visszatért Jess-szel a kórterembe, ahol Nagyapa átvitte a székét a felesége ágyához, és újra ott ült, az asszony kezét szorongatva. Nana szemöldökén izzadságcseppek csillogtak, és nyilvánvalóan fájdalmai voltak, de minden erejével igyekezett elrejteni.

Dr. Reynolds üdvözölte őket, és ekkor egy újabb ápoló érkezett Nana röntgenfelvételével. Az orvos egy világító üveglapra rögzítette a röntgenképet, és elmagyarázta, hogy Nanának csípőtájon tört el a combcsontja, két dudor között.

– Meg kell operálnunk – magyarázta az orvos. – Ide behelyezünk egy rudat, ami egészen idáig halad. – Végighúzta a mutatóujját a képen. – És egy csavarral rögzítjük a csípőjén. A magáé nem lesz nagyon hosszú, mert elég magasan van a törés. Nagyjából itt lesz a fémrúd vége. – Megmutatta a felvételen. – És egy másik rúd is keresztülmegy majd a törésen, a csípőjéig. Ez így erősebb, mint a valódi csont, ezért egész hamar fel tud majd kelni, és járni is. De legalább nyolc hétig semmi bowling!

– És mennyi ideig lesz itt benn? – kérdezte Nagyapa.

– Körülbelül öt nap, ha minden jól megy, és nagyon hamar elindulhat a rehabilitáció, és a tréning, hogy újra mobilis legyen. Talán még hamarabb is. – Dr. Reynolds vállat vont. – De hosszabb idő is lehet, ha komplikációk lépnek fel, vagy más gondok adódnak.

Jess gyomra görcsbe rándult. Elképzelte Nagyapát, ahogy minden éjjel itt alszik a kemény kórházi székre kucorodva, egészen addig, amíg Nanát ki nem engedik, és tudta, milyen rettenetesen érezné magát. De ha azt próbálta elképzelni, hogy Nagyapa otthon van, míg Nana itt, az sem tűnt semmivel sem valószerűbbnek. Ha váltásban lennének itt Nana mellett, akkor talán meggyőzhetné Nagyapát, hogy egyen, pihenjen, és lássa el magát. Jess az órájára nézett, és fejben máris elkezdett sakkozni a határidőkkel, ütemtervekkel és Juno programjaival.

Ekkor fogta el a pánik: Juno tanóráinak nem egészen egy óra múlva vége.

Az orvos kiment, Nana tekintete homályos volt a gyógyszerektől.

– Nagyapa – suttogta Jess –, el kell intéznem pár telefont, oké? Mindjárt visszajövök.

A Nagyapja mereven bólintott, Jess pedig kiosont a folyosóra. A biztonsági hálóján rés tátongott: Fizzy Los Angelesben volt. Nana és Nagyapa nyilvánvalóan nem jöhettek szóba. Végigböngészte a telefonjában a névlistát, és nagyon, nagyon, nagyon magányosnak érezte magát. Egy pillanatig elidőzött az anyja nevénél, és gyorsan átgondolta a lehetőségeket. Jamie időben odaér, de dohányzik. Elkésik, és Juno egyedül, aggódva várja. Jamie időben ott van, nem dohányzik, de teletömi Juno fejét egy rakás fura kritikával és mindenféle sületlenséggel. Időben odaér, nem dohányzik, nem mond hülyeségeket, de hazaérve ott találja Jess hűtőszekrényében a kibontott bort, és azt mondja magában, miért is ne.

Egyik opció sem volt szívderítő. Csüggedten leroskadt a székre.

A telefonja megcsörrent, és River neve jelent meg a kijelzőn.

Jess egy másodpercig sem habozott, az első csengetés után azonnal felvette a telefont. A hangja megbicsaklott, míg kimondta a nevet:

– River!

– Helló! Én… – Szünet. – Minden rendben?

Jess megtörölte a szemét, és az ajka megremegett.

– Nem.

River hangja elgyengült az aggodalomtól.

– Mi történt?

– A kórházban vagyok. – Alig tudta kipréselni a szavakat.

Hallatszott, hogy a férfi feláll ültéből.

– Jaj, ne!

– A nagyanyám eltörte a csípőjét, és nagy szükségem volna valakire, aki elhozza Junót az iskolából. – Jess megint megtörölte a szemét. – Tudom, hogy ez nem volt része az egyezségünknek, de Fizzy elutazott, az anyám meg…

– Ugyan, hagyd már. Hát persze hogy elmegyek érte. Megengedik, hogy én hozzam el?

– Oda tudok szólni, és… – eleredt a könnye, és Jess a tenyerébe temette az arcát. – Ó, istenem, négykor fel kell hívnom valakit… és holnap…

– Írjunk egy listát – vágott közbe River halkan. Igaz, egy terv. Rendszer. Jess agya belekapaszkodott a mentőövbe. – Legelőször: hívd fel az iskolát. Elküldöm neked a személyim fotóját, és be tudod olvasni nekik az adatokat, oké?

Sulit hívni, szólni.

– Oké.

– Van valami programja iskola után keddenként?

Jess agya elkezdett tisztulni, de nem járt gyorsan. Maga elé képzelte a konyhában lógó naptárat, rajta a Juno által rajzolt szívecskéket meg a kerekded betűket.

– Balettórája van, de azt kihagyhatja. El tudnád hozni ide? A Scrippsben vagyunk.

– Jess, el tudom vinni balettra.

Jess azonnal rázni kezdte a fejét; már így is túl sok határt átléptek.

– Nem, jó lesz úgy, ha…

– Esküszöm, nem gond, és egész biztos vagyok benne, hogy nem sokat segítene, ha ott lenne veled a kórházban.

Jess hallgatott. Ezzel nehéz volt ellenkezni.

– Rengeteg balettelőadást láttam már. Emlékszel? Nővéreim vannak – folytatta River. – Tudom, mi a plié, meg minden!

Jessből halk hang tört fel; nem nevetés, nem is zokogás. Valahol a kettő között. Túl elcsigázott volt ahhoz, hogy ellenvetéseket keressen.

– Sosem voltak még külön – mondta. Muszáj volt tudatnia valakivel, hogy a nagyszülei mennyire szeretik egymást. – Ötvenhat éve soha. Nem tudom, Nagyapa mihez kezdene, ha valami történne Nanával.

– Minden rendben lesz – nyugtatta River. Jess bólintott. Ő sem hihette másképp.

Felhívta az iskolát, és elintézte, hogy River hozhassa el Junót. Amint odaért, a férfi küldött egy közös szelfit kettejükről, amelyen grimaszoltak, aztán még egyet Junóról, aki biztonsági övvel bekötve ücsörgött az Audi hátsó ülésén. Ami azt illeti, határozottan úgy festett, mint aki vígan megvan ott. Jess már előre borzongott, ezentúl mennyit nyaggatja majd a kislány, hogy vegyen új autót. Olyat, mint „River Nicolasé”.

Nanát pár óra múlva begördítették a műtőbe, és egy ápoló Nagyapa kezébe adott egy kis személyhívó készüléket, ami nagyjából úgy nézett ki, mint amilyeneket az éttermekben használnak.

– Vibrálni fog, ha híreink vannak – közölte velük az ápoló. – Jöjjenek oda vele a pulthoz, és tájékoztatjuk önöket. Ha nem szól, azt jelenti, egyelőre nincs hírünk.

Nagyapa hol Jess kezét fogta a váróban, hol hosszú sétákra indult az épületben. A szeme kivörösödött, mire visszaért, és elgyötörten zöttyent le a Jess-szel szemközti székbe.

– Van valami hír? – kérdezte.

– Még nincs – hajolt közelebb hozzá Jess, megfogta a Nagyapja két kezét, és odahúzta a térdéhez. – Emlékszel, amikor Nana mindenkit megajándékozott egy-egy pár kertészkesztyűvel, és nem vette észre, hogy a növényminta valójában vadkendert ábrázol?

– És ragaszkodott hozzá, hogy juharlevél. – Nagyapa válla megremegett a kuncogástól. – Juno meg azóta is mutogatja Nana kedvenc növényét, amikor meglátja egy pólón vagy logón.

Ismerős nevetés hallatszott, felnézett, és látta, hogy a lánya és River épp akkor kanyarodtak a folyosón, a váró felé tartva. Juno még mindig a balettruháját viselte, halvány rózsaszín dresszt és harisnyát. A kedvenc rózsaszín cowboycsizmája büszkén dobogott a folyosó linóleumpadlóján. A haját féloldalas kontyba fogták, és egyik kezével Riverébe kapaszkodott, a másikban egy csokor napraforgót tartott. Egymásba kapaszkodó kezük láttán Jess tüdejéből kiszaladt a levegő.

– Ott az én kislányom! – ragyogott fel Nagyapa szeme.

– Hoztunk nektek szendvicset! – közölte Juno halk hangon. Jess Riverre nézett. A férfi egész biztosan elmagyarázta a kislánynak, hogy ez egy kórház, ahol a betegek próbálnak pihenni. Juno Merriam Davis szokás szerint nagy csörtetéssel berontott volna a kórterembe, harsányan követelve a nagyanyját.

A kislány odanyújtotta Jessnek a virágot, adott neki egy puszit, majd felmászott a Nagyapja ölébe.

Jess felállt, elvette River kezéből a felé nyújtott fehér papírzacskót.

– Igazán nem kellett volna.

– Úgy gondoltuk, nemigen jut eszetekbe a vacsora – felelte River.

Jess megérezte a húsgolyókkal töltött szendvics illatát, és összefutott a nyál a szájában.

– Hála istennek, köszi, már majdnem éhen haltam!

– Hogy van?

– Tényleg, hogy van Nana? – kérdezte Juno.

– Még operálják – felelte Jess. – Azt mondták, valószínűleg minden rendben lesz, így hát csak várunk. – Átnyújtott Nagyapának egy szendvicset, a másikkal pedig rámutatott a fentről rájuk mosolygó csodára. – Nagyapa, bemutatom River Peñát. River, ő a Nagyapám, Ronald Davis.

River Nagyapa felé nyújtotta a kezét.

– Megtiszteltetés, hogy megismerhetem. Már sok szépet hallottam magáról.

– Én is magáról – felelte Nagyapa, elfogadva a felkínált kezet, és Jessnek az ajkába kellett harapnia, hogy visszafojtsa a vigyorgását. – És köszönöm, hogy gondját viselte Junónak. Nem kis buli lehetett.

– Nem tesz semmit – felelte River. – Néha egész szórakoztató tud lenni, ha az ember balettórára viheti Miss Röfit.

Juno tekergőzni kezdett Nagyapa ölében, aztán a fülébe dugta két ujját, és grimaszolva malacarcot vágott.

– Íme, ő – jegyezte meg River szeretetteljesen.

Juno hirtelen témát váltott, mert eszébe jutott valami:

– Nana megint a kiskocsival fog ide-oda járkálni?

– Nem vagyok benne biztos – felelte Nagyapa. – Lehet, hogy jobb, ha a biztonság kedvéért elővesszük a munkavédelmi bakancsomat.

Ebben a pillanatban jelzett Jess ölében a személyhívó: a kijelzőn piros fény gyúlt, és vibrálni kezdett. Nagyapa hirtelen mozdulattal felállt, Junót letette a székre maga helyett, aztán megragadta a hívókészüléket, és futólépésben elindult a nővérek asztala felé.

– Biztosan most lett vége a műtétnek – nézett utána Jess.

– Akkor itt az ideje, hogy magatokra hagyjalak benneteket. – River Junóra nézett. – Köszönöm, hogy velem töltötted a délutánt, Juno Merriam. Régóta nem voltam már balettórán.

– Szívesen – felelte a kislány nagylelkűen. – Bármikor máskor is gyere nyugodtan, ha van kedved.

– Lehet, hogy szavadon foglak – mosolygott rá River, aztán Jesshez fordult. – Hívj, ha bármiben segíteni tudok.

– Úgy lesz. – Az összes szó, amit ki akart mondani, egyetlen érzelmes gombócba kapaszkodott össze a torkában, és az elegybe nem kevés hála, félelem és szenvedélyes sóvárgás is került. Jess nem akarta, hogy River elmenjen. Inkább arra vágyott, hogy itt maradjon, és ő hadd csúsztassa a kezét a férfi kabátja alatt a derekára, és suttoghassa a nyaka melegébe, hogy köszöni. De ehelyett csak annyit mondott: – Köszönöm, River.

*

Nana műtétje nagyon jól sikerült. Begördítették a lábadozóba, és Nagyapa egy ideig kettesben maradhatott vele. Juno és Jess közben rendeztek egy kis pikniket a családi váróban a maradék szendviccsel, gyümölccsel és sütivel.

– Hogy telt a délutánod dr. Peñával?

– Én River Nicolasnak hívom, ő meg engem Juno Merriamnek – helyesbített Juno mandarinnal tele szájjal. – Elmentünk a balettórára, beszélt Ms. Miával, és a szülői váróban akart leülni, de én megkértem Ms. Miát, engedje meg, hogy megnézhesse a próbát. Leült a padlóra a tükör előtt, és megnézett minket. Látta, milyen ügyesek vagyunk!

– Biztos nagyon tetszett neki. – Jess szíve elszorult, ahogy elképzelte a jelenetet: a százkilencven centis River a balett-terem padlóján kuporog törökülésben.

– Aztán vettünk perecet meg virágot, de eszébe jutott, hogy ti is éhesek lehettek Nagyapával, ezért vettünk szendvicset is. – Egy darabig némán rágcsálta a mandarint, aztán tágra nyílt kék szemmel felnézett az anyjára. – Képzeld, amikor megmondtam neki, hogy nem szereted a nyers hagymát, azt mondta, hogy ő sem. Tudtad?

– Nem. De az nagyon kedves volt tőletek, hogy hoztatok nekünk vacsorát. – Végigsimította Juno rezes fényű haját.

– Akkor most ő a barátod? – Juno az anyja szemébe nézett, aztán tőle szokatlan félénkséggel kapta el a tekintetét. – Csak mert ma ő jött el értem az iskolába. Tudod, ahogy az apukák szokták.

– Ó! – Jess hasából éles fájdalom indult a szegycsontja felé. – Nos, igazából barátok vagyunk. Ezért amikor segítségre volt szükségem, mert téged el kellett hozni, felajánlotta, hogy megteszi, ahogy a barátok szokták.

Juno csalódottnak látszott.

– Ó!

– De nagyon örülök, hogy kedveled. – Jess megpuszilta a kislány homlokát. – Hosszú nap volt, nem igaz?

– Nem vagyok álmos – bizonygatta Juno egy ásítással küzdve. – De Galamb biztos hiányol már minket.

Jess mosolyogva eltakarította a vacsora maradványait. Juno percről percre elnyűttebbnek látszott. Nem volt már kisbaba, de amikor eljött az este nyolc óra, úgy magával ragadta a fáradtság, mint a vízpartról visszahúzódó hullám. Nana aludt, ők pedig elköszöntek Nagyapától. Jess megígértette vele, hogy megpróbál aludni, ő meg biztosította arról, hogy másnap reggel megint eljön a kórházba. Felemelte Junót, és a kislány fáradt végtagjaival rácsimpaszkodott.

A liftajtó kinyílt a földszinten, és kilépve Jess azonnal meg is torpant, mert meglátta Rivert a kijárat mellett, egy széken ülve. Közelebb lépett, miközben megigazgatta a karjában a kislányt.

– River, te jó ég, még mindig itt vagy?

A férfi felnézett a telefonjáról, és hirtelen mozdulattal felállt.

– Szia!

– Szia! – Jess feszülten felnevetett, mert elöntötte a bűntudat. – Remélem, nem érezted kötelességednek, hogy itt maradj.

River olyan félénknek és álmosnak látszott, hogy Jess, bár nem tudta igazán, miért, legszívesebben elsírta volna magát.

– Csak szerettem volna tudni, hogy van a nagymamád.

– Valódi bajnok! Minden rendben ment – mosolygott rá Jess. – Most alszik, de biztosra veszem, hogy holnap nekiáll veszekedni az orvosokkal, hogy engedjék haza.

– Akkor jó. – River a zsebébe tuszkolta a telefonját, és Junóra nézett, aki közben álomba merült, és úgy csüngött Jess vállán, mint egy kisebbfajta krumpliszsák. – És azt is meg akartam köszönni neked, hogy megbíztál bennem ma. – Oldalról a kislány arcára nézve ellenőrizte, hogy tényleg alszik-e. – Említett valamit nekem a kocsiban Kristáról és Naomiról, ha jól emlékszem a nevükre.

– Ők a két legjobb barátnője az iskolában.

A férfi csettintett a nyelvével, és kissé megrándult az arca.

– Azt hiszem, elég nehéz napja lehetett. Beszélgettünk róla egy picit, úgy tűnik, nem voltak vele valami kedvesek ebédnél. Csak azt akartam, hogy tudd.

Jess szíve elszorult. Az általában oly vidám kislány ritkán mesélt az iskoláról, nagyon rosszul érinthette az ügy, ha megemlítette.

– Rákérdezek majd. Köszönöm. Csodálatosan csináltad.

– Ő a csodálatos, Jess. Nagyon szépen neveled.

Jessnek kétszer is nyelnie kellett, mielőtt sikerült kiböknie a választ.

– Köszönöm, hogy ezt mondod. – Elárasztotta a büszkeség. Juno tényleg csodálatos gyerek volt, bizonyítéka annak, hogy Jess jó anya – általában. Nem volt könnyű a helyzetük, de elboldogultak. River dicsérete valami újfajta, könnyed lazasággal ajándékozta meg, és Jess hirtelen rádöbbent, hogy ő is milyen kimerült.

– Elkísérjelek a kocsihoz?

A nő bólintott, és elindultak az automata ajtón keresztül a párás, hűvös éjszakába. A kocsinál Jess egy darabig matatott a táskájában a kulcsai után.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte a férfi, a hangja alapján kissé fölöslegesnek érezve a jelenlétét.

– Nem, kösz. Akkor kellett volna látnod, amikor Juno még kisebb volt. Babaülés, babatáska, babakocsi meg a nagybevásárlás. Beillettem volna polipnak. – Végre megvolt a távirányító, Jess kinyitotta kocsiajtót.

– Már kezdem világosan látni magam előtt a képet.

River kinyitotta a hátsó ajtót, Jess pedig behajolva elhelyezte a mélyen alvó kislányt az ülésen, aztán beszíjazta. Amikor becsukta a kocsiajtót, és felegyenesedett, ott találta magát Riverrel szemben. Sötét volt az ég; a parkoló jórészt kiürült már. A közeli bokrok közt tücskök cirpeltek. Jessnek eszébe jutott, vajon megcsókolja-e a férfi. Fájdalmasan vágyott rá, hogy megtegye.

– Még egyszer köszönöm – mondta végül.

Hosszúra nyúlt a pillanat, végül River közelebb hajolt, majd hirtelen kissé balra mozdult, így az ajka Jess szája sarkát érte. Nagyon egyszerű lett volna Jessnek elfordítania az arcát egyik vagy másik irányba, és ezt mindketten tudták. Eldönthette volna, hogy intimebbé váljon-e a csókjuk, vagy visszautasítja a férfi közeledését. Ehelyett nem moccant, megragadtak ebben a furcsa, köztes helyzetben. A férfi szája annyira közel volt, hogy meleg lélegzete az arcát simogatta. Egyfelől védelmeznie kellett a családját; másfelől pedig arra vágyott, hogy a férfi ajka kinyíljon, és megajándékozza a melegségével. Jess bizonyítékot akart, hogy mindez nem csupán álca, azt akarta, hogy a férfi két keze sorra elkezdje lerángatni róla a ruhákat.

Milyen gyáva vagyok, gondolta Jess.

River felegyenesedett, és vetett felé egy utolsó, tétova mosolyt.

– Jó éjt, Jess!

Ám mielőtt elfordulhatott volna, Jess elkapta az ujjait.

– River, várj!

A férfi szemöldökráncolva nézett le rá, és várt, de ahogy telt az idő, egyre jobban átvette az arcán a tanácstalanság helyét a megvilágosodás. Végül Jess keze után nyúlt, és összefűzte vele az ujjait.

– Minden rendben?

A nő bólintott, és gyorsan lenyelte a torkában feltoluló félelmet. Nekitámaszkodott River mellkasának, és feljebb nyújtózva óvatosan végigsimította ajkával a férfi száját. Aztán elhátrált, River pedig továbbra is az iménti kifürkészhetetlen visszafogottsággal nézett le rá. Ha Jess kevésbé lett volna kimerült, valószínűleg komplett idiótának érezte volna magát.

– Hát… bocsánat. Csak… szerettem volna ezt megtenni.

River gyengéden hátrasimította Jess haját.

– Még nézőközönség nélkül is? – kérdezte csendesen.

– Azon csodálkozom, hogy nézőközönség jelenlétében megtettük.

River arcán lassan mosoly terült szét, a szemétől indult, onnan haladt lefelé a szájáig, ami félénk megkönnyebbüléssel kunkorodott felfelé. Aztán lehajolt, és az elképesztő száj Jessére tapadt, ugyanazt a szédülést keltve. Szétáradt az ereiben, mint valami kábítószer. Jess kapott néhány rövid, kedves puszit a szájára, aztán a férfi lejjebb hajolt, hogy jobban elérje az alsó ajkát, és becézni kezdte a száját, csábítva, hogy nyíljon meg előtte, hadd ízlelje meg.

Az első alkalommal, amikor a férfi megcsókolta, felért egy szívbe adott, megdöbbentő pontossággal célzott adrenalininjekcióval, ami azonnal a végtagjaiba áramlott. Halkan, megkönnyebbülten felnyögött, és ezzel mintha valami kapcsolóhoz ért volna: River két keze a hátára vándorolt, és szorosan magához húzta.

Jessre rátört a késztetés, hogy valamiképpen a férfi legbelsejébe kerüljön, és olyan koncentrált, egyre növekvő intenzitással viszonozta a csókot, amilyet még sosem tapasztalt korábban. Még a koktélpartin sem. Itt, hogy végre kettesben voltak a parkoló sötétjében, a fekete ég alatt, és a hűvös, nyirkos februári levegő be akart kúszni a gallérjuk alá, River olyan közel vonta magához Jesst, hogy a levegőnek esélye sem maradt. Aztán meleg, széles tenyere bekúszott a pulóvere alá, és a derekára tapadt.

Feszült, éhes hangok törtek ki belőlük, akárhányszor elhúzódtak, majd újra visszatértek egymáshoz, többet akarva. River egyik keze birtokló mozdulattal tapadt Jess hátára, a másik felkúszott a nyakán, megfogta az állát, és a hajába túrt. A nő számára ekkor vált világossá, hogy a férfi milyen közel áll ahhoz, hogy magáévá tegye. Akárhányszor egymáshoz értek, villamosság szikrázott fel; River nem férfi volt már, hanem tiszta energia, a karja reszketett a magára erőltetett önuralomtól. Jess elképzelte magukat, ahogyan egy ágyra dőlnek, látta, hogyan kúszik fölé River, és anélkül tudta, hogy valaha megtapasztalta volna, milyen lenne átadnia magát neki, és hagyni, hadd tegyen vele bármit, amit csak akar. Könyörögni neki ezért.

A férfi elhúzódott, és zihálva támasztotta meg a homlokát a nő homlokán.

– Jess…

A nő még várta volna a folytatást, de úgy tűnt, ez a csendes szó valóban a végét jelentette.

Lassanként tért magához, ahogy a hűs, csípős levegő eltelítette a tüdejét, és betöltötte az űrt, ami így keletkezett kettőjük teste között, hogy már nem érezte a férfi tömegét. Fölöttük vibráltak a csillagok, a neonlámpák zümmögtek.

– Hű! – szakadt ki Jessből halkan.

– Hát, igen.

River elhúzódott, és lenézett Jessre. Valami továbbra is összekötötte őket belül. Csend volt, de a levegő mégsem érződött üresnek.

Miután a férfi kihúzta a kezét Jess pulóvere alól, a hirtelen szabaddá vált bőrfelületen jegesnek érződött a levegő a meleg tenyér nélkül, és ez az érzés csakhamar megkettőződött, amikor a nő nekidőlt a kocsi hideg oldalának.

Ekkor futott végig rajta a felismerés.

A kocsija.

Juno.

A kocsi felé pördült, hosszú percek óta először ébredve újra tudatára, hol is van. A gyereke akár végig is nézhette mindezt a kocsi ablakából! De aztán megkönnyebbülten látta, hogy Juno ugyanabban a pozitúrában alszik, ahogy az imént letette.

Ugyan, mit képzeltem?

River még távolabb húzódott, és a tarkójához rebbent a keze.

– Basszus. Elnézést!

– Jaj, istenem. – Jess az arcához emelte a kezét. Ezúttal egy eddig ismeretlen okból fogyott ki a tüdejéből a levegő. – Ne csináld! Hiszen én kezdtem. Én… kérek bocsánatot.

Jess odasétált a sofőrüléshez, és még egyszer egymásba mélyedt a tekintetük a kocsi teteje fölött. Igen, ő vesztette el a fejét. Igen, ez az egész rettentő gyorsan száguldott előre, és Jessnek az volt az érzése, hogy egyikük sem uralja a kormányt.

– És köszönöm – mondta végül, mert tudatosult benne, milyen megértő, mérlegelő tekintet néz rá. Jess gondolatban jól megfogta a saját grabancát, és megrázta magát: hiszen alig ismeri ezt a férfit. Hagyta, hogy ez a lelkitárs-izé beférkőzzön a tudatába.

– Jó éjt! – köszönt el tőle River.

– Jó éjt! – Jess hangja reszelősen csengett. Aggasztotta, hogy minden pánik, minden vágy és zavar ott ül az arcán, jól kivehetően. Ezzel a tágra nyílt szempárral, teljesen kifulladva, úgy nézhetett ki, mint egy holdkóros – de River pillantásában mégis valami elfogultságot fedezett fel, mintha a férfi pontosan azt nézné, amit látni szeretne.

Tizenhét

Nagyapa nem vette fel a telefont. Valószínűleg elfelejtette feltölteni.

Jess, annak ellenére, hogy nagy csáberőt jelentett a finom kávé és az a kilátás, hogy a barátnője érzelmi támaszt tudna nyújtani neki – Fizzy előző este visszaérkezett Los Angelesből –, úgy döntött, szerencsét próbál, milyen a kórházi kávé, és egyenesen oda indult. Nagyapát Nana ágya mellett találta, ahol… egyszerűen csak ácsorgott, és a feleségét nézte aggodalmas arccal. Nanát továbbra is kábelek és csövek kötötték össze mindenféle rendű és rangú kórházi gépekkel, műtött lábát gondosan feltámasztották, és vádlitól csípőig bekötötték. Most békésen aludt. Jessnek elég volt egyetlen pillantást vetnie a Nagyapjára, hogy lássa, ennek dacára egész éjjel egy szemhunyásnyit sem aludt, mióta este Junóval elköszöntek tőle.

Átvágott a szobán, két karjával átölelte a Nagyapját, és adott egy puszit a vállára.

– Jó reggelt!

Nagyapa megpaskolta az unokája kezét, és felé fordult.

– Jó reggelt, szépségem!

– Egész éjjel itt szobroztál?

A férfi köhintésszerű nevetést hallatott.

– Nem. Ide-oda járkáltam. Minden sípolt és ketyegett, folyton ki-be járkáltak az emberek, hol felkapcsolták, hol lekapcsolták a villanyt. Szerencse, hogy nagyanyád a nagy részét átaludta.

– Neki mégiscsak segít, hogy ágyban fekszik, és tele van fájdalomcsillapítóval – jegyezte meg Jess. – Pokolian érezheted magad.

Nagyapa bólintott, tompa, vaskos ujjaival megvakarta az állát, amin már kezdett kiütközni a borosta.

– Egyszerűen aggódtam miatta.

Jess már szóra nyitotta volna a száját, de azonnal be is csukta. Hogy fél órára megtörje ezt a virrasztást? Jessica Davis ennél jobban ismerte a Nagyapját. Meg sem próbálkozott vele, hogy azt javasolja, menjen haza letusolni, és próbáljon aludni pár órát a saját ágyában.

De egy kis támogatást nyújthatott neki, koffein formájában.

– Épp arra készültem, hogy kávét vegyek magamnak odalent. Hozzak neked is?

– Igen! – vágta rá a férfi hálásan. Reszelős volt a hangja. – És ha megkérhetlek, valami ennivalót is.

Jess adott egy újabb puszit a vállára.

– Hát persze, hozok. Pár perc, és jövök!

Miután kilépett a folyosóra, nem tudta lerázni magáról a kórházban uralkodó, feszült energiával teli hangulatot. Egyik-másik kórterembe épp ápolók gurítottak be különféle monitorokat; másutt orvosok nézték homlokráncolva a betegek adatait. A gépek minden irányból áradó, ritmustalan sípolása úgy hatott, mintha egy rossz frekvenciára tekert rádió folyamatosan surrogna a háttérben.

Statisztikai adatok tódultak az agyába – csípőtörés utáni kilátások: az egy évre vetített halálozási arány 14-től 58 százalékig terjedt, átlagosan ٢١,٢ százalék volt. A túlélési esélyek természetesen lényegesen csökkentek a kor előrehaladtával. A férfiak sebezhetőbbek voltak, és a mozgékonyság mértéke jelentősen befolyásolta a kilátásokat. Nana viszont aktív volt, és nő.

Ami azt jelentette, hogy maximum egy az öthöz volt az esélye, hogy abban az évben meghal.

Jess zsibbadt aggyal rendelte meg a kávéjukat a kórházi kávézóban, mellé gyümölcssalátát és bagelt vett Nagyapának. Lehajolt, megszagolta a kávét, ezzel próbálta az agyát rászedni, és eltéríteni arról az útról, ami nagy eséllyel a pánikspirálba torkollhatott volna. A gyenge főzet illata nem sokat segített.

Leült az egyik kőkemény székre, és gyorsan megnézte az e-mailjeit – Kenneth Marshall átküldött neki néhány adattáblát mutatóba, emellett a honlapján keresztül megtalálták egy Chula Vista-beli ékszer-nagykereskedő cégtől, és ajánlatot kértek. Át kellett ütemeznie a tárgyalást, amit előző nap elhalasztott, és át kellett dolgoznia egy járványtani elemzést a San Diegó-i Egyetemtől kapott adatok figyelembevételével. Egész biztosan nem tudott ennyi mindent belesűríteni a napjába, főleg, hogy emellett Nagyapát is rá kellett vennie, hogy pihenjen, beszélnie kellett Nana orvosával, és oda kellett érnie az iskolába tanítás végére. De legalább Juno reggel, elköszönés után boldogan szaladt oda Kristához és Naomihoz. Eggyel kevesebb aggódnivaló akadt.

Ivott egy kortyot a kesernyés kávéból, és küldött egy üzenetet Fizzynek.

Rémes adag meló várna, holott jobb volna, ha itt maradnék ma, hogy Nagyapa pihenhessen egy kicsit.

Fizzy azonnal válaszolt, pontosan ráérezve, mit is akarna kérni tőle Jess, még mielőtt elkezdte volna bepötyögni a kérdést:

Azaz én megyek ma Junóért? Okéééééé!!!!!

Jess lehunyta a szemét egy pillanatra, aztán hátrabillentette a fejét, és felnézett a mennyezetre. Egyszerre öntötte el a hála és a bűntudat.

Köszi. Nem maradok sokáig!

Nincs más dolgom.
Rob munkaúton.
Úgyis hiányzott már a kölök!

Köszi még egyszer. És sajnálom – ígérem, tényleg sietek!

Hagyd már. Tényleg szívesen!

Váratlanul könnyek öntötték el a szemét, és ez térítette észhez. Nagyapa mindjárt éhen hal. Nana pedig talán nemsokára felébred. Szedd össze magad, Jessica!

Visszaért az ortopédiai osztályra. Nana kórterméből hangok szűrődtek ki a folyosóra. Nagyapa mély hangú mormolása, Nana elmosódott, halk hangja… és aztán a mély, meleg tónusú férfihang, amelyet egész éjjel a fejében hallott, miközben ide-oda hánykolódott az ágyában.

Az ajtóból Rivert látta meg először, aki háttal állt Nana ágyánál, mellette Nagyapa. Nana ébren volt, ködös tekintettel nézett a világba, de mosolygott. Ebből a szögből nézve látszott, hogy Nagyapa határozottan jobban kihúzza magát, mint az elmúlt huszonnégy órában, és kezében egy papír kávéspoharat tart.

– Örülök, hogy már felébredt – mondta épp River. – Tegnap már összeismerkedtem Mr. Davisszel, de sajnos önnel még nem volt alkalmam.

Nana még mindig nem láthatta az ajtóban álló Jesst – jórészt elrejtette előle River alakja –, de ő látta, hogyan vet ragyogó mosolyt a férfira. Egy percig sem tudta ezért kárhoztatni a nagyanyját; dr. Peña kétségkívül sokkal sármosabb volt, mint ahogyan eddig Jess szűkszavú beszámolója alapján sejteni lehetett.

– Tényleg nagyon kedves tőled, hogy beugrottál, drága fiam. Jess már sokat mesélt nekünk rólad.

River felnevetett.

– Tényleg? Aha. Értem.

– Habár – tette hozzá Nana, könnyedén felnevetve – nem annyit, mint szerettem volna. Az a lány néha kész rejtély!

– Ezt nagyjából én is így látom. – Ezúttal sokatmondóan egymásra nevettek, és Jess durcás tekintetet vetett rájuk az ajtóból. – Örülök, hogy ma már jobban van.

Nana feljebb tornászta magát ültében, de közben megrándult az arca.

– Ma valószínűleg kieresztenek az ágyból, és hamarosan járkálni fogok.

Nagyapa bólogatott.

– Úgy van. Gondolom, alig várod már, öreglány, nem?

– Öreg, aki mondja! – harciaskodott Nana, aztán valamivel csendesebben tette hozzá: – Megteszem, ami telik tőlem. – A hangjába nyugtalanság vegyült.

Jess dermedten figyelt az ajtóból. Egyszerűen nem talált szavakat. River jelenlétében mintha nem működött volna Nanában és Nagyapában a „Társaságunk van!” üzemmód más esetekben határozottan meglévő kapcsolója.

– Úgy hangzott nekem, mintha szuper kis üzletet vinnétek ti ott La Jollában, fiam – jegyezte meg Nagyapa.

River bólintott, és egyik kezét zsebre vágta.

– Mi is reméljük. Ha valaha szeretnék elvégeztetni a tesztet, szerintem önök is szépen mutatnának a Gyémánt egyezéseink sorában!

Nana nevetett, és vidoran legyintett.

– Jaj, fiam, kedves vagy, hogy ezt mondod.

– De hiszen igaza van! – Nagyapa odahajolt hozzá, és adott egy puszit a homlokára. – Ha lábra kapsz, elmegyünk ellenőrizni, hogy egymásnak teremtettek-e minket?

Nana mellkason bokszolta, nevetett, és Jessre rátört a sírhatnék újabb, titokzatos hulláma.

De amikor hátrált volna egy lépést, hogy behúzódjon az ajtófélfa takarásába, a cipőtalpa éles hangot adott a linóleumon, mire minden fej felé fordult. River teljes testével felé pördült, és széles mosollyal nézett rá.

– Helló, Nana! – Jess az ágyhoz lépett, és lehajolt, hogy adjon egy puszit a nagyanyja puha arcára. – Hogy érzed magad, bajnok?

– E pillanatban sokkal jobban, hogy itt van látogatóban két jóképű pasas meg a kedvenc unokám.

River nevetett, és Jess felé nyújtott egy Twiggsből származó papírpoharat.

– Gondolom, ma reggel nem jutottál hozzá a szokott tejeskávédhoz. Fizzy azt mondta, ma nem is jártál a kávézóban.

Egy pillanatra egymásba fonódott a tekintetük. Jess törte meg a pillanatot, mert érezte, hogyan futja el a pír az arcát a csókjuk emlékétől.

– Egyenesen idejöttem, miután Junót elvittem az iskolába. – Letette a gyenge kórházi kávét az ablakpárkányra (vész esetére), a Nagyapának hozott ételt pedig a Nana ágya melletti kisasztalra, aztán elvette River kezéből a kávéját. – Köszönöm!

Az ujjaik súrolták egymást, ami furcsa módon úgy hatott, mintha elkezdték volna letépni egymásról a ruhát. Nana kórtermében.

River mindkét kezét a nadrágja zsebébe rejtette.

– Szerettem volna ellenőrizni, hogy mennek a dolgok, mielőtt dolgozni indulok.

– Nagyon kedves tőled.

Nana vetett Jessre egy Csak ennyit vagy képes kipréselni magadból, te lány? értelmű pillantást, és amikor River tekintete az egyik, hirtelen hangosan sípoló gépre rebbent, a nő egy Szerinted mit kellene még hozzátennem ehhez? vállrándítással reagált rá.

Nana az égre emelte tekintetét, Jess pedig újra Riverre nézett, aki sajnos épp elkapta nonverbális üzenetváltásuk végét. Megköszörülte a torkát, aztán feljebb húzta a csuklóján az inget, hogy az órájára nézhessen.

– Jobb, ha lassan indulok.

– Köszönjük, hogy benéztél! – tért jobb belátásra Jess.

– Hát persze – felelte River tartózkodón. – Ez csak természetes.

Jessnek még valami eszébe jutott.

– Kikísérlek, jó?

River bólintott, és Jess elindult mellette kifelé a folyosóra.

– Ne haragudj, nem akartam alkalmatlankodni – mondta rögtön, amint kiértek.

– Dehogy! – Jess a férfi felé intett a kávéspoharával. – Ez fogja ma megmenteni az életemet.

River a szemöldökét ráncolva mormolta:

– Hát, ennek örülök.

Jess arra gondolt, hogy ami igazán segítségére volna, csakis az lehetne, ha egyszerűen odabújna Riverhez, hagyná, hogy átölelje, és néhány óráig csak ő aggódjon a dolgok miatt. Úgy tűnt, a férfi hajlandó lenne erre a szerepre.

Az előző estéjük olyan volt, mintha egy csillagokkal teleöntött mély kútba zuhantak volna. Jess úgy érezte, akár órákat is képes lett volna eltölteni ott anélkül, hogy egyszer a felszínre úszott volna levegőért. De a jelenlegi körülmények közt nem engedhette meg magának, hogy folyamatosan eltereljék a figyelmét az arról szövögetett álmok, hogyan juthatna be River nadrágjába.

A férfi kihúzta magát.

– Hoztam valamit Junónak is. – Beletúrt a vállára vetett aktatáskájába, és néhány nyomtatott lapot vett ki. – A hullámvasúthoz kerestem ki neki tegnap este.

Jess anélkül vette el tőle a paksamétát, hogy egyetlen pillantást vetett volna rájuk, mert nem tudta levenni a tekintetét River arcáról. A szíve máris elérte a crescendo legmagasabb fokát, de az agya váratlanul elnémult.

Itt vannak ezek az apró, gondoskodó gesztusok: a szendvics, a kávé, Juno elhozatala az iskolából, most meg a hullámvasút.

Igen, Juno máris kezdte a szívébe zárni Rivert. Ő jött el értem az iskolába, ahogy az apukák szokták.Ha így haladnak a dolgok, hamarosan valódi kötődést fog érezni River iránt. Ám ha a két felnőtt kapcsolata nem éli túl a kísérletet, a férfi el fog tűnni az életükből. És Juno megismeri majd, milyen elhagyottnak lenni – mindazok után az egészen apró és egészen hatalmas erőfeszítések után, amelyekkel Jess biztosítani akarta, hogy a lánya biztonságos, stabil világban létezhessen.

Nem tagadhatta: ő is megérezné a veszteséget. Ezért nem akarta, hogy a férfi nélkülözhetetlenné váljon az életében. Túlságosan drága kinccsé. Korábban soha nem volt szüksége másra, mint a saját kis körére, akik hozzá tartoztak. Még csak azt sem tudta eldönteni, képes volna-e valaha annyira bízni valakiben, hogy kipróbálja csukott szemmel hátradőlve, elkapja-e az illető.

Mindez nem volt igazságos Riverrel szemben azok után, amiket megtett érte az elmúlt huszonnégy órában, de Jessben egyre jobban nőtt a rémület, úgy kúszott felfelé benne, mint egy gonosz, tüskés élősködő növény indái.

– Nagyon köszönöm, hogy bajlódtál ezekkel – bökte ki végül gépiesen, és meglengette a papírokat.

River a homlokát ráncolta, nem értette, honnan ez a hirtelen színtelen hang.

– Jól van… nos, ennyiről lett volna szó. – Megigazította a vállán a táskája szíját. A szemöldöke egyre mélyebb ráncba szaladt a tanácstalanságtól. A ma reggeli Jess mintha nem is ugyanaz lett volna, mint akit előző este megcsókolt a parkolóban. – Később keressük egymást.

Mereven megfordult, és elindult a lift felé.

Lépés, lépés, lépés.

Jessben azonnal olvadozni kezdett valami.

– River! – Maga is hallotta a saját hangját végigfutni a folyosón, különös, kétségbeesett éllel szólt. – Várj!

A férfi lassan felé fordult, az arckifejezése csupa tartózkodás.

– Sajnálom, hogy ennyire… – Jess közelebb ment, és egy-két méterre megállt, miközben végig a megfelelő szavakat keresgélte. – Elnézést, hogy ilyen szótlan vagyok ma. Nagyon hálás vagyok érte, hogy segítettél Junóval tegnap, az meg külön óriási kedvesség volt, hogy ma reggel gondoltál a kávéra.

River rábámult, várta a folytatást.

– Csak arról van szó, hogy… mindez nem része a szerződésnek. Remélem, ennek tudatában vagy. Sohasem akarnálak kihasználni.

Ha az iménti arckifejezésre Jess azt mondta, tompa és tartózkodó, tévedett. Az semmi sem volt ehhez a pillanathoz képest, amikor River szája egyenes vonallá szűkült, és a két szemöldöke tökéletesen elsimult.

– Igazad van – felelte. Egy pillanatra, gondolatait rendezendő, a cipőjét vizslatta, aztán mereven a nőre mosolygott. – Sajnálom, ha kényelmetlen volt számodra az a tegnapi jelenet vagy ez a mai látogatásom. Tudasd, ha bármire szükséged van.

És már sarkon is fordult volna. A képre, hogy River mindjárt kisétál a látómezejéből, Jesst úgy szállta meg a kétségbeesés, mintha karmok mélyedtek volna belé. Azt akarta, hogy a férfi maradjon, pontosan itt, vele, de ez az érzés késztette arra is, hogy azonnal ellökje magától.

– Egyszerűen nem tudom, mit kezdjek azzal, amit érzek! – tört ki belőle a vallomás.

River csigalassúsággal hátat fordított neki, és halkan, kétségbeesetten felnevetett.

– Ahogy egyikünk sem.

– Annyira rettentő sok pénzt kereshetsz! – folytatta Jess. – Miként állhatnám meg, hogy ne legyen ott folyton az agyamban a háttérben? És mihez kezdtem volna, ha nem segítesz tegnap Juno körül? Mégis, mindig itt bujkál a kérdés – kocogtatta meg vadul a homlokát a mutatóujjával –, hogy őszinte-e mindez. Az egy dolog, ha engem szédítesz, de az más, ha a gyerekemet!

River szemöldöke ellazult.

– Engem nem a részvénypiaci árak hoztak ide, Jess. Mondtam már korábban is. Mindez számomra nem a pénzről szól.

– Ilyet csak azok az emberek mondanak, akiket nem kell, hogy aggasszon a pénz.

River sóhajtott, pislogott, elfordította Jessről a tekintetét, aztán újra visszanézett rá.

– Neked úgy tűnt, hogy a tegnapi este csak színészkedés volt? – Miután Jess nem felelt, tett egy lépést felé, és a hangja ellágyult: – Hát nem érted, mit akarok mondani? Lehet, hogy a DNSDuo össze tud hozni minket, de azt nem képes elérni, hogy egymásba szeressünk. Nem ismerheti egyikünk múltját sem, és nem tudja megjósolni, mi riaszthat el minket egymástól, vagy mi csábít arra, hogy együtt maradjunk. Mindez csak rajtunk múlik, nem az algoritmuson.

Jess lehunyta a szemét, és kezével megdörzsölte az arcát. Mindaz, amit a férfi mondott, teljesen logikusnak tűnt. De mégis. Jess rettegett ettől az egésztől.

Dühítette, hogy ez a rajongás minden egyes ébren töltött percébe befurakodik. Minden korábban tapasztaltnál jobban vonzotta River, de ez nem csupán fizikai vonzalom volt, érzelmek is keveredtek bele bőven. Ez a vonzalom azonnal gyökereket eresztett a felszín alá.

És ez az új, gyengéd kínzás azzal is járt, hogy azt szerette volna, River legyen része az élete minden területének. A feje legyen ott az övé melletti párnán. Ebédnél üljön az asztalnál vele szemben. Fogja a kezét a kórházban. River kedves volt, figyelmes, sebezhető. Okos, és a maga csendes módján nagyon vicces tudott lenni. Mindent megtestesített, amit Jess kívánt egy partnertől, még úgy is, hogy egészen addig a pillanatig nem tudatosult benne mindez, míg River elé nem állt azzal, hogy rajtuk áll, megpróbálják-e, vagy sem.

– Félek, érted? – próbálta elmagyarázni, mi okozza nyugtalanságát. – Nem akarok sérülni, és azt végképp nem akarom, hogy Junót bármiféle bántódás érje. Hiszen őt még soha… – Elharapta a mondatot, fejben újrafogalmazta: – Junó életéből még sohasem tűnt el senki, akit szeretett.

River rezzenetlen tekintete lágyult az ideges kifakadást hallgatva, és tett egy lépést Jess felé.

– Ezt én sem szeretném. De nem vagyok sem katona, sem robot. Nem a Kromantika-féle üzlet hozott ide. Hanem az, amit érzek. – A tekintete rövid időn át ide-oda járt Jess két szeme közt, mielőtt kisimult az arca. – Ezt nem tudhatod, Jess, de hidd el, én rettenetesen tehetségtelen vagyok abban, hogy érzelmeket tettessek. – A nő felnevetett csendes zokogásán keresztül. – És pontosan értem, hogy Juno létezése csak még bonyolultabbá teszi mindezt, de mégis, mi mást tehetnék, mint hogy kérek? Minél több időt akarok veled tölteni.

– De hiszen igenis együtt töltjük az időnk egy részét – vetette ellene Jess sután.

– Úgy, hogy hivatalos eseményeken jelenünk meg, és kórházi folyosókon beszélgetünk? – River szemöldöke megint ráncba szaladt. – Ennyi elég neked?

Hát nem látja a férfi a határozott nemet Jess szemében?

– Nem tudom, mi másra van még lehetőségünk jelen pillanatban.

– Mit akar jelenteni mindez? – River legyőzte a köztük feszülő távolság utolsó lépését is, és Jess szabad keze után nyúlt. A nő jéghidegnek érezte az ujjait a forró tenyérben. River körbenézett a folyosón. – Ez az élet része, Jess. A váratlan események, a felelősség, és az, hogy rendszeresen apró tüzeket kell oltani – de csak az egyik része. Vannak nyugodt pillanatok is. Jó és szép pillanatok. Olyanok, amikor kérhetünk valami többet is.

– Ez nem az a része, amiben különösebben tehetséges volnék.

– Én nem úgy vettem észre. – River szája ferde mosolyra húzódott.

Ezen Jessnek nevetnie kellett.

– Mire gondolsz?

– Azt hittem, nyilvánvaló. – River félénken mosolygott. – Tényleg nem?

– Tényleg.

– Én akarok az lenni, akikávét hoz neked. Én akarlak elvinni vacsorázni, véletlenül ugyanazt rendelni, amit te, és meghallgatni, ahogy számszerűsíted, mennyi esélye volt a találkozásunknak. Én akarok puccos társasági eseményeken részt venni veled, és végig utálni az egészet. – Jessből meglepett nevetés robbant ki, és River hangja ellágyult. – Azt akarom, hogy engem hívj fel, ha bajban vagy – anélkül, hogy egyáltalán felmerülne benned, hogy bocsánatot kérj. Úgy akarom érezni, hogy másodjára is megcsókolhatlak a parkolóban a nap végén. – Nyelt egyet. – És… az ágyamban akarlak látni.

Jess szinte attól tartott, hogy a lába a padlóra olvad. Hogy lángok indulnak felfelé a lábszárán, és rést égetnek belé az egész teste hosszában. Ő is ugyanezeket akarta. De ha megengedi magának, hogy beleszeressen Riverbe, akkor már nem lesz könnyű menekülőút.

– Látom rajtad, hogy nem tudod, mit mondj minderre – fejezte be River, és adott egy puszit Jess arcára. – És jól is van ez így. Tudod, hol találsz, ha felkészültél.

Tizennyolc

Nagyapa, nem akarnál egy kis időt eltölteni másutt?

Az öregúr a füle botját sem mozdította.

– Mi lehet az, tíz betű és „idősebb nemzedékhez tartozó”?

– Azt mondanám, Ronald Davis – villant meg Jess szeme vidáman –, de az tizenegy.

Nana kuncogott az ágyon, ahol álmosan, félig ide, félig oda figyelve, a lehalkított tévét nézte.

– Na? – sürgette unokáját a holtfáradt – és ingerlékeny – Nagyapa.

Jess a fejét rázta.

– Nem!

– Mi az, hogy nem?! – morgott Nagyapa.

– Nem segítek neked – felelte Jess. – Le kell tusolnod, és amúgy is mindjárt elalszol ott, a széken.

– Igaza van – helyeselt halkan Nana.

Nagyapa a feleségére bámult, aztán Jessre, majd reménytelen arccal ismét lenézett a keresztrejtvényére.

– Aggastyán? – Megszámolta a betűket az ujján, aztán bosszúsan felnyögött. – Matuzsálem? – Ezt végre győzedelmesen beírta.

– Szerintem az nem passzol össze a vízszintes sorokkal. Az ötödik betű biztosan C, nézd csak meg!

Nagyapa fáradtan dobta le a ceruzáját.

– Menj haza egy kicsit – kérte Nana álmos hangon. – Nincs rá szükség, hogy egész nap itt őrizz.

– Nem tehetek róla, hogy nem bírom levenni rólad a szememet! Túl csinos vagy!

Nana az égre emelte tekintetét, de ezúttal nem tett megjegyzést a szóhasználatra, sőt. Ragyogott, mint a karácsonyfa, amin felgyúltak a fények.

– De jól van, hazamegyek, letusolok, és alszom egyet. – Nagyapa felállt, nyújtózott. A hátában reccsent valami, felnyögött, aztán lehajolt Nanához, hogy adjon egy puszit a homlokára. A válla fölött Jessre nézett. – De te el ne mozdulj mellőle!

Jess a fáradtság számlájára írta a parancsoló hangnemet. Átfutott az agyán, hogy azt feleli, megígéri, csak akkor hagyja magára a beteget, ha megunja, vagy megéhezik, vagy ha netán egy jóképű ápoló mutatni akar neki valamit a kötszerraktárban, de nem volt megfelelő az alkalom a tréfálkozáshoz.

– Nem hagyom magára Nanát, ígérem. – Aztán hozzátette: – És amúgy: „nyolcvanas”.

– A fenébe, tényleg, ez igazán eszembe juthatott volna! – Nagyapa visszabaktatott az asztalhoz, és beírta a megfejtést.

Délután három környékén ért vissza, lényegesen ápoltabb külsővel, és valamivel pihentebben. Alig pár perccel később megérkezett a gyógytornász, akinek a felügyelete alatt Nana első alkalommal állhatott fel az ágyból, és Jess örült, hogy így alakult, mert hárman kellettek hozzá, hogy az amúgy oly rettenthetetlen asszonyt rábeszéljék, minden rémülete ellenére próbálja meg, milyen ránehezednie a lábára.

Jessnek nem volt ideje rá, hogy azon merengjen, milyen iszonyatos érzés ilyen törékenynek és riadtnak látnia Nanát. Egy órába telt, mire kikászálódott, és segítséggel tett tíz óvatos lépést az ajtóig, ahol egy kerekesszék várta. Abban aztán áttolták a fizioterápiás helyiségbe, ahol újabb órán át az erején és az egyensúlyán dolgozott.

Mire Nana visszaért, és újra biztonságban feküdt az ágyában, már elmúlt öt óra, és bár Jess egész nap ült, szellemileg olyan kimerültnek érezte magát, hogy semmi másra nem vágyott, mint arra, hogy az ágyában összegömbölyödhessen – de nem is: a linóleumpadlóval is megelégedett volna. Ráadásul szeretett volna némi időt eltölteni Junóval is, míg a kislány még ébren van. És enni valamit. Utoljára egy szikkadt korpás muffint evett délelőtt tíz környékén, és a gyomra már bosszúsan tiltakozott az eljárásmód miatt.

Üzent Fizzynek, hogy vacsorát rendel, aztán beült a kocsijába, telefonált Ramának, és bekapcsolta a rádiót háttérzajnak. Zene töltötte be az autót, mámorító nyugalmat hozva Jess lelkére.

You said love fills you up…
I got it worse than anyone else

„Azt mondtad, eltölt a szerelem… de rosszabbat kaptam, mint bárki más…” Jess válla megmerevedett, és gyorsan kikapcsolta.

Hogy aztán a csendben azonnal River felé szálljanak a gondolatai. A kórházi közegben, az unalom és a káosz paradox elegyében sikerült az agya hátsó felébe száműzni a gondolatokat, de a saját kocsija sötét magányában elöntötték az érzelmek.

Azt hittem, nyilvánvaló.

Meg akarom hallgatni, hogyan számszerűsíted, mennyi esélye volt a találkozásunknak.

„Az ágyamban akarlak látni!” – ismételte Jess fennhangon.

Megállt a ház mögötti mellékutcában, hallgatta a motor búgását. Már érződött a levegőben a kacsás curry illata, és Jess hálaimát rebegett Ramának.

Fizzy és Juno az étkezőasztalnál ültek, kártyáztak és eszegettek. Kézzel készült particsákó volt a fejükön, és Fizzy nem kevés sminket is feldobott a kislány arcára.

– Sminkelős videót készítettünk anyukám számára – magyarázta Fizzy, és a barátnőjéhez lépett, hogy megölelje.

Jess elnyomott egy nevetést Juno túlrajzolt ajka láttán.

– Értem.

Annyira fáradt volt, hogy legszívesebben egyszerűen leereszkedett volna a padlóra. De a lánya ölelésére is vágyott, ezért inkább leült az asztalhoz, és az ölébe ültette Junót, amíg megvacsorázott, és az arcát odafektette a kislány két finom lapockája közti területre.

– Hiányoztál, Bogárka.

– De hiszen itt voltam! – Juno előrehajolt, és a szájába tett egy falat ételt.

Miután úgy teleették magukat, hogy a gyomruk is megfájdult, Juno áttelepedett a kanapéra, hogy megnézze az Oroszlánkirályt, Fizzy és Jess pedig a konyhában lebzseltek egy-egy pohár borral.

– Nem szeretem, amikor elutazol – jegyezte meg Jess ásítva. – Tegnap kifejezett problémát okozott!

– Jogos! – Fizzy ivott egy korty bort, aztán alsó ajkát beharapva, hunyorogva nézte a barátnőjét. – Juno azt mesélte, hogy River Nicolas hozta el az iskolából, és ő vitte el balettórára is.

Jess fáradtan intett, még nem volt felkészülve rá, hogy erről beszéljen.

– Inkább arról mesélj, hogy mennek a dolgaitok Bankár Robbal.

– Istenien az ágyban és fantasztikusan mindenhol másutt.

Jess megemelte fél szemöldökét.

– Később találkoztok ma is?

Fizzy a fejét rázta, és sikkesen meglengette a borospoharát.

– Nem emlékszel? Elutazott. Ami azt jelenti, hogy nem úszod meg a Riverről szóló beszélgetést.

Azzal leült az ebédlőasztalhoz, és megpaskolta a széket maga mellett.

– Ó, istenem. Hát, jó. – Jess leült, de abban a pillanatban összegörnyedt, és az asztalra hajtotta a fejét. – Túl fáradt vagyok most ehhez, Fizz.

– Meséld el, mi a baj, Jess. Úgy nézel ki… – közelebb hajolt, és megemelte Jess hajtincsét, hogy egymás szemébe nézhessenek. – Úgy nézel ki, mint akit nem csupán Nana egészsége aggaszt.

Jess felegyenesedett, és lassanként mindent elmesélt, ami a szívét nyomta. Bevallotta, hogy máris valódi érzelmek ébredtek benne River iránt – és ezek az érzések messze túl lehengerlőek voltak ahhoz, hogy rajtuk tépelődjön, amikor annyi minden más is ott tobzódott az ajtó előtt, amivel foglalkoznia kellett. Bevallotta, nem tudja eldönteni, teljesen megbízhat-e River szándékaiban, még akkor sem, ha a férfi megesküdött rá, hogy tiszták. Mesélt a koktélparti eseményeiről, és arról a jelenetről, amelynél aligha látott a Scripps Mercy parkolója valaha forróbbat. Arról, hogy képtelen kiverni a fejéből Rivert. Úgy ömlöttek belőle a részletek, mintha gyónna.

– Komolyan ezt mondta? – suttogta Fizzy, szintén tekintettel arra, hogy a helyiségben tartózkodik rajtuk kívül egy harmadik illető, apró, ám annál jobban működő füllel. – Komolyan kimondta ezeket a szavakat, hogy „az ágyamban akarlak látni”? Csak így?

Jess bólintott.

– A szemedbe nézett közben?

– Végig, kitartóan, szenvedélyesen. Az volt a tekintetében, hogy addig dugnék veled, míg mindketten el nem ájulunk – susogta vissza Jess.

Fizzy felnyögött, előszedte a táskájából a jegyzetfüzetét, és leírt valamit.

Jess ismét a karjára hajtotta a fejét, és hatalmasat sóhajtott.

– Egyszerűen időre van szükségem, hogy mindent végiggondoljak. Minden olyan gyorsan történik.

Fizzy ledobta a tollát, és gúnyos arcot vágott.

– Jaj, Jess, ne már! Nincs szükséged semmiféle időre.

Jess döbbenten nézett fel.

– Ezt meg hogy érted?

– Hiszen hetek óta ismered. Azt mondta, vacsorázni akar vinni, és hallgatni akarja, ahogy a hülye számaidat sorolod. Azt akarja, hogy kérj tőle támogatást, bármikor, és ne legyen bűntudatod emiatt. Bevallotta, hogy az ágyában akar látni – ez a szegény srác totál beléd van zúgva, Jess, és te erre mire is készülsz? Egyszerűen félre akarod lökni?

Jess értetlenkedve pislogott rá.

– Minden erőddel igyekszel, nehogy valamit érezz iránta – folytatta Fizzy –, de a napnál is világosabb, hogy te is totál odáig vagy érte.

– Szerintem az, hogy „totál odáig volnék”…

– Beijedtél, és ez annyira közhelyes.

Jess döbbenten, szusszantva felnevetett.

– Húha, Felicity, te aztán nem kertelsz.

– Azt hiszed, önzés bármit érezned River iránt.

– De ez a helyzet tényleg elvonja az időmet a munkától és Junótól – ellenkezett Jess. – Hiszen látod, két napja alig láttam.

– És? – provokálta Fizzy.

– Micsoda…? – Jess egyre növekvő idegességében nem találta a szavakat. – A gyerekem! Vele akarok lenni.

– Még szép – felelte Fizzy. – De Nana, a Nagyapád, és én is ott vagyunk neki. Fergeteges esténk volt ma, és szeretném többször látni. Te meg eközben úgy viselkedsz, mintha önző dolog volna segítséget kérni, önzés lenne kérni valamit a magad számára, meg önző lennél, ha a gyerekedtől külön is el akarnál tölteni egy kis időt, márpedig attól félsz, ha önző vagy, akkor olyanná válsz, mint az anyád.

Jesst úgy érték a hangosan kimondott gondolatok, mintha gyomorszájon vágták volna.

– De nem vagy az anyád, Jess. – Fizzy megfogta a kezét, és a szájához emelve adott rá egy puszit. – Annyira nem hasonlítasz hozzá, mintha nem is ő szült volna.

– Tudom… – felelte Jess megtört hangon.

– És ha bármit megtehetnél ma este, miután Juno elalszik, mi lenne az?

Jess arra számított, azt fogja mondani, hogy Aludnék végre. De a szája másképp gondolta:

– Elmennék hozzá.

Fizzy sötét szempárja önelégülten felcsillant.

– Akkor menj! Itt maradok Junóval, míg szükséges.

– Fizz, tényleg nem kell megtenned.

– Tudom, hogy nem kell. – Újabb puszit adott Jess kezére. – Ez a lényege az egésznek. Te is megcsinálsz értem dolgokat, csak úgy, szeretetből. Én is megcsinálok ezt-azt érted. Semmiség.

Jessnek már csak egy ellenérve maradt. Szerencsére igen nyomós.

– De gőzöm sincs, hol lakik!

– Üzenj neki, és kérdezd meg tőle. Vagy… még jobb ötletem van! – Fizzy átnyúlt az asztalon, és elvett egy papírlapot, aztán Jess kezébe nyomta. Apró, kusza betűkkel a River Nicolas Peña név állt rajta, meg egy North Park-i cím.

– Hé! – nevetett Jess hitetlenkedve. – Ez meg hogy került az asztalomra?

– Én is ugyanezt kérdeztem, amikor megtaláltam Juno hátizsákjában! – mesélte Fizzy tettetett elszörnyedéssel. – Juno elmesélte, hogy azért kapta, mert megígérte, hogy elküldi neki a rajzát, amit Galambról készített. Milyen kedves a sráctól, hogy megadta neki a címét, nem?

*

River kinyitotta az ajtót, és leesett állal meredt a váratlan látogatóra.

– Jess! – A kezét aggodalmas arccal a nő vállára tette. – Mit…? Minden rendben?

Jessnek hirtelen semmi sem jutott eszébe. River melegítőalsója lecsúszott a csípőjére, felsőtestéről foszlott szélű, régi póló lógott, mellén Stanford felirattal. Mezítláb volt, és alighanem nemrég tusolt, mert még nedves volt a haja. A nagyját kigereblyézte ujjaival az arcából. Az ajka telt és tökéletes volt. Íme, az ő kilencvennyolc pontos lelki társa. Jess a csontjaiban is érezte.

– Látni akartalak.

A feleszméléstől megváltozott a férfi arckifejezése. Hirtelen Jess háta mögé villant a tekintete, aztán vissza a nőre. Megnyalta a száját.

– Jun…

– Nem. Fizzy.

River megint rámeredt, és a lélegzetvétele egyre gyorsult. Jess nem tudta eldönteni, melyikük mozdult hamarabb, a férfi húzta-e beljebb, vagy ő lépett be a lakásba a kinti hűvös, párás levegő elől, de néhány másodperc múlva ott állt River lakásának folyosóján, a bejárati ajtó becsapódott, és ő háttal nekitámaszkodott. River megtámaszkodott a válla mellett, és továbbra is hitetlenkedve nézett az arcába. Aztán lehajolt, és halkan felnyögve megcsókolta a száját.

A férfi közelségétől, aki mintha tanfolyamon sajátította volna el a tökéletes technikát, Jess addigi vágyakozása emésztő éhséggé változott. Reszkető kézzel ragadta meg a póló lágy pamutanyagát, és amikor a száj újra lecsapott a szájára, gyengéden elnyíló ajkakkal kóstolgatni kezdte, majd a férfi nyelve is utat talált, a vágya még intenzívebbé vált. Úgy érezte magát, mintha hirtelen annyi levegő került volna a tüdejébe, hogy félő, szétrepeszti. El kellett húzódnia, hogy kifújja.

– Nem hiszem el, hogy itt vagy – mormolta River, és fogaival végigkarcolta Jess állát, aztán óvatosan a nyakába harapott. – Ezért jöttél?

Jess bólintott. Mohó kezek kúsztak a pulóvere alá, csupasz, meleg bőrt keresve. Végtelenül hosszúnak tűnt a pillanat, amíg a férfi áthúzta Jess fején a ruhadarabot. Szinte kínozta, hogy nem érzi magán a kezét, ezért amint a pulóver a földön landolt, újra magához vonta Rivert, csak annyi időre szakítva meg a testi kontaktust, míg ő is megszabadította a férfit a pólójától, amilyen gyorsan csak telt remegő ujjaitól. River felsőteste kemény és sima volt Jess lázasan kutató ujjai alatt, amelyek mintha sohasem akartak volna mást tapintani ebben az életben.

Ügyetlenkedett egy kicsit a pólóval, River egyik könyökét kis időre csapdába ejtette, és miközben igyekezett kihámozni, bocsánatkérést lehelt a szájába.

– Semmi gond – vette át a feladatot River, és a póló is a pulóver mellé került, miközben lassú léptekkel megindultak a lakás belsejébe. Aztán egy villamossággal telt pillanatig egymásba kapcsolódott a tekintetük, és Jess azt figyelte meredten, hogyan lendülnek a hajtincsek újra előre, amikor River hozzá hajol egy csókra.

A férfi szája végigsimította Jess állkapcsát és a nyakát, aztán a vállán végighaladva, végül eljutott a csuklója belső felét borító érzékeny bőrig, miközben Jess a saját ujjait nézte, hogyan térképezik fel, és memorizálják River felsőtestének minden négyzetcentiméterét. A válla széles volt, de nem masszív – kidolgozott volt, és mégsem tűnt vaskosnak. A mellén és a hasán lévő izmok látványosan megfeszültek az érintésre, és Jess úgy érezte, legszívesebben beléjük harapna, és felfalná őket, mint egy halom pillecukrot. Két keze végül a férfi hátára tévedt, végigkaristolta a körmével, aztán továbbhaladt a válla ívén, majd a kulcscsontja tökéletes vonalán.

River, továbbra is Jess arcára tapadó tekintettel, hátranyúlt, hogy kikapcsolja a nő melltartóját. A tenyere férfiasan durva volt, és meleg. Jess minden apró rezdülést meg akart jegyezni, hogyan változott meg a férfi arckifejezése, amint elkezdte feltérképezni a bőrt. A nő, látva, hogyan feszül meg a vágyakozástól elkínzottan River szemöldöke – úgy érezte, mintha hirtelen egyenesen a napból nyerné az energiát. Eltolta magától a férfit, letérdelt előtte, szédelegve, mint aki nincs magánál.

River sóhajtott, istenem, és Jess nekiállt lerángatni róla a maradék ruhát is; a férfi eközben ujjaival a nő hajába túrt. Aztán a hangja egészen reszelőssé változott, úgy könyörgött valami többért, mint Jess meleg lehelete odalent. Jess egy pillanatra felnézett rá, találkozott a tekintetük, aztán a nőt soha nem tapasztalt éhség kerítette hatalmába. Még sohasem vágytak rá ennyire, és még soha nem volt ekkora hatalma valaki más fölött. Még sosem égett benne ilyen emésztő vágyakozás: a férfi minden egyes porcikáját egyetlen mozdulattal fel akarta falni.

River hangja halk könyörgésből töredezett, mély hangú figyelmeztetéssé változott. Elrántotta Jess közeléből a csípőjét, aztán a karjánál fogva felemelte a nőt a padlóról. Közelebb húzta magához, és Jess fejét az álla alatti mélyedésbe vonta, míg várta, hogy csillapodjon a lélegzetvétele üteme. Az őrület hullámvölgybe ért, elcsendesedett egy időre, és Jessben csak most tudatosodott, hogyan száguld az ő lélegzete is. És az, hogy egymás közelébe került szívük úgy zakatolt, mintha ugyanannak az ajtónak a két oldalán dörömbölnének.

Sohasem akarok ehhez hozzászokni, gondolta, a férfit ölelve. Ha a ma este az önzésé, hát íme, az önző vágyam: soha ne szokjunk hozzá ehhez.

River elhúzódott, újra simogatni kezdte Jess testét – keze szomjas vággyal követte bordái vonalát, a dereka hajlatát. Aztán a nő lehunyt szemmel hátrabillentette a fejét, amikor River száját újra megérezte a nyakán. Közben a férfi játszani kezdett a farmerja gombjával.

– Én is eltávolíthatom ezt rólad?

Jess csak bólintott, és a férfi kigombolta a nadrág derekát. Lemosolygott a nőre, miközben lerugdosta magáról a bokája tájékán összegyűrődött ruhadarabokat, majd lehámozta Jess maradék ruháját. Egy pillanatra oldalra hajolt, majd valamit ledobott a padlóra, és amikor Jess hanyatt dőlt, érezte, hogy plüss simul alá, ami a kanapéról származó takaró lehetett.

A hátát érő plüss puhasága még jobban hangsúlyozta a két combja közé kúszó csípőcsontok keménységét. River adott a szájára egy gyengéd puszit, aztán forró ajka elindult lefelé, Jess nyakán végig, majd birtokba vették mindkét mellét. Ujjai a nő köldökébe mélyedtek, a csípőjét simogatták, aztán továbbhaladt simogatva, csókolgatva a bőrét, míg végül a szomjas ujjak megérkeztek a nő combjai közé, és szája is hamarosan követte őket. Jess a vágytól feltárulkozott, és szinte a padlóra omlott. Lehunyt szemmel élvezte, hogy végképp elborítják a hullámok, és csak halványan érzékelte, ahogy mindkét keze ökölbe szorul, és ujjai River hajába gubancolódnak.

Oldalra nyúlva, szinte vakon kezdett kutatni a táskájában, ami kiesett a kezéből az imént, aztán ködös aggyal tépte fel a kis fólianégyzeten a csomagolást.

River feljebb emelkedett, újra közelebb hajolt a nő arcához, és megcsókolta. Jess érezte a száján a saját ízét, és a férfi mély torokhangja arról tanúskodott, hogy már ő is a szakadék szélén billeg. Jess megragadta, és felhúzta rá az óvszert.

A férfi elcsendesedett fölötte. Jess keze megpihent a csípőjén, úgy nézett a szemébe egy pillanatig.

– Túl gyors?

River a fejét rázta, és lemosolygott rá.

– Csak én is meg akartam bizonyosodni ugyanerről.

Jess felnyúlt, és félresöpört a férfi arcából egy elszabadult hajtincset, aztán bólintott, mert képtelen volt megszólalni.

– Mondd ki, kérlek – hajolt a szájára River. – Én kész vagyok. Te is?

Jess karja nem lett volna elég hosszú, hogy mutassa, mennyire; még a két összesimuló testüknél is közelebb akarta érezni magához a férfit.

– Igen, akarom… kérlek.

River homloka egy pillanatra a nőéhez ért. Hagyta, hogy Jess mozdulatai édesgessék egyre beljebb, aztán levegőt sem véve mozdulatlanná dermedtek. Jesst egyszerre futotta el a pengeéles gyönyör és a fájdalom. River óvatosan újra megcsókolta – kutatva, kérdőn –, és Jess kifújta a levegőt.

– Minden rendben? – River szája ismét a szájához ért, aztán elhúzódott, és az arcába nézett. – Abbahagyhatjuk.

Ezt komolyan mondta vajon? Dehogy hagyhatják! Jess szinte biztosra vette, hogy a teste bosszúból szörnyethalna, ha csak megpróbálkoznának vele, hogy abbahagyják.

– Ne! Maradj.

– Jól van. – Jess a szájával érezte River mosolyát. – Ha ennyire akarod!

És újra megcsókolta, aztán óvatosan arrébb húzódott, és halk nevetéssel súgta oda:

– Nem tudom, miért reszketek ennyire!

Jess érezte a tenyere alatt, hogy valóban, és ekkor fény gyúlt az agyában: íme, a bizonyíték rá, hogy River teste is szörnyethalással fenyegetőzik – hogy nincs egyedül mindent elsöprő vágyával, ami hetek óta üldözi. Majdnem felzokogott.

River mozogni kezdett – először lassan, aztán fokozatosan egyre gyorsult, és újra meg újra összefeszült a testük. A férfi halkan felnyögött minden előrelendülésnél, és…

…és Jess gerincén hirtelen súly gördült végig, mintha egy kőszikla rugós kilövőszerkezet aljához közeledne.

Elkezdett egy mondatot, „Én…”, de a szikla ekkor leért, majd kirobbant, eltűnt a távolban, és forró, megkönnyebbült energiát szabadított fel Jess egész testében. Félig öntudatlanul érzékelte, hogy River is elengedi a gyeplőt, de így is örökre az emlékeibe ivódott, hogyan nyögte a nevét a férfi a nyakhajlatába, egészen szorosan hozzá simulva.

A következő másodperceket szakadozott lélegzetvételük hangja töltötte be, aztán River felkönyökölt, és lenézett rá. A haja sűrű gubancokban zuhant a szemére, de Jessnek olyan érzése volt, mintha tükörbe nézne; a férfi szemében ugyanazt a döbbenetet és csodálatot látta, amit ő maga is érzett a vérében vibrálni. Élesen tört rá az elképesztő igazság: az egész élete, úgy, ahogy eddig összerakta magának, egyetlen, apró, láthatatlan, de kulcsfontosságú részletében alapvetően hibás volt. És ahogy ez az apró részlet hirtelen a helyére kattant, attól, mintegy varázsütésre, minden megváltozott.

– Itt tudsz maradni? – kérdezte River, még mindig elakadó lélegzettel. – Itt alszol velem?

Jess elszomorodva futtatta végig a kezét az izzadt mellkason és a férfi hasán.

– Sajnos, attól tartok, nem.

River bólintott, de megrándult az arca, ahogy elhúzódott, és Jess megsajnálta őt is. A férfi feltérdelt, és Jess lábát kezdte simogatni, csípőtől indulva, a térdéig.

Jess ámulva nézte az Americano nevű, mogorva, komor és rendkívül önző alakot. Egy hónapja még ilyennek látta ezt a félénk, hihetetlenül okos pasast, aki most mellette térdelt, aki átengedte neki az irányítást, aki kétszer is megbizonyosodott róla, Jess valóban akarja-e, és azt mondta, hogy abba is hagyhatják. Jess érezte, hogyan illannak el belőle az utolsó fenntartások, és a férfi nevének két szótagja hogyan visszhangzik benne, örök emléket hagyva.

River válla még mindig rázkódott feszült lélegzetvételétől. Lehunyt szemmel simogatta Jess csípőjét, a keze fel-felkúszott a köldökéig, és végigsöpört rajta.

– Nem kell mondanom semmit, igaz?

– Lehet, hogy nem – mosolygott Jess –, de én mégis szeretném.

Talán furcsa, de mintha mindig is pontosan tudta volna, hogyan néz ki a férfi ruha nélkül, ennek ellenére szívesen átadta magát a látványnak, és könnyedén elidőzött a részleteknél.

– Lehetetlenül jó volt – mosolygott vissza rá River –, nem? Mintha nem is ugyanaz az ember lennék, aki egy órája voltam.

– Ugyanezen gondolkodtam én is.

River halkan felnevetett.

– Mint ahogy lehetetlen, hogy a padlón csináltuk. Akárhányszor elképzeltem, nem a padlóra képzeltem magunkat.

– Úgysem hagytam volna, hogy sokkal messzebbre csellengjünk, mielőtt rátérünk a lényegre – nevetett Jess.

– Imádom az eltökélt nőket.

Jess beitta a látványt, hogyan áll fel végül mellőle River, és sétál végig a folyosón meztelenül, minden zavar nélkül, a tiszta és puritán konyháig. Még csak annyi ideje sem volt eddig, hogy egy pillantást vessen a férfi otthonára, de pontosan olyan volt, amire számított: nyílt terek, határozott vonalak, egyszerű bútorok, jelzésszerű díszítés a falakon. Sehol egy hűtőmágnessel rögzített, vízilovat ábrázoló zsírkrétarajz, sehol egy szertedobált, páratlan zokni a padlón.

Egy perc múlva River visszatért, úgy mozgott, mint egy zsákmányra leső vad.

– Innentől folyamatosan ez fog a fejemben járni.

Jess nevetve vallotta be:

– Én már eddig is erről fantáziáltam.

– Például mikor? – suttogta a fülébe River.

Jess a mennyezetre függesztett tekintettel gondolkodott.

– Hm. Shelter Islanden…

– Én is.

Újra egymásba fonódott a tekintetük.

– És az a csók a partin…

– Hát persze!

– Meg a parkoló.

– Alig álltam meg, hogy ne kérdezzem meg, nem követhetnélek-e a kocsival hazáig.

Jess végigsimította hüvelykujjával a férfi alsó ajkát.

– Jó, hogy nem tetted meg. Mert lehet, hogy beleegyeztem volna, és tegnap még nem álltam készen.

River kinyitotta a száját, és megharapta Jess ujját.

– Tudom. De remélem, ma már igen.

Jess bólintott, közben hipnotizált módjára meredt a férfi fogaira az ujja körül.

– Hát persze. És felért mindazzal, amit eddig összeképzelegtem. Sőt, meghaladt minden előzetes mentális beharangozót.

– Én már Shelter Island előtt is vágytam rád – vallotta be River halkan.

Jess meglepetten hátrahőkölt.

– Mikor?

– Aznap este, amikor kiderült az egyezés, és az épület előtt álltunk. Azon gondolkodtam, milyen érzés lehet megcsókolni téged. – Lehajolt, adott egy puszit Jess szájára. – És amikor Dave-vel meg Brandonnal vacsoráztunk. – Újra megcsókolta a nőt. – Meg a laborban, amikor vért vettem tőled. Az első randinkon. Lényegében minden pillanatban rád gondoltam.

– Gondolod, hogy a kilencvennyolcas miatt éreztél ilyen erős késztetést?

A férfi a fejét rázta.

– Hiszek az algoritmusban, hát persze, de ennyire nem. Harcoltam az érzés ellen. Ahogy te is.

Jess végigsimított a férfi a mellkasán. Hirtelen enyhe szúrást érzett a gerincében, és River láthatta megrándulni az arcát, mert felállt mellőle, és odanyújtotta a kezét, hogy felsegítse.

Aztán lehajolt, hogy felhúzza az alsónadrágját, majd a nő vállára terítette az ágytakarót. Megfogta Jess kezét, és a kanapéhoz vezette, intett neki, hogy üljön le, de Jess gyengéden lenyomta ülő helyzetbe, majd egyik lábát átvetve, lovaglóülésben elhelyezkedett a combján. Aztán a vállára emelte a takarót, és beburkolta magukat.

River végigsimította a takaró melegében Jess meztelen combját, és lassan kifújta a levegőt.

– Meg fogsz ölni.

Hirtelen mindez szürreálisnak hatott.

– Komolyan nem hiszem el, hogy itt vagyok, és az imént szeretkeztünk a padlódon.

River megcsókolta, és nevetett.

– Juno tudja, hogy itt vagy?

– Nem.

River megemelte a szemöldökét.

– Tudja, hogy mi…?

– Néhányszor már megkérdezte, hogy a barátom vagy-e, de… – Jess a fejét rázta. – Még nem nagyon beszélgettem vele erről.

River a homlokát ráncolta, jelezve, Jogos, aztán lejjebb tolta Jess válláról a takarót, és lustán körözni kezdett a kulcscsontja körül.

– De felteszem, Fizzy tudja.

– Gyakorlatilag kituszkolt az ajtón, miután a kezembe nyomta a címedet.

Rivernek eszébe jutott valami.

– Bocsánat. Elfelejtettem szólni, hogy megbeszéltük vele a macskarajzokat, és megadtam a címemet. Nem akartam tolakodni, de Juno rém meggyőző tud lenni!

Jess nevetve legyintett.

– Hidd el, pontosan ismerem a lányomat. Ezért szoktunk azon viccelődni, hogy félig Fizzy gyereke.

– Akkor is meg kellett volna említenem.

– Viccelsz? – Jess megcsókolta a férfi száját. – Én sajnálom, hogy kétségkívül lelkifurdalást keltett benned, megkérdőjelezted a döntéseidet, és végül megenyhültél.

River a fejét hátravetve nevetett. Jess alaposan szemügyre vehette a torkát.

– Gondolom, nem kellene meglepettnek lennem, amiért ennyire jól tudod, hogy történt.

– Azt biztosra vehetjük, hogy ezt a zseniális, és olykor ördögi meggyőzőképességet nem tőlem örökölte.

A férfi mosolya halványodott; igen, Alec velük időzött most egy kicsit. River kiválasztott egy hosszú tincset Jess hajából, és csavargatni kezdte az ujja körül.

Jess megköszörülte a torkát.

– És nem is az apjától, ha már itt tartunk. Nem túlzás: mintha félig Fizzy gyereke volna.

– Az apja tényleg egyáltalán nincs a képben? – kérdezte River halkan.

– Alecnek hívják, és nincs.

– Nem fog soha…

– Megpróbálni közös felügyeletet kérvényezni? – fejezte be Jess helyette a kérdést, és megrázta a fejét. – Nem. Még azelőtt lemondott mindenről, mielőtt Juno megszületett.

River megdöbbent.

– Mekkora szemét!

Jess kedvesnek találta a megnyilvánulást, de nem volt rá szüksége.

– Örülök, hogy megtette.

River bizonytalanul mosolygott rá, és Jess egy pillanatra viszontlátta azt a régi, óvatos, félénk férfit, aki még nem tenyerelt rá a rakéta indítógombjára.

– Min gondolkodsz? – Jess végighúzta az ujját a férfi homlokán kirajzolódó redőn.

– Találkozott Juno valaha valamelyik barátoddal?

Jess felnevetett, River közelebb húzta magához. A nő elhajolt.

– Szóval az vagy nekem? A barátom?

– Amint kimondtam, egyszerre tűnt elbizakodottságnak és visszafogottságnak.

– Mert mégiscsak Gyémánt egyezésről van szó, kilencvennyolc ponttal – vigyorgott Jess.

River a nyakához hajolt, és megcsókolta.

– Kilencvennyolc ám!

– Az ügyesebben fogalmazott kérdés az lett volna – Jess végigcsókolgatta River állvonalát –, hogy volt-e barátom Juno születése óta.

River megmerevedett egy pillanatra, és kérdő tekintettel elhúzódott.

– Nem hétéves?

– De annyi. Találkozgattam azóta ezzel-azzal, de senki olyannal, akit barátomnak nevezhettem volna.

River újabb finom kört írt le a nő kulcscsontján.

– Hű.

– Szerinted fura?

– Nem is tudom. Igazából fogalmam sincs, én hogyan oldanám meg, ha gyerekem lenne.

– Sokat randizol?

River visszahúzta kezét a takaró alá, és Jess csípőjére tette. Ettől Jessnek egy picit nehezebb volt a szavaira koncentrálnia.

– Nem túl sokat. Néha. Havonta párszor, azt hiszem. Ezer órát dolgozom hetente, nem nagyon van időm.

– Kivéve ezt a hetet.

River elvigyorodott.

– Hát, igen. Ezen a héten nem. Ezen a héten képtelen voltam felhagyni vele, hogy folyton a Gyémánt-párom után kajtassak.

Jess csókja ezúttal jobban elmélyült.

– Örülök, hogy ilyen kitartó vagy.

– Valakinek annak is kell lennie!

Tizenkilenc

Jól van, egyiket… aztán a másikat. – Jess megvárta, míg Juno felveszi a konyhakesztyűt. – Forró lesz, légy óvatos.

Juno kinyitotta a sütő ajtaját, és mindketten grimaszoltak a kiáradó forró levegőben. A kislány Jess segítségével óvatosan kivette a tepsit a felső rácsról, és letette a főzőlapra, hogy hűljön. A lakásban fahéj- és zabliszt illata terjengett. Nana kedvenc süteménye.

Juno olyan elégedett nyögéssel szívta be az illatot, mint egy éhes állatka.

– Nana nagyon fog örülni. Melyik nap fog hazajönni?

Egy lapáttal sorra felemelték a süteményeket, és letették hűlni a rácsra.

– Még három nap van – felelte Jess. – Az emberek általában csak néhány napig szoktak a kórházban maradni, de ő már idősebb, és az orvosok biztosak akarnak lenni benne, hogy teljesen rendbe jött, és jól tud mozogni, mielőtt kiengedik.

Juno csücsörítve számolt magában.

– Vasárnap?

– Igen.

– Akkor a „Próbáljunk ki valami újat!”-vasárnap lehetne az, hogy hazahozzuk Nanát a kórházból. Olyat még sosem csináltunk.

– Remek terv.

– Aztán itthon kuckózhatnánk, és csaphatnánk egy filmnézős napot. Nana biztos fáradt lesz.

– Igazad van. Szerintem neki is nagyon tetszene az ötlet.

– Ma este vihetünk neki sütit. Pénteken ottalvós buli lesz Naominál. – Juno lélegzete hirtelen elakadt, mint akinek ekkor villan be valami. – Meséltem, hogy van kutyájuk? Félig uszkár, nagyon cuki, és nem hullik a szőre. – Az anyja felé rebegtette a szempilláját. – Olyan kutya, amelyik sose enne macskát.

– Kicsim, már így is alig férünk el itt. Talán ha egyszer lenne olyan kertünk, amiben szaladgálni tud. – Óvatosan elterelte a témát. – Tehát pénteken ottalvós buli…

Juno fújtatott egyet, de aztán megadta magát.

– Utána, szombaton, még maradhatok egy kicsit náluk? És Nana pedig vasárnap jön haza. – Jess gerincén enyhe nyugtalanság kúszott fel Naomi nevének hallatán. Amikor kérdezősködött, Juno azt felelte, összevesztek valamin, de már kibékültek. Jess tudta, hogy a gyerekeknek meg kell tanulniuk maguk közt megoldani a konfliktusokat, de a lelkében lakó anyatigris sohasem aludt túl mélyen.

– Biztos vagy benne, hogy ott szeretnél aludni? – kérdezte a lányát. – Elmehetnénk moziba. Vagy állatkertbe, mit szólsz?

– Nem, mert Naominak születésnapja van, és már vettem neki ajándékot. Hula este lesz.

– Ajándékot is viszel?

– Felhasználtam az ajándékkártyáimat, és vettem neki két karkötőt meg csillogós matricát.

Jess a tenyerébe csapott.

– Van ajándékzacskó a kamrában. Valamelyiket felhasználhatjuk, és teszünk rá egy kísérőkártyát is, jó?

Most, hogy megvolt a terv, nekiálltak a süteménytészta második felét is feldolgozni, hogy egy újabb tepsivel is kisüssenek, ám ekkor csöngettek.

– Ezt fejezzük be, és akkor még odaérünk velük látogatási időben – javasolta Jess. – A kanállal tegyél halmokat a tepsi többi részére, és mindjárt jövök. A sütőhöz ne nyúlj!

Áthaladt a nappalin, és a szíve nagyot dobbant, amikor az ablakon kikukkantva Rivert látta meg a ház előtt.

Sietős pillantást vetett magára, és felnyögött. Belehalnál, Jessica Davis, ha néha felvennél valami mást is, mint cicanacit?

A férfi felnézett a nyíló ajtó zajára, és Jess tüdejéből kifogyott a levegő. Rivernek sikerült elérnie, hogy a mosolya egyszerre volt félénk és pajkos; váll- és mellizmai kirajzolódtak az inge alatt, amit Jess szeretett volna úgy feltépni, ahogy a csipsz csomagolását szokás.

– Szia! – Jess megpróbálta összeszedni magát.

River hangja mély, titokzatos búgásként ért a füléhez:

– Remélem, nem baj, hogy beugrottam.

– Dehogy. – Jess nagyot nyelt. – Szeretnél… be szeretnél jönni?

A férfi belépett, és csak egy pillanatig habozott, mielőtt lehajolt volna, és adott volna egy röpke csókot a nő szájára. Jessnek rögtön szétáradt a forróság az ereiben, és bár csak egyetlen rövid érintés volt, River elhúzódott, mielőtt túlságosan elkapta volna őket a hév, de ő így is tudta, hogy pontosan úgy néz ki, mint aki mindjárt lángra kap.

– Szia! – köszönt halkan a férfi.

– Szia!

– Jól vagy?

Jess bólintott.

– Határozottan remekül.

River sugárzó mosollyal nézett befelé a lakásba. Jess követte gondolatban a tekintetét, és megpróbálta elképzelni, milyennek láthatja a férfi az otthonát. Nem garzon volt, de nem is túl nagy. Amikor megvette a sárga kanapét és az égszínkék székeket, nem filléreskedett, de az, hogy a konyhaszekrények ajtaját csak átfestette, nem hozta ugyanazt az eredményt, mint ha új ajtókat vett volna rá. A falakat festmények helyett keretbe foglalt fotókkal és iskolai rajzokkal díszítette.

– Jó kis lakás – fordult körbe River. – Nagyon otthonos.

Jess nevetve csukta be mögötte az ajtót.

– Az otthonos kicsit jelent. Szerintem az egész lakás elférne a nappalidban.

– Az lehet, mégis olyan, mint egy bemutatóterem, ahová azért megy az ember nézelődni, hogy kiválassza a konyhaszekrényéhez a fogantyúkat. – Mosolyogva nézte a fotót, amely Jesst és Junót ábrázolta a tengerparton. – Nem igazi otthon.

– Ki van itt? – kiabált ki Juno a konyhából, amit a padlólapon arrébb lökött sámli hangja, majd futó gyereklábak dobogása követett. – River Nicolas, azért jöttél, hogy segíts nekünk sütit készíteni?

– Viccelsz, Juno Merriam? – A férfi és a kislány valami bonyolultan koreografált öklözést-pacsizást-tánclépéseket adott elő üdvözlésképpen. – Mindig ott a helyem, ahol süti készül.

– Hűha, ez meg mi volt? – kérdezte Jess.

Nem törődtek vele – szemlátomást titkos kézfogás volt –, és a végén Juno ragyogó mosolyt vetett a vendégükre.

– Bevisszük ajándékba Nanának a kórházba. Meg akarod nézni a szobámat?

River vigyorgott.

– Persze hogy nagyon szeretném. De nem baj, ha előtte beszélünk pár szót az anyukáddal?

– Jól van. Addig én rendet rakok. És képzeld, anya azt mondta, hogy lehet kutyánk! – Kirohant a nappaliból, és már a folyosón csattogtak a talpai. – Várlak majd!

– Azt mondtam, hogy akkor, ha lesz hozzá elég nagy udvarunk! – kiáltotta a lánya után Jess, aztán visszafordult Riverhez, aki elfojtott egy mosolyt. – Előre szólok, hogy Juno szobája kész katasztrófa. Így van pár percünk.

A férfi őt nézte, a szájára tapadt a tekintete. A válla megfeszült. Aztán végigszántotta a haját az ujjaival:

– Beszélhetnénk esetleg odakint?

– Persze. – Jess hangulatát máris filmrétegként vonta be a nyugtalanság. – Juno! – kiáltotta a folyosó felé. – A kertben leszünk! Tíz perc, jó?

A lakásból kilépve River Jess karja után nyúlt és magához húzta. Jess az ajtónak préselődött, amikor a férfi szája ugyanolyan szomjasan rátapadt az ajkára, mint amit ő maga is érzett. De River hamar elhúzódott, mert itt is nagyon szem előtt voltak. Lenézett Jessre, és ragyogó tekintetéből az ismerős, intenzív forróság sütött.

Újra összeborultak, és River lehajolt, hosszan, feszülten belesóhajtott-nyögött a nő nyakába. Jess együttérzőn felnevetett.

– Hát, igen, én is, hasonlóképpen.

Beletúrt a férfi hajába a tarkóján, átjárta a nyugalmas pillanat. A férfi átölelte a derekát, és olyan szorosan vonta magához, míg olyan közel kerültek egymáshoz, mintha mindkettejük mellkasában két szív dobogna. Nem volt sok idejük, de jólesett egy pillanatra lehunyni a szemét, és belélegezni a férfi illatát. Valamennyit tompult tőle a mellkasát betöltő űr fájdalma.

Jessnek be kellett vallania magának, hogy érez némi megkönnyebbülést, látva, hogy Rivert is ugyanannyira elragadták az érzések, mint őt. Ami Jesst illeti, alig várta, hogy újra a férfi bőréhez érhessen, és ismét érzékelhesse a kettejük közti különös kapcsolódást, ami még a csontjait is átjárta. Bűntudata is volt, mert nem ajánlhatta fel a férfinak, hogy maradjon vele éjszakára, de aggasztotta, vajon hogyan érintené Junót egy ilyen változás, és még csak abban sem volt biztos, hogy helyes lenne-e. Biztosan tudta, hogy mindez az arcán is tükröződik, amikor elhúzódva újra felnézett Riverre.

És csak ekkor jutott eszébe.

River megrezzent, és kihúzta magát, amikor meghallotta, hogy Jess hirtelen a levegő után kap. Megriadt.

– Mi a baj?

– Na, kitalálod, kinek a gyereke megy holnap ottalvós bulira Naomihoz?

– Ha a válasz nem az, hogy a tiéd – felelte River homlokráncolva –, akkor bevallom, nem különösebben tetszik ez a játék!

Jess nevetett.

– Hát persze hogy az enyém.

– Jelentheti ez azt, hogy Juno anyukája is részt vehet egy ottalvós bulin?

– Naná!

River újra a nő szájára hajolt, aztán végigcsókolta az állkapcsát, és a nyakához ért…

…amikor rezegni kezdett a telefon a zsebében.

– A vibrálást tartogassuk holnapra – suttogta Jess.

River előhalászta a készüléket, aztán elnyomva a nevetést, könnyed hangon beleszólt:

– Halló, Brandon!

Hallgatta a vonal másik végén beszélőt, és tettetett elkeseredéssel rázta a fejét, miközben Jess Brandon széles, sokfogú mosolyát karikírozta. Ám egyszer csak valódi döbbenet jelent meg az arcán.

– Micsoda? Várj, mindketten itt vagyunk. – Kihangosította, és kettejük közé tartotta a mobilt.

– Jaj, de jó – örült Brandon. – Hogy van, Jess?

Jess közelebb hajolt.

– Jól vagyok. És ön?

– Én egyenesen csodásan. És pont most mondtam Rivernek, hogy nagy dolgok előtt állunk, mert felkérték kettejüket, hogy szerepeljenek a Today show-ban.

A nő tekintete a férfira villant, úgy kérdezte hangtalanul: Micsoda?

River vállat vont.

– Már felvettek egy anyagot a Kromantika bemutatkozásához – folytatta Brandon –, de amikor tudomásukra jutott a maguk Gyémánt egyezése, megváltoztatták a terveket, és azt kérik, hogy holnap ruccanjanak át New Yorkba egy interjúra. Megoldható?

– Holnap? – Jess agya száguldani kezdett. Egy éjszakai járattal odaérhetnek, és egyenesen a stúdióba taxizhatnak. Igent kellene mondania, hiszen szó szerint ezért fizetik, de Nana vasárnap jön haza a kórházból, és hétfőn kezdi meg a rehabilitációt a klinikán. Valakinek gondját kell viselnie Nagyapának. Juno pedig rettentő csalódott volna, ha el kellene mulasztania egy ottalvós bulit, mert nem sikerült megoldani az ütemezést. – Öhm…

River azonnal közbevágott.

– Nem fog menni – közölte Brandonnal. – Ha a következő néhány napban akarják felvenni, akkor meg kellene kérdezni tőlük, hogy fel tudják-e venni az anyagot itt, helyben.

Jess már szóra nyitotta volna a száját, hogy szóljon, nem feltétlenül szükséges, valamit biztosan ki tudnak találni, végtére, mégiscsak a Today show-ról van szó, az isten szerelmére!

– De sokkal alkalmasabb a helyszín számukra ott – kötötte az ebet a karóhoz Brandon.

– Én ezt megértem – felelte River határozottan, és tréfásan befogta Jess száját, jelezve, hogy visszatartja, mielőtt bármibe beleegyezne bűntudattól vezérelten –, de Jess nagyanyját pár napja műtötték, muszáj itt lennie mellette. Te vagy a marketinges, Brandon. Add el nekik ezt!

Jess a szájára tett kéz mögül pislogott fel a férfira. Legszívesebben leteperte volna hálája jeleként, és addig csókolta volna, míg bírják szusszal. Honnan tudta, hogy pontosan erre van szüksége?

Brandon némi tétovázás után felelt újra.

– Megoldjuk. Megbeszélem velük, és kereslek majd.

– Köszönöm! Mindenképp tudasd velünk, mire jutottál! – És letette.

A csend hosszan feszült köztük.

– Nahát, nahát, jó napot, igazgató úr!

River oldalra billentette a fejét, és vidáman megrezegtette a szemöldökét.

– Tetszett, mi?

– Most nagyon hasonlítottál Americanóra! – Jess felnyújtózott, és megcsókolta a férfit.

– Nos… – River visszacsókolta, aztán felegyenesedett – bevallom, önző okom is van rá, hogy itt tartsalak.

– Az ottalvós bulik és az izgalmas vibrálások, jól gondolom?

– Egyfelől – felelte River a homlokát ráncolva. – De… a nővéreim miatt is.

– Igen?

– Ma érkeztek meg San Franciscóból. – Megrándult az arca. – Azt mondtam nekik, hogy szívesen velük vacsoráznánk holnap este. De még mindig mondhatsz rá nemet!

Szó sincs róla! Jess fellelkesült.

– Vannak a tarsolyukban kínos sztorik rólad? – nézett Riverre.

– Csak azok vannak.

– Kínos esetek csetlő-botló kamaszkorodból?

River nevetett.

– El sem tudod képzelni, mennyi. Még abban is biztos vagyok, hogy magukkal hoznak egy rakás fotót, köztük azt, amelyik egy iskolai bál előtt készült, miután levágták a hajamat. Nem nyújtottam lehengerlő látványt. Volt egy időszak, amikor a fogszabályozó orvos szava szent volt, és a nap huszonnégy órájában viselnem kellett. Egészen biztos vagyok benne, hogy meg fogom bánni.

*

TODAY SHOW FORGATÓKÖNYV

Natalie Morales [narráció]: Mit gondolnánk, ha valakitől azt hallanánk, hogy a randizás divatjamúlt? Hogy az ember meg tudja találni a lelki társát egy egyszerű, nyálból vett kenet alapján? Lehet, hogy első hallásra túl szép, hogy igaz legyen, de Kaliforniában, San Diegóban, egy feltörekvő biotechnológiai vállalatnál esküsznek rá, hogy képesek ezt megcsinálni.

A Kromantika néhány személyiségteszt, agyi képalkotás és természetesen DNS-elemzés alapján képes beazonosítani az emberek lelki társát.

A DNSDuo nevű szabadalmaztatott algoritmus segítségével össze tudják vetni az ügyfeleik DNS-ét sokezernyi ember adatával, amelyeket a rendszerükben tárolnak. Saját fejlesztésű szoftverük ezután egy nullától százig terjedő skálán kiszámolja a kompatibilitási értékeket, ami alapján kategorizálja őket: Alapegyezés, Ezüst. Arany, Platina, Titán. Négy olyan párból, amelynek tagjai Titán egyezést mutattak, három elkötelezett párkapcsolatban köt ki. És vajon mi a helyzet azokkal a párokkal, amelyek tagjaira kilencven pont fölötti kompatibilitás jellemző? A mai napig csak négy Gyémánt egyezést találtak a Kromantika algoritmusai, és a különleges csavar az, hogy a cég egyik tagja is érintett. Név szerint a DNSDuo feltalálója és a vállalat kutatási vezetője, dr. River Peña. A harmincöt éves Peña annak idején a Salk Intézet munkatársaként kezdte kutatásait.

River Peña: Azt vizsgáltam, létezik-e olyan általános genetikai tényező, amelyet megtalálunk azoknál a pároknál, amelyeknek tagjai hosszú távú, szeretetteljes kapcsolatban élnek több mint két évtizeden át.

Natalie: Hány párt tanulmányoztak az első vizsgálat során?

River: Háromszázat.

Natalie: És mi lett az eredmény?

River: Azoknál a pároknál, amelyek hosszú távú párkapcsolati elégedettségről számoltak be, egy kétszáz génből álló kompatibilis mintázatot találtam.

Natalie narrációja: De dr. Peña és csapata nem elégedett meg ennyivel. A kezdeti ezerfős kutatás az idők folyamán több mint százezer mintán végzett vizsgálattá duzzadt, és az eredeti, kétszáz génből álló mintázatból kiindulva, a szabadalmaztatott eljárás ma már háromezer-ötszáz génre alapoz.

Natalie: Ha jól tudom, egy embernek húszezer génje van.

River: Húsz- és huszonötezer közötti a számuk, igen.

Natalie: És a Kromantika mostanra megtalált háromezer-ötszázat azok közül, amelyek a párok kompatibilitásához hozzájárulhatnak? Ez elég soknak tűnik.

River: Sok, valóban. De gondoljuk csak végig: a génjeinkbe van kódolva, mivé válunk. Az, ahogy az ingerekre reagálunk, tanulunk, fejlődünk. A háromezer-ötszáz valószínűleg csupán a kezdet.

Natalie narrációja: A Kromantika részvényeit májusban vezetik be a piacra, és az idei nyár folyamán reményeik szerint megjelennek az online üzletekben a DNSDuo-csomagok is. A befektetők, tudván, hogy az online randevús üzlet összes árbevétele csak az Egyesült Államokban több mint kilencszázmillió dollár, szépen gyűlnek.

River: A kompatibilitás nem csupán a romantikus kapcsolatok terén jelentős tényező. Képzeljük el, milyen volna, ha biztosan képesek lennénk megtalálni azt a gondozót a gyerekünk mellé, akivel a legjobban összeillenek, orvost, hogy ellássa a szüleinket, vagy épp azokat a vezetőket, akiknél a legjobb kezekben lesznek a cégünk ügyei.

Natalie narrációja: A határ a csillagos ég. De térjünk vissza a DNSDuo-eredményre. Jessica Davis, a harmincéves statisztikus januárban hirtelen ötlettől vezérelve végezte el a DNSDuo-tesztet.

Jessica: Egészen meg is feledkeztem az egészről, míg meg nem érkezett a Kromantika üzenete, amelyben arra kértek, hogy menjek be az irodájukba.

Natalie narrációja: Jessica volt a 144326-os számú ügyfél. És a párja? A 000001-es. Nem más, mint dr. River Peña.

Natalie: Mekkora volt a legmagasabb érték, amit korábban találtak párok tagjai között?

River: Kilencvenhárom.

Natalie: És az önöké Jessicával?

River: Kilencvennyolc.

Natalie narrációja: Egy kilencvennyolcas. Azt jelenti, hogy a háromezer-ötszáz génpárból, amelyek összefüggésbe hozhatók azzal, hogy a párok tagjai összeillenek-e, kilencvennyolc százalékuk kompatibilisnek tűnt kettejük esetében.

Natalie: River, önnek, mint a kutatások vezetőjének, mi volt az első reakciója?

River: Hitetlenkedés. Vértesztet végeztünk igazolásként.

Natalie: És?

River: Beigazolódott a kilencvennyolcas érték.

Natalie: Tehát önök ketten majdnem minden szempontból összeillenek biológiailag? Milyen érzés?

Jessica: Nem… nem könnyű leírni.

Natalie: Van önök közt vonzalom?

River: (nevet) Határozottan van.

Natalie narrációja: A vonzalom enyhe kifejezés. Kamerán kívül, nem hivatalosan, a stábtagjaink szinte kézzelfogható kapcsolódást érzékeltek kettejük között.

Natalie: És most mi következik? Rendszeres randik?

Jessica: Fogalmazzunk úgy, hogy… élvezzük a folyamatot, ahogy egyre jobban megismerjük egymást.

River: (nevet) Ahogy Jessica mondja.

[Vissza a házigazdákhoz]

Savannah Guthrie: Tényleg ennyire nagy itt a meleg, vagy csak én érzem úgy?

Natalie: Épp én is ezt akartam mondani! Mindjárt meggyulladok.

Savannah: A Kromantika részvényei májusban kerülnek piacra. Lássuk be, az online randipiac teljes arcát megváltoztathatják.

Natalie: Kétségkívül.

Húsz

A nap annyira kaotikus volt, hogy Jessnek addig szinte eszébe sem jutott, hogy nyugtalankodjon a River nővéreivel tervezett vacsora miatt, míg meg nem érkeztek az étterembe. De az íves üvegajtók előtt egyszer csak olyan érzés fogta el, mintha a járdához ragasztották volna a talpát, és amikor sikerült eltépnie magát, inkább odalépett az épülethez, és a falnak támaszkodott.

– Jaj, basszus! – Felnézett az égre, amelynek sötétkékjét itt-ott színes ragyogással díszítette az alkonyat. Aznap minden igazán jól ment – a jónál is jobban, tökéletesen –, akkor vajon miért tört rá a pánik?

River továbbment néhány lépést, csak akkor vette észre, hogy Jess nincs mellette. Visszafordult.

– Minden rendben?

– Most találkozom a családtagjaiddal…

River türelmes arccal mosolygott rá, és a kezét tökéletesen szabott nadrágja zsebébe süllyesztette. Tökéletes nadrág, tökéletes ing, tökéletes arc. Tökéletesen laza testtartással várta, hogy Jess pánikja alábbhagyjon.

Emberek rajzottak a járdán, kocsik araszoltak az úton, a Fifthről a G Street irányába kanyarodva.

– Még sosem kellett ilyen eseményen részt vennem – vallotta be Jess. A nyakán forróság kúszott fel. – Mármint megismerkedni valakinek a családjával. Aleckel még iskolások voltunk, amikor együtt jártunk, és a családja Floridában élt. Sosem találkoztam velük.

River az arcát fürkészte, és a szempillái minden egyes pislogásnál végigsöpörték az arcát. Úgy tűnt, mint akit kissé mulattat a jelenet. Végül közelebb lépett, egészen közel, és átölelte a nő derekát.

– Hidd el, hogy ez nekem fájdalmasabb élmény lesz, mint neked.

– Könnyű ezt mondani annak, aki már túl van azokon az éveken, amikor még folyton feszengett. – Jess a homlokára bökött. – Látod, még stresszpattanásom is nőtt!

– Nem látok semmit, csak egy csinos nőt. – Közelebb hajolt, és szeretetteljes csókot lehelt Jess szájára. – Ti hárman az én rovásomra fogtok viccelődni, aztán elmegyünk hozzám, és hátha ezúttal eljutunk az ágyig.

– Uram, csak nem megvesztegetni akar a forró szex ígéretével?

River nevetett, a szeme megcsillant az étterem ablakán kiszűrődő halvány fényben. Jess nézte egy ideig, és lassan visszatért belé a nyugalom. Annyira sok mindent mondott most az a két borostyánszín írisz. Megnyugtatták Jesst, biztatták, de közben vonzódásról is meséltek, örömről és még valami másról – mintha egyenesen csodálat lett volna?

– Nagyon kedvellek, Jessica Marie – szólt halkan River.

Jessica szívét mintha erős marok szorította volna meg.

– Én is hasonlóképp.

– És hátha attól jobban érzed magad – folytatta River –, hogy még én sem mutattam be senkit a családomnak. – Ujjai megkeresték Jessét, összefűzték őket, és besétáltak.

Az éttermet a vendégek beszélgetésének moraja töltötte be, hozzá a háttérből hangos popzene szólt, a nevetés hangját felerősítve verték vissza a falak. A mennyezet magas volt, a bárpultot a helyiség közepére helyezték, a dekor eklektikus és nagyon trendi. Kanapék és karosszékek szolgáltattak vidám, művésziesen rendezetlen összképet, a fények a durva kötelekkel plafonra aggatott üveggömbökből, vázákból és befőttesüvegekből áradtak. Egy lelencgyerek-külsejű pincérnő vezette végig őket a deszkapadlón át az asztalukhoz, amely egy óriási fémtábla alatt foglalt helyet, rajta felirat: EAT, vagyis fogyasszanak.

Az asztalnál két nő ült egymás mellett, koktélt iszogattak, és jöttükre felkapták a fejüket. Tagadhatatlan volt hármuk rokonsága. Az egyik nő hosszú, fekete, egyenes szálú haja és pengeéles szélű frufruja üvegesen csillogott az éles fényben. A másikuk néhány évvel fiatalabb volt, göndör haját vöröses árnyalat élénkítette. Mindkettejük szeme Riveréhez hasonló aranybarna, a bőrük olajbarna, szájuk szépen ívelt. A Peña család génjei kiválóak voltak.

Harsány örvendezéssel álltak fel, hármasban összeölelkeztek, és miután elhúzódtak egymástól, a nők szemügyre vették öccsüket.

– Miért ilyen hosszú a hajad?

– Jól mondtam anyának, tényleg sovány vagy. Mindjárt lecsúszik rólad a nadrág, úgy néz ki, mintha egy zsákot húztál volna magadra.

Jess szemügyre vette a szóban forgó drága, antracitszürke, szépen vasalt ruhadarabot. Az ő szeme nem zsákot látott, de a nővéri aggodalmat és megrovást aranyosnak találta. A három testvér különösebb változtatás nélkül odaállhatott volna egy divatmagazin fotósának objektívje elé.

Amikor Rivernek végül sikerül kikeverednie az ölelő karok közül, a hajába túrt. Az arcán mindkétfelől maradt egy kis rúzsnyom – a két nővér két oldalról állt neki, hogy ledörzsölje.

– Jess, íme, a két rémes nővérem, Natalia és Pilar. Kérlek, semmit se higgy el, amit mondanak.

Az idősebb nővér – Natalia – szorosan megölelte Jesst.

– Jaj, de csinos kis nő vagy, te jó ég! – Pilar felé fordult. – Hát nem?

– Messze túl csinos ehhez a dilinyóshoz – ölelte meg Pilar is.

– Örülök, hogy megismerhetlek benneteket. River már sokat mesélt rólatok.

Natalia némiképp bizalmatlan pillantást vetett öccse felé.

– Biztos voltam benne.

Leültek, Jess és River koktélt rendeltek, és hozzá négyüknek előételt. Kiderült, hogy az anyjuk gyógyszerész, az apjuk pedig egy biztosító alkalmazottja. Natalia férjnél volt, és kutatási elemzőként dolgozott Palo Altóban; Pilar pedig, aki nemrég újra iskolába kezdett, mert ápoló akart lenni, Oaklandben élt a barátnőjével. Nem lehetett nem észrevenni, mennyire imádják az öccsüket. De azt sem, hogy mennyire imádják ugratni.

– Tehát, hadd halljam! – Natalia a tenyerébe támasztotta az állát. – Úgy hírlik, ti ketten nem igazán jöttetek ki egymással korábban.

Jess Riverre pillantott, a kérdés megválaszolását inkább rá hagyta. De aztán a saját kérdései sorra a felszínre úsztak: Vajon a két nővér tud a pénzről? Mennyire lehet őszinte velük?

River Nataliát tanulmányozta az asztalon keresztül.

– Az én legkevésbé sem finomkodó nővérem azt akarja megtudni, hogy szemét voltam-e veled.

Mindketten vigyorogtak, ezért Jess igyekezett felvenni a ritmust.

– Hát persze, határozottan szemét volt.

– Helló! – szólt közbe River. – Annyira nem is volt vészes!

Jess felé fordult ültében, és az arcába nézve felelte:

– Azt mondtad rám, teljesen átlagos vagyok.

Pilar halkan füttyentett.

– Ez csak azért lehetett, mert nemcsak szemét, de vak is.

– De nem a szemébe mondtam! – igazította helyre River, aztán visszafordult Jesshez. – És a védelmemre elmondhatom, hogy amikor először beszéltünk egymással, te…

– Szerintem ne folytasd – nevetett halkan Pilar. – Hidd el, jobb!

– …egy bűnronda, ócska, buggyos pulóverben voltál.

Mind üres tekintetet vetettek rá. River kifújta a levegőt.

– Igen, szemét voltam.

Pilar feljebb emelte az állát.

– Jess, elmondhatok neked egy fontos családi titkot?

– Ha úgy mennék haza innen, hogy egyet sem tudtam meg, teljesen magam alatt lennék.

Pilar nevetett.

– Az öcsém most már nem is néz ki rosszul, de nem volt ám ez mindig így. Voltak idők, amikor nemigen foglalkoztatta, és nem is lett volna jogos tőle, ha nekiáll mások öltözködési kultúráját kritizálni.

– Ő maga is mondta már – felelte Jess –, de nagyon nehéz elhinnem.

Pilar előhalászta a táskájából a telefonját, és alig kellett keresgélnie hozzá, hogy megtalálja, amit akart… mintha eleve könnyen elérhető helyre mentette volna le. Jess felé fordította a kijelzőt, aki elszörnyedt.

– Ne már! – Jess tekintete a fotóról Riverre vándorolt, aztán vissza a képre. – Ez nem lehetsz te.

Pilar telefonjáról egy girhes, bilifrizurás, fogszabályzót viselő kölyök nézett rájuk. Jess olyan hosszan kutatta a hasonlóságot az előnytelen külsejű srác meg a barátja közt, hogy River felnevetett, és ellökte a telefont a közelükből, vissza a nővérének.

– Huszonegy éves koráig nem volt szóra érdemes kapcsolata sem – jegyezte meg Pilar.

River nevetve helyeselt.

– Igaz. De más téren elboldogultam!

– Hát, igen – helyeselt Natalia. – A középsuliban volt egy focista, aki állandóan piszkálta. Valami Anthony. River különórákat adott a fél osztálynak. Anthony megbukott, és kitették a csapatból is.

– Ezt nevezik problémamegoldásnak – motyogta River a poharába.

– Ugyanezt csinálta, amikor Nikki Ruthers ellen indultam a sulitanácsban – emlékezett vissza Pilar. – Felajánlotta, hogy korrepetál mindenkit, aki rám szavaz. Utcahosszakkal győztem.

River gondosan kiválasztott egy prosciuttóba tekert, grillezett endíviát a tálról.

– Az volt életem leghosszabb nyara.

– Hát, szerintem ez igazából mind kedves dolog volt tőle – szorította meg Jess a férfi kezét az asztal alatt.

– Nehéz elhinni ez alapján a mostani mogorva külső alapján, de ő volt a legmelegszívűbb kissrác, akit csak el lehet képzelni. – Natalia Pilar karjára tette a kezét. – Emlékszel, hogy követte Abuelát, mint egy kis hűséges kutya?

Pilar drámaian grimaszolt, meghatott zokogást imitálva, amikor felidézte a jelenetet a nagyanyjukkal.

– És együtt nézte vele a kedvenc sorozatait!

– Ó, atyám, nem gondoltam volna, hogy ez is szóba kerül – jegyezte meg River.

– Én vagyok a legidősebb – mondta Natalia Jessnek –, Pilar pedig egy évvel fiatalabb nálam, ezért River a mi kisbabánk is volt. A szüleink rengeteget dolgoztak, és akkoriban nem tudták volna megengedni maguknak, hogy a három gyereknek kifizessék a tábort, ezért a nyarakat mindig Abuelával töltöttük. River volt az ő kis segítsége, és minden délután együtt nézték a szappanoperákat.

River olyan gondosan tanulmányozta az előételeket, mintha adattáblák volnának.

– Titkos szappanopera-rajongó voltál? – álmélkodott Jess. – Mindenkinek van mások előtt rejtegetett énje, de ez meglepett. Könnyebb lett volna elhinnem, hogy valami orgyilkos voltál.

– Túloznak a testvéreim – mormolta River, aztán Jessre nevetett. – Orgyilkos? Tényleg?

– Ne is hallgass rá, Jess! – mondta Natalia. – Olyan sokat látott, hogy átitatták a lelkét. Azt hittem, teleregényszínész lesz belőle, de ebből a megközelítésből a DNS és szerelem témájú kutatások is jól értelmezhetők, ha az ember jobban belegondol.

Jess River felé fordult, aki olyan gyengéd pillantással nézett rá az előtte zajló jeleneten mulatva, hogy azt az érzést keltette, mintha átölelte volna.

– Igen, ez a DNS és szerelem dolog teljesen jól értelmezhető – helyeselt halkan.

Miközben a férfi lakása felé autóztak, összefonódtak az ujjaik River combján, és Jess úgy érezte a fűtött ülésben, hogy egy kupac boldogsággá olvad.

– Vidám este volt – mormolta, eltelve a finom ételekkel és egy picit becsípve a bortól.

– Natalia azt írta közvetlenül utána, hogy imádnak, és ha elszúrom, kiherélnek.

Jess grimaszolt.

– Akkor, kérlek, semmiképp se szúrd el. Olyan ámulatot keltő és csodálatos…

River feléje fordult, és önelégülten várta a folytatást.

– …személyiséged van! – fejezte be a mondatot Jess, és visszavigyorgott. – És ha kiherélnének, ez biztos megváltozna.

– Örülök, hogy ennyire meg vagy elégedve a személyiségemmel – fordult az út felé a férfi.

– Egyetlen alkalom után rabja lettem a személyiségednek…

River ismét felé fordult, tettetett megbotránkozással.

– Mennyi bort ittál, te nőstény tigris?

– Pont amennyit kellett.

Nagyon hosszan maradtak az étteremben, ettek-ittak, és annyit nevettek, amennyit Jess már évek óta nemigen. Majdnem olyan oldottan tudott viselkedni a nővérek társaságában, mintha Fizzyvel lett volna. Tetszett neki, hogy nem veszik magukat túl komolyan, és úgy zajlik a vacsora, mintha régi jóbarátok futottak volna össze, nem most találkoztak volna életükben először. És most mély, édes elégedettség hullámzott végig benne. Nana biztosan helyrejön, Juno pedig ügyesen boldogul a kis életében. Fizzy beleszeretett valakibe, neki pedig végre nem kell szűkölködnie, biztonságban érezheti magát, és a maga urának. Oldalra fordulva River arcába nézett.

– Kedvellek.

– Én is! – A férfi megszorította a kezét. – Nagyon-nagyon.

Vajon a boldogság ezt jelenti? Biztonságot?

Amikor megpillantották River házát, Jess arrafelé biccentett.

– Megismételjük a múltkori jelenetet?

– Kétségkívül. – River begördült a bekötőútra, majd miután leállította az autót, odahajolt Jesshez egy csókra.

Odabent felkattintotta a lámpát a tágas nappaliban, egy másikat pedig a konyhában, és elindult, hogy hozzon mindkettejüknek egy pohár vizet. Jess üzenetet írt Naomi anyjának, hogy megkérdezze, hogy mulatnak a kislányok, és elégedetten értesült róla, hogy Juno nagyon jól érzi magát.

Letette a telefont, és a kanapén ülve Rivert figyelte, aki a konyhában tett-vett.

– Nem tudom, mit kezdjek magammal – mondta Jess. – E pillanatban senkinek sincs rám szüksége.

River megérkezett a két pohárral, letette őket az asztalra, leült mellé a kanapéra. A szája Jess nyakáról az ajkára vándorolt.

– Nekem van.

Aztán hátradőlt, elmosolyodott, és bár nem lehetett biztosan tudni, nem csupán csipkelődésnek szánta-e, Jess őszintének látta az arckifejezését. A saját érzelmei is felszínre kerültek a mélyből, a közeledő szerelem lassú, szívdobogásszerű zenei aláfestésével.

Ami azt illeti, ő maga is afelé haladt, hogy szüksége legyen a férfira az életében.

A telefonja a kanapén maradt, a háta mögé szorulva, kivette, és a padlóra tette a kanapé mellett. River követte a szemével a mozdulatot.

– Hogy van Juno? – kérdezte.

– Remekül. Naomi azt mesélte, hogy a medencénél ülnek, és filmet néznek.

– Tehát kibékült a lányokkal?

Jess vállat vont.

– Időnként előfordul, hogy egyikük vagy másikuk gonoszul viselkedik, vagy fáradtak és bedühödnek egymásra, amiből keletkezik valami tornádószerű dráma, amin sokszor egy hétbe is telik túljutniuk. De már kezdem megtanulni, hogy a legjobb, ha az anyák kimaradnak ebből. Gyerekviták. Néha túlságosan belemelegednek a szülők, és sokkal nagyobb ügyet csinálnak belőle, mint kellene.

River hümmögött, a könyökére támaszkodva Jess fölé hajolt, és szórakozottan játszott egy hajtincsével. Még most is megmaradt benne valamennyi a művészies hullámokból, amelyek a reggeli interjúra készültek, könnyedén siklottak végig a férfiujjon.

– Lefogadom, hogy néha nagyon nehéz elengedni a késztetést, hogy túlságosan is óvd, nem? Én mindenesetre így éreztem magamat, amikor balettórára menet mesélt a gondjairól, pedig én még csak most kezdem megismerni.

Jess adott egy puszit a szájára. Aztán hirtelen eszébe jutott valami.

– Egyszerűen nem tudok napirendre térni afölött, amit a nővéreid mondtak a szappanoperákról. Nem csoda, hogy olyan jól kijöttök Fizzyvel!

River a nő vállába fúrta az arcát.

– Én már régóta nem gondoltam rá. De a nővérek sosem felejtenek.

– Mikor váltál teleregény-rajongóból ezzé a gondolataiba merült genetikussá?

– A nagyanyám meghalt tizennégy éves koromban. – River felült, és Jess lábát az ölébe húzta. – Velünk lakott az élete utolsó hét évében, és a gyerekkoromban ez volt az egyik legjobb fejlemény. A szüleink nem voltak túl jóban, és ha ő nem lett volna ott ütközőfelületként, az mindenkire sokkal rosszabb hatással lett volna.

Jess elkomorodva húzta magához River egyik kezét.

– És nem voltak túl… melegszívű emberek, ezért nagyon elcsendesedett a ház, amikor Abuela meghalt. Apám sosem örült neki túlzottan, hogy a fia ott ücsörög egy öregasszony mellett, és tévésorozatokat néz. Egyszerűen nem ment a fejébe a dolog, és miután a nagyanyám meghalt, nem is tűrte. Pedig nekem ez lett volna a módszerem rá, hogy valahogyan továbbra is kapcsolódjak Abuelához. De apám azt akarta, hogy szálljak le a fellegekből, és találjam ki, mit akarok kezdeni az életemmel, amivel egy családot is fenn tudok tartani.

– Az anyám, Jamie, bizonyos szempontból hasonlít hozzá – mosolyodott el keserűen Jess. – De ő inkább arra emlékeztetett mindig, mire vágynak a férfiak, mit keresnek a nőkben. És mindig arra akart nevelni, hogy keressek módot rá, hogy valaki eltartson, ne akarjak a saját lábamra állni.

Most River mosolygott együttérzőn.

– Mit tehettem volna? Mindig jó tanuló voltam – folytatta –, így hát… még jobbá váltam. A tudományok természetes választás volt.

– Eszedbe jutott valaha, mielőtt ma Natalia megjegyezte volna, hogy amivel most foglalkozol, az közvetve kapcsolódik a régi sorozatokhoz? Biztosra veszem, hogy az Abuelád imádná.

– Erre nem gondoltam eddig, de azt hiszem, így van. Gondoljunk csak bele, hány szerelmi történet indul el majd a Kromantikánál.

Jess félrebillentett fejjel nézte Rivert. Bele sem mert gondolni, hogy mindjárt levetkőztetik egymást.

River megérezte, hogy bámulják, zavart pillantást vetett Jessre.

– Mi az?

– Iszonyú szexi vagy, tudtad? És csodás ember. Szerintem még annál is jobban csodállak, mint mielőtt elindultunk volna a vacsorára.

A férfi ajka szeglete felfelé görbült.

– Hát az meg hogy lehet? Azt hittem, már eleve a kisujjam köré csavartalak.

Jess elnyúlt a kanapén, felmosolygott a férfira, aztán lassan elkezdte lehúzni az ingét.

– Rosszul emlékszem, hogy valaki forró szexet emlegetett korábban?

Huszonegy

Egy utcasarokra voltak az iskolától, amikor Juno hirtelen megtorpant, és megkérdezte:

– Most már a barátod River Nicolas?

– Hát ez meg hogy jutott eszedbe iskolába menet? – próbálta elterelni a szót Jess.

– Csak azon gondolkodtam, hogy vajon találkozol-e vele délelőtt.

Jess alaposan átgondolta, mit jelenthet a mondat; a gyereke nyomoz valami után.

– Lehet, hogy találkozunk a Twiggsben.

– Ó! – nézett fel rá Juno a szeme sarkából. – Pedig azt hittem, az ő cuccát láttam otthon.

Jess nyaka felforrósodott, az agya száguldani kezdett. Az elmúlt héten River minden délelőtt átjött hozzá, miután Junót elkísérte az iskolába, munka előtt – csak ekkor tudtak kettesben lenni –, de Jessnek meg sem fordult a fejében, hogy ennek nyoma maradhatott. Igaz, gondolt bele, a szenvedély ködében – szex a padlón, az ágyon, a tusolóban, a komódra hajolva, és egyszer a konyhapulton – előfordulhat, hogy még a legjobban szervezett tudós is elfelejt valamit.

– Tényleg? – kérdezte az időt húzva.

– Tegnap ottfelejtette a rövidnadrágját – felelte könnyedén Juno, és a járdát figyelte.

– Aha. – Jess küzdött, hátha eszébe jut valami magyarázat, de amikor elképzelte, hogy River előző nap alsónadrág nélkül flangált a munkahelyén, egyszerűen kitört belőle egy halk, köhintésszerű nevetés. – Lehet, hogy amikor… futás után átöltözött.

Juno bólintott, és rugdosni kezdett egy gallyat a járdán.

– Hát, igen, biztos.

Megálltak az iskolaudvar előtt, és Jess úgy fordult, hogy a lánya arcába nézhessen, mert látni akarta a szemét, miközben megkérdezi tőle:

– Mit szólnál hozzá, ha Riverrel randizgatnánk egymással?

– Örülnék – felelte Jess szórakozottan, és úgy járt a tekintete, mintha a barátait keresgélné a sportpályán.

Jess az állánál fogva újra maga felé fordította a kislány arcát.

– Biztos vagy benne? Mert ez azt jelentené, hogy időnként velünk tölti az időt, és együtt szervezünk programokat.

Juno szeme fátyolossá vált.

– Tudom.

– De akkor is te leszel számomra a legfontosabb a világon.

A kislány figyelmét megint magára vonta valami.

– Tudom.

Istenkém, ennél rosszabb időpontot és helyet találni sem lehetne ehhez a beszélgetéshez.

– Juno, kérlek – szólította meg a lányát gyengéd tekintéllyel. – Nézz rám.

Juno tekintete kitisztult.

– Tessék?

– Fontos nekem, hogy most figyelj rám – mondta neki Jess. – Kérdeztél valamit Riverrel kapcsolatban, ezért most akarok elmondani neked valamit. Te vagy a családom. Te és én, ketten, és ezt senki sem változtathatja meg, érted?

Juno bólintott.

– Tudom, anya. Kedvelem Rivert. És tudom, hogy szeretsz.

Naomi és Krista pár méterről szólongatni kezdték Junót, aki megfeszült az izgalomtól, és máris ugrált álltában, de engedelmesen az anyjára függesztette a tekintetét, alig várva, hogy végre eleressze egy viszlát-puszival.

Jess megpuszilta a homlokát.

– Szeretlek, Juno Merriam!

– Én is téged, Jessica Nicolas! – Azzal Juno vidám kuncogással eliramodott a barátnői felé.

River haja boglyas kazallá változott Jess kutató ujjai közt. Apró csókokkal haladt felfelé a testén, és pimasz vigyorral nézte a nőt, hogyan hever rongybabaként az ágyon.

– Ez aztán inspiráló volt – motyogta Jess.

River megcsókolta, zihálva, mosolyogva, aztán ő is kimerülten Jess mellé feküdt.

– Helyes!

A nő feléje gördült, állát megtámasztotta a férfi mellkasán, és rávigyorgott.

– Milyen volt tegnap alsónadrág nélkül járkálni a munkahelyeden?

River nyögve nevetett, szabad kezével megdörgölte az arcát.

– Azt gondolná az ember, hogy felfigyelek rá, hogy nincs rajtam gatya, mielőtt munkába indulok, de nem.

– Elkábított a szex.

River hümmögött, csók közben belemosolygott Jess szájába, aztán lassan érte a felismerés.

– Basszus! A konyhában… – Bocsánatkérőn nézett Jessre. – Juno találta meg, igaz?

– Azt hitte, rövidnadrág – legyintett Jess.

River arca elkomorodott.

– Akkor is bocs.

– Tényleg semmi baj. – Jess megtámasztotta az állát, úgy nézett fel Riverre. – És megmondtam neki, hogy együtt járunk. Remélem, nem baj.

River igyekezett visszafogni a mosolygást.

– Dehogy baj.

– Őszintén szólva azon csodálkozom, hogy egy barátja sem kérdezősködött a Tribune cikkével kapcsolatban. Vagy a Todayről, ha már itt tartunk.

– És nem zavarta a dolog?

Jess nyújtózva adott egy puszit a férfi szájára, mert ez volt a helyes kérdés az üggyel kapcsolatban.

– Szerintem örül neki, River Nicolas. – Visszatérve az iménti kilátóhelyre a férfi mellkasán, hozzátette: – De azt nem akarom, hogy amiatt aggódjon, hogy a dolgok netán túl gyorsan megváltoznak.

River Jess haját gereblyézte hosszú, lusta ujjaival, és tűnődve meredt a nő arcára.

– Megkérdezném, min gondolkodsz – mondta neki Jess –, de fogadni mernék, hogy RNS-szerkesztésről vagy az enzimaktivitás gátlásáról van szó.

– Ami azt illeti, okostojás, csak azon tűnődtem, milyen szép vagy.

Jess agyában rövidzárlat keletkezett; fogalma sem volt, mit válaszolhatna erre, miközben az erei is felizzottak, olyan jó volt ezt hallani.

– Tehát nem az RNS-szerkesztésről.

River mosolygott, aztán lehajolt hozzá egy csókra.

– Nem. – Azzal visszafeküdt a párnára. – Meg azon, hogy milyen boldog vagyok.

Jess vérsejtjei összeszedték magukat, talpra tápászkodtak, és tapsviharban törtek ki. Álló ováció!

– Pontosan ahogy a szupergéped megjósolta.

– Még sosem éreztem ilyet – folytatta River, figyelmen kívül hagyva a megjegyzést. – Vajon ezt túl korai kimondani?

Jess tüdejéből kifutott minden levegő.

– Természetesen nem.

– Évek óta nem volt otthonom, de ha velem vagy, mindig úgy érzem magamat, mint aki hazaérkezett.

Jess a férfi mellkasának nyomta az arcát, szorosan lehunyta a szemét, és igyekezett kevésbé felületesen lélegezni.

– Minden rendben?

– Csak próbálok nem pánikba esni – felelte Jess, aztán gyorsan hozzátette: – Jó pánikról beszélek. Belehabarodási pánikról.

– Az tényleg jófajta… Ó! Most jut eszembe! – Jess felnézett a hirtelen hangnemváltásra. A férfi feszült mosollyal dőlt hátrébb, hogy jobban lássa Jess reakcióját. – Már akkor akartam mondani, amikor ideértem, de…

– De meztelen voltam? – vágott közbe vigyorogva Jess.

– Hát, igen! – villant meg a férfi szeme. – Hétfőn különösen illusztris látogatóink lesznek az irodában.

– Kik?

River Jessre nézett, és elmosolyodott az értetlen arckifejezésén.

– Egyenesen a People magazintól jönnek hozzánk. Gondolom, délelőtt lesz az interjúnk – mutatta, hogy ebbe Jess is beletartozik –, aztán Daviddel, Brandonnal, Lisával együtt délután a vállalatról beszélünk majd velük. Így hát, hacsak Fizzy nem akarja minden környékbeli élelmiszerboltból ellopni a magazin összes példányát, akkor jó volt az időzítés, hogy Junónak elmondtad ma.

Az a bizonyos hétfő egy „Próbáljunk ki valami újat!”-vasárnap után következett, amelynek keretében River csatlakozott a Davisekhez az állatkertben, és újdonságként megfogta Jess kezét a nyilvánosság előtt – de a nő még aznap reggel sem ébredt teljes pánikban. Lassan kezdett hozzászokni ezekhez a stresszes helyzetekhez – interjúk, partik, fotózások –, és ehhez kétségkívül az is sokat hozzátett, hogy a Riverrel való kapcsolata úgy alakult, mintha minden mozdulatukat fanfárok kísérték volna, minden lépést vörös szőnyegen tettek volna meg, és a távoli óceán fölött egyfolytában tűzijátékok ünnepelték volna valaminek a megszületését, amihez fogható még sosem létezett a világtörténelemben.

Ami még segített, az, hogy vasárnap éjjel River az ő ágyában aludt. A férfi az életben kimért volt és óvatos. Szeretőként kifejező és nagylelkű. És álmában, Jess mellett, odabújós, hosszú, meleg nagykanállá változott.

Reggel hatkor megcsörrent az ébresztő, River egy rándulással felébredt rá, mintha szíjakkal rántották volna fel, álmosan magára hányta a ruháit – ellenőrizve, hogy mind rajta van-e –, adott egy csókot Jess szájára, aztán csendesen kiosont a házból, mielőtt Juno felébredt volna.

Hogy aztán fél óra múlva újra megjelenjen, és „meglepje” Jesst és Junót kávéval és forró csokival.

Juno kicsoszogott a szobájából, és hármasban leültek reggelizni. River hozott magával újságot is, amit átlapozott, a lába a nőét érte az asztal alatt, emlékeztetve rá, hogy alig egy órája még egymás mellett hevertek az ágyban. Jess igyekezett nem eljátszani a gondolattal, milyen volna ezentúl minden egyes reggelt ilyen könnyed csendben eltölteni, hármasban.

Juno álmosan turkálta a gabonapelyhét.

– Ma miért mentél el olyan korán kávéért? Anyának van kávégépe a konyhában.

River és Jess immár kevésbé könnyed csendbe burkolózva váltottak egy titkos pillantást. A férfinak végül sikerült egy rendkívül kevéssé meggyőző „Uh, tényleg?”-gel előrukkolnia.

Tekintetükkel mindketten követték a kislány mutatóujjának szögét.

– Ó, hát ezt nem tudtam. Köszönöm – tette hozzá az iméntiekhez fojtott hangon River.

Megránduló arccal nézett Juno feje fölött Jessre, akinek az ajkába kellett harapnia, ki ne törjön belőle a nevetés.

Együtt kísérték el Junót az iskoláig, két oldalról fogva a kezét. Aztán rákjárásra váltott; meghintáztatták.

– Nőnöd kellene még egy kicsit, anya – jegyezte meg Juno. – River Nicolas sokkal magasabbra tud emelni.

A férfi kárörvendőn nézett Jessre.

Mindez olyannak érződött, mintha egy hullámvasút tetején ülnének a fülkében, és elszoruló gyomorral várnák a biztos zuhanást.

Jessre ettől a gondolattól rátört a rémület.

De bőven akadt, ami elterelje a figyelmét a rajta túlnövő félelmekről. Amikor megérkeztek a Kromantika épületébe – a parkolóban is sokkal több autó állt, mint addig bármikor –, lázas, várakozásteljes nyüzsgés fogadta őket. Lisa már a járdán eléjük jött, és alighogy kikászálódtak a kocsiból, szórni kezdte rájuk az információkat a napi beosztásról. Jess és River lesznek az elsők, két óráig, aztán az újságíró, Aneesha elviszi Rivert, hogy együtt beszélgessenek Daviddel, Lisával és Brandonnal a Salk Intézet épületétől nem messze. És még mielőtt a táskáját letehette volna, Jesst már kísérték is Lisa irodájába, ahol a sminkes és a fodrász már várta, és azonnal munkához láttak.

– Jess, ne haragudjon, de maga úgy néz ki, mintha fejjel lefelé lógatva hozták volna ide – nevetett rá Aneesha, egy fantasztikus színes bőrű nő, ragyogó bőrrel, és a legszebb kerek arccsonttal, amit Jess valaha látott. – Halálra van rémülve, jól látom?

Jess halkan nevetett, miközben a sminkje készült.

– Legfinomabban fogalmazva sem vagyok hozzászokva ehhez.

A következő húsz percben kiderült, hogy Aneesha Sampson előző héten Brad Pitt-tel készített interjút, meg az, hogy ellenállhatatlan a kacaja, és Rivert „Keanu Banderasnak” nevezte el, és imádja a vízesésszerű nyakkivágást és a vállig lógó fülbevalókat. Jess nem tudta eldönteni, hogy megkérje-e a kezét, vagy megkérdezze tőle, hogy akar-e életet cserélni vele.

– A laborban kezdenénk, ha megfelel – fordult feléjük Aneesha, amikor mind kiléptek a hallba. – Először csak River.

Lisa nyugtalannak látszott.

– Jess, nem gond, ha egy kicsit várakoznia kell?

Ő a laptopjára mutatott.

– Rettentő sok munka vár rám. Bárhol leülök, és dolgozom.

Aneesha elindult a lift felé, Lisa pedig a telefonjába mélyedt. River odahajolt Jesshez, és megcsókolta.

– Jól van. Nemsokára látjuk egymást. Szeretlek.

Jess fejében elektromos sistergés kelt, a szeme tágra nyílt.

– Hogyan?

River lenézett rá, és az ő arckifejezése is hasonló döbbenetet tükrözött, mint amit Jess érzett. De nem vonta vissza. Csak nevetni kezdett. Oldalra billentette a fejét, Lisa felé intve, és halkan így szólt:

– Nem ilyen helyen terveztem ezt, de úgy tűnik, a mi igazi terepünk a folyosók és a nézőközönség.

Lisa elfordult, hogy telefonáljon, Jess pedig vigyorogni kezdett, és átölelte a férfit. Ezer puszival hintette be az arcát.

– Én is szeretlek.

Annyira nyilvánvaló igazság volt. Jess szinte nem is értette, hogyhogy nem mondták ki már az első napon, mennyire szeretik egymást.

River szemében ragyogó fény villant, mintha villám keletkezett volna odabent, az ajka Jess arcára vándorolt, közel a füléhez, és belesúgta:

– Nemsokára találkozunk.

– River, várnak! – integetett Lisa a folyosó végéről.

A férfi egy utolsó puszi után eliramodott a lift felé, és Lisa visszatért.

– Jess, River irodájában ültetném le, de ott épp fotóznak. – Lisa a háta mögé mutatott a hüvelykujjával. – Arra gondoltam, David irodája is megfelel. Nem fogja bánni.

Jess felemelte a laptopot.

– Én tényleg bárhol megleszek.

Lisa megpróbált benyitni, aztán előhúzta a kulcscsomóját, és kinyitotta az ajtót, majd azonnal megrándult az arca, ahogy Jessre nézett.

– Rendben lesz ez így? El is felejtettem, néha milyen rendetlenséget csinál. Soha nem járok itt.

És… hűha. David irodája pontosan ellentéte volt Riverének. River asztalán semmi sem volt a számítógépén kívül, Davidé ellenben olyan volt, mintha hurrikán söpört volna végig rajta az imént. Beborították a nyomtatott anyagok, kiürült papírpoharak, összegyűrt papírszalvéták, post-itek és oszlopokba rakott cikkmásolatok. A polcok poros és rendetlenül odahajigált, konferenciákon osztogatott ajándéktárgyakkal voltak tele: Merck feliratú stresszlabda, Sanofi utazóbögre, műanyagból formált DNS-molekula a Genentechtől és egy rakás feliratos toll.

De hé! River Nicolas Peña az imént azt mondta neki, hogy imádja. Lisa akár szombat reggel a Bourbon Street közepén is leültethette volna, akkor is jól lenne.

– Tökéletes lesz.

– Magáért jövünk, ha Aneesha felszabadul. – Lisa rámosolygott, mielőtt kilépett az ajtón, és becsukta maga után.

Végigtekintve David asztalán, Jess elgondolkodott rajta, hogy vajon akkor jár-e legjobban, ha az ölébe veszi a számítógépet, de aztán kitalálta, hogy ha óvatosan a kupac tetejére teszi, anélkül tud dolgozni, hogy megbolygatná az asztalt. Miközben a gép bekapcsolt, Jess szeme a tudományos rendetlenséget pásztázta. A papírok közül sokon nem szerepelt más, csak végeláthatatlan adatsorok. Jesst mintha áramütés érte volna a gondolatra, hogy talán épp emiatt lettek egymás Gyémánt-társai: hiszen River is, ő maga is megszállottai az adatoknak.

Egy düledező papíroszlop közepén kikandikált egy lap csücske. Jess meglátott valamit a felső sarokban, ami azonnal megragadta a figyelmét, és óvatosan kihúzta a vaskos, összetűzött paksamétát.

144.326. ügyfél.

Felpezsdült a vére, amikor rádöbbent, mit tart a kezében. Ezek a rá vonatkozó adatok voltak. Alatta egy másik szerepelt: 000001. ügyfél.

River.

Alatta, vastagított karakterekkel az információ, amit már sok ezerszer hallott az elmúlt hónapban: Kompatibilitási együttható: 98.

Még sosem látta a saját adatait, de volt abban valami egészen felemelő, hogy a kezében tarthatja őket.

Jól van. Nemsokára látjuk egymást. Szeretlek. A szavak visszhangzottak az agyában.

Jess mosolyogva, áhítatosan nézte végig a számsorokat. Az ügyfélszámok és a kompatibilitási eredmény a bal felső sarokban szerepelt, jobboldalt fent a vizsgálatra vonatkozó információk: dátum, időpont, és az, hogy melyik DNSDuo-gépen végezték az összevetést. Alatta körülbelül hatvansornyi szám, három széles oszlopba rendezve. A lap mögött sok-sok oldalon keresztül folytatódó egyszerű számsorok.

Hátborzongató volt arra gondolni, hogy ott tartja a kezében a körülbelül háromezer-ötszáz génre vonatkozó információkat, amelyek alapján kiderült, hogy mennyire összeillenek ők ketten. Vajon a kapcsolatuk – a szerelmük – kódolva volt a sejtjeikben? Vajon születése napjától arra volt programozva, hogy ilyen boldog legyen, mint most – annak ellenére, hogy Jamie újra és újra elhagyta, annak ellenére, hogy a lányok kinevették a gimnáziumi focipályán, amiért a részeg anyja ott ordít a lelátón, és annak ellenére, hogy amikor Alec meglátta a pár perccel korábban készült terhességi tesztet, csak annyit mondott, „Én sosem akartam gyereket”? És az összes férfi közül, akikkel valaha dolga volt, River volt a tökéletes társa?

A gondolattól egyszerre émelygett és repült boldogságában. Újra a papírra nézett, és lejjebb hajolva még alaposabban az adatsorokra koncentrált. Az első két oszlopban lehettek a génekre vonatkozó információk – nevek és GenBank-sorozatszámok. A harmadik oszlopban voltak a nyers kompatibilitási eredmények, nullától négyig terjedő értékekkel. Majdnem minden eredményük magasabb volt 2,5-nél. És valamiképpen ezek a számok, betáplálva a neurális hálózat algoritmusába, végül kiadták a kilencvennyolcas végeredményt. Tudományos adatok voltak, de Jessre mélyen varázslatos hatást tettek. Hívő volt. Hadd járuljon áldozni a genetika oltára elé.

Végighúzta az ujját az adatokon, hogy minél jobban a magáénak érezhesse őket.

A legutóbb validáló eredmény január 30-án készült el, az utáni nap, hogy River olyan óvatos-hivatalos hangulatban, vért vett tőle. Akkor még milyen zavarban voltak egymás társaságában, és mennyi bizalmatlansággal figyelték egymást. Jess majdnem felnevetett az emléket felidézve. Basszus, ki hitte volna: River már akkor is miféle gondolatokat forgatott a fejében!

Gyorsan felnézett, hogy lássa, be van-e csukva David ajtaja, aztán lefotózta a lapot. Tudta, hogy nem volna szabad – még akár törvénysértést is követhet el vele; emellett úgyis bármikor megkérhetné Rivert, hogy készítsen neki egy másolatot. De Jess tudta, hogy újra és újra elő akarja majd venni, és megnézni a fotót. Végiglapozta a paksamétát, és egymás után fotózta le a lapokat, a sorokat, az adatokat. Mindegyiken látott egy-két bekarikázott adatot, amelyek nyilvánvalóan valami olyasmit hirdettek, ami hihetetlenül nagyszerű.

Lehet, hogy egyszer bekeretezteti a fotót, és ajándékba odaadja Rivernek.

Vagy ki-ki keres magának egy kedvenc gént, és magukra tetováltatják.

Talán Jessica Davis kezdett egy kicsit túlságosan is hasonlítani Fizzy hősnőire, és az is könnyen előfordulhatott, hogy ideje lenne abbahagyni ezt a sok sületlenséget.

De Jess, vigyorogva, mint egy holdkóros, folytatta a lapozást, és már éppen készítette volna a következő fotót, de aztán megállt. Az első DNSDuo-eredményük volt, a nyálminta alapján. Ebben a paksamétában több cellát is bekarikázott valaki ceruzával, és a margóra szinte olvashatatlan megjegyzéseket firkantott. Jess elámult, hogy az adataikon kézi erővel is ennyit dolgoztak, és ennyit foglalkoztak velük. Az agyában maximális hangerővel dübörgött a háttérzene: ezek az adatok talán túlmutatnak önmagukon, és valódi, nagy igazságokat mondanak el a világnak szerelemről és érzelmi kapcsolódásokról.

És volt még tovább is. Jess lapozott, lapozott, arra számítva, hogy jegyzeteket és kinyomtatott levelezést talál majd, de ehelyett egy újabb első oldal következett. Egy másolat? Nem. Ez az iméntitől különböző első oldal volt – valaki másé –, egy 2014-ben folytatott vizsgálat adatait tartalmazta.

05954. ügyfél

05955. ügyfél

Kompatibilitási együttható: 93

Jess feltételezte, hogy ez David Gyémánt egyezéseket tartalmazó kupaca. De a szeme megakadt egy, a jobb felső sarokban látható egyezésen. Összehasonlította ezt a lapot és a River adatairól szóló anyag első oldalát.

A három vizsgálat dátuma különbözött, ám az időpont azonos volt.

Minden egyes alkalommal.

Jess hunyorgott, és nyugtalanság kezdte megszállni. Visszalapozott a közös első oldalukhoz, hogy ellenőrizze azt is. Igen: mindhárom vizsgálati eredmény 15.45.23-kor készült el.

A gyomra összeszorult. Statisztikailag… ez rendkívül valószínűtlen volt. Csupán 0,0012 százalék valószínűsége volt annak, hogy két esemény egy-egy nap 86 400 másodpercéből ugyanabban a másodpercben fejeződjön be egymás után. Még ha feltételezte is, hogy a vizsgálatok durván ugyanakkor kezdődtek és végződtek, akkor is csupán 0,007 százaléknyi valószínűsége volt, azaz százezerből hét alkalommal történhetett meg, hogy a Jessre és Riverre vonatkozó vizsgálat másodpercre pontosan ugyanakkor futott le, mint egy másik. De hogy három is? Szinte lehetetlen volt. Annak esélye, hogy három véletlenszerűen kiválasztott vizsgálat befejezési időpontja másodpercre egyezzen különböző napokon – Jess lehunyt szemmel számolt – egy a két és fél millióhoz volt.

Jess megpróbált logikus magyarázatot keresni. Az agya hátterébe üldözni a süvöltést. Lehet, hogy a gépeket úgy programozták, hogy ugyanakkor kezdjék és fejezzék be a vizsgálatokat? Nem lenne példa nélküli.

De River január 29-én közvetlenül azután elkezdett dolgozni a mintán, hogy levette tőle a vért. Ami azt illeti, még azelőtt nekilátott, hogy Jess kilépett volna a szobából: felvette a dupla kesztyűt, és odagördült székével a vegyszerszekrényhez. Másnap reggel üzent neki, hogy találkozni szeretne vele, és akkor írta, hogy igazolta a korábbi teszteredményt. Ám ha ezen a nyomtatványon hiteles adat szerepelt, miképp volt lehetséges, hogy River már reggel tudta az eredményt – holott az csak délután háromnegyed négyre készült el? Vajon csak hazudta, hogy már megtörtént a validálás? Ez nem Riverre vallott volna.

– Mi a franc ez? – lehelte Jess tanácstalanul maga elé. Valamit… valamit biztosan elnéztem.

Fájt a tüdeje. A gyomra kavarogni kezdett. A szeme megfájdult a megerőltetéstől. Pislogni sem tudott. És ekkor… a szívét mintha ezer tű járta volna át… Jess észrevette, hogy minden vizsgálatot a Kettes DNSDuón végeztek. Hiszen látta is a két gépet azon az éjszakán, amikor a vérét megvizsgálták.

„Az ott a két DNSDuo?”

„Igen kreatív elnevezésük Egyes és Kettes DNSDuo. Ketteske gyengélkedik. Jövő héten jönnek a szerelők. Remélem, májusra újra régi fényében tündököl.”

Betört az agyába egy elképzelés. Mostanra szinte tébolyultan meredt a papírlapokra. Összehasonlítgatta a két adatlap egyes oldalait, a tekintete végigpásztázta az oszlopokat, kereste a különbségeket a saját és River kilencvennyolcasa és a másik pár kilencvenhármasa közt.

De semmit sem talált; egyformák voltak. Minden érték – amennyire ő látta – pontosan ugyanaz volt. Minél erősebben meresztette a szemét, annál jobban elhomályosodott előtte a látvány. Túl sok volt a sor. Túl sok az apró szám. Mintha egy tűt keresne a szénakazalban, miközben a haja és a szénakazal lángol. És emellett, gondolta elkeseredetten, lehetséges, hogy ilyen magas egyezésnél a nyers adatok legtöbbje azonos lehet? Vajon mi az, amire nem figyelt fel?

Egyre jobban elszoruló szívvel vette újra szemügyre az első adatlapot, és ekkor jutott eszébe, hátha az ő első, január 19-ei adatlapjaikon okkal karikázott be valaki egyes számokat. Végigfutott a tekintete a megjelölt adatokon… és reszkető kezét a szájához kapta. A Riverével közös adatlapon ezt látta:

OT-R GeneID 5021 3,5

A másik párén pedig:

OT-R GeneID 5021 1,2

Az ő első adatlapjukon szemügyre vett egy másik bekarikázott számot. Ez a PDE4D génre vonatkozott: 2,8. A szíve a torkába ugrott. A másik páré 1,1.

Jess már csak annyi merszet tudott összekaparni, hogy két további bekarikázott értéket összehasonlítson: az AVP az övékén 3,1 volt, a másik párén 2,1; a DRD4 pedig 2,9 az övékén, miközben a másik adatlapon 1,3.

Amennyire ő látta, csupán azok az adatok tértek el egymástól – az összesen háromezer-ötszázból –, amelyeket valaki bekarikázott az első DNSDuo-adatlapon. Azért, hogy felhívja rájuk a figyelmet. Ha nem lett volna a teljes időpontegyezés és a Kettes DNSDuo rejtélye, Jess megnyugtathatta volna magát valami hazugsággal, például hogy az adatok azért vannak bekarikázva, mert az illető így jelezte, hogy ezek azok, amelyek eltérnek a másik vizsgálat eredményeitől. De így tudta, hogy nem azt jelölték a ceruzakörök, hogy ezek a számok különlegesek lennének, hanem azért karikázták be őket, hogy követni lehessen, hol történtek a változtatások. Valaki szándékosan megváltoztatta az adatokat úgy, hogy a végeredmény kilencvenhárom helyett kilencvennyolc legyen.

Johan és Dotty volt az első Gyémánt egyezésünk, mondta River a koktélpartin. Az unokájuk hozta el őket 2014-ben, és igaza volt; kilencvenhárom volt az érték. Ez volt az első kilencven fölötti eredmény.

Úgy érezte, mindjárt hányni fog. Jess reszkető kézzel lefotózott minden oldalt, amelyeken – immár szinte teljesen biztosra vette – Johan és Dotty Fuchs adatai szerepeltek. Majdnem kétszer is felborította a papírhalmot. Dermedten tért vissza a laptopjához. Eltette a telefont, aztán némán ült. Várta, hogy Aneesha érte jöjjön. Jess egyszerűen nem tudta elképzelni, hogyan küzdi végig magát az interjún, így, hogy tudja, amit most már tud.

River és Jess sohasem voltak egymás Gyémánt-párjai.

Huszonkettő

Az elmúlt húsz percben River négyszer kérdezte meg Jesstől, jól van-e.

Hát persze hogy kérdezgette; nincs meleg vérű élőlény a földön, amelyik ne érzékelte volna, hogy valami nagyon nem oké ebben a pillanatban. De Jess még nem beszélhetett róla, mi a baja, itt, az irodában semmiképp – és még ha alkalmasak lettek volna is a körülmények, akkor sem volt biztos benne, ő maga fel van-e készülve rá, hogy hallja River válaszát arra az egyébként oly egyszerű kérdésre: Te végig tudtál erről?

Így hát magára öltött egy ügyetlen Hű, de boldog vagyok-maszkot, és sorra megválaszolta Aneesha kérdéseit. Ám mindeközben River aggódó arca újra meg újra emlékeztette rá, hogy olyan nyilvánvalóan süt róla a feszültség, mint a láz. A sokk úgy hatott rá, mint az influenza.

Készült róluk néhány fotó az épület előtt, néhány a laborban, mindegyik nevetve és imádattal egymás szemébe bámulva ábrázolta őket. De Jess mosolya mögött úgy harsant fel újra meg újra a kérdés, mint egy rendőrautó sivító szirénája. Míg erre a kérdésre meg nem kapta a választ, nem engedhette meg, hogy bekússzon a helyére a másik, majdnem ugyanolyan sürgető: Vajon az, amit én érzek, valódi?

Statisztikai szemszögből tekintve neki és Rivernek több ezerszer nagyobb esélyük volt rá, hogy egy Alapegyezés keretében leljék meg a lelki társukat, mint arra, hogy valaha valódi Gyémánt-partnerre leljenek. Így ha a tényleges eredményük, mondjuk, csupán huszonöt volt, még nem jelentette azt, hogy ne alkothatnának remek párost. De Jessnek sokkal könnyebb volt megbízni azokban a korai erős reakciókban, amikor még a számok is támogatták benne.

Ám túlságosan előreszaladt, és információ – adat – nélkül ezt nem engedhette meg magának. Jess mentálisan papírgombóccá gyűrte az összes gondolatot, és felgyújtotta. Egyszerre csak egy dologra koncentrálhatott, és ez a pillanat nem lehetett az összeomlásé.

Aneesha befejezte a helyszíni anyagot, és időt hagyott Rivernek és Jessnek, hogy elköszönjenek egymástól, mielőtt a teljes stábbal elindulnak, hogy kiegészítsék az interjút David és Brandon társaságában. Már a David név gondolatára is gyűlni kezdett az epe Jess hasában. És ha River tudta… Jess elképzelni sem tudta, mit tenne; ha úgy lenne, az érzelmei valószínűleg szökőárként öntenék el, és nem tudná őket kezelni.

Miután kettesben maradtak, River behúzta Jesst egy falmélyedésbe, és lehajolva a szemébe nézett.

– Úgy érzem, valami elkerülte a figyelmemet – mondta halkan. – Dühös vagy rám valamiért?

Erre a kérdésre még éppen tudott válaszolni. A Jól vagy? túlságosan szerteágazó volt ahhoz, hogy Aneeshával interjúzva, a három méterre dolgozó fotós szeme előtt meg tudja válaszolni.

– Nem vagyok dühös. De később találkozhatnánk?

River tanácstalanul nevetett.

– Persze. Azt hittem…

– Csak mi ketten.

A férfi mosolya elillant, a homlokán megjelent egy aggodalmas ránc. Egy lépést tett Jess felé, és a karján végigsimítva, összefűzte a sajátjait a nő jéghideg ujjaival.

– Tettem valami rosszat?

Jess utálta, hogy azt kell felelnie, „Nem tudom”, de ez volt az igazság.

– Történt valami – vallotta be –, és kérdezni akarok tőled valamit ezzel kapcsolatban, de nem ez a megfelelő alkalom. – Nyelt egyet. – Tudom, hogy szívás, és biztosra veszem, hogy egészen addig aggasztani fog téged, míg nem lesz alkalmunk megbeszélni.

– Hát, ja.

– Engem is. El kell hinned, hogy ez nem olyasmi, amit itt meg tudnánk ejteni, és több időre van hozzá szükség, mint az a tíz perc, amennyi hátravan, míg indultok Aneeshával.

River lenézett rá, és szinte látható volt az arcán a folyamat, ahogyan elfogadja: ennél többet most úgysem tudhat meg.

– Jól van, elhiszem. – Magához húzta Jesst, aki semmi másra nem vágyott, mint arra, hogy a korábbi bizalommal adhassa át magát az ölelő karoknak, és beszívja a férfi tiszta, citrusos illatát. De minden izma megfeszült, képtelen volt feloldódni. – Beszélünk később? – River hátrált kicsit, és a nő könyökét megfogva vetett még az arcára egy pillantást.

– Persze.

Jess telefonja megrezzent a hátsó zsebében, mire elővette. Arra számított, hogy e-mailje jött, vagy Nagyapa írt neki a vacsorával kapcsolatban.

De Fizzytől érkezett üzenete, és az új aggodalom szinte elmosta Jess minden addigi feszültségét. Nem volt jellemző a barátnőjére, hogy ehhez hasonló segélykiáltásokkal bombázza.

Szükségem van rád. MOST.
Barátnő-segélykiáltás!!!!

– Sajnálom – suttogta Jess. – Fizzyvel van valami…

Gyorsan válaszolt:

Minden rendben azért?

Biztonságban. Épen.
De nem. NEM vagyok jól!!!!

Jess dübörgő szívvel nézett fel Riverre. Neki magának is fájt, hogy így kell félbehagynia a beszélgetésüket, de indulnia kellett.

– Muszáj mennem.

River a karja után nyúlt.

– Jess… – Hangjába elkeseredettség és aggodalom vegyült.

– Szüksége van rám. Fizzy nem szokott ilyet írni. Felhívsz, ha mindennel végeztél?

River bólintott, aztán hátrált egy lépést.

Jess megfordult, és már futtában írta:

Hol vagy?

Itthon. Eljössz?

Persze. 20 perc!

Fizzy bejárati ajtaja nyitva állt; a szúnyogháló mögött homály volt odabent. Jess nem hallott sem sikítozást, sem zokogást – ami valamennyire megnyugtatta –, de a nappaliban Bon Iver lemeze szólt. Fizzy normál esetben a vidám tánczenék embere volt, a csendes balladák elég távol álltak általános lelkialkatától, ezért már a puszta tény is, hogy ezt hallgatta, komoly nyugtalanságra adott okot.

És ezzel River ügyét el is tette későbbre. Hiszen sok tapasztalata volt már a dolgok priorizálásában. Jamie például négynapos methbuli után érkezett meg a középiskolai záróünnepélyre, és ilyen állapotban baktatott végig a sorok között, a lánya után kutatva az iskolatársak tengerében. Harminc másodperc sem telt el, és miután Jerome Damianót és Alexa Davidsont is nagy hanggal megkörnyékezte, hogy kerítsék elő a lányát, kivezették a helyszínről a biztonságiak. És mégis, Jess felállt, és kiment az emelvényre átvenni a bizonyítványát, miután elhangzott a neve.

És ott volt az is, amikor megvédte a szakdolgozatát a matematika tanszék oktatói előtt, hat hónapos terhesen, alig egy órával azután, hogy szakítottak Aleckel. Félretaszigálta a dühöt és csalódottságot, széles mosollyal kiállt a pulpitusra, bemutatta csinos diáit, és jeles osztályzatot kapott.

Elég volt egy pillantás Fizzyre, aki gubóként, vörös szemmel kucorgott a kanapé sarkában, haja rá nem jellemző kusza kontyban, és a szokásos vasfüggöny már a helyére is csúszott.

Jess leült, és a térdére húzta a barátnője meztelen lábszárát.

– Meséld el.

Fizzy megtörölte az orrát, és csak ennyit mondott:

– Házas.

– Kicsoda?

Fizzy ráemelte könnyben ázó arcát:

– Rob.

– Bankár Rob?

– Hát, igen, ő.

– Házas? Egy nővel?

– Úgy van.

Jess hitetlenkedve nézte a barátnőjét.

– Nem Daniel bátyjának a barátja? Hogyhogy senki sem szólt neked erről?

– Úgy tűnik, csak afféle távoli barát, és valamikor az elmúlt két évben házasodott meg, amikor keveset lógtak együtt.

– Micsoda… hulladék! – Jess álla leesett. – Hogy derült ki?

– Megkeresett a Twiggsben, és elmondta.

– Nyilvánosság előtt?

Fizzy komoran bólintott.

– A székeden ülve.

Jess dühbe gurult.

– Hogy merte!

– Tudom.

– És te mit tettél?

Fizzy mély levegőt vett.

– Felálltam, kértem Danieltől egy nagy kancsó jeges vizet, és az egészet ráöntöttem.

– Elismerésem – dünnyögte Jess.

– Szerintem elkezdett aggódni, hogy lebukhatunk. Egy este Little Italyben belefutottunk valami ismerősébe, és úgy mutatott be neki, hogy „Felicity, a barátom”, amit én akkor úgy fordítottam le magamnak, hogy „Végtére is még nagyon új a kapcsolatunk”, de most már világos. – Fizzy arca eltorzult. – Tényleg kedveltem, Jess, és ismersz… – Felzokogott. – Tudod, hogy nemigen szoktam kedvelni senkit. Főztem neki, könyvekről beszélgettünk, és közös poénjaink voltak… erre kurvára házas! És esküszöm, azt hitte magáról, hogy jó fej, amiért bevallja nekem az igazat. Őszintén megdöbbent, amiért annyira kiakadtam. – Fizzy kifújta az orrát.

– Gyere ide… – Jess magához húzta barátnőjét, és szorosan átölelte, míg zokogása alábbhagyott.

– Tudod, mi a legnagyobb marhaság az egészben? – kérdezte végül arcát Jess blúzába temetve.

– Mi?

– Pont pár napja köpött nekem egyet.

– Mármint megcsináltátok a DNSDuót? – Fizzy bólintott. Jess elámult. – De hiszen azt mondtad, nem akarjátok.

Fizzy megint sírva fakadt.

– Úgy volt, igen!

– Istenem – jegyezte meg Jess –, mekkora hülye! Mégis, mire számított?

– Ugye? – nevette el magát Fizzy sírás közben. – És most mi lesz, ha kiderül, hogy tökéletesen összeillettünk volna, és tökmindegy, mert Rob úgyis házas? Nem akarom tudni, ha egymásnak teremtett minket a sors!

Az érzelmek, amelyeket Jess a sarokba száműzött, kikukkantottak, megkérdezték, előjöhetnek-e már. Jess megrázta a fejét. Nem!

– Nos, szerintem könnyen megoldható, hogy azt kérd, azt a profilt soha ne kössék össze a tiéddel, és akkor sohasem tudod meg. De ha érdekel szerény véleményem, biztosra vehető, hogy soha még csak a nyomába sem érhet a te majdnem tökéletes, kedves, királynői… seggednek! Aki ilyet tesz, egészen biztos rohad belül. Lefogadom, hogy a DNS-e úgy néz ki, mint egy rakás fürdőszobai penész.

– Vagy egy hosszan elnyúló takonydarab – bólogatott Fizzy.

– Tudnám még tovább is ragozni ezt a dolgot, de csak egyre undorítóbb lesz. – Jess újra megölelte a barátnőjét. – Tényleg sajnálom! Jó lenne tudni, hol lakik, mert akkor elmennék hozzá, és minimum seggbe rúgnám. De ezt a képet is remekül tovább lehetne fejleszteni.

– Ott lenne a felesége – jegyezte meg halkan Fizzy. – Nyilvánvalóan ezért nem mentünk soha hozzá.

– Szemét seggfej – sziszegte Jess.

Fizzy véletlenül beletörölte az orrát Jess blúzába, és amikor hátrahúzódott, elkerekedett a szeme. Gyanakvón szemlélte barátnője öltözékét-sminkjét-frizuráját. Szipogott.

– Mi ez a pucc?

– A People készített interjút az irodában.

Barátnője e nedves, püffedt arcú változata hátrahanyatlott a párnára, és színpadiasan felnyögött.

– Akkor küldtem segélykiáltást, amikor épp a People-nek adtál interjút. Istenkém! – Aztán rövid gondolkodási idő után megvilágosodás áradt szét az arcán, felült, és széles mozdulattal Jess nyakába borult. – És te eljöttél!

– Megtehetném, hogy simán bezsebelem ezeket a jó baráti piros pontokat, és nem árulom el, hogy már vége volt addigra, mire jött az üzeneted – felelte Jess. – De a hazugság úgyis tönkretenné őket. És esküszöm, mindegy lett volna, jöttem volna bárhogy!

– De akkor ehelyett ünnepelhetnél is a lelki társaddal, például egy szexmaraton keretében. Nekem meg csak a bor meg a sajt maradt volna lelki támaszul.

Lelki társ.

Jess figyelmeztető pillantást vetett a sarokra, ahol az érzések már megint az előbújást tervezgették.

– Azt szeretném, ha mindig rám támaszkodnál, nem a sajtra vagy a borra. – És egy pillanatnyi szünet után hozzátette: – És River még nem végzett.

– Nagyra becsülöm, hogy én lehetek a második.

– A harmadik – figyelmeztette Jess.

Fizzy hátradőlt és nevetett.

– Rémes vagy!

– Lehet, de attól még szeretlek.

– Én is téged. – Fizzy felnézett a faliórára. – És ha már itt tartunk, nem kellene elmenned az egyes számúért az iskolába?

– Hétfő van – emlékeztette Jess. – Nagyapa megy el érte, aztán irány a könyvtár. Három órám van rá, hogy egy kicsit felvidítsalak.

A kanapén heverészve Értelem és érzelem-néző délutánt tartottak, hozzá sajtos krékert lakmároztak. Aztán Jess még egyszer megölelgette a barátnőjét, elindult haza, és miután Juno evett, fürdött, ágyba bújt, majd betakargatva aludta az igazak álmát, öntött magának egy pohár bort, hogy – ahogy mondani szokás – végre kinyissa a kaput az áradat előtt.

De miután kinyíltak, a Riverrel kapcsolatos gondolatok mindent elárasztottak. Volt előnye, hogy névleg bekergette őket egy fal mögé, mert ez napközben segített nagyjából normálisan funkcionálni; ám hátránya is, mégpedig az, hogy még mindig nem volt felkészülve a rá váró beszélgetésre.

De nem volt értelme halogatni. Jess előszedte a telefont, és megírta az üzenetet.

Át tudsz jönni?

River azonnal válaszolt, mintha ugrásra készen, a telefonnal a kezében várta volna az üzenetét.

Igen. Most?

Most jó.

Elküldte, amikor eszébe jutott még valami.

Várj!

Olyan gyorsan írt, ahogy csak tudott, mert biztosra vette, hogy a férfit elkapta a pánik, amikor meglátta, hogy „Várj”.

Talán fura lesz, de láttad valaha a nyers adatainkat?

Persze.

Jess a körmét rágva töprengett, hogyan fogalmazza meg a következő kérdést úgy, hogy a férfinak ne legyen alkalma jó ürügyet koholni magának, ha esetleg végig benne volt az adathamisításban. Jess azt akarta, hogy ő olvashassa le az arcáról az igazságot. Másfelől, ha esetleg volt nála kinyomtatott példány, szerette volna, ha magával hozza.

Szerencsére River megspórolta neki az erőfeszítést.

Itt van nálam egy példány.
Elvigyem?

Jess szájából hosszan, feszülten, forró áradatként tört ki a levegő.

Jó lenne.

Tudom, már hamarabb kellett volna.
Bocs. Emiatt volt az egész?

Jess úgy döntött, erre nem válaszol.

Most indulsz?

Igen.

A férfi tíz percre lakott, de sikerült nyolc percre csökkentenie az időt. Az elmúlt hetekkel ellentétben, amikor azonnal a férfi karjai közé omlott volna, ha olyankor érkezik, amikor Juno már alszik, ezen az estén, úgy tűnt, mindketten tudatában voltak, hogy az érzelmeket félre kell tenni.

River egyetlen szó nélkül lépett be, enyhén zihálva, mint aki futva tette meg az autójától a házig vezető néhány lépést.

– Szia!

Jess legyűrte a sírást, ami rátört, szemlátomást a semmiből.

– Szia! Hogy sikerült az interjú?

A férfi bólintott, és megdörzsölte a homlokát. Még mindig szakadozottan lélegzett.

– Jól. Legalábbis azt hiszem. Fizzy jól van?

Jess a fejét rázta. Az ebédlőasztalhoz lépett, aztán görnyedt háttal lezöttyent az egyik székre.

– Kiderült, hogy Rob házas.

River levette a válláról a táskáját, és az asztalra tette.

– Hülyéskedsz?

– Nem. És ha jól értettem, pont nemrégiben küldték be a DNSDuo-mintáját a cégetekhez.

River arca megrándult.

– Basszus.

A ki nem mondott kérdésektől súlyos csend a vállukra ült.

– Nos… – River előhúzott egy papírköteget a táskájából, és odanyújtotta Jessnek. Szemlátomást sokat forgatták, tanulmányozták a lapokat, itt-ott gyűröttek voltak, a betűk is megkoptak rajtuk.

– Az adataink. – A férfi újra megdörzsölte a homlokát. – Elmondod, miről van szó?

A színes szórásdiagramot fekvő helyzetben nyomtatták, az egész lapot befedte. Mesteri munka volt, a statisztikus legjobb barátja: főkomponens-analízis. Jessnek volt már elég gyakorlata ahhoz, hogy pár másodpercnyi szemrevételezés után megállapíthassa, a diagram minden adatpontot tartalmaz, amit David irodájában látott.

Két tengely találkozott: a függőleges Y-t nullától négyig számozták – a rajta szereplő adatok már ismerősek voltak. A vízszintes X tengelyen tizenkétféle kategóriát látott. Feltételezte, hogy ezek azok a géncsoportok, amelyeket a DNSDuo-adatlapon már látott: neuroendokrin, immunoglobulin, anyagcsere, szignáltranszdukció, MHC I/II, szaglószervi, szabályozó proteinek, transzporterek, hősokk, SNARE, ioncsatorna, FGF/FGFR. És magán az ábrán sok ezer apró pont, mind egy-egy génhez kapcsolódó pontszám, színkóddal, kategorizálva.

Így sokkal egyszerűbben át lehetett tekinteni az eredményeket – Jess azonnal látott olyan trendeket, amelyek a táblázatból nem derültek ki –, mégis, az ábra olyan sok adatot tartalmazott, hogy nyilvánvaló volt, ha River csak ezeket látta, nem vehette észre, hogy majdnem azonosak azzal a sok évvel ezelőtti eredménnyel.

És ami talán még ennél is fontosabb volt: az az információ, ami őt nyomra vezette – a feldolgozás időpontja, a gép –, ezen az ábrán nem látszott. Csak az ügyfelekhez kapcsolódó kompatibilitási értékek szerepeltek rajta, és a jobb alsó sarokban egy kis méretű dátumfeliratozás.

Lehet, hogy River nem tudott semmiről. Ez a remény átragyogott Jess sötét hangulatán. Amilyen könnyedén csak tudta, megkérdezte:

– Mindig ebben a formában tanulmányozod az adatokat?

River nevetett.

– Biztos vagyok benne, hogy egy matematikus számára rettenetes érzés volna, hogy nem látja a pontos adatokat, de mi inkább ezeket a szórásdiagramokat szeretjük. Könnyebb megfigyelni a kiugró értékeket, és az is hamarabb látszik ebből, ha valamiért újra kell futtatni egy vizsgálatot. – Közelebb hajolt, és egy csoport pontra mutatott. – Látod, itt látszik, hogy az anyagcserét szabályozó gének és az immunoglobulin terén milyen jól passzolunk egymáshoz. A legalacsonyabb értékeink pedig a szabályozó proteinekben mutatkoznak, de ez sem jelentős, mert még azok az értékek is kiugróan magasak. Nyolcvan pont fölött a legtöbb diagram szinte ugyanolyan.

Jess nyelt egyet megkönnyebbülésében. Mindez igazolta, hogy talán valóban nem tűnt fel Rivernek, hogy az adatokat valaki manipulálta.

– Ezt hogyan generáltátok?

– Ezek a nyers adatok. Mindaz, amit a táblázatban lehet látni, itt is megjelenik. Tiffanyék célzottan dolgozták ki a Caltech embereivel az eljárást: a neurális hálózat kimenete mindig ilyen típusú diagram, mert a csapatból mindenki jobban tudja használni ezeket. De bármelyik pár esetén elkészíthető.

– Akkor Fizzyre vonatkozóan van kismillió ilyenetek.

River megint nevetett.

– Mármint elméletileg. Ezeket nem töltjük fel az applikációkba, és nem is generáljuk őket többé automatikusan, csak külön kérésre, mert nagyon nagyok a fájlok. De igen, lényegében elkészíthetők annyiféle változatban, ahány másik személlyel összehasonlítjuk egy adott ember génkészletét. Csak épp nem volna túl sok haszna. – Találkozott a tekintetük. Riveré szinte félénken csillogott. – De a miénket természetesen így ábrázoltuk. Alaposan át akartam tanulmányozni. Először azért, mert szkeptikus voltam, aztán pedig azért, mert csodálatosnak találtam.

Jess szemét elfutották a könnyek, és a homlokát az asztalra támasztotta. A megkönnyebbülés úgy mosta át, mint a fájdalomcsillapító vagy az érzéstelenítő. A fejét súlyosnak érezte, és még mielőtt vissza tudta volna fogni magát, kitört belőle a zokogás.

– Jaj, istenem… Jess! – River odahajolt, és magához ölelte. – Drága, mi a baj?

„Drága.” River még sosem hívta így, és a gondolatra Jesst még jobban rázni kezdte a zokogás. Óriási megkönnyebbülés volt, hogy a férfi nem hazudott neki egész végig. De most el kellett árulnia neki, hogy a kilencvennyolc százalék csupán hazugság. Szerette a férfit – és belegondolnia is rettenetes volt, hogy mekkora fájdalmat okoz neki. És ezzel a David iránti minden kis bizalmát romba dönti. Amíg ő meg nem jelent a képben, a Kromantika volt River életének értelme.

– Nagyon sajnálom, amit el kell árulnom.

River lélegzete elakadt egy pillanatra.

– Mi az? Csak mondd ki!

Jess elhúzódott tőle, felállt, és átment a konyhába, hogy odahozza az aznap készített fotóit. Időközben kinyomtatta őket. Reszkető kézzel adta át a férfinak.

Rivernek ismerősek voltak a táblázatok, azonnal tudta, mit lát.

– Honnan szerezted ezeket?

– David irodájából – szakadt ki a vallomás Jessből. – Kérlek, csak azután légy dühös rám, miután alaposan megnézted őket. Az asztalán találtam. Lisa azt mondta, ott üljek le, míg várok az interjúra. Nem szándékoztam kutatni nála, de véletlenül megláttam az ügyfélszámainkat, és nagyon izgalmasnak találtam a dolgot. Ahogy te is mondtad, van ezekben valami egészen magával ragadó, nem tudtam ellenállni neki. – Az ajkába harapott. – És miközben nézegettem, találtam valamit, ami szöget ütött a fejembe. Aztán egyre több furcsaságra bukkantam.

A férfi a homlokát ráncolva nézte a lapot, még semmit sem látott rajta.

– Például?

Jess megtörölte a szemét.

– Nézd meg őket alaposan.

Hagyta, hogy a férfi tanulmányozza a számokat, ő pedig kisétált a konyhába, és öntött magának egy pohár vizet. A jéghideg folyadék végigégette a szájától a gyomráig vezető utat.

Fél perc telhetett el, amikor River felkiáltott:

– Mi a fene ez?

Jess lehunyta a szemét. Az étkező felől egyre lázasabb papírsusogás hallatszott, aztán River elkezdte kirakosgatni a lapokat egymás mellé az asztalra.

– Jess! – A hang feszült volt, a nő biztos volt benne, hogy a férfi állkapcsa megmerevedett. – Idejönnél, kérlek?

Jess nagy levegőt vett, betette a poharat a mosogatóba, és kiment az étkezőbe. River állt, két karjával megtámaszkodott az asztalon, és görnyedt vállal bámult lefelé az adattáblákra.

– Ki karikázta be ezeket az adatokat?

– Nem tudom. – Jess hátulról átölelte a férfi derekát, és arcát a két lapockája közé fektette. Megkönnyebbült, hogy végre nem kell magában tartani a titkot, és azon kezdett gondolkodni, hogy ketten együtt kinyomozhatják, mi történt pontosan. – Jól vagy?

River szárazon felnevetett.

– Nem. Mi ez, amit nézek? Ezek igaziak?

– Tudtál erről? – kérdezte Jess halkan.

River megint összeszorított állkapoccsal szűrte a szavakat.

– Természetesen nem.

Jess lehunyta a szemét, és még szorosabban tapadt River hátához. De a férfi nem fordult meg; és Jess érzékelte, hogy továbbra is milyen merev a teste a karjai közt. Most először döbbent rá – hogyan történhetett, hogy eddig nem jutott eszébe? –, hogy bár ő maga bízik a varázslatban statisztikai anomáliák esetén, lehetséges, hogy River bizonyítéknak fogja fel a kozmetikázott adatokat: arra, hogy köztük minden csupán tévedés volt.

Huszonhárom

Jess egy másodpercnyi döbbenet után elhátrált, és leengedte a karját a teste mellé. River mintha észre sem vette volna; továbbra is az adatsorokra koncentrált, és oldalról oldalra haladva vizsgálta őket, oda-vissza. Jess szíve átköltözött a légcsövébe.

Végül River felnyögött, és csüggedten lehajtotta a fejét.

– Észre kellett volna vennem.

– Hogyan? – hitetlenkedett Jess. – Háromezer-ötszáz szám szerepel rajta. Ma már csak annyit csinálsz, hogy beküldöd a fekete dobozba az információt, és annyira leegyszerűsítve kapod vissza, hogy sohasem veszed észre, ha bármi hiányzik belőle.

– Te ezt nem érted! – River sarkon fordult, elviharzott Jess mellett, ki a nappaliba. – Fogalmad sincs mennyi időt töltöttem Fuchsék adatai fölött. Észre kellett volna vennem.

– Még egy tiédhez hasonlóan nagyszerű agy sem tudhat háromezer-ötszáz számot memorizálni és észben tartani több mint egy évtizeden át. – Jess River karjára tette a kezét, de a férfi lerázta magáról, és az ablak felé fordult, aztán vadul a hajába túrt, és felnyögött.

– Ez katasztrófa.

Jess a férfi hátát bámulta. Igaza volt. Rettenetes felfedezést tettek, és Davidnek meg kellett fizetnie a tettéért, de szerencsések is voltak, nem igaz? Mégiscsak összehozta őket az eset.

– Tudom, hogy most egy csomó minden jár a fejedben – mondta halkan –, de tudd, hogy szeretlek. Ezen semmi nem változtat.

A férfi nem mondott semmit, mint aki még gondolkodik, mit is válaszoljon, de aztán váratlanul az órájára nézett.

– A francba! David valószínűleg még mindig az irodában van. Most rögtön oda kell mennem.

Jess olyan gyorsan próbált valamit kitalálni, amennyire csak hagyta a szíve és az agya.

– Jól van. Igen, persze. – Egy terv! A telefonja után nyúlt, megkereste a Kedvenceket, köztük Nagyapa fotóját. Már ki is csöngött, amikor a készülék a füléhez ért. – Megkérem Nagyapát, hogy jöjjön át vigyázni Junóra…

– Jess! – River kivette a nő kezéből a telefont, és befejezte a hívást, mielőtt Nagyapa felvehette volna.

– Mit csinálsz? Nem mehetek el úgy, hogy…

Ó.

River a kijelzőre bámult, ahol egy Junóról készült régebbi fotó jelent meg. Négyévesen, halloweeni polipjelmezben mosolygott rajta. A férfi tekintete a képre tapadt. Jess nem tudta felidézni, hogy River egyáltalán ránézett-e már azóta, amióta meglátta a meghamisított adatokat.

– Egyedül kell beszélnem vele.

Jess döbbenten felnevetett.

– Ezt nem mondod komolyan!

– Az én cégem, Jess.

– De hiszen ez az ügy engem is érint! Jogom van tudni, miért tette.

River válla megmerevedett.

– Már ha ő tette. Nem tudhatjuk, ez nem valami félreértés-e, vagy hiba, vagy… vagy esetleg számítógépes gikszer. Ezer éve ismerem Davidet. Esélyt kell adnom neki, hogy megmagyarázhassa, és ezt nekem egyedül kell megtennem.

Jess állkapcsa megfeszült.

– Te komolyan azt várod tőlem, hogy itt szobrozzak, egyedül?

River mereven bólintott.

– Később átjössz?

– Nem vagyok benne biztos. – River nagy levegőt vett, és végre egyszer Jess szemébe nézett. – Sajnálom, de most már tényleg muszáj mennem. – Az asztalon lévő táskájáért nyúlt, minden papírt beledobált, aztán elindult az ajtó felé. Jess elindult a nyomában, de nem volt elég gyors. River fejben már távol járt.

Jess megállt az ajtóban, és figyelte a már oly ismerős jelenetet, amikor valaki, akit szeret elfordul, és otthagyja.

– River, kérlek.

– Majd hívlak – mormolta a férfi, aztán eltűnt a sötét udvaron keresztül.

De nem telefonált. Jess majdnem háromig fennmaradt, hol tévét nézett, hol a telefonját ellenőrizte. Végül kényelmetlenül a párnákra támaszkodva aludt el, és arra ébredt, hogy a tévé továbbra is megy, a telefonjára pedig még mindig nem érkezett semmi.

Rettenetes hangulatban volt, amikor elkezdődött a reggeli rutin.

– Juno, épp az ebédedet készítem. Hagyd azt a macskát, és öltözz fel! Igyekezz, kérlek!

A kislány csücsörített, és mintha odaszögezték volna a padlóhoz, ahol kuporgott, Galamb tollas játékával integetve.

– Nem tudom, mit vegyek fel.

– Már kitetted este a ruháidat. És hozd ide az edényeidet, kicsim, kérlek.

– De ma testnevelés lesz, leggingset akarok felvenni.

Jess fogadni mert volna rá, hogy Junóban van valami beépített szenzor, amivel érzékelni tudja, hogy egy adott napon mennyire működik rossz hatásfokkal az anyai biztosíték, és olimpiai sportot csinál belőle, hogy robbanást idézzen elő.

– Akkor vegyél fel azt.

– De nem tudom, hol van.

– Legalább tíz van belőle.

– A feketét akarom felvenni, a csillagosat.

– Nem tetted ki a szennyesbe? – Jess kivette a szőlőt a hűtőből, és egy fürtöt Juno dobozába tett belőle. A telefonját kijelzővel lefelé letette a pultra, és ott is hagyta. Ha ránézett volna, csak még rosszabbul érezte volna magát tőle.

Juno a padlón hempergett, aztán visongásba kezdett, amikor a macska rágni kezdte a haja végét.

– De igen, azt hiszem.

– Akkor nézd meg a szárítóban! – Jess közben elcsomagolt egy csésze almaszószt, mártogatni való répacsíkokat, az utolsó pohár joghurtot, és megpróbálta az eszébe vésni, hogy el ne felejtsen délután beugrani a boltba.

– Idehozod? – Két nevetés, két visítás közt odavetve. Öltözködésről szó se volt.

– Juno! – tört ki Jessből. Olyan hangosan, hogy őt magát is megdöbbentette.

A kislány erre hang nélkül feltápászkodott, és kioldalgott a helyiségből.

Jess dühödt mozdulatokkal törölte le a pultot, aztán akkora erővel csapta be a hűtőajtót, hogy újra kipattant. Újabb pillantás az órájára. Basszus. A szárító ajtaja bevágódott, és a hangtól megriadt macska végigrohant a folyosón, aztán felugrott a dohányzóasztalra, ahonnan leverte Juno félig megevett gabonapelyhét. Tej és szottyadt rizspehely elegye csöpögött lassan a padlóra.

– Hányszor mondjam még, hogy ne vigyél be ételt a nappaliba?

– Galamb tehetett róla!

– Öltözz már! – Jess hangja végigvisszhangzott a hirtelen elcsendesedett lakáson.

Juno alsó ajka előreugrott, és nagy dérrel-dúrral újra bevonult a szobájába. Jess kimerülten lehuppant a kanapéra. Majdnem nyolc óra volt.

Feszült csendben ballagtak egymás mellett az iskola felé. Juno mérges volt, de korántsem annyira, mint amennyire az anyja saját magára. Jess agyába emlékek tolultak arról, hogy Jamie valamiféle pasassal vitatkozott, akivel éppen akkor együtt járt, majd a dühét a lányán, Nanán vagy Nagyapán vezette le.

Jesst már szorongatta a lelkifurdalás, amikor megérkeztek a mászókákig. Helyrehozandó a történteket, Jess leguggolt Juno elé, és a kislány arcába nézett.

– Megvan már a terved művészeti vásárra?

Juno bólintott, de nem nézett az anyja szemébe, helyette a játszóteret pásztázta a háta mögött. A homloka mogorva ráncba szaladt.

– És betetted az ebédedet a táskádba?

Kurta bólintás.

– Sajnálom, hogy kiabáltam veled ma reggel. Nem aludtam eleget, és nagyon rossz hangulatban ébredtem. El kellett volna számolnom tízig.

– El tud jönni értem ma Nagyapa iskola után?

Jess szívébe tőrt döfött az elárultatás.

– Nanával lesznek a gyógytornán. Nekem viszont nem lesznek tárgyalásaim, ezért én jövök érted.

– Nem jöhetne helyetted River Nicolas?

A tőr fordult is egyet. Nem arról volt szó, hogy Juno egy konkrét személlyel akart volna találkozni. Egyszerűen el akarta kerülni Jesst, aki tudta, hogy irracionális, ha emiatt megbántva érzi magát – Juno dühös volt, és a dühös gyerekek így szoktak viselkedni –, de aznap reggel végképp elviselhetetlennek tűnt, hogy még rossz anyának is kelljen éreznie magát. Hogy mondhatná meg neki, hogy fogalma sincs, River merre jár ma iskola után? Vagy jövő héten? Jövőre…

Ha Jess Jamie lett volna, akkor vagy azt teszi, hogy pár óra múlva látványos, habár két évvel kisebb gyerekeknek való ajándékkal bukkan fel újra, vagy lehordja, és egyáltalán nem jön egy darabig. Én nem az anyám vagyok. Megölelte a kislányt.

– Majd megkérdezem. De bárhogyan is, én itt leszek – mondta neki. – Imádlak, kicsim.

Juno teste ellazult a karjai közt.

– Én is imádlak.

Már húsz perce ültek Fizzyvel a szokott asztaluknál a Twiggsben, de Jess még be sem kapcsolta a számítógépét.

– Föld hívja Jesst!

Jess elfordult az ablaktól.

– Bocs, mi az?

– Nanáról kérdeztelek.

– Ja, oké. – Jess lenézett a kávéja tetején úszó, érintetlen, fehér habra. – Jól van. Sőt, még annál is jobban. Pár héten át járóbeteg-kezelést kap a fizioterápián. Erősítő gyakorlatokat kell végeznie, és súlyokat tesznek a lábára. A csontsűrűségértékei jók, ezért nem kell aggódni, hogy a tűk elmozdulnak. És kiskocsival úgy közlekedik, mint az ördög.

– És Nagyapád?

– Most már sokkal jobban van, hogy Nana otthon van vele – felelte tompán Jess. – Az osztályon nagyjából mindenkit körbeudvarolt, így persze mindent megkapnak, bármit kér.

– Hát ezen egyáltalán nem vagyok meglepődve. – Fizzy elhallgatott, és Jesst figyelte, aki felemelte, megfordította a telefont, és a kijelzőre nézett. Semmi. – Akarsz róla beszélni, mi van veled ma?

– Velem?

Fizzy mosolygott.

– Jess, jól tudod, hogy az antennáim a legminőségibb és legérzékenyebb anyagból valók. Ezer méterről is kiszúrom, ha valami nem oké. Nana miatt aggódsz, vagy azok miatt a kis boszik miatt, akik Juno osztályába járnak?

Jess először nevetett fel aznap. Nem tehette meg, hogy elmeséli, mi nyomja a szívét. Nem csak azért, mert ez nem az ő dolga volt, ráadásul még azt sem tudta, hogy igazából mekkora a probléma.

– Minden rendben, csak rosszul aludtam, és kiabáltam Junóval ma reggel. – A szájához emelte a poharat. – Van valami híred Bobról?

– Biztosra veszem, hogy megpróbált hívni – felelte Fizzy –, de letiltottam. A telefonszámát, az Instán, a Facebookon, a Snapchaten, a Whatsappon, a TikTokon, Twitteren meg… – ránézett a telefonjára, néhányszor a kijelzőre koppintott, és hozzátette: – a LinkedInen.

– Ennyi profilod van?

Fizzy vállat vont, és letépett egy falatnyit a muffinjából.

Jess átnyúlt az asztal fölött, és megfogta Fizzy kezét.

– Szerinted fogsz még randizni valakivel a DNSDuós egyezéseid közül?

– Franc tudja. E pillanatban nem túl peckesen áll a társaságvágyam.

– Gyönyörű mondat volt.

Az ajtó fölött csilingelt a kis harang, és Jess azonnal a fülét hegyezte. River. A telefonjára pillantott. Kilenc múlt. Késett.

River elhaladt a pult előtt, és egyenesen odalépett az asztalukhoz. A haja valamivel kócosabban göndörödött a szokottnál, a szeme piros volt a kialvatlanságtól, de a ruhája rendezetten állt, és a testtartása tökéletes volt. Jess haragudott saját, áruló testére, amely képes volt ilyen könnyedén megfeledkezni a férfi előző napi hirtelen távozásáról, meg arról, hogy River meg sem próbálta keresni, és legszívesebben felállt volna ültéből, hogy megölelje.

– Helló! – köszöntötte a férfi, de aztán azonnal Fizzyhez fordult. – Hallottam róla, mit csinált az a szemétláda.

– Ma épp szarzacskónak becézem.

– Nem akartam, hogy értesítést kapj, ezért ideiglenesen leállítottam az egyeztetéseket, és szarzacskót száműztem a terepről. Előfordulhat, hogy a rendszer elküldte a bevételi bizonylat másolatát a számlázási címére, de én arról nem tehetek. Ha szerencséd van, a feleségénél landol a levél.

Fizzy barátságosan a férfira mosolygott, és a kezéért nyúlt.

– Ugye, tudtad, hogy mindig is te voltál a kedvencem Jess pasijainak seregéből?

Jess némán ücsörgött, és figyelte a két embert, akik úgy beszélgettek, mintha minden rendben volna. De nem volt rendben semmi. River rá sem nézett újra. Jess szívén apró hajszálrepedés jelent meg.

River zavartan felnevetett.

– Mindenesetre ez a tiéd, ha kéred. – Fizzy felé nyújtott egy borítékot, amelynek egyik oldalát dombornyomott DNSDuo-logó díszítette.

Fizzy kissé bizalmatlan arccal vette el tőle, és forgatni kezdte a kezében.

– Ez az, aminek gondolom?

– A kompatibilitási érték, Rob és közted.

Fizzy úgy dobta le a borítékot, mintha parazsat fogott volna.

– Uh! Szerintem képtelen lennék kibontani.

River, nem hazudtolva meg önmagát, nem szólt semmit. Csak gyengéd empátiával nézte Fizzyt.

– Te döntesz.

– Mert mi lenne, ha kiderül, hogy szuperül egyezünk? – Fizzy szívszorítóan sebezhetőnek látszott e pillanatban. – Sohasem akarnék olyannal kapcsolatot, aki megcsalta a feleségét, tökmindegy, mit állít a biológia, mennyire vagyunk tökéletesek egymás számára. – Letette a borítékot az asztalra. – Tépd szét.

– Biztos vagy benne? – kérdezte River. Nem nyúlt érte.

– Ha tudnád, hogy te és Jess talán nem is vagytok lelki társak, tudni akarnád?

Felicity Chen még akkor is fején tudta találni a szöget, ha nem is tudott róla, hogy van szög.

River pillantása Jessre szökkent, aztán elnézett máshová. Elvette a borítékot, és betette a zakója belső zsebébe.

– Lehet. Nem is tudom. – Aztán feszülten, mélyen beszívta a levegőt, és Jess úgy érezte, mintha a férfi a szeme előtt eresztené ki az irányítást a kezéből. Talán Rivernek szüksége volt arra a bizonyos magas értékre ahhoz, hogy biztos legyen kettejükben?

– Beszélhetnénk egy percet? – kérdezte a férfitól.

River a szemébe nézett, és bólintott.

Jess egy pillanatra Fizzyre nézett – aki kétségkívül megérezte, hogy szokatlan vibrálások járják át kettejük körül a levegőt –, aztán követte a férfit az ajtóig, és amint kiléptek rajta, szembefordult vele.

– Öregem!

– Tudom, hogy nem hívtalak este, és elnézést – vágta rá azonnal River, és idegesen a hajába túrt –, de nagyon sok minden volt folyamatban.

– Megtennéd, hogy megosztod velem is e folyamatok lényegét?

– Mindent bevallott… vagyis vallottak: Brandon is benne volt.

Jess szédelegni kezdett.

– Mindketten? – Úgy érezte, muszáj leülnie.

– Tudták, hogy komolyan veszem majd. Hogy… – fújtatott egyet – hogy ilyen egyezéssel mindent megpróbálok majd.

– Édes istenem.

– Megváltoztatták Fuchsék számait. És nem tévedtek, amikor úgy gondolták, óriási hírverést okozunk vele. Még azt sem tudom, hogy most mi lesz, őszintén szólva.

– Mennyi a valódi érték?

River vállat vont.

– David soha nem végezte el teljesen tesztet. Nem akart nyomokat hagyni.

Jess döbbenten meredt a férfira. Még csak nem is vetették össze a kettejük adatait? Soha?

– Ez volt az első alkalom, vagy történt máskor is ilyen? Esetleg minden hamis?

River vadul megrázta a fejét.

– Körülbelül hat hónappal ezelőttig minden adatot láttam, csak aztán több lett a feladatom. – A szavak összetolultak River száján. Jess még sosem látta ilyennek: ennyire vadul lobogó tekintettel, ennyire energiától duzzadva. Bármi is segített megőrizni az önuralmát odabent a Twiggsben, itt kint, a járdán, lehullott róla az álarc. – Addig, amíg állandóan befektetői megbeszélésekre nem járkáltam. Dave és Brandon mindenesetre azt állította, hogy kizárólag a mi kettőnk adatait manipulálták. – Most már mindkét kezével a hajába túrt, úgy nézett le a járdára. – Ezt is igazolnom kell.

– Nem értem. Ha egyszerűen fogtak egy tetszőleges adatsort, amit meghamisíthattak, akkor miért pont rám esett a választásuk? Te káprázatos vagy, és jobban el tudod adni a DNSDuo ötletét, mint bárki más. Én egy harmincéves, lepukkant, egyedülálló anya vagyok. Miért nem egyszerűsítették a saját helyzetüket, és választottak egy PR-gurut, aki egyben szupermodell is?

– Dave találkozott veled, amikor bejöttetek Fizzyvel az irodába – felelte feszült hangon River. – Úgy gondolta, gyönyörű vagy, és jól fogsz mutatni a fotókon.

Jess visszagondolt a találkozásukra.

– De hiszen úgy néztem ki, mint egy ötödikes.

– David több mint tizenhárom éve ismer. Ő úgy fogalmazott, „tudja, mire gerjedek”.

Jess szemöldöke lassan megemelkedett.

River sietett megmagyarázni:

– Rád értette. És hogy őszinte legyek, nem tévedett. – Mosolyogni próbált, de legjobb indulattal is csak grimaszra telt tőle. – Akkor szilárdult meg benne az elhatározás, amikor még több dolgot is megtudott rólad. Egy statisztikus, egy helyi, aki gondozza a nagyszüleit. Juno létezése csak később derült ki, és…

– Erre azt mondtam, hogy nem akarom, hogy belevonják.

– Pontosan. – River szeme visszavándorolt a kávézó ajtajára, és hunyorgott a reggeli fényben. – Fizzynek már mondtad?

– Mit mondhatnék neki? Öt perccel ezelőttig még azt sem tudtam, mi folyik itt pontosan. Emellett… – Jess odalépett Riverhez. Bár a férfi szorosan karba fonta a két kezét, a nőnek sikerült az egyik kézfejét előcsalogatni és megfogni. – Bár ez a vállalat számára nagy szívás, számunkra nem az. – Megpróbálta magához vonni Rivert, de a férfi olyan merev volt, mint egy szobor. Ebben a mostani viselkedésben nyoma sem volt annak az oldott, közlékeny, figyelmes pasinak. – Hé! Nézz már rám. Mindegy, mennyi volna pontosan az eredményünk. Én ebben hosszú távon benne vagyok. A statisztika nem tudja megjósolni, mi fog történni, csak azt, hogy mi történhet.

River nem felelt, még csak Jessre sem nézett. Lehajtotta a fejét, és kihúzta a kezét Jesséből. Hallgatása súlyosan, fojtón ült Jess mellkasára.

– Igaz? – noszogatta a férfit.

River felnézett.

– Hát persze, igen. Csak szét vagyok csúszva ma reggel.

Jesst ez a legkevésbé sem nyugtatta meg.

– Mi lesz most velük?

– Az igazgatótanács összeül, és lesz néhány nagyon kellemetlen beszélgetésben részünk. Amit tettek, legjobb indulattal is etikátlan, de még az is lehet, hogy illegális. Valószínűleg eltávolítják őket a pozíciójukból, és az elmúlt hathavi adatot – körülbelül tizennégyezer mintát – újra le kell futtatni. – Sápadt volt, hiszen ez rettentő nagy feladatnak tűnt.

Jessnek hirtelen eszébe jutott egy kérdés, és már ki is szaladt a száján.

– Lefuttattad a mintáinkat?

– Nem – vágta rá üres hangon River. – Offline-ra állítottam a profilom.

Jess nem tudta eldönteni, hogy ez megkönnyebbülés vagy övön aluli ütés. Nem létezett soha rájuk vonatkozó eredmény, és most már nem is lesz. Nehéz volt elképzelni, hogy River ne akarná tudni, mennyi a pontos érték a barátnőjével.

Hacsak…

– Ó! – Jess a cipőjüket vizslatta. Riveré fényes volt, az övé kopottas. Alig egy méterre álltak egymástól, de mintha egy mérföldre lettek volna. – Gyanítom, tehát ez ennyi volt.

River nyugtalan energiája Jessbe is átáradt.

– Menj – mondta végül a férfinak. – Ezt nagyon nehéz megemészteni.

River kifújta a levegőt, és a nő arcába nézett.

– Az.

Rövid ideig kutatta Jess pillantását, aztán lehajolt, és adott egy gyors puszit az arcára. Visszaszaladt a kávézóba az americanójáért, de már nem állt meg az asztaluknál.

Huszonnégy

Másnap este a szupermarketben álldogálva Jess felnézett a bevásárlólistából. Juno még mindig a fél mérföld hosszú polcsorokon kirakott gabonapehely-választékot vizslatta.

– Bogárka, sikerül választani valamit végre? Még haza kell autóznunk, mindent kipakolni, fürödni és ágyba bújni. – Jess az órájára nézett, előre rémisztette, mennyi munka vár még rá, miután hazaérnek. Így, hogy hirtelen River-mentessé váltak az éjszakái, akár remekül utolérhette volna magát. De nem. Egyáltalán nem tudott koncentrálni, és ha épp nem az kötötte le, hogy szomorú legyen, és a távolba meredjen, akkor Junónak segített a házi feladatban, vagy, ahogy aznap is, elvitte Nanát és Nagyapát a gyógytornára.

Juno hunyorítva bámulta a színes dobozokat, és szemmel láthatóan erősen mérlegelte a döntést. Nem kis döntés előtt áll az a hétéves, akinek először mondják azt, hogy bármilyen gabonapelyhet választhat.

– Hmm – kocogtatta az állát. – A fahéjas jól néz ki, de a mellette lévő gyümölcsös. – A doboz után nyúlt. – Legyen ez.

– Ugye, tudod, hogy nem igazi gyümölcs van benne?

– Dehogynem. Nézd, rá van írva: természetes gyümölcsaromák – vetett ellen a mindig önbizalomteli Juno.

Jess megspórolta magának az erőfeszítést. A jó hangulat érdekében nem kezdett kiselőadásba a trükkös reklámokról, és a bevásárlókocsiba dobta a dobozt.

Megdöbbentően magas összeg elköltése után éppen a csomagtartóba pakolták a holmit, amikor Jess telefonja megcsörrent, és egy ismeretlen szám jelent meg rajta.

– Menj, szállj be, kicsim. Befejezem – mondta Jess Junónak, és mutatta neki, hogy telefonon hívják. – Halló! – szólt bele.

– Jessie!

A vonalat halk zene töltötte be, és Jess újra a számra nézett.

– Jessica vagyok. Kivel beszélek, kérem?

– Jessie! Az anyád vagyok.

– Anya? Alig hallak.

A háttérben zörejek és fojtott nevetés hallatszott, aztán Jamie visszatért a vonalba, valahonnan, ahol nagyobb volt a csönd, mint az imént. Bosszankodva nevetett, aztán mintha valaki máshoz beszélt volna, így szólt: – A szemetek nem halkítják le.

Jess betette az utolsó zacskót a csomagtartóba, és a kocsija oldalának dőlt.

– Kinek a telefonját használod? Nem volt ismerős a szám.

– Új telefont vettem. Nagyon sok kéretlen hívás jött. Állandóan.

Jess szíve elszorult. A bankok. Ez már Jamie harmadik telefonszáma volt. És most, hogy jobban hallotta az anyját, világos lett az is, milyen elmosódottan beszél.

– Anya, ittál?

Sakicsit, érkezett az egyetlen szóvá olvasztott válasz, ami azt jelentette, hogy innentől semmit sem szabad elhinni neki:

– Csak sört. És nem vagyok részeg.

Jess lehunyta a szemét, és hosszan belélegzett, hogy megacélozza magát, aztán lecsukta a csomagtartó tetejét. Ennyit arról, hogy tizennyolc hónapja tiszta vagyok.

– Figyelj, Jamie, Junóval vagyok, és tele a kocsi kajával. Most már megvan a számod, hamarosan visszahívlak, rendben?

– Ne, várj, bébi! El kell jönnöd értem.

Jess minden erejével igyekezett kirekeszteni a hangjából a bosszús élt.

– Elnézést, de ma este nem tudok. Muszáj hazavinnem Junót, és van estére egy rakás munkám. Aludd ki magad, és holnap beszélünk.

Elindult, hogy visszavigye a bevásárlókocsit.

– Jessie, azt hiszem, bajba kerültem.

Jess megtorpant.

– Miféle bajba?

– A zsarukkal – úgy hangzott, mintha a tenyerével elfedte volna a telefont. – Elmennék hozzád én magam, de egy kicsit ittam, és valószínűleg nem kéne.

Jess visszafordult a kocsija felé.

– Anya, nem jöhetsz el hozzám, ha a rendőrség keres! Komolyan beszélsz?

– Ennyit tudsz csak mondani? Hát egy icikét-picikét sem vagy büszke az anyukádra?

Jess álla leesett, és néhány másodpercig tényleg el sem tudta képzelni, mit mondjon.

– Büszke? Mert berúgtál? Vagy mert bajba keverted magad?

– Mert nem ültem kocsiba! – csattant fel Jamie. – Tudod, mit, mindegy is. Húsz perc, és kocsiba pattanok.

– Anya, várj! – Jess lecsukott szemmel ötig számolt. Alkonyodott. Nana és Nagyapa a tengerészeti időkből való ismerősök társaságában vacsoráztak, Fizzy nyakán volt egy határidő, és Jess amúgy sem futhatott hozzá mindennel. River… River pedig szemlátomást kikerült a képből. Egyedül kellett megoldania.

– Ne vezess – kötötte Jamie lelkére. – Csak küldd el a címet, és megyek.

Jamie egy barátja, Ann vistai címét adta meg, ami kocsival alig félórára volt. Jess már találkozott párszor Ann-nel, és tudta, hogy Jamie jóravalóbb barátai közül való – annyira legalábbis felelősségteljes volt, hogy saját otthont tartott fenn. A hosszú, széles úton itt-ott autók parkoltak – az anyjáét ugyan nem látta, de ez nem jelentett semmit –, és a nyitott ablakokon klasszikus rock áradt ki.

– Ez kinek a háza? – kémlelte Juno a kocsiablakon keresztül a kétszintes, narancssárga stukkós házat. Az orrát fintorgatta. – Olyan szag van, mint abban a képregényboltban, ahol egyszer jártunk.

Fű. Igaza volt Junónak, határozottan marihuánaszag terjengett a ház közelében. De Jesst ez aggasztotta legkevésbé.

– Jamie nagymama barátnője lakik itt. – Jess kisegítette a kislányt az ülésből, majd kézen fogta. – Kérlek, ne ereszd el a kezemet, és ne beszélgess senkivel. – Tettek pár lépést az úton, de Jess hirtelen megtorpant. Ki tudja, mi várja őket odabent. – És ne nézz nagyon körül, ha lehet, oké?

Juno bólintott, és kis izzadt tenyerével erősebben kapaszkodott Jess kezébe. A nagyon csúf részleteket igyekezett elrejteni a lánya elől, de Juno épp eleget tudott már Jamie nagymamáról ahhoz, hogy ne kérdezzen túl sokat.

A bejárati ajtó félig nyitva volt, és Def Leppard hangja áradt ki rajta a verandára. Juno bizalmatlan homlokráncolással nézett fel az anyjára. Jess megacélozta magát, és beléptek a házba.

– Hahó!

Jamie azonnal feltűnt, kezében mixerpohárral, benne borostyánszín itallal, amit a lányát megpillantva letett egy rendetlen asztalkára. Mezítláb volt, térdig érő nyári ruhában; Jess szorosabban fogta Juno kezét, ahogy nyugtalanul körbenézett a helyiségben. Egy kanapén egy férfi hevert kiütve, a konyhaajtón keresztül egy nőt láttak, aki idegesen járt fel és alá, telefonnal a fülén. Csak a jóisten tudhatta, odafent mi történik.

– Szedd össze a cuccod, anya. Ideje menni.

Jamie ekkor vette észre Junót. Az arca felragyogott, és kitárta két karját.

– Hát itt az én kisbabám! – A hangja túl harsány, a mosolya túl széles volt. – Gyere, öleld meg a nagyidat.

Juno hátrált egy lépést, karjával átölelte Jess derekát, és igyekezett teljesen láthatatlanná válni. A visszautasítás láttán Jamie kihúzta magát, és a lánya felé fordult.

– Nem gondoltam, hogy ilyen hamar ideérsz.

Nem tűnt nagyon részegnek, de az arca sápadt volt, és vékony izzadságréteg fedte. Ingadozott álltában. Aztán, mintha olvasott volna a lánya gondolataiban, kényszeredetten megdörzsölte a szeme alját, ahol elfolyt a szemfestéke, és mindkét reszkető kezével beletúrt a hajába.

– Késő van – mondta Jess határozottan. – Holnap iskola. Ebben a házban valószínűleg mindenki részeg vagy be van tépve, beleértve téged is.

– Miért feltételezed mindig a legrosszabbat rólam?

Jessnek nem volt kedve vitázni. Felkapta Junót, és elindultak a kijárat felé.

– A kocsiban leszek. Ha nem vagy ott három perc múlva, elmegyek nélküled.

Három perccel később Jamie előbukkant, még mindig mezítláb. Bemászott az utasülésre. Amikor áthaladt a fényszóró előtt, nagyon szembetűnő volt, mennyire lefogyott. Mindig is karcsú testalkata volt, de amikor szert használt, piszkafasoványra fogyott.

– Hol a cipőd? – Jess hátramenetbe kapcsolt, és kiaraszolt a bekötőútról. Nem mintha fontos lett volna, úgyse mennek vissza érte. Ezerszer inkább odaadná a sajátját.

Jamie lenézett mocskos lábára.

– Ó… hát, nem is tudom.

Rettentő nehéz volt a vezetésre koncentrálnia. Jess olyan dühös volt, és olyan csalódott, hogy a száját sem merte kinyitni, nehogy rosszat szóljon. A visszapillantó tükörben látta, hogy Juno a Susi és Tekergőtnézi Jess iPhone-ján, fülébe dugott fülhallgatóval. Kis szerencsével aludni fog, mire kiérnek az országútra.

Feszült csendben szelték a kilométereket Jamie lakása felé, ami a tengertől távolabb volt – az az újabb címe, ahová alig néhány hónapja költözött.

– Nem kellett volna eljönnöd – jegyezte meg végül Jamie, aki azzal próbált javítani az összképen, hogy ültében szálegyenesen kihúzta magát, és erősen igyekezett artikulálni. Jess nagyon ritkán volt dühös az anyjára. Jamie gyakran elfelejtette az ünnepeket, szinte teljesen lemaradt a középiskolai bizonyítványosztásáról, megszámlálhatatlanul sokszor hazudott Jessnek a józanságával kapcsolatban, de ő mindig elengedte ezeket. Jamie az anyja volt, úgy érezte, nincs más választása.

De ebben a pillanatban rettentően elcsigázott volt.

– Te kértél meg rá.

– Hívhattam volna Ubert is reggel.

– Azt mondtad, bajban vagy.

– Tényleg?

Jess hosszan kifújta a levegőt, hátha ez segít megnyugodnia. Kár lett volna belemennie a vitába.

– Azt mondtad, tizennyolc hónapja tiszta vagy. Akkor miért ittál Ann-nél?

– Egyetlen sört ittam. – Kurtán felnevetett, és kinézett az oldalsó ablakon. – Na, persze, a te szemedben ez mindent tönkretesz. Nagyon könnyen ítélkezel.

– Nem ítélkezem. Csak idegesít, hogy a csomagtartómban van százötven dollárnyi kaja, köztük mélyfagyasztott dolgok, amelyek mostanra valószínűleg tönkrementek. És az is, hogy hanyatt-homlok odarohantam, mert megkértél, és ahelyett, hogy a lányomat lefektettem volna, valami drogos buliba kellett elhurcolnom, majd ezek után még csak nem is vagy őszinte. Mi történt? Hogy a fenébe keveredtél akkora bajba, hogy még a rendőrség is képbe került?

– Egy ostoba félreértés volt.

– Kivel?

– A Ragyogó Bőrrel – felelte Jamie. – Rendeltem pár cuccot, amit el akartam adni. De most a tulaj azzal fenyeget, hogy feljelent, ha nem fizetek. Nevetséges. Hogyan fizethetném ki a termékeket, ha egyszer még nem adtam el őket?

– Termékek?

– Krémek, arcszérumok, vitaminok. Ilyesmi.

– Tehát megvettél hitelre dolgokat, és a profitból akarod visszafizetni, jól értem?

– Igen.

– Anya, biztosan minden le van írva a szerződésben, amit aláírtatok.

Jamie a fejét rázta.

– Amikor elmentem a felvételi beszélgetésre, azt mondták, nagyon jó értékesítői képességeim vannak, ezért rögtön a Kék szintre kerültem. És hidd el, ez nem kis dolog, Trish is értette, hogy egy részét raktárkészletnek veszem. – Felszegte az állát. – De nagyon sokan meg akarják venni, még többen érdeklődnek, csak várják, hogy fizetést kapjanak.

Jess nem kapott levegőt. Mintha tudta volna, mi következik, csak nem akarta hallani.

– Egy-két számlával kicsit megcsúsztam, és az először befolyó pénzekből azokat fizettem ki. Azt terveztem, hogy visszafizetem, csak egyszerűen eddig még nem volt rá alkalmam, és Trish olyan szemét módon kezdett viselkedni velem. Azt mondja, feljelent, hogy elloptam a készletet. – Az anyja ingerülten pislogott. – Hát el tudod ezt hinni?

– Tehát megrendeltél különféle termékeket, néhányat eladtál, és ahelyett, hogy a megrendelt termékeket fizetted volna ki, felhasználtad a lejárt csekkekre a pénzt?

Jamie bólintott, és újra kibámult az oldalsó ablakon.

– Nem arról van szó, hogy ne volnék rátermett. Ha Trish annyira megbízott bennem, hogy rögtön Kék szintre kerültem, akkor most miért nem képes elhinni, hogy el tudok majd adni mindent, amit megrendeltem?

Jess szorosabban fogta a kormányt.

– Mennyi? – Jamie nem felelt, és Jess bőre alá jéghideg rémület kúszott. – Anya, mennyivel tartozol?

– Nem tudom. Kábé tízezerrel.

Jess leesett állal, rémülettől tágra nyílt szemmel bámult rá, alig tudta a kocsit az úton tartani.

– Tízezer dollár?!

Jamie az égre emelte a tekintetét, úgy motyogta:

– Na, tessék, témánál vagyunk.

– Tízezer dollárnyi arckrémet megrendeltél? Nagykereskedőként?

Jess egyszerűen képtelen volt felfogni. Aztán hirtelen belévágott a felismerés. Trish valószínűleg nem az egyetlen ember volt, akinek az anyja pénzzel tartozott.

– Eddig kétszer helyeztek feltételesen szabadlábra! – Jess keze most már reszketett a kormánykeréken. – És Kaliforniában a hármas szabály uralkodik. Érted, mit jelent ez? Ha ez a nő feljelent, mehetsz a börtönbe huszonöt évre!

– Úgysem fajulnak odáig a dolgok – legyintett Jamie. – Csak Trisht kell kifizetnem.

– De anya, hogyan? Mik a terveid?

Jamie orrlyukai kitágultak, az állkapcsa megfeszült.

– Abból, amit összeszedek a megmaradt termékek eladásából.

– De komolyan azt hiszed, hogy el tudsz adni tízezer dollárnyi arcápoló szert a barátaidnak? – Jess az anyjára nézett, aztán vissza az útra. Jamie barátainak se volt pénze.

– Á, ez komolyan nem lesz gond, mindenki imádja ezeket a cuccokat. De lehet, hogy szükségem lesz egy kis kölcsönre, hogy ez a banya végre kimásszon a seggemből, és nyugtom legyen…

Jess ismét eltépte a tekintetét az útról, és most már kiabált:

– Honnan a jó francból veszed, hogy nekem van ennyi pénzem, amit csak úgy előkaphatok?

Jamie alattomos arckifejezéssel tanulmányozta egy darabig. Aztán hosszú csend után így szólt:

– Úgy gondoltam, hogy az új fiúdtól biztos tudsz kérni.

Mintha mellen bokszolta volna.

– Micsoda?

– Láttam a Todayben. – És Jamie képes volt megbántott arcot vágni. – A fickó, aki belefogott egy vállalkozásba, ami várhatóan nagy durranás lesz.

– Még csak abban sem vagyok biztos, hogy mi ketten… – Jess alig tudta kipréselni a szavakat a torkán.

– Nem is akartad elmondani nekem. Mert valószínűleg azt feltételezted, csak a pénz miatt foglak keresni.

Jess az előttük elterülő aszfaltra meredt, meg a kilométertáblára, aztán egy sebességkorlátozásra.

– Hát ez nem mindig így működik?

– Dehogyis! Jézusom, Jessica, nekem nem kell alamizsna. Egy hónapon belül visszakapod. Csak azért van rá szükségem, mert ez a rohadt kis Trish sarokba szorított! Vajon ő még sosem késett egyszer sem a számlafizetéssel? Vagy te?

Jess hátralesett a hátsó ülésre. Juno, hála istennek, mélyen aludt. Visszafordult az út felé. Könnyek öntötték el a szemét, de visszapislogta. Hiszen volt annyi pénze. Fogszabályzóra, biztosításra, meg végszükség esetére félretett összeg gyanánt tartogatta, de volt annyija.

Miért nem tudsz egyszerűen az anyám lenni?

– Persze semmi baj, ha nem – szólt Jamie. – Valamit majd úgyis kitalálok. Vagy börtönbe megyek, persze, de bárhogyan is, úgysem a te gondod.

Felnézett a visszapillantó tükörbe. Juno ajka finoman elnyílt, a feje ide-oda ringatózott az út egyenetlenségei miatt. Jess nem akarta ezt tovább csinálni.

– Odaadom a pénzt.

Jamie hirtelen mozdulattal fordult a lánya felé.

– Igen? Az első befolyt összegből megadom majd. Én mondom neked, Jessie, mielőtt ez történt, Trish azt mondta, még sosem látott ilyen tehetséges értékesítőt.

Jess megállt az első üres parkolóhelyen a társasház előtt, amihez képest a saját otthona valóságos palotának hatott.

– Nem kell visszafizetned – felelte határozott hangon. – Neked adom. De utána, azt akarom, hogy soha többé ne hívj fel, és ne is keress.

– De mi… miért…?

– Átutalom, és azzal vége. Soha többé nem akarlak látni.

A kocsi üresben járt. Hosszúra nyúlt köztük a feszült csönd. Jessnek nem jutott eszébe semmi más, amit mondhatna. Vajon Jamie tényleg kifizeti az adósságait, vagy csak fogja a pénzt, és elveri?

Igazság szerint tökmindegy volt. Jess végzett.

Jamie az unokájára nézett, és hirtelen tökéletesen józannak hatott a tekintete. Aztán eltökélt arccal visszafordult Jess felé.

– Megvan még a bankszámlaszámom?

Jesst az érzelmek furcsa elegye futotta el: forrón és fájdalmasan keveredett benne a szomorúság és a megkönnyebbülés. Még a végtagjaiban is érezte.

– Igen, megvan.

Az anyja biccentett, aztán lassan előrefordult.

– Jól van. – Megfogta a kocsiajtó kilincsét. – Oké.

Kinyitotta, kiszállt, és alakja beleolvadt a sötétségbe.

Huszonöt

A Föld, meglepő módon, nem szűnt meg forogni, miután Jess szakított az anyjával.

Reggel felkeltek Junóval, könnyed, kellemes ritmusban készülődtek. Juno mintha megérezte volna, hogy gyengédnek kell lennie az anyjával, így nem kellett neki könyörögni, hogy öltözzön végre, vagy tegye a mosogatóba az edényeket, sem arra kérlelni, hogy mosson fogat.

Iskolába menet végig az anyja kezét szorongatta.

– Arra gondoltam, hogy elmehetnénk vacsorázni ma valahová – vetette fel Jess –, csak mi ketten. Egy különleges helyre.

Juno lelkesen bólintott, felnyújtózkodva adott egy puszit az anyjának, és elszaladt, hogy csatlakozzon a barátaihoz.

Jess egészen addig őt figyelte, míg az összes gyerek el nem tűnt az osztályteremben. Miután átutalta a pénzt, emlékeztette magát, hogy még most is sokkal jobban áll anyagilag, mint akkor, amikor elkezdődött ez az őrület. Új ügyfelei vannak, új kilátások. Mindent újra tud építeni.

Ezerszer jobb a helyzete annál, mint amilyen lehetne, jól tudta. Ráadásul volt egy fantasztikus kislánya.

Hat nappal később Fizzy panaszosan nyüszítette látványos headsetjébe:

– Ez a felállás így egyáltalán nem ugyanaz!

Jess belenézett a Zoomon barátnője rosszalló arcába.

– Hát, akkor is ez a legtöbb, amit adhatok. Mondtam, hogy többé nem akarok odamenni.

– Tudom… de Daniel sem hiányzik?

– És a jó kávé meg a megbízható wifi… – egészítette ki Jess. – De, hát persze hogy hiányoznak.

És ami még hiányzott:

A barátja.

A jókedve.

A tízezer dollár, ami pár napja még a folyószámláján volt.

Annak esélye, hogy az anyja valaha megváltozik.

Fizzy ismét felnyögött, majd eltűnt a képernyőről egy időre, mert – Jess legalábbis ezt feltételezte – átment a konyhába, hogy készítsen magának egy közepesen finom kávét.

A barátnője három tényezőre emlékeztette újra és újra, amióta nem jártak a Twiggsbe:

1.Utálja a csepegtetős kávéfőzővel készült kávét, de még ahhoz is lusta, hogy a Nespresso gépet használja.

2.Rossz a wifije.

3.Végképp megszűnik benne minden késztetés, hogy randizgasson, ha még bámészkodni sem jár emberek közé.

Ám annak dacára, hogy Jess kávéja is sokkal kevésbé volt finom, mint a twiggsbeli tejeskávé, és az étkezőasztalnál nagyon nehezére esett a munkára koncentrálni, képtelen lett volna rávenni magát, hogy a Twiggsben úgy tegyen, mintha nem szembesülne milliónyi fájdalmas emlékkel, amelyek szemlátomást eltávolíthatatlanul beitták magukat minden ottani felületbe és kiszögellésbe. Az volt a hely, ahol megismerte Rivert, ahol az első értesítést kapta a DNSDuo-eredményről, ahol utoljára találkoztak, és – legfőképp – ahol semmi szín alatt nem akarta kockáztatni, hogy hétköznapokon 8.24-kor belefusson a férfiba.

Bár a teljes igazsághoz az is hozzátartozott, hogy az talán még ennél is nehezebb lett volna számára, ha kiderül, hogy River sem jár oda többé. Hogy a férfi a közös történetük minden egyes részletét örökre kitörölte.

És nem mintha a barátnője őszintén noszogatta volna Jesst, hogy igenis ott a helyük, mert Rob is mindörökre otthagyta gusztustalan, csaló vibrálását az asztaluk körül, mielőtt Fizzy leöntötte jeges vízzel. A Twiggst beszennyezték a múlt szellemei abból az időből, amikor még a régi, önfeledt önmaguk voltak. Azok, akik alig két hónapja még oly vidáman nézegették Americano helyes hátsóját, pletykálkodtak, és még a szívük is egészben volt. Jess azokat a nőket is hiányolta.

De azért otthonról dolgozni sem volt annyira rossz. Pénzt spórolhatott vele, sőt talán néhány kilócskát is leadhatott így, hogy nem jutott minden napra áfonyás muffin. Akár nyitva is hagyhatta az ajtaját, és maradhatott pólóban, nadrág nélkül, hiszen meleg volt odakint, és mennyivel könnyebb kevesebb ruhában. Húsz másodperc alatt ott teremhetett Nana mellett (nadrágban), ha szükség volt rá.

Jess és Fizzy úgy tettek, mintha egymás mellett ülnének a kávézóban. Megpróbáltak ténylegesen egy légtérben dolgozni valamelyiküknél, de fél óra múlva a kanapén kötöttek ki a Netflix előtt. A Zoom sokkal inkább működőképes volt, ha szorított a határidő.

Jess telefonja pityent az asztalon, és éppen akkor nézett rá, amikor Fizzy visszatért a képernyő elé. A Wells Fargótól jött értesítés.

A barátnője igazított a képernyőn.

– Mit jelent ez az arc?

– Hm. Lehet, hogy az anyám bankja fogadta be a… – Jess elharapta a mondatot, és közelebb hajolt. Megborzongott. – Ó, dehogy! Ez az arc az arra adott reakciómat jelenti, amikor tízezer dollár érkezika számlámra.

– Valami adó-visszatérítés? – értetlenkedett Fizzy.

Vajon Jamie nem fogadta el a pénzt valamiért? Jess kinyitotta az applikációt, és azonnal elszorult a szíve.

– Ó! A Kromantika utalt.

Fizzy elcsöndesedett a túloldalon.

– Hurrá! – De aztán szöget ütött a fejébe valami. – Vagy… nem kellemetlen az időzítés?

Jess elsötétedő arccal nézett rá.

– Nem tarthatom meg.

– A frászt nem! – ellenkezett Fizzy. – Te betartottad az egyezséget.

Jess tudta, hogy a barátnőjének igaza van, de nem volt biztos benne, hogy ez számított. Legalábbis számára nem.

– Kíváncsi lennék, River tudja-e, hogy a vállalat még mindig fizet nekem.

– Lehet, hogy az az apró részlet elsikkadt a botrány hevében – motyogta Fizzy, a kávéját fujkálva.

– Kissé kínos üzenetváltás volna, nem? – elmélkedett Jess félig komolyan. – „Tudom én, hogy köddé váltál, fogom az adást, de úgy gondoltam, küldök még egy utolsó köszönömöt, amiért továbbra is fizetsz azért, hogy a barátnőd voltam egy ideig. Klassz dolog, ha az ember kizárólag csak szomorú, és nem pedig egyszerre szomorú és még csóró is.”

Mit mondhat erre egy jó barát? Mit mondhat egyik szomorú nő a másik szomorú nőnek?

– Annyira sajnálom, szívem.

Jess majdnem kiesett a székből, összerezzenve, amikor hirtelen harsány kopogás zaja érkezett az ajtó felől. Fülsértő volt a csendben, és egy mély, sok füstöt nyelt valakihez tartozó emberi hang követte:

– Helló, Jess!

– Ajaj! – sziszegte Jess. – Itt a futár a kimenő postámért, és rajtam nincs nadrág.

Fizzy máris a jegyzetfüzetéért nyúlt, és félhangosan motyogva lejegyezte:

– Futár csávó… csaj… nadrág nélkül…

Jess lerángatta a pólóját, ami leért combközépig, felemelte a borítékot az asztalról, és az ajtóhoz csoszogott.

Pat volt az állandó postás lassan egy évtizede. A mindig barátságos, vidám szemű, a folytonos napozástól cserzett arcú férfi, aki most már jócskán az ötvenes évei közepén járt, azonnal elfordította a tekintetét, látva, Jess miként próbál az ajtó rejtekében maradni alsó végtagjaival. Jess a futár kezébe nyomta a borítékot, amelyben Kenneth Marshallnak küldte az aláírt szerződéseket.

– Elnézést, Pat – suttogta. – Tegyünk úgy, mintha ez nem történt volna meg, jó?

– Oké! – Azzal Pat sarkon fordult, és eltűnt a kapun keresztül.

– Azon gondolkodtam, hogy talán az írás jobban fog menni így, hogy nem járunk a Twiggsbe – jegyezte meg Fizzy, amikor Jess visszaült a helyére. – Lehet, hogy hosszú hetek óta végre van egy jó ötletem. Hátha most majd képes leszek olyasvalamit írni, amiben a szexjelenet nem megy át agresszív, bosszúszomjas büntető jelenetbe.

– Kérlek, ne írj szerelmes regényt velem és futár Pattel a főszerepben.

– Tudtál róla, amúgy, hogy a pénisz eltörhet? – Fizzy rövid hallgatás után hozzátette: – De ha jót akarsz magadnak, ne guglizz rá.

– Fizzy, esküszöm…

A második kopogásra, ha lehet, Jess még jobban megrezzent, mint az elsőre. Vajon elfelejtettem felcímkézni a csomagot?

– Várj, Pat, muszáj felvennem egy nadrágot! – kiabálta ki az ajtón legyőzötten.

Mély, feszült hang válaszolt kintről, és végigrezonált Jess egész gerincén.

– Ki az a Pat?

Jess szeme tágra nyílt, és a képernyő felé fordulva eltátott szájjal nézett a barátnőjére.

– Mi az? – suttogta Fizz, és úgy fordult, mintha onnan, ahol ül, keresztülláthatna az ajtón. Aztán olyan közel hajolt a kamerához, hogy a szája és az orra körvonala elhomályosodott. – Ki jött?

– River! – suttogta-visította Jess.

Fizzy hátradőlt, és elhessegette Jesst, közben odasúgta:

– Menj már!

– De mit mondjak neki? – sziszegte Jess.

– Intézd úgy, hogy ő beszéljen! – Beleárnyékbokszolt a székébe, és a mondat végét már elfelejtette suttogni: – Mássz rá! Teperd le! Mondd meg neki, hogy én parancsoltam!

River megköszörülte a torkát, és tompa „Helló, Fizzy!”-t mormolt az ajtó előtt.

– Ó, hát remek. – Jess felállt, az ajtóhoz baktatott, és kinyitotta.

River az arcába nézett, aztán egy pillanatra lejjebb ereszkedett a tekintete, majd visszarebbent. A nyaka pirosabb lett. Tehát. Nadrág. És míg álltak egymással szemben, River szemmel látható hősies erőfeszítéssel fogta vissza magát, hogy ne ejtse újra a szemét Jess vállvonala alá.

Vagy… talán annyira nem is volt hősies. Talán egyáltalán nem is volt nehéz. Lehet, hogy Rivernek olyan könnyen ment az érzelmek és az érdeklődés kikapcsolása, mintha csak a kísérlet végén a lámpakapcsoló volna az.

Kilencven fölött: bekapcs.

Kilencven alatt: kikapcs.

– Helló! – Nos, még ha a férfi tényleg szabadon tudta volna kapcsolgatni az érzelmeit, ez Jessre egészen biztos nem volt igaz. A River iránt érzett szerelem téglává égett a mellkasában: ha nem lett volna igazán szerelmes belé, ugyan, miért sírta volna magát álomba azóta is minden éjjel? Miért River válla jutott először eszébe, miután örökre elköszönt az anyjától, hogy odahajtaná a fejét, és megnyugodna a férfi ölelésében?

De most, hogy a maga hús-vér valóságában láthatta – Jess azonnal megállapította, hogy közben fodrásznál járt, és hogy még mindig, így, karikás szemmel is ő a legszexibb férfi, akivel valaha találkozott, mint ahogy az is világos volt, hogy ha ilyen közel áll hozzá, a vágyakozás mintha hirtelen szűkre húzódó szíjként fogná körbe a torkától a hasáig –, a nő szomorúsága elillant, és dühnek adta át a helyet. Nem is düh volt, hanem őrjöngés. Nyolc nap. Nyolcnapnyi néma csend valakitől, aki azt mondta neki, hogy sehol nem tudta otthon érezni magát, amíg meg nem ismerkedett vele. Aki úgy csókolta, mintha lélegezni sem tudna nélküle. Aki váratlanul kibökte, „Szeretlek”, és meg sem próbálta visszaszívni. És aztán eltűnt.

– Mi a francot keresel itt?

River állkapcsa megfeszült, és lehunyta a szemét.

– Nem akarsz… nadrágot venni?

Jess rábámult, a döbbenet elvette a szavát. Ez az első szava hozzá? Eredj, öltözz fel? Őszintén szólva, így, hogy újra szembesült ezzel a pökhendi seggfej Riverrel, lényegesen könnyebb volt lejjebb csavarnia a szerelem lángját, és feljebb az utálatét.

– Nem. – Jess várta, hogy a férfi ismét a szemébe nézzen, aztán csípőre tette a kezét, mit sem törődve azzal, hogy a póló feljebb csúszik. – Mit keresel itt?

River reszketegen kifújta a levegőt, oldalra pislogott, aztán vissza Jessre.

– Nem bánod, ha bejövök?

Jess első ösztönös reakciója az lett volna, hogy de igen. Nagyon is, mert az, ha a férfi ebben a térben tartózkodott, arra emlékeztette, hogy valamikor River a saját terének is kezdte tekinteni ezt a helyet. Kidobta a dezodort, amit a fürdőszobában hagyott, a zoknit, ami a szennyeskosárban lapult, a hűtőben tartott zabtejet. De Jess tudta, hogy ezt a beszélgetést akkor sem úszhatják meg. Hivatalosan is szakítaniuk kell.

Jess oldalra lépett, beengedte, de aztán elsétált a szoba felé, és odakiáltott neki:

– Maradj ott!

Visszatérve már volt rajta nadrág, de a hangulata még jobban elsötétedett. Amikor elhaladt Juno szobája előtt, mintha a sebére öntöttek volna citromlevet. River nem csak az ő életéből tűnt el; a gyerekéből is. A kislánya életéből, aki korábban senkit sem veszített el, most pedig egy héten belül ketten is eltűntek. Vajon övön aluli ütés lenne odavetni a férfinak, hogy Juno nem kevesebbszer, mint négyszer érdeklődött utána? De Jess úgy döntött, Junót innentől kezdve valóban nem vonja be a kapcsolatukba, egy hajszálnyit sem.

A férfi a kanapé szélén kuporgott, két kezét a combja közt szorongatva. Felnézett a nőre, és mintha egy nagyon kicsit ellazult volna a válla.

– Miért jöttél, River?

– Azt reméltem, beszélgethetünk. – Úgy mondta, mintha ennek nyilvánvalónak kellene lennie. Mi ez, valami hülye vicc?

Jess álla leesett.

– Szerinted én mit akartam múlt héten, amikor hívogattalak? Meg üzengettem? Egyszer sem reagáltál.

A férfi hosszan és lassan kifújta a levegőt.

– Nem álltam rá készen.

– Ah? – nyögte a nő csendes döbbenettel. – Én meg majd beleőrültem, ahogy azon járt az agyam, hogy szétmentünk-e, vagy sem. Rettentően fájt a szívem, River. Vajon most arra számítasz, hogy jobban fogom érezni magamat, ha azt hallom, nem hívtál, mert még nem álltál készen egy viszonylag egyszerű beszélgetésre?

– Jess, ne csináld már. Te magad is mondtad, hogy sok ezt egyszerre megemészteni. Nyakig voltam az adatokban. És amikor nem hívtál újra… nem… nem tudtam eldönteni, hogy nem teret akarsz-e magadnak.

– Ne engem tegyél már meg a főgonosznak! – szegezte a férfira a mutatóujját Jess. – Én megértem, hogy ez téged nagyon mellbe vágott…

A férfi szeme villant. Közbevágott:

– Tényleg?

– Hát persze. Engem is!

– Az nem ugyanaz! – vágott vissza éllel a hangjában River.

– Lehet, hogy nem teljesen, de akkor sem volt jogod hozzá, hogy csak úgy szarj a fejemre, ahogy csináltad.

– Micsoda? – A férfi szeme tágra nyílt. – Szó sincs ilyesmiről.

– Hadd meséljek akkor valamit a való világról: ha valaki nyolc napra eltűnik, mint szürke szamár a ködben, az nemigen történik azért, mert egy nagyszerű gesztust készül minél aprólékosabban kidolgozni, hogy boldoggá tegye a másikat vele. – Jess karba tett kézzel nekidőlt a falnak. – És ezt te is nagyon jól tudod, River. Értem én, hogy viszonylag könnyen el lehet hagyni engem, de azt hittem, ennél jobb ember vagy.

A férfi olyan arccal nézett rá, mintha gyomorszájon vágta volna.

– Téged nem lehet „könnyen elhagyni”. Mindez nem arról szól, hogy én mit érzek irántad. Rohadtul lekötött a munka, aggódtam, mi lesz, ha napvilágra kerül a csalás, és az egész vállalat odalesz.

Jess elfordította a tekintetét, és összeszorított állkapoccsal igyekezett visszatartani a sírást. Vajon igazságtalanul viselkedett? River egész addigi világa darabokra hullott, és ő csak azokra a repeszekre gondolt, amelyek őt érték.

– Ezt megértem, de ettől még nem kevésbé érvényesek az én érzéseim sem. – Minden erejét megfeszítette, hogy ne remegjen a hangja. – Rettenetes hetem volt. Szükségem lett volna rád. Még akkor is, ha te közben azon mentél keresztül, amin. Szükségem volt rád. Ilyet az ember nem csinál a másikkal, érted? Csak úgy eltűnni. Emlékezz majd erre a következő nőnél. Ha olyasmiket mondtál neki, hogy „szereted”, akkor többel tartozol neki, mint amennyit most nekem adtál ez alatt a hét alatt.

A férfi hosszú ideig zavart tekintettel nézett rá, aztán előrehajolt, és az arcát a tenyerébe temette.

– Tudom, hogy ez nem változtat semmin – mondta csendesen –, de össze voltam törve. – Hosszú másodperceken át meg se moccant. – Teljesen megalázottnak éreztem magamat, Jess. Igen, tudom, hogy ezek csak adatok, de ennél könyörtelenebb dolgot ki sem találhattak volna. Olyan emberek, akiket majdnem másfél évtizede ismerek, kihasználták és a saját előnyükre akarták fordítani, hogy mélyen hiszek a technológiánkban. Személyesen is manipuláltak, és a projektet is, aminek a felnőttéletem nagy részét szenteltem – mert tudták, ha ilyen eredményt kapok, mindent megteszek, ami erőmből telik, azért, hogy utánajárjak minden személyes vonatkozásnak. – Piroslott a szeme, amikor Jess arcába nézett. – Tudósként megvezettek, és mint embert, sárba tiportak. Úgy éreztem, az egész világ… – köhintett – rajtam röhög.

– Én nem röhögtem rajtad – emlékeztette Jess. – Mi ketten már sokkal többek voltunk, mint egyetlen szám egy papírra írva. És ha megkerestél volna, lett volna valaki, aki teljes mellszélességgel harcol a te térfeleden, készen rá, hogy bárkivel szembeszálljon, aki téged bánt. Aki készen áll rá, hogy érted harcoljon.

– De még csak azt sem tudtam, hogy a saját fejemben hogyan rakjam össze a dolgokat. Én… én… – Küszködve keresgélte a szavakat, ültében felnézett Jessre. Az arcából eltökélt őszinteség sütött. – Napokon át nem hagytam el az irodámat. Végigböngésztem minden Arany, vagy annál magasabb szintű, egyezést mutató adatlapot. Sanjeevvel minden egyes vizsgálatot újra lefuttattunk, mert tudnunk kellett, a vállalat nem megy-e tönkre ebben.

– Akkor is felhívhattál volna.

River szóra nyitotta a száját, hogy védekezzen, de aztán kifújta a levegőt, felnézett a mennyezetre, mielőtt Jess szemébe nézett volna.

– Igen, megtehettem volna. Meg kellett volna tennem. Bocsáss meg, Jess. Egyszerűen csak úgy elszáguld felettem az idő ilyenkor. Csak tusolni és átöltözni mentem haza.

A nő tekintete önkéntelenül a férfi hajára vándorolt, amit frissen vágatott le. River rögtön értette, és megcsóválta a fejét.

– Most vágattam le, idefelé jövet.

– Hogy csinos légy szakítás közben?

River hirtelen mozdulattal felállt a kanapéról.

– Szerinted erről van szó?

Jess tüdejéből éles hanggal tört ki a levegő.

– Tessék?

– Mi most szakítunk? – kérdezte feszült hangon River.

– Mi más jöhetne még szóba? – Úgy tett, mintha ellenőrizné a karóráját. – Mármint talán egy kicsit késő van már a szokásos szexidőponthoz képest, meg kemény hetünk volt, de végül is, miért ne, a régi szép idők…

– Jess – állította meg River reszelős hangon –, hagyd ezt.

A nő átvágott a szobán, és odaállt szorosan a férfi elé.

– Te hagyd abba, River. Miért jöttél egyáltalán? Megértem, hogy szükséged volt egy kis térre. De szerelmes lettem beléd. És Juno is. – Rivert mintha gyomron vágták volna. De Jess folytatta: – Tudod te, mit jelent ez? – Az ujjait a férfi mellkasának nyomta, és elszörnyedt, mert érezte, hogyan forrósodik fel a nyaka, pusztán attól, hogy a férfihoz ér. – Megnyitottam előtted az életemet. Hatalmat adtam a kezedbe ahhoz, hogy kizsigerelj, ha eltűnsz, és te ezt nagyon jól tudtad, mégis megtetted. Megértem, hogy te is küszködtél. De elég lett volna egy szó – egy üzenet –, és vártam volna.

River két kézzel megdörzsölte az arcát.

– Bárcsak másképp kezeltem volna ezt. Elbasztam.

– El.

– Sajnálom. – A férfi csüggedten lehajtotta a fejét. – Nem tudtam eldönteni, hogyan érzel majd, amikor már nem vagy köteles velem lenni.

Jess rettentően megdöbbent a szavain.

– River, én sosem éreztem úgy, hogy köteles lennék veled lenni. Szó sem volt ilyesmiről, amilyen közel kerültünk egymáshoz a végére.

River felmordult.

– Ne hívd a végének!

– Nem értem, mit képzelsz, mi történik itt most? Nem tűnhetsz csak úgy el a föld színéről egy hétre, aztán jöhetsz azzal, hogy összezavarodtál!

– Emlékszel, mit mondtál nekem, amikor legutóbb találkoztunk? – River közelebb húzódott. – „A statisztika nem tudja megjósolni, mi fog történni, csak azt, hogy mi történhet.” És igazad volt. A Gyémánt egyezés olyan ritka, hogy két, véletlenszerűen kiválasztott ember tízezerszer nagyobb eséllyel találja meg a lelki társát egy Alapegyezésben, mint hogy az forduljon elő velük, hogy kilencvennél magasabb értéket érjenek el valakivel.

– Ezt én is megmondhattam volna neked – felelte Jess halkan, és tétován a férfira mosolygott. – És fogadjunk, hogy nem is a megfelelő elemzést végezted el hozzá!

River szárazon nevetett.

– Szerintem a saját szememmel kellett látnom.

Jess önkéntelenül is bosszús pillantást vetett felé.

River arcán lassan mosoly terült szét. De a jeges csöndben lassan leolvadt onnan.

– Tényleg szakítani akarsz?

Jess nem tudta, mit mondjon erre. Nem számított rá, hogy lesz választási lehetősége. Azt hitte, hogy ez lejátszott meccs.

– Nem akartam, de…

– Egy igent vagy egy nemet kell válaszolnod. – River gyengéden a nő keze után nyúlt. – És az én válaszom nem. Szeretlek. Szeretem Junót. Szükségem volt egy kis időre, hogy helyretegyem a gondolataimat, de miután megtettem, veled akartam megbeszélni először.

– Körülbelül egy héttel ezelőtt hívott az anyám – szólalt meg Jess. – Részeg volt, egy buliban volt egy barátjánál Vistában. El kellett mennem érte, és elhozni onnan, úgy, hogy másnap iskola volt, be kellett mennem a hétéves kislányommal egy házba, ami tele volt részeg és betépett emberekkel, majd adnom az anyámnak tízezer dollárt, hogy ne tartóztassák le, amiért eltulajdonított ekkora értékű árut.

River elsápadt.

– Mi?

– Megmondtam neki, hogy odaadom a pénzt, de soha többé nem léphet velem kapcsolatba, sem Junóval. És amikor hazaértem, elgondolkodtam az egészen, veled akartam volna beszélni először minderről. De nem volt ilyen választási lehetőségem.

River mellett szólt, hogy nem rándult meg az arca, és nem feszült meg védekezőn az álla sem. Csak nyelt egyet, bólintott, és elfogadta.

– Itt kellett volna lennem. Sajnálom, hogy nem voltam.

– És honnan tudhatnám, hogy legközelebb itt leszel-e? – folytatta Jess. – Tudom, hogy ez az eset, ami történt, rettenetes lehetett neked. Nagyon jól el tudom képzelni, milyen az, amikor fel sem nézel, csak pánikszerűen végzed a munkát. De tényleg nagyon szerettem volna én lenni az az ember, akihez ebben a bajban fordulsz. Te magad mondtad nekem egyszer: rossz dolgok mindig történnek. Ez az élet. Így hát meg kell kérdeznem: aggódnom kell amiatt, hogy mi lesz, ha megint történik valami óriási dolog a munkahelyeden? Vajon megint magadba zuhansz majd, és nyolc napra eltűnsz?

– Nem. Ezen dolgozni fogok. Ígérem.

Jess felnézett a férfira. Sötét szemére, dús szempillájára, telt ajkára. A csoda szép, sima nyakára, amiről annyit fantáziált: megnyalni az ádámcsutkáját, és óvatosan végigharapdálni ezt a hidat, hogy azon keresztül eljuthasson a világ legtökéletesebb vonalú kulcscsontjáig. És a koponyáját, amelyben zseniális agy rejtőzött. Eszébe jutott az is, hogy ha River Peña hajlandó kikukkantani a laborból egy lélegzetvételnyi időre, akkor olyan érzelmi mélységekről tesz tanúbizonyságot, mint ha egy teljes életet végigélt volna. Statisztikáról is beszélgethetnek, miközben annak a kisfiúnak a szíve is ott dobog a mellkasában, aki régen az Abuelájával nézte a szerelmes sorozatokat. Szeret engem, szereti a lányomat.

– Én sem akarok szakítani – mondta végül.

A férfi lehajtotta a fejét, és lassan kifújta a levegőt.

– Istenem… Esküszöm, nem tudtam, hová vezet mindez. – Két kezét megtámasztotta Jess tarkóján, aztán óvatosan magához vonta, és átölelte. – Basszus… ez a sztori az anyáddal… Én… persze tudom, hogy ez egy nagyobb beszélgetést igényel.

– Később. – Jess hátrébb húzódott, és megtámaszkodott a férfi mellkasán. – A cég tönkremegy?

River megrázta a fejét.

– Végül kiderült, hogy csak a mi eredményünket hamisították. Minden mást eredményt megismételtünk, a standard hibaszázalékkal.

Jess remegő hangon mondta ki a következő kérdést.

– Kiderítetted a mi kettőnkre vonatkozó valós eredményt is?

– Igen. – River benyúlt a zakója belső zsebébe, és kivett belőle egy leragasztott borítékot. – Ezt neked hoztam.

Jessen riadalom és izgalom elegye söpört végig.

– Te tudod, mennyi?

River vállat vont, mosolygott.

– Ez igen vagy nem?

– Igen, tudom – bólintott a férfi. – Senki másban nem bíztam eléggé, de közben féltem is, hogy eszébe jut valakinek, akár puszta kíváncsiságból.

Jess az alsó ajkát beharapva őrlődött. Meg kellene néznie? Vagy nem? Aztán feszült hangon közölte:

– Nem érdekel, mennyi. Sose érdekelt.

River nevetett.

– Akkor ne nézd meg.

– Téged érdekel, mennyi az érték?

River lassan csóválta a fejét.

– Nem.

– Neked könnyű, mert te már láttad! – Rövid szünet után megkérdezte: – Ez tehát azt jelenti, nagyon alacsony?

River újra megrázta a fejét.

– Nem.

– Vagy épp extrém magas? Netán… történetesen helyes volt a kilencvennyolc? – River hallgatott kicsit, aztán az alsó ajkát beharapva, harmadjára is megrázta a fejét. Jess csalódottan fújtatott. – És most, ezt tudván, jobban érzed magad?

– Jess – felelte gyengéd hangon River –, csak ki kell bontanod hozzá a borítékot.

A nő szorosan lehunyta a szemét.

– Nem akarom. Értelek, te miért akartad látni az adatokat, de rossz arra gondolnom, hogy azért kellett látnod, hogy engem válassz.

River hirtelen, nyugtató mozdulattal a nő dereka köré fonta a karját.

– Nem így volt. Hadd mondjam el még egyszer: nem számít. Azért szeretlek, mert szeretlek, akár kéne, akár nem.

Jess az arcára felnézve elemezte magában a hallottakat.

– Jól van, innentől azt fogom gondolni, hogy Alapegyezés van köztünk.

A férfi elégedetten bólintott, és visszatette a zsebébe a borítékot.

– Jól hangzik.

– Mert ez az igazság?

River rávigyorgott.

– Nem. – Jess erre felmordult.

A férfi ellágyult arckifejezéssel tanulmányozta a nő arcát, száját, majd visszatért a szeméhez.

– Akarod, hogy elmondjam, vagy nem?

– Nem. Tudod, mit mondanak a statisztikusok: minden modell hibás, de némelyik hasznos. – River nevetett. – Nem akarom tudni az értéket, River.

– Nem fogom többet felajánlani. – Azzal közelebb húzódott, és a másik karjával is körbefogta Jess derekát. – Megtehetem ezt most már… szerinted?

Jess bólintott, és a szempillái alól nézett fel a férfira. Nagyon jó volt ilyen közel lenni hozzá. Ha lehunyta a szemét, még érzékelhetőbbé vált, hogyan dörömböl végig a vágy az erein, mintha drog ömlene el bennük. Óráik voltak még, míg indulnia kellett Junóért.

Jess végigsimította a férfi mellkasát, majd a keze végighaladt a nyakán, és a hüvelykujjával súrolta a száját.

– El sem hiszem, hogy itt vagy.

– Hiányoztál.

– Én végig itt voltam. – Jess óvatosan megcsípte a férfi állát.

– Rettentő nyomulós vagyok, nem? – River a nő szájára hajolt. – Szeretlek.

Jess torkát elszorították az érzelmek. Két karjával átölelte a férfi nyakát.

– Én is szeretlek.

– Ezennel tudatom – hallottak egy hangot az iPad felől –, hogy én is itt voltam végig. És ha azt hiszitek, hogy nem jegyeztem le minden szót, hát jó nagy hülyék vagytok!

River önelégült vigyorral az iPadhez lépkedett, és bontotta a Zoom-kapcsolatot. Aztán visszanézett Jessre, és a mosolyába azonnal jókora adag sóvárgás vegyült.

– Gyanítom, nem én voltam az egyetlen, aki elfelejtette, hogy ő is velünk van.

Jess halk „Sajnálom”-ja egyszerűen elillant, amikor River odalépett hozzá vágytól elsötétült tekintettel; szinte érezte, ahogy az adrenalin szétárad a vérében. A férfi derékon ragadta, és a nyakára hajolt.

– Hogy csináljuk, hogy mindig közönséget kapunk?

– Nem tudom, tényleg. De annak örülök, hogy e pillanatban már csak ketten vagyunk. – Jess lehunyta a szemét, és az apró csókokra koncentrált, amelyek végighaladtak a bőrén, a kulcscsontjától, fel az álláig.

River a nő két combját a derekára igazította, és elindult a súllyal a folyosón a szoba felé.

– Ez így jó?

– Ha arra gondolsz, hogy nincs a házban éles hallású gyerek sem, miközben pontot teszünk az ügy végére, és teljesen kibékülünk, akkor a válaszom igen. Nagyon jó.

Miközben a szoba felé haladtak, a csókjuk fokozatosan szinte fájdalmasan intenzívvé vált. Jess most minden addiginál erősebben érezte, mennyire hiányzott ő maga is a férfinak. River letette az ágyra, és már fölé is hajolt, éhesen, miközben gyengéden elsimított néhány kósza tincset az arcából.

– Sohasem beszéltünk még erről – és akkoriban nem is tűnt lényegesnek –, de nem nagyon volt kapcsolatom senkivel, amióta megalapítottuk a céget.

Jess háta a párnába süppedt. Meglepetten bámult fel River arcába.

– Komolyan?

River bólintott.

– Csak a munkának éltem – magyarázta. – Egyszerűen nem köteleződtem el érzelmileg senki iránt, amíg veled nem találkoztam. Ezért, bár ez nem mentség, most már tudom, hogy mire kell figyelnem, ha megint előáll valami munkahelyi krízis. – Töprengett egy kis ideig. – Amikor megint előáll. Olyan könnyen visszasüppedtem abba a rutinba, és minden másról megfeledkeztem. Ma reggelig az volt az érzésem, csak egy-két nap telt el közben.

Jessnek beletelt kis idejébe, mire felfogta a szavakat.

– Miért nem ezt mondtad abban a pillanatban, ahogy beléptél az ajtón?

– Megbocsátást akartam tőled, mielőtt védekezni kezdek.

Jess felnyúlva átkarolta a férfi nyakát, és magához húzta. Lassú csókba merültek, River belélegezte a nő megkönnyebbült leheletét, aztán kinyílt az ajka, hogy újra jobban megízlelhesse.

Ez a csábítás visszarepítette az időben Jesst, milyen volt szeretkezni a férfival. Milyen hihetetlen, ősi tehetséggel tudott egyensúlyozni a követelőzés és az odaadás között. Az ujjai mohón bekúsztak a férfi ruhái alá, és sorra lehámozták őket. A bőrén akarta érezni a férfi testét, a sima és meleg felületek finom súrlódását. Nem telt sok időbe, meztelenül feküdtek az ágyon az ablakon beáradó délutáni napfényben. River az éjjeliszekrény-fiókba nyúlt, aztán Jess előtt térdelve tépte fel a fogával a csomagolást.

Jess közben végigsimította a saját hasát, és az alsó ajkába harapott.

– Imádom nézni, amikor ezt csinálod.

River levigyorgott a két kezére.

– Igen? – Felemelkedett, megtámaszkodott a tenyerével Jess feje mellett, aztán lehajolt a szájára. – Én jobban szeretem azt nézni, amikor te csinálod.

Az arcán továbbra is ott ragyogott a játékos és csábító mosoly – és Jessen végigvisszhangzott a már ismerős, villamossággal telt lüktetés, akár egy második szívverés. River kitartóan, végig mindkettejükre koncentrálva mozgott, először szinte ingerkedve. Figyelte Jess arcát, amelyen rendíthetetlenül ott maradt a gyönyör. Miután Jesst végképp elragadta az élvezet, a férfi hosszan, hitetlenkedve kifújta a levegőt, vetett egy pillantást a mennyezetre, és maga is átélte a gyönyört.

Utána hosszan elhevert Jess testén, és miközben óvón átölelte a két karjával, arca a nyakához préselődött. Amikor elcsitult a lélegzetvételük, River gyorsan lehúzta az óvszert, és visszatért pontosan ugyanabba a pozícióba. Jessnek még sosem volt része hasonlóban: valaki, aki szőröstül-bőröstül, minden kétséget kizáróan, kérdés nélkül átadta magát neki. A férfi derekát ölelve, lábát lustán átvetve a combján, szavak nélkül visszaúszott a szerelembe.

Ami azt jelentette, hogy ugyanebben a pózban ébredtek fel jóval később, merev tagokkal, izzadtan. River legördült Jessről, a hátára heveredett, és masszírozni kezdte megfeszült nyakizmait. Mellette Jess fájdalmas nyikkanással megkísérelte kinyújtani a lábát.

– Nem akarok paranoiásnak tűnni, de esküszöm, valaki biztosan belénk lőtt egy altatószerbe mártott nyilat a folyosón idefelé. Gyakorlatilag elájultunk.

River nevetett.

– Nem aludtam ilyen jót napközben, mióta óvodás voltam. – A hasára gördült, és álmos szemmel nézett Jessre. – Szerintem a testünk úgy döntött, ideje egy kis időre kikapcsolni az agyunkat, hogy csöndben maradjon.

– Azt hiszem, igazad van. – Jess adott neki egy csókot. Képtelen volt levenni a szemét Riverről. Arra gondolt, hogy már korábban is biztonságban érezte magát, de ez az iménti szeretkezés valamit megszilárdított köztük. Az ujja hegyével végigrajzolta a férfi állának vonalát, a száját, aztán eszébe jutott valami. – Kérdezhetek valamit a cégről, vagy inkább elidőznél még egy kicsit a buborékban?

– Úgy tervezem, hogy ebben a buborékban élek veled ezentúl, ezért kérdezhetsz, amit akarsz. Nem tudod kipukkantani.

Jess vigyorgott, de aztán lefagyott az arcáról a mosoly.

– Mi fog történni az igazgatótanáccsal?

– Brandon és David távoztak. Aznap mondattuk le őket, amikor utoljára találkoztunk a Twiggsben. Tiffanyt is.

Jess álla leesett.

– Ő is tudott róla?

– Azt hiszem, bizonyos szempontból muszáj volt bevonni. – River megdörgölte a szemét. – Az eredeti csapatból csak Lisa, Sanjeev és én maradtunk. – Elhúzta a kezét, lenézett Jessre, és most látszott csak rajta igazán, mennyire kimerült az elmúlt napokban. – Az ideiglenes bizottságba érkezett egy genetikus a San Diegó-i Egyetemről, és a Genentech egy vegyészét is felkértük. Én lettem a vezérigazgató. Sanjeev lesz a kutatási vezető. Új marketingesünk lesz, Amalia, aki remélhetőleg jövő héten munkába tud állni.

– Valamiféle hivatalos bejelentést is terveztek?

– Igen, holnap. Már csak azt várjuk, hogy Amalia visszajelezzen, megfelelőnek találja-e a juttatási csomagot, és ha igen, ki is kerül a honlapra.

Jess a fejét rázta.

– Én nem erre, hanem az eredményre gondoltam.

– Az eredményre? – River tanácstalan arccal ráncolta a szemöldökét.

– Csak… – Jess elharapta a szót. Nem akart érzéketlen vagy tapintatlan lenni. – Arra értem, hogy volt a Trib cikke, a Today show, és a People is megjelenik pénteken…

River tekintete oda-vissza járt Jess két szeme közt.

– A részvénykibocsátás előtti audit anyagaiban benne lesz, de hivatalos bejelentést nem teszünk.

– És ez… – Jess utálta a helyzetet, hogy ki kell mondania valamit, amivel megbánthatja a férfit. – Ez így legális? Mármint…

– Jess.

– …csak mert az a hír befolyásolta a megítéléseteket, és…

River közelebb hajolt, megcsókolta, aztán elhúzódott.

– A Kromantika nem tesz hivatalos bejelentést ezzel kapcsolatban.

Jess mellkasában léggömbbé fújódott a nyugtalanság, úgy érezte magát tőle, mint egy sekély, sziklás folyómederbe került hajó. Vajon a szakmája megszállottja szól belőle?

– Hát, jó.

River tanulmányozta egy darabig Jess arcát, aztán beharapta a száját, és elmosolyodott.

– Hagyd ezt!

– Mit? – pislogott fel rá Jess.

– Tudom, mit gondolsz. Hogy etikátlanul járok el, vagy kiskapukat használok ki. De nem. Bízz bennem, jó?

– Bízom, csak…

River csókkal hallgattatta el, ezúttal hosszabb és érzékibb volt, miközben a tenyerével dédelgette Jess állát, aztán a felsőtestével is fölé kerekedett.

– Figyelj, nem tudom, hogyan tudnám ezt a kérdést ennél ékesebben megválaszolni, így hát addig csókollak, míg abba nem hagyod a kérdezősködést.

– Csak azért mondtam, mert szeretlek, és nem akarom, hogy te vagy a vállalat…

– Jess.

Újabb csók. Hangos, határozott cuppanás a száján.

– Azt mondtad, hogy nem akarod tudni az eredményt. – River sokatmondóan nézett Jessre. – Így hát ezt is el kell engedned.

Jess döbbenten figyelte, hogyan áll fel a férfi az ágyról, vigyorog vissza rá a válla fölött, majd sétál el a fürdőszoba irányába. Hallotta a vízcsobogást, majd egészen odáig vakon bámulta az ajtónyílást, míg River vissza nem ért. Nem adnak ki nyilatkozatot. És River nem tűnt úgy, mint aki szerint szükséges lenne. Jelentheti ez azt…?

Jess szíve valamiképpen madárrá változott odabent.

River visszatért, aztán az ágy lába mellől felemelte az alsónadrágját, és magára öltötte. Jessnek millió kérdés nyüzsgött a fejében, de egyiket sem tehette fel.

Vagy talán még egyet. A homlokát ráncolva figyelte, River hogyan húzza fel a nadrágját.

– Mész ma dolgozni?

A férfi bekapcsolta az övét, és mielőtt az ingéért nyúlt volna, lehajolt, és adott egy újabb csókot Jess szájára.

– Nem, ma nem. – Felegyenesedett, hallgatott egy kicsit, aztán hozzátette: – De szerinted nem volna baj, ha ma én hoznám el Junót az iskolából?

Jess felpattant, mint a rugó. A telefonjáért nyúlt. Basszus. Két percük maradt a hétperces sétára.

– Mármint – magyarázta River – én mennék érte.

– Tudom. Csak adj… – és Jess már keresgélte is a ruháit.

– Jess, kérlek. – River a vállára tette két kezét, és visszanyomta az ágyra. – Én szeretnék elmenni érte. Hadd segítsek ebben. – Aztán végigtúrta a fürtjeit, és nagy levegőt vett. – Már ha szerinted is oké. Ma szeretnék mindent rendbe hozni mindkét lánnyal, akik fontosak nekem.

Huszonhat

Két hónap múlva

A kiállítótérben nyüzsgő szülők és az alkotásaikról izgatottan fecsegő gyerekek közt állva, Fizzy egy apró műanyag tárgyat csúsztatott Jess kezébe, majd még az ujjait is ráhajtogatta.

– Meglepetés!

Jess az USB-meghajtóra nézett, és megtorpant egy pillanatra a folyosón.

– Ez az, amire gondolok?

– Ha arra gondolsz, hogy az új Felicity Chen-regény, az Alappárosítás, amelyben egy szexi tudós meg egy szexi szingli anya közt szövődik szerelem a DNS-elemzésre alapuló randiapplikáció segítségével, akkor a válaszom: igen!

River jelent meg Jess háta mögött, és átkukkantott a válla fölött.

– Ebben is ugyanannyi a mocskos erotika, mint a többiben?

Fizzy büszkén bólogatott.

– Talán még több is.

River tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Nem is tudom, ezt bizarrnak… – tűnődött – vagy büszkeségre okot adónak véljem!

Átölelte Jess derekát, és kivette a kezéből az USB-t.

– Ma este neki is állok.

Jess kérdő pillantására hozzátette:

– Tekintsük egyfajta kutatómunkának.

Jess nevetett. A nagy tenyér a keze köré simult, és végigvezette az asztalok és kiállítási tárgyak alkotta labirintuson. River pontosan ismerte az úti célt, mert délután egy óta a helyszínen segített összeállítani a kiállítási darabot. Junóval egy hónapja töretlen lelkesedéssel építették a hullámvasutat. Igazságtalanság lenne azt állítani, hogy a végén a férfi inkább magáénak érezte a feladatot, mint a kislány – végtére is, a projekt eredeti kiagyalóját is nemegyszer ott lehetett találni az épülő darab mellett, amikor már aludni kellett volna, ahogy tüzetesen szemügyre vette a jégkrémpálcikákat egymáshoz rögzítő ragasztási pontokat –, de River kétségkívül megjósolható lelkesedéssel dolgozott. Mintás ragasztószalagok helyett valami szilárdabb (nagyobb és gyorsabb) megoldást kerestek, és négy különféle prototípust építettek a kocsikból, mire végképp eldöntötték, hogy a kerekeket Németországból hozatják. A folyosón lévő ruhásszekrényben még háromdoboznyi rejtőzött a szabványos HO modellméretű sínalkatrészekből, és Jessnek gőze sem volt, mi lesz a sorsuk.

Végül az építmény több mint egy méter hosszú és több mint fél méter magas lett. Aprólékos munka volt az elkészítése, és Jess, miután több estén át figyelte Junót és Rivert, amint elképesztően jól mulatnak, úgy döntött, rá itt nincs szükség, és helyette inkább olvasott vagy sorozatokat nézve elnyújtózott az ágyán. Amikor három estével ezelőtt elkészült a projekt, River mindkettejüket meghívta egy fagyizással egybekötött ünneplésre.

Ezek után Jess biztosra vette, és nem is tévedett, hogy még a másnap esedékes részvénybevezetés sem tarthatja távol Rivert a kiállításról. De aznap, később vállalati vacsorát rendeztek a Kromantikánál, ezért arra számított, hogy a férfi éjfél után fog hazaérni, majd másnap reggel talán még azelőtt elindul az irodába, hogy Jess felébredne. A részvények indulási ára lényegesen magasabb volt, mint ami akár legmerészebb álmaikban szerepelt, és mindenki tűkön ült, hogy kiderüljön, a bevezetés után nem esik-e az értéke. Ha stagnál vagy emelkedik, az eredeti alapítók – David, Brandon és Tiffany kivételével, akik komoly szerződésszegést követtek el – több tízmilliót kaszálhatnak.

– Mikor kell indulnod? – kérdezte Jess.

River szórakozottan megrántotta a vállát, és Jess már nem is tudott értelmezhető választ kihúzni belőle, mert odaértek Juno standjához. A férfi és a kislány mindketten ragyogtak a büszkeségtől, és Jessnek úgy kellett visszafognia magát, meg ne kérdezze, valójában melyikük második osztályos projektmunkáját látja. De hogyan is lett volna szíve efféle csipkelődéshez? Amikor a szülők, tanárok és diákok köréjük gyűltek, hogy meghallgassák Juno kiselőadását – River kötelességtudóan csendben hallgatta, de a közelben maradt, és büszkén kihúzta magát közben –, Jess úgy érezte, mintha óriási homokzsákként gördülne le a szívéről az elmúlt hónapok minden feszültsége. A végzetet is választhatja az ember, gondolta. Azt, hogy hisz-e, vagy sem, sebezhető marad-e, vagy sem, mindent belead-e, vagy nem. Jess szemét könny futotta el, és Fizzy felé fordulva úgy tett, mintha csak egy szempilla szúrná. A barátnője volt olyan rendes, hogy a kezébe nyomott egy zsebkendőt és egy kistükröt, ezzel segített megőrizni méltóságteljességét.

– Nem csoda, tényleg elég jó pasid van – súgta oda Jessnek. Minden feszültség és irigység nélkül szemlélte a kapcsolatukat; és miután felépült a Rob-ügyből, ráébredt, hogy felkészülten fogadja az Igazit. Frissítette a DNSDuo-profilját és a kritériumait, és azóta magabiztosan várja, hogy a Titánium vagy annál is magasabb szintű lelki társ megérkezzen az életébe.

Miután a bírák végeztek a projektmunkák szemrevételezésével és az eredmények áttekintésével, a diákok és a szülők a nagyteremben gyűltek össze az eredményhirdetésre.

Ez már ismerős helyszín volt: hosszú sorokban álló összecsukható székek és izgatott susmorgás. A kisebb gyerekek fel s alá szaladgáltak a széksorok között, miközben a szülők beszélgetésbe elegyedtek. Nem voltak még olyan távoliak azok az idők, amikor egy hasonló estén Jess bánatosan és magányba burkolózva ült volna itt, majd utóbb napokat töltene el vele, hogy megmagyarázza magának, miért jobb egyedül. Ám ma ott érezte magát egy sziklaszilárd hátteret nyújtó család szívében. Az ő tökéletes kis falujuk egy egész sort betöltött: a sor végén Nana és Nagyapa, a nagyanyja kismotorjával a sor mellett; Fizzy Jess balján, jobbján pedig River és Juno. Sehol egy puffer zóna, sehol egy üres szék.

– Nem azt akarom mondani, hogy a többi munka ne lenne szép – súgta River feléjük hajolva. – Mármint némelyik persze rémes volt, némelyik meg klassz, de teljesen objektíve tekintve is messze Junóé a legjobb.

– Teljesen objektíve, mi? – Jess elfojtott egy nevetést. Riverben mélyen gyökerezett a versengő hajlam; mindenesetre határozottan nem tudott ellenállni a másodikos tudományos-művészet versenyek csábításának. – Akár nyertek, akár vesztetek, én büszke leszek. – Felhúzta River csuklóján az inget, vetett egy pillantást az órájára. Már fél hét volt. – Nem kell még menned?

A férfi követte a pillantását. Jess biztosra vette, hogy pár hónappal azelőtt felugrott volna, ha látja, mennyi az idő. De most csak kifújta a levegőt, számolgatott magában, majd így szólt:

– Mindjárt kiosztják a díjakat. Majd utána elindulok.

– Hogy érzed magad, ha a holnapra gondolsz?

Az igazság pillanata.

– Ideges vagyok – vallotta be a férfi –, de leginkább megkönnyebbültem, hogy végre itt van, és túl leszünk rajta.

Jess megfogta a férfi kezét, és megemelte, aztán sorra megpuszilta a kézbütykeit. Mintha David árulása valami feszültséget is feloldott volna benne: akkor a dolgok rettenetesre fordultak, de aztán kiderült, hogy mégis jó a vége. Sőt még jobb, mint volt. Az új vezetőség nagyon lelkesnek bizonyult, és jó kapcsolatot ápoltak egymással. River személyesen végezte el az ellenőrzéseket több száz mintán. A Kromantika körül nagyon sok volt a médiafelhajtás mostanában, és Jess tudatában volt, hogy sok szülő nem azért tudja, kik ők Riverrel, mert a gyerekeik egy iskolába járnak.

Bár River égre-földre megesküdött, hogy nem számít neki, Jess tudta, hogy a köztük lévő valódi, igazolt Gyémánt-egyezés végre a férfit is meggyőzte róla, hogy réges-régen, a kezdetekkor valami igazán autentikusat fedezett fel, valami olyasmit, amivel valóban szebbé teheti az emberek életét, és jobbá a világot.

Juno az előttük lévő sorban ülő osztálytársával beszélgetett, és éppen szenvedélyesen érvelt amellett, hogy a gabonasikló mennyivel több erénnyel rendelkezik a kaliforniai királysiklónál. Jess az agyába véste, hogy Rivernek szigorúan meghagyja, ne merészeljen engedni kígyóügyben semmilyen nyaggatásnak.

– Juno nagyon kíváncsi és kreatív gyerek – jegyezte meg River, miután követte Jess tekintetét. – Muszáj lesz akkora házat vennünk, hogy biztosan jusson hely a munkáinak…

Hirtelen elharapta a mondatot, és a tekintetük találkozott, mert mindketten egyszerre döbbentek rá, mit is vonnak maguk után az elhangzottak. Muszáj lesz akkora házat vennünk. Egy pár voltak – hát persze –, de a jövőről még nem esett szó köztük.

River az emelvényre nézett, és közben Jess zavartalanul figyelhette, hogyan vörösödik el.

– Erről később akartam beszélgetni – köszörülte meg a torkát –, de az egyik tanár azt hitte, Juno apja vagyok. Juno megmagyarázta a helyzetet, de egy pillanatig habozott előtte. El is gondolkodtam, hogy talán nem voltam elég világos, amikor elmondtam neki, mi a célom.

Jess szíve dübörögni kezdett, és a tenyere is nyirkos lett. Gyorsan ellenőrizte a balján ülőket, és látta, hogy Fizzy és Nagyapa belemerülnek valami kecskés videóba az Instagramon, és harsányan nevetnek.

– Holnap lesz a részvénybevezetés – emlékeztette a férfit. – Ez a beszélgetés várhat.

– De miért? – nézett River Jess szemébe, és szélesen vigyorgott hozzá. – Talán durvának vagy stresszesnek ígérkezik?

Jess ferdén mosolygott.

– Jól van. Értem. Tehát mit akarsz?

– Téged. – A férfi hagyta, hogy leülepedjen ez az egyetlen szó. Őt akarja. Akarja őt. Whiskyszínű szeméből ugyanaz a tűz sütött, mint éjszaka, amikor csókkal ébresztette, felkapcsolta a halvány fényű éjszakai lámpát, mielőtt magára húzta volna.

Egyszerű őszinteséggel folytatta:

– És Junót. Meg talán egy kutyát. – Elnézett Jess válla fölött. – Fizzy bolondságait és Nana főztjét. Hosszú hétvégi horgászatokat Ronnal. Tudom, hogy még korai dönteni, de ha készen állsz a következő lépésre, bármi is legyen az, akkor én benne vagyok.

– Azt akarod javasolni, hogy költözzünk össze?

River nevetett.

– Hát persze. Az én lakásom tágasabb, de nincs benne élet, és tudom, mennyire szerettek ott lenni. De kereshetnénk olyat is, ahol mindenki elfér. Óriási konyhával, földszinti hálószobával a nagyszüleidnek, vagy a hátsó kertben egy házzal.

Jess nem tudta, mit mondjon erre. Már így is olyan sokat kapott, szinte túl mohónak érezte magát, ha még többet akar. Együtt felkelni reggelente, és belemerülni a közhelyes, hétköznapi tevékenységek csendes bensőségességébe: amilyen a közös bevásárlás, a közös költségvetés… a napi feladatokon való osztozás. Elképzelte, ahogy egymás mellett tesznek-vesznek esténként – beteszik az utolsó poharat a mosogatógépbe, együtt nyögnek fel, meglátva, hogy Juno már megint a kanapén hajigálta le a zokniját. Elképzelte, milyen volna, ha nem kellene minden este elköszönniük a küszöbön.

Kérd ezt mindet! Mindent! Mit veszíthetsz?

– Nyáron – emelte feljebb az állát Jess, mintha kihívná Rivert, próbáljon ellenkezni. – Júniusban vagy júliusban. Ha komolyan gondolod, keressük meg a tökéleteset!

River szája sarkán mosoly játszott.

– Tényleg?

Jess nem tudott ellenállni az örömének. Odahajolt, hogy megcsókolja.

– Tényleg.

De félbeszakította a beszélgetésüket Mrs. Klein érkezése, aki kiállt a terem elejére. River elhúzódott Jesstől, megpaskolta Juno vállát. Egymásra néztek, aztán Mrs. Kleinre, és Jessnek el kellett fednie a száját, fel ne nevessen. Mindig sokat tréfálkoztak azon, hogy Juno félig Fizzy gyereke, de e pillanatban el kellett ismernie, hogy újabb versenytárs jelentkezett, nem kevés eséllyel. Mert Juno és River szeme egyszerre kerekedett el, és egyszerre húzták ki magukat.

Jess már csak egyetlen dolgot kívánt.

A terem tapsviharban tört ki, River megölelte Junót. Jess a biztonság kedvéért elmormolt még pár kisebb kívánságot. De ha esetleg mégsem minden úgy megy másnap a Kromantikánál, mint ahogy most szeretné, az a vállalat már így is létrehozott valami nagyszerűt.

Juno lehunyta szemét örömében, és átölelte River vállát.

– Sikerült, River Nicolas!

Hát, igen, gondolta Jess, kettejüket nézve. Tényleg sikerült.

Köszönetnyilvánítás

Természetesen nem volt szándékos, hogy egy olyan időszakban írtunk az adatok hatalmáról, amikor a tudósok szavát szemlátomást folyamatosan semmibe veszik, de íme, mi megtettük. Bár az ötlet már azelőtt kipattant a fejünkből, hogy a pandémia teljesen elborította volna a világot, és a megírása közben ki-ki a saját otthonában töltötte a kötelező karantén időszakát, ez a könyv mindörökké külön, szent helyet foglal majd el a szívünkben, amiért elterelte a figyelmünket, és vidámságot csempészett a napjainkba ezekben a sötét időkben. E könyv megírása minden percben menedéket jelentett és jutalmazó hatással bírt, és pontosan ezért (milliónyi más mellett) érezzük úgy, hogy hihetetlenül kiváltságosak vagyunk, amiért ezzel foglalkozhatunk.

Nagyon hálásak vagyunk azért is, hogy számos nagyszerű emberrel nem csupán együtt dolgoztunk az elmúlt évben, hanem valódi bajtársak lettünk velük, véd- és dacszövetséget alkottunk. Váltásban tartottuk egymásban a lelket, ami a legjobb forgatókönyv, ami az emberrel történhet egy ilyen rettenetes évben. 2020 előtt a szeretetünk a csontunk mélyéig hatolt, de a hűség és elkötelezettség ma már a DNS-szintig elér: Holly Root és Kristin Dwyer, örökké a bajtársaitok vagyunk. Azontúl, amit e könyv megszületéséért tettetek, az is felbecsülhetetlen értékű, amit értünk tettetek, barátként és kollégaként, amiért mindkettőtöket imádunk. Kate Dresser, a rátermettséged és barátságos lényed tartotta életben a munkakedvünket és a lelkesedésünket, még akkor is, amikor a világ (néha szó szerint) lángokban állt. Köszönjük, hogy mindig jelen voltál – mind érzelmileg, mind szakmailag, fogékonyan, lelkesen és megnyugtatóan. Mi vagyunk a legszerencsésebb írók. Jen Bergstrom, köszönjük, hogy mindig hittél bennünk, és különösen azt, hogy ebben a regényben is hittél. A döntésed gondolatára, hogy keménykötésben adjátok ki, minden alkalommal büszke láng gyúl a lelkünkben. A karrierünk minden lépését a te társaságodban tettük meg, és ez rengeteget jelent nekünk. Rachel Brenner, te még a legiszonyatosabb napokban is fényt tudsz gyújtani. Köszönjük, hogy annyit nyüzsögtél és dolgoztál, de emellett – és ezt a szívünkre tett kézzel, a legmélyebb őszinteséggel mondhatjuk – azt is köszönjük, hogy mindig, mindig képes voltál valami szóviccet elsütni.

Köszönetünk a teljes Gallery csapatnak: Molly Gregorynak, Aimée Bellnek, Jen Longnak, Abby Zidle-nak, Anne Jaconette-nek, Anabel Jimeneznek, Sally Marvinnak, Lisa Litwaknak és John Vairónak. Ezenkívül köszönünk mindent a Gallery értékesítési és külföldi jogokkal foglalkozó csapatának: mindannyiótokat csodálunk.

Azt a környéket, amelyen a regény nagy része játszódik, valódi helyszínről mintáztuk! Számomra (Lauren) nagyon sokat jelent, imádott nagynéném és nagybátyám, Sharon és Clayton Haven ingatlana, akik nyugdíjba mentek, eladták kismillió lépcsővel átszelt házukat, és valóra váltották az álmukat, egy olyan társasházat, amelyben felnőtt gyerekeik, az unokatestvéreim élnek a családjukkal. Éltünk egy kis költői szabadsággal a helyszínt illetően, hogy jobban megfeleljen Jessnek és Junónak, de a lakókörnyezetük leírása nagyon sok szempontból valós helyszínen alapul, amiről további részleteket lehet olvasni az LA Times 2019. február 15-ei számában, „3 Generations in One Apartment Building? That Was the Grandparents’ Idea” (Három generáció egy társasházban? Ez volt a nagyszülők elképzelése) címmel. A nagynéném és a nagybátyám a bolygó két legnagyszerűbb embere, és én nemcsak a megszámlálhatatlanul sok fantasztikus buliért vagyok hálás nekik, de a lelkesedésükért, a támogatásukért, és azért, mert mindig modellként szolgáltak számomra a kalandvágyukkal, ami egész eddigi életükben hajtotta őket. Mindenben örömet találnak: és ez hihetetlenül inspiráló (példaul Clayton bácsi hetvenöt évesen részesült abban az örömben, hogy láthatta, amikor egy olvasónk a mellére kért tőlünk aláírást, és a nevetése máig a fülemben cseng). Nem volna könnyű hozzájuk hasonlóan kíváncsi, eközben megfontolt és figyelmes, nyitott embert találni ezen a földön. S&C, nagyon szeretlek titeket.

Köszönjük, Keith Luhrs, Iqra Ashad, Erica Lewis és Rebecca Clark, hogy segítettetek nekünk tudományos ismereteitekkel, és átolvastátok a kéziratot. Olyan szorosan mellettünk állva támogattatok minket egy tökéletesen elméleti, és valószínűleg tudományosan lehetetlen, helyzet megjelenítése közben, amennyire ez lehetséges. Mondanunk sem kell, ha bármi hiba maradt a szövegben, arról mi tehetünk.

Drága könyvszerető barátaink, akik velünk voltatok ebben az évben is, nagyon szeretünk titeket. Ha képesek vagyunk alkotni, hát nem másnak köszönhető, mint annak, hogy ilyen erős és szeretetteli közösségünk van. Köszönjük, Kate Clayborn, Kresley Cole, Jen Frederick, Cassie Sanders, Sarah MacLean, Rebekah Weatherspoon, Sally Thorne, Sarah J. Maas, Jen Prokop, Leslie Philips, Alexa Martin, Sonali Dev, Gretchen Schreiber, Alisha Rai, Christopher Rice, Jillian Stein, Liz Berry, Candice Montgomery és Catherine Lu.

Össze voltunk zárva a családunkkal, eddig összesen nyolc hónapig, így hát nemigen maradt már olyasmi, amit ne mondtunk (vagy kiabáltunk) volna el… talán azt kivéve, hogy voltak ugyan megmérettetések, és voltak győzelmek, de a mélypontokat soha nem az okozta, hogy az egymás iránti szeretetünk csökkent volna. Emiatt is nagyon szerencsésnek vagyunk. Imádunk titeket, R, C, K, O, V.

Hiányos volna a köszönetnyilvánítás, ha nem említenénk meg titeket: Kim Namjoon, Kim Seokjin, Min Yoongi, Jung Hoseok, Park Jimin, Kim Taehyung és Jeon Jungkook. A BTS volt a ragyogó napsugár ebben a borús, tragikus évben, és valódi családtagjainkként imádjuk a tagjait. Elég is ennyi. Az ARMY tudja, hogy is mennek a dolgok, és… we purple you. Imádunk titeket.

Minden könyvtárosnak, könyvértékesítőnek, olvasónak és a CLo and Friends drága tagjainak: reméljük, hogy e sorokat biztonságban, egészségben, jólétben, szeretetben olvassátok, és tudjátok, hogy e szavakkal hozzátok fordulunk. Köszönjük, hogy a könyveinket olvassátok, de ami még ennél is fontosabb, köszönjük, hogy egy olyan közösség alappillérei vagytok, amely nélkületek összeomlana. Őszintén: azért írunk, hogy titeket boldoggá tegyünk. Reméljük, sikerrel járunk!

És végezetül, egymásnak azt mondjuk: te vagy a legjobb, és itt az egyetlen is. És nézd csak… hiszen írtunk egy könyvet a lelki társakról! Ez elég mókás.

Jegyzetek

*Kétszemélyes kártyajáték, az állást egy táblán jelölik pálcikákkal. (A szerk.)

**1931-ben alapított, New York-i székhelyű, havonta megjelenő férfimagazin. (A szerk.)