A nevem: halál

VII összesen Robert Hunter

Chris Carter

General Press (2021)

Címke: krimi, Pszicho-thriller

krimittt Pszicho-thrillerttt

Hét nappal az elrablása után holtan találnak egy huszonkét éves nőt a Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtér melletti elhagyatott területen. A lány testét úgy helyezték el, hogy a kinyújtott végtagjaival egy ötágú csillagot formázzon. Vajon rituális gyilkosság áldozata lett? A boncolás során kiderül, hogy a halála előtt kegyetlenül megkínozták. Ráadásul a gyilkos egy bizarr meglepetést is elrejtett a testben a rendőrség számára... Alighogy Robert Hunter, a Los Angeles-i rendőrség különleges egységének a vezetője megkapja az esetet, egy újabb holttest kerül elő. Hunter tudja, hogy nincs sok ideje, mert a szörny már a következő áldozatára vadászik. Egy igazi ragadozót üldöz ugyanis, akinek a múltja sötét titkot rejt, és aki nem tudja leküzdeni a brutalitás és a gyilkolás iránti vágyát. Akinek a neve: Halál.

"Hátborzongató és érdekfeszítő kép egy pszichopatáról" Daily Mail

"Ütős és lendületes" Sunday Mirror

Chris Carter

A NEVEM: HALÁL

Minden regényemben kínosan ügyeltem rá, hogy Los Angelesben és környékén található valós helyszíneket használjak, most azonban kénytelen vagyok elnézést kérni az olvasótól: ebben a könyvben fiktív helyek, épületek is szerepelnek, mert ezek jobban illeszkedtek a cselekményhez.

1. fejezet

– Nicole, nagyon köszönöm, hogy ilyen hirtelen át tudott jönni – mondta Audrey Bennett, miután kinyitotta a fehérre meszelt, kétszintes ház ajtaját Laurel Canyonban, a Los Angeles-i Hollywood Hills negyed elegáns részében.

Nicole kedvesen mosolygott a nőre.

– Egyáltalán nem gond, Ms. Bennett.

Nicole Wilson az Indiana állambeli Evansville-ben született, és ott is nőtt fel, ennek köszönhette jellegzetes közép-nyugati akcentusát. Nem volt túl magas, nagyjából százhatvan centiméter lehetett, és az arcát sem tartanák különösebben megkapónak a magazinok, de bájos jelenség volt, a mosolya pedig kifejezetten lefegyverző.

– Jöjjön be! – mondta Audrey, és sietve betessékelte a lányt.

– Bocsánat, késtem egy kicsit – szabadkozott Nicole, és az órájára nézve a házba lépett. Este fél kilenc múlt pár perccel.

– Szerintem Los Angelesben maga az egyetlen, aki egy nem egész tízperces csúszást késésnek tart – felelte nevetve Audrey. – Mindenki más azt mondaná, hogy épp a megfelelő időben érkezett.

Nicole elmosolyodott, de a nő megjegyzése ellenére látszott, hogy kissé zavarban van. Büszke volt a pontosságára.

– Csodálatos a ruhája, Ms. Bennett! Valami különleges esemény lesz ma este?

Audrey csücsörített, majd elhúzta a száját.

– Vacsora egy bíró házában – felelte, aztán közelebb hajolt Nicole-hoz, és suttogva hozzátette: – Iszonyú unalmas emberek!

Nicole halkan kuncogott.

– Üdv, Nicole! – köszönt rá Audrey férje, aki az emeletre vezető, ívelt lépcsősoron jött lefelé.

James Bennett elegáns, sötétkék öltönyt viselt csíkos selyem nyakkendővel, a mellényzsebéből pedig egy hozzáillő zsebkendő kandikált ki. Világosbarna haját hátrafésülte, szokás szerint minden egyes tincs a helyén a volt.

– Készen vagy, drágám? – kérdezte a feleségét, és gyors pillantást vetett a Patek Philippe órájára. – Indulnunk kell.

– Igen, tudom, mindjárt mehetünk – válaszolta Audrey, majd ismét Nicole felé fordult. – Josh már alszik. Egész nap játszott, rohangált, ami most nagyon jól jött, mert nyolcra olyan fáradt volt, hogy elszundított a tévé előtt. Átvittük a szobájába, és még le sem tettük az ágyra, amikor már mélyen aludt.

– Életem! – mondta Nicole.

– Annyit szaladgált napközben, hogy valószínűleg átalussza az éjszakát – mondta James Bennett a két nő felé közeledve. – Szerintem könnyű estéje lesz. – Felemelte a felesége kabátját a bőrfotelról, és felsegítette rá. – Most már tényleg indulnunk kell, drágám – súgta, majd belecsókolt Audrey nyakába.

– Tudom, tudom – felelte a nő, és a hatalmas nappali keleti falán, a terméskő kandalló mellett lévő ajtó felé biccentett: – Nyugodtan szolgálja ki magát! Tudja, mit hol talál a konyhában.

Nicole bólintott.

– Ha Josh felébred, és csokitortát kér, ne adjon neki! Más sem hiányzik neki, mint egy szénhidrátbomba az éjszaka kellős közepén.

– Rendben – válaszolta Nicole mosolyogva.

– Valószínűleg későn jövünk – folytatta Audrey. – De majd telefonálok, csak hogy minden rendben van-e.

– Érezzék jól magukat! – mondta Nicole, miközben az ajtóhoz kísérte őket.

Audrey lement a verandáról levezető néhány lépcsőfokon, aztán visszafordult Nicole felé, és némán azt artikulálta: „Szörnyen unalmas lesz.”

Nicole becsukta az ajtót, felment az emeletre, és lábujjhegyen beosont Josh szobájába. A hároméves kisfiú úgy aludt, mint egy kis angyal, két karjával egy nagy szemű, nagy fülű plüssállatot ölelt át. A lány hosszan nézett rá az ajtóból. A gyermek olyan aranyos volt a göndör, szőke hajával, a pirospozsgás arcával, hogy Nicole a legszívesebben megölelte volna, de nem akarta felébreszteni. Egy csókot dobott felé az ajtóból, és visszament a földszintre.

A tévészobában körülbelül egy órán át nézett egy régi vígjátékot, míg korogni nem kezdett a gyomra. Ekkor eszébe jutott, hogy Audrey Bennett említett valami csokitortát. Az órájára pillantott. Tényleg ideje volt harapni valamit, és egy csokitorta nagyon is megfelelt volna. Kiment a szobából, fel az emeletre, hogy ellenőrizze Josht. A kisfiú továbbra is mélyen aludt, ugyanabban a testhelyzetben. Nagyon kimerült lehetett. Visszatérve a földszintre, Nicole átvágott a nappalin, kinyitotta a konyha ajtaját, és belépett a helyiségbe.

– Jézusom! – kiáltotta rémülten, és hátraugrott.

– Jézusom! – kiáltotta egy ezredmásodperccel később a férfi, aki az asztalnál ült, és egy szendvicset evett. Ijedtében ösztönösen eldobta a szendvicset, felugrott az asztaltól, miközben felborította az előtte lévő pohár tejet. A szék feldőlt mögötte.

– Ki a fene maga? – kérdezte Nicole idegesen, és védekezően hátrálni kezdett.

A férfi pár másodpercig zavartan bámult rá, mintha azt találgatná, hogy tulajdonképpen mi is folyik itt.

– Mark vagyok – felelte végül, és mindkét kezével magára mutatott.

Sokáig némán bámulták egymást, mire Mark rájött, hogy a neve semmit sem mond Nicole-nak.

– Mark? – ismételte meg kérdő hangsúllyal, és így is folytatta, mintha Nicole-nak így már tudnia kellett volna. – Audrey unokatestvére Texasból? Pár napot itt töltök egy állásinterjú miatt? A garázs fölötti lakrészben vagyok? – A hüvelykujjával hátramutatott a jobb válla fölött.

Nicole kérdő tekintete még bizonytalanabb lett.

– Audrey és James biztosan meséltek rólam, vagy nem?

– Nem – rázta meg a fejét Nicole.

– A mindenit! – mondta Mark, és most még inkább zavarba jött. – Ahogy mondtam, Mark vagyok, Audrey unokatestvére. Maga biztosan Nicole, a bébiszitter. Mondták, hogy jönni fog. Sajnálom, nem akartam megijeszteni, bár úgy érzem, én is megkaptam a magamét. – A jobb kezét a mellkasára tette, és az ujjaival párszor megütögette a szíve fölötti részt. – Kis híján infarktust kaptam.

Nicole tekintete kissé megenyhült.

– Ma reggel szállt le a gépem, és délután a belvárosban voltam egy nagy állásinterjún – magyarázta Mark.

Vadonatújnak látszó, elegáns öltönyt viselt, és kifejezetten vonzó benyomást keltett.

– Úgy tíz perce értem haza – folytatta –, és hirtelen a gyomrom emlékeztetett rá, hogy egész nap nem ettem. – Oldalra billentette a fejét, majd folytatta: – Egyszerűen nem tudok enni, ha ideges vagyok. Úgyhogy hazaérve átjöttem, hogy egyek egy szendvicset, meg igyak egy pohár tejet, ami most az egész asztalt beborítja, sőt már le is csöpög róla – nézett nevetve az asztalra.

Felállította a széket, és körülnézett, mivel tudná feltakarítani a kiömlött tejet. A konyhapulton egy nagy gyümölcsöstál mellett talált egy papírtörlőt.

– Kicsit meglep, hogy Audrey elfelejtett szólni magának, hogy itt vagyok – mondta, és elkezdte feltörölni a padlóról a tejet.

– Eléggé siettek – felelte Nicole most már nyugodtabban. – Ms. Bennett szerette volna, ha nyolcra jövök, de csak fél kilencre tudtam.

– Ja, persze. Josh még ébren van? Szeretnék jó éjszakát kívánni neki.

– Nincs – rázta meg a fejét Nicole. – Teljesen kiütötte magát.

– Nagyon klassz kölyök – mondta Mark, miközben összegyűrte a papírtörlőt, és bedobta a kukába.

Nicole figyelmesen nézte a férfit.

– Ismerősnek tűnik. Találkoztunk már?

– Nem, most vagyok először Los Angelesben. De valószínűleg fényképen látott a tévészobában, meg James dolgozószobájában. Kettőn is rajta vagyok. Ráadásul a szemem hasonlít Audrey-éra.

– Ja... igen, biztosan a fényképekről – mondta Nicole, és mintha felderengett volna egy halvány emlék, bár nem tudta biztosan, honnan.

Az ezt követő csendet egy mobiltelefon távoli csörgése szakította meg.

– A magáé? – kérdezte Mark.

Nicole bólintott.

– Biztosan Audrey az, hogy elmondja, elfelejtett szólni rólam. De most már túl késő – vonta meg a vállát a férfi mosolyogva.

Nicole viszonozta a mosolyt.

– Megyek, felveszem – mondta, és kiment a konyhából, be a nappaliba, ahol aztán kivette a táskájából a telefonját. Valóban Audrey Bennett hívta. – Halló, Ms. Bennett! Milyen a parti?

– Még annál is unalmasabb, mint amire számítottam. Hosszú esténk lesz. Na mindegy, csak azért hívom, hogy minden rendben van-e.

– Igen, minden oké – felelte Nicole.

– Josh nem ébredt fel?

– Nem, nem, épp az előbb voltam fent nála. Alszik, mint a bunda. Úgy látszik tényleg nagyon kiütötte magát.

– Helyes.

– Apropó, az imént futottam össze a konyhában Markkal.

A telefonban erős háttérzaj hallatszott.

– Bocsánat, nem hallottam. Mit mondott az előbb?

– Hogy találkoztam Markkal, a texasi unokatestvérével, aki a garázs fölötti lakrészben szállt meg. Épp egy szendvicset evett a konyhában, és alaposan ráijesztettünk egymásra – mondta nevetve Nicole.

Eltelt néhány másodperc, mire Audrey válaszolt.

– Nicole, hol van most Mark? Nem ment fel Josh szobájába?

– Nem, még mindig a konyhában van.

– Oké, Nicole, figyeljen rám! – Audrey hangja egyszerre volt komoly és rémült. – Menjen fel Joshért, amilyen halkan és amilyen gyorsan csak tud, és vigye ki a házból! Én hívom a rendőrséget.

– Nem értem.

– Nicole, nincs Mark nevű unokatestvérem Texasban, és senki sem lakik a garázs fölött. Hagyja el a házat Joshsal együtt... most rögtön! Érti, amit...

Puffanás hallatszott.

– Nicole? Nicole?!

A vonal elnémult.

2. fejezet

Robert Hunter, a Los Angeles-i rendőrség rablási és gyilkossági osztályának nyomozója kinyitotta az aprócska iroda ajtaját a belvárosban álló Rendőrségi Igazgatási Központ híres épületének ötödik emeletén, és belépett. A falióra reggel hét óra negyvenhárom percet mutatott.

Lassan körülnézett a helyiségben. Pontosan két hét telt el, amióta utoljára itt járt, és akkor azt remélte, hogy kipihenten, szépen lebarnulva fog visszatérni, ehelyett most teljesen ki volt merülve, és biztosan tudta, hogy még sosem volt ennyire sápadt.

Közel hét év óta ez lett volna az első nyaralása. A főnöke ragaszkodott hozzá, hogy Hunter és a társa vegyen ki két hét szabadságot, miután tizenhat nappal ezelőtt befejezték az utolsó ügyüket. Hunter úgy tervezte, Hawaiira utazik, ahová mindig is szeretett volna ellátogatni, de az indulás napján egy régi barátja, Adrian Kennedy, az FBI erőszakos bűncselekményeket elemző központjának a vezetője arra kérte, hogy segítsen nekik egy kettős gyilkosság vádjával letartóztatott férfi kihallgatásában. A nyomozó nem tudott nemet mondani, és Hawaii helyett nemsokára a Virginia állambeli Quanticóban találta magát.

A kihallgatást legfeljebb pár napra tervezték, de aztán Huntert egyszerűen beszippantotta a nyomozás, és örökre megváltoztatta az életét.

Végül nem egész huszonnégy órával ezelőtt sikerült lezárni az ügyet, és Kennedy ismét megpróbálta meggyőzni a korábbi csodagyereket, hogy dolgozzon az FBI-nak.

Hunter a munkás szülei egyetlen gyermekeként nőtt fel Comptonban, Los Angeles déli részének szegénynegyedében. Mindössze hétéves volt, amikor az anyja elveszítette a harcot a rákkal szemben. Az apja nem nősült újra, és két állást kellett vállalnia, hogy megéljenek.

A környezete számára nagyon hamar nyilvánvalóvá vált, hogy Hunter nem hétköznapi kisfiú. Sokkal gyorsabban oldott meg feladatokat, mint a kortársai, és az iskola rendkívüli módon untatta, frusztrálta. A hatodikos tananyaggal nem egész két hónap alatt végzett, és csak hogy lekösse magát, átfutotta a hetedikes, a nyolcadikos, sőt a kilencedikes tankönyveket is.

Ezt látva, az iskola igazgatója felvette a kapcsolatot a Los Angeles-i oktatási hivatallal, és vizsgák, tesztek sora után Hunter tizenkét évesen ösztöndíjat kapott a tehetséges gyerekekkel foglalkozó Mirman iskolától.

Tizennégy éves korára túl volt a középiskola angol, történelem, matematika, biológia és kémia tananyagán. A négyéves gimnáziumot két évbe sűrítette, és tizenöt évesen dicsérettel végzett. A tanárai javaslatára felvették a Stanford Egyetemre „kivételes helyzetű” diákként.

Tizenkilenc éves korában summa cum laude diplomázott pszichológiából, huszonhárom évesen pedig kriminál-és biopszichológiából doktorált. Ekkor próbálta Kennedy először az FBI-hoz csábítani.

A Pszichológiai tanulmány a bűnözők viselkedéséről címmel írott doktori értekezése Kennedy íróasztalán landolt, és a férfi, valamint az FBI akkori igazgatója olyan jónak találta a munkát, hogy kötelező tananyaggá tették az erőszakos bűncselekményeket elemző központban. Az azóta eltelt évek során Kennedy többször is megkísérelte a csapatába hívni Huntert, mert szerinte képtelenség, hogy a nyomozó inkább a helyi rendőrségnek dolgozik, ahelyett hogy csatlakozna az Egyesült Államok, sőt a világ legfejlettebb, sorozatgyilkosokkal foglalkozó állami szervéhez. De Hunter soha egy csöppnyi vágyat sem érzett, hogy szövetségi ügynök legyen, és minden ajánlatot visszautasított, amelyet Kennedytől és a feletteseitől kapott.

Hunter az íróasztalánál ült, de nem kapcsolta be a számítógépét. Különösnek találta, hogy minden ugyanolyan az irodában, mint volt, mégis mennyire más. Pontosan olyan, mert semmit sem mozdítottak el, semmihez sem nyúltak. És más, mert valami hiányzik. Nem is valami, hanem valaki – Carlos Garcia nyomozó, akivel hat éve voltak társak.

A kéthetes, kötelező szabadságuk előtti utolsó közös ügyük során egy különösen szadista sorozatgyilkost üldöztek, aki az interneten élőben közvetítette a gyilkosságokat, amelyeket elkövetett. A nyomozás mindkettejüket rendkívül megviselte, Hunter kis híján életét vesztette, Garcia és a családja pedig olyan helyzetbe került, amelynek hatására a férfi megfogadta, nem hagyja, hogy ez még egyszer előforduljon.

A szabadságuk előtt Garcia elmondta Hunternek, hogy talán nem jön vissza a speciális ügyek részlegére, mert megváltoztak a prioritásai. A családja az első, minden más csak ez után jöhet.

Hunternek nem volt családja. Nem volt felesége, és gyermekei sem. De tökéletesen megértette a társát, és tudta, hogy bármilyen döntést is hoz majd Garcia, az lesz a helyes megoldás számára.

A speciális ügyek részlege a Los Angeles-i rendőrség elitegysége volt, amely kizárólag a sok időt és nagy szakértelmet igénylő sorozatgyilkosokkal és egyéb gyilkosságokkal foglalkozott. A két nyomozó még ezen a részlegen belül is külön csapatot alkotott, köszönhetően Hunter kriminálpszichológiai tapasztalatának. Minden olyan gyilkosság, amelyben az elkövető különösen brutális és/vagy szadista módon járt el, hozzájuk került, a különösen erőszakos gyilkosságokkal foglalkozó egységhez. És Garciánál jobb társa, barátja sosem volt Hunternek.

Lehajolt, hogy bekapcsolja a számítógépet, de még mielőtt a gombhoz ért volna a keze, kinyílt az iroda ajtaja, és Garcia lépett be rajta.

– Jé, Robert! – mondta Garcia a faliórára pillantva. – Máskor nem vagy itt ilyen korán.

Hunter is az órára nézett, amely reggel hét óra ötvenegyet mutatott, aztán ismét a társára. Garcia rendezett copfba fogta hosszú, barna haját, amely még nedves volt a zuhanyzástól, de a tekintetében kimerültség és aggódás látszott.

– Igen, most kicsit előbb bejöttem – felelte Hunter.

– Nem tűnsz olyan barnának, mint aki éppen Hawaiiról érkezett – vonta fel a szemöldökét Garcia. – De elmentél nyaralni, ugye? – Hunter volt a legnagyobb munkamániás, akivel valaha is találkozott.

– Mondhatjuk – felelte Hunter apró biccentéssel.

– Ez meg mit jelentsen?

– Kivettem a szabit, de végül nem Hawaiira mentem – magyarázta Hunter.

– Hanem?

– Nem valami különleges helyre. Meglátogattam egy régi barátomat keleten.

– Értem.

Garcia megértette, hogy a történet nem olyan egyszerű, ugyanakkor elég jól ismerte Huntert ahhoz, hogy tudja: ha nem akar beszélni valamiről, akkor nem is fog, akármennyire erőltetheti.

Garcia odalépett az asztalához, de nem ült le, és a számítógépet sem kapcsolta be. Kihúzta a felső fiókot, és elkezdte kiüríteni, akkurátusan az asztalra pakolva a tartalmát.

Hunter egyetlen hang nélkül figyelte a társát.

Végül Garcia is ránézett.

– Sajnálom, haver – törte meg az iroda kínos csendjét, miközben nekifogott a második fiók kiürítésének.

Hunter bólintott.

– Nagyon sokat gondolkodtam, és nem volt könnyű döntés – folytatta Garcia. – Sőt, mondhatom, hogy az utóbbi két hét minden egyes másodpercében ez járt a fejemben. Számba vettem a lehetőségeket, igyekeztem mindent mérlegre tenni, és tisztában vagyok vele, hogy én személy szerint sajnálni fogom. De azt is tudom, hogy Annát nem hozhatom még egyszer ilyen helyzetbe. Nekem ő a mindenem, és sosem bocsátanám meg magamnak, ha valami történne vele a munkám miatt.

– Megértem – válaszolta Hunter. – És egyáltalán nem hibáztatlak ezért, én is ugyanezt tenném.

Hunter szavait hallva Garcia köszönettel teli, halvány mosolyra húzta a száját. A társa észrevette, hogy zavarban van.

– Carlos, senkinek sem tartozol magyarázattal, a legkevésbé nekem.

– Robert, nagyon is sok mindennel tartozom neked – vágott közbe Garcia. – Megmentetted az életemet, ahogy Annáét is. Talán emlékszel rá, csak neked köszönhetjük, hogy még élünk.

Hunter nem akart a múltról beszélni, ezért gyorsan témát váltott.

– Egyébként, hogy van Anna?

– Meglepően jól, ahhoz képest, hogy min ment keresztül – felelte Garcia, és befejezte a fiókok kiürítését. – Most pár napig még a szüleinél marad.

– Nagyon erős nő. Fizikálisan és mentálisan is.

– Igen, így van.

Egy pillanatra ismét kínos csend telepedett az irodára.

– Tehát? Hová mész? – szólalt meg végül Hunter.

Garcia a társára pillantott, és látszott rajta, hogy zavarban van.

– San Franciscóba.

Hunter nem tudta elrejteni a meglepődését.

– Itt hagyod Los Angelest?

– Igen, úgy döntöttünk, jobb, ha elmegyünk.

Hunter nem számított erre, de csendes belenyugvással bólintott.

– Jól fog járni veled az ottani gyilkossági osztály.

Garcia most még inkább zavarba jött.

– Nem oda megyek.

Most már Hunter is egészen összezavarodott, mert pontosan tudta, mennyit dolgozott azért Garcia, hogy gyilkossági nyomozó lehessen.

– A különleges csalások osztályára megyek – mondta végül Garcia. – Ez ugyanaz, mint nálunk a fehérgalléros részleg.

Hunter azt hitte, rosszul hall.

Az említett részleg fehérgalléros bűnözéssel, nagy értékű csalásokkal foglalkozott, amelyekben sok áldozat és sok gyanúsított szerepelt. Sikkasztás, nagy értékű lopás, vesztegetés, illetve városi alkalmazottak vagy köztisztviselők által elkövetett lopási esetek tartoztak ide. A Los Angeles-i rendőrségen belül inkább úgy tekintettek erre az osztályra, ahol ott ragadnak a nyomozók, nem ahová ők kérik oda magukat.

Garcia megadóan emelte fel a kezét.

– Tudom, tudom! Szívás. De jelenleg csak ott van szabad státuszuk. Anna meg örül, mert az nem olyan veszélyes részleg, és a történtek után én teljesen megértem.

Hunter mondani akart valamit, de az asztalán megszólalt a telefonja. Felvette, körülbelül öt másodpercig hallgatott, aztán letette a készüléket anélkül, hogy megszólalt volna.

– Be kell mennem a kapitányhoz – mondta, és felállt.

Sokáig néztek egymásra Garciával, aki aztán kitárta a karját, és úgy ölelte át Huntert, mintha a rég nem látott testvére volna.

– Köszönöm, Robert, mindent köszönök! – mondta, miközben ránézett.

– Azért ne tűnj el! – kérte Hunter szomorúsággal a hangjában.

– Nem fogok.

Hunter elindult az ajtó felé, de Garcia megállította.

Hunter megfordult, és ránézett.

– Robert, vigyázz magadra!

Hunter bólintott, és kiment az irodából.

3. fejezet

Már megint őt bámulták.

Az a sötét hajú lány meg a haverjai.

Csak nézték, aztán röhögtek, aztán újra csak bámulták. Nem mintha érdekelte volna. A tizenegy éves Ricky Temple már rég hozzászokott ehhez. Mindenhol kitűnt a használt ruháival, a kócos, fekete hajával, a hihetetlenül sovány alkatával, a hegyes orrával és a nagy fülével. És amikor észrevették, nevettek rajta. Az sem segített, hogy a korához képest nagyon alacsony volt.

Az apja állandó állásváltoztatása miatt öt különböző iskolába járt az utóbbi három évben, és mindenhol ugyanaz történt. A lányok kinevették. A fiúk lökdösték és megverték. A tanárok pedig dicsérték a kiváló jegyeiért.

Ricky a dolgozatát nézte az asztalon. Legalább húsz perccel hamarabb befejezte, mint bárki más. De hiába meredt a papírra, a tarkóján érezte a többiek égető pillantását. Hallotta az idétlen kuncogásukat.

– Mi olyan mulatságos, Miss Stewart? – kérdezte gúnyos hangon Mr. Driscall, a nyolcadikosok matematikatanára.

Lucy Stewart észbontóan szép lány volt, ragyogó, barna szemmel, frufruval, koromfekete, egyenes hajjal, amely ugyanolyan gyönyörű volt copfban, mint amikor kiengedte. És mindehhez elragadó mosoly is járult. Tizennégy éves korához képest hihetetlenül sima bőre volt. Ilyenkor a legtöbb lány már pattanásokkal küzd, de Lucy mintha immunis lett volna rájuk. A Morningside-ban a fiúk bármit megtettek volna érte, de ő Brad Nicholsszal járt, legalábbis a fiú ezt híresztelte. Rickynek mindig az jutott eszébe róla, hogy ha megnézné az értelmező szótárban a seggfej kifejezést, akkor valószínűleg Brad képe lenne mellette az illusztráció.

– Semmi, uram – felelte Lucy, a székén fészkelődve.

– Befejezte a munkát, Miss Stewart?

– Majdnem, uram.

– Akkor fejezze be a röhögcsélést, és foglalkozzon a dolgozattal! Már csak öt perce van rá.

Nyugtalan sustorgás söpört végig a termen.

Lucy papírjának még vagy a fele üres volt. Utálta a matekot. Sőt, majdnem az összes tantárgyat utálta, mert semmi hasznukat nem látta. Főleg mivel meg volt győződve arról, hogy hollywoodi szupersztár lesz belőle.

Ricky a ceruzáját rágcsálta vagy az orrát vakargatta. Szeretett volna megfordulni, hogy farkasszemet nézzen az őt bámuló lánnyal, de Ricky Temple ritkán tette azt, amit szeretett volna. Túlságosan félénk volt, túlságosan rettegett a következményektől.

– Lejárt az idő, kérem, hogy kifelé menet tegyék a dolgozatokat az asztalomra!

Megszólalt a csengő, és Ricky hálát adott a jóistennek. Egy újabb hét telt el, és most előtte az egész hétvége. Semmi mást nem akart, mint hogy egyedül legyen, és azt tegye, amit mindig is imádott: történeteket írjon.

Rövidnadrágra váltott, bepakolta a könyveit a kopott, zöld hátizsákjába, majd kivette a biciklijét az iskola bejárata melletti tárolóból. Alig várta, hogy elszabaduljon erről a helyről.

A Nyugati száznegyedik utca felé indult, aztán átvágott a Déli hetedik sugárúton. Imádta ennek a környéknek a házait. Hatalmasak voltak, színesek, gyönyörű pázsittal és virágokkal, nemritkán úszómedencével. Teljesen mások voltak, mint az a mocskos lakás, amelyben Ricky az agresszív apjával élt Inglewoodban, Los Angeles déli részén. Hatéves sem volt, amikor az anyja búcsú nélkül otthagyta őket. Azóta sem látta, de mindennap hiányzott neki.

Ricky megfogadta, hogy egy nap majd nagy házban fog lakni, amelynek lesz egy óriási udvara és egy úszómedencéje is. Író lesz, sikeres író.

Annyira belemerült a gondolataiba, hogy nem hallotta a hátulról közelítő kerékpárosokat. Mire észrevette őket, már késő volt.

Az öt biciklis egyike balról mellé ért, és a magas útpadka felé szorította. Ricky annyira megijedt, hogy fékezés helyett inkább felgyorsított.

– Ki engedte meg, hogy itt mászkálj, kis nyomi? – kiáltotta a csuklyás biciklis, akinek a fél arcát egy kék-fehér kendő takarta. – Nem is itt laksz, te kis undorító, vézna faszfej! Húzzál vissza a mocskos nyomornegyededbe!

Két másik fiú is megalázó szidalmakat kiabált, de Ricky annyira megrémült, hogy alig hallotta őket.

Aztán már nem maradt elég hely, és az első kereke karistolni kezdte az útpadkát. Az egész teste reszketett a félelemtől. Tudta, hogy el fog esni. Hirtelen egy második biciklis is mellé ért, kirúgott oldalra, és eltalálta Ricky bal lábát, mire ő a kerékpárral együtt a járdára repült. Nagy sebességgel csapódott a betonba, vagy egy métert csúszott, és lehorzsolta a kezét meg a térdét. A kerékpárja a lábára zuhant.

– Ez az! Elesett a faszfej! – hallotta Ricky az egyik fiút, ahogy mind az öten hangosan nevetve távolodtak.

Egy pillanatig mozdulatlanul feküdt, szorosan lehunyta a szemét, hogy ne csorduljon ki a könnye. Egyszer csak siető lépteket hallott közeledni.

– Hé, jól vagy? – kérdezte egy férfihang.

Ricky kinyitotta a szemét, de csak homályosan látott.

– Nem esett bajod? – kérdezte újra a hang.

Ricky érezte, hogy valaki leveszi róla a kerékpárt. A keze és a térde úgy égett, mintha forró vízzel öntötték volna le. Felnézett, és látta, hogy egy férfi térdel mellette. Sötét öltönyt viselt, ropogósra vasalt fehér inget és vörös nyakkendőt. Hullámos, barna haja volt, magas homloka, kiugró pofacsontja, erős álla, amelyet gondosan borotvált, kis szakáll fedett. A halványkék szempárban aggodalom látszott.

– Kik voltak ezek a kölykök? – kérdezte a férfi a távolodó csapat felé biccentve. Az arcán némi harag látszott.

– Hogyan? – kérdezett vissza Ricky zavartan.

– Éppen a fiamért mentem az iskolába, amikor fellöktek.

Az autója felé mutatott, amely az út túloldalán állt, és látszott, hogy sietve parkolt le vele, két kerékkel felment a járdára. A vezetőülés felőli ajtó még mindig nyitva volt.

Ricky követte a férfi tekintetét. Tudta, hogy Brad Nichols és a seggfej haverjai támadták meg, de nem árulta el. Nincs jelentősége.

– Hékás, te vérzel! – mondta a férfi komoly ábrázattal, és előbb a fiú kezére, majd a térdére nézett. – Ki kell tisztítani a sebet, nehogy elfertőződjön. – Benyúlt a mellzsebébe, majd odanyújtott pár papír zsebkendőt Rickynek. – Tessék, egyelőre ez is megteszi, de alaposan le kell mosni langyos vízzel és fertőtlenítővel.

Ricky elvette a zsebkendőket, és óvatosan megtörölte a tenyerét.

Esés közben kinyílt a táskája, a könyvei szanaszét szóródtak a járdán.

– Csak nem? – kérdezte a férfi meglepődve, miután felsegítette a fiút, majd segített összeszedni a könyveit. – A Morningside-ba jársz? Az én fiam is. – Egy pillanatra megállt, és meglepődve nyújtotta át Rickynek az utolsó könyvet. – Te nyolcadikos vagy?

Ricky némán bólintott.

– Komolyan? Nem látszol többnek tízévesnél.

– Tizenegy vagyok – felelte Ricky, némi bosszankodással a hangjában.

– Ne haragudj! – szabadkozott a férfi, miután rájött, hogy valami rosszat mondott, és megpróbálta helyrehozni a dolgot. – Nem akartalak megbántani, csak azért lepődtem meg, mert még így is elég fiatal vagy ahhoz, hogy nyolcadikos legyél. Az én fiam tízéves, és most fejezi be a negyedik osztályt.

Ricky az utolsó könyvet is beletette a hátizsákjába.

– Egy évvel korábban kezdtem az iskolát, mint a legtöbb gyerek, és olyan jól tanultam, hogy azt mondták, hagyjam ki a hatodik osztályt. – Ezúttal némi büszkeség érződött a hangján.

– Hűha, ez igen! Nem semmi! Szóval te egy csodagyerek vagy!

Ricky letörölte a vért a kezéről, aztán a biciklijére és az elhajlott első kerékre nézett.

– A francba!

– Hát ez valóban nem néz ki valami jól – mondta a férfi. – Nem hinném, hogy tudnál menni vele.

Rickyn látszott, hogy fogalma sincs, mit tegyen, és a férfi észrevette rajta a bizonytalanságot.

– Figyelj, egy kicsit késésben vagyok az iskolából – pillantott az órájára –, de ha gondolod, akkor várj meg itt, és amikor jövök visszafelé Johnnal, felveszünk, és hazaviszünk. Öt perc alatt itt vagyunk. Na, mit gondolsz?

– Köszönöm, de semmi szükség rá, így egyébként sem mehetek haza – válaszolta Ricky, a térdén éktelenkedő sebet törölgetve.

– Miért nem? – kérdezte a férfi, a homlokát ráncolva.

– Ha ilyen véresen állítok haza, összetört biciklivel, akkor megnézhetem, mit kapok az apámtól. Azok a biciklisek földre szállt angyalok hozzá képest.

– Micsoda? De hiszen nem a te hibád volt, csapatostul támadtak neked.

– Nem számít – felelte Ricky a távolba meredve. – Soha semmi nem számít. – A hangjából fájdalom érződött ki.

A férfi nézte, ahogy Ricky felemeli a földről a biciklit.

– És ha John és én mégis hazavinnénk? Beszélnék az apáddal, és elmondanám neki, mi történt. Hogy mindent láttam, és te semmiről sem tehetsz. Egy felnőttre azért csak hallgat.

– Mondtam, hogy semmi értelme, fölösleges az egész. Köszönöm a segítséget, de a többit majd én megoldom – mondta Ricky, és bicegve elindult, cibálta maga után a kerékpárt.

– Hé, várj egy kicsit! Ha nem hazamész, akkor hová? Alig tudsz menni, és még azt a nehéz bicajt is vonszolnod kell. Ráadásul tényleg ki kellene tisztítani a sebeidet.

Ricky nem állt meg, és nem is nézett hátra.

– Oké, van egy jobb ötletem, csak hallgasd meg! – mondta a férfi, és pár lépést tett a fiú felé. – John, a fiam nagyon klassz kölyök. Egy kicsit csendes, magának való, de kedves. Jó lenne neki egy barát, és ahogy látom, neked sem jönne rosszul. Betesszük a biciklit a csomagtartóba, felvesszük Johnt a Morningside-nál, és kiteszlek benneteket John anyjánál. Itt lakik nem messze. Medencéje is van, meg minden, ami kell. És el is tudja látni a sebeidet.

A medence hallatán Ricky végül megállt, és a férfi felé fordult.

– Én meg gyorsan elviszem a bicajodat szerelőhöz. Itt van egy nem messze, én is náluk vettem John biciklijét. Biztos, hogy hamar meg tudják javítani.

Rickyn látszott, hogy mérlegeli a lehetőségeket.

A férfi ismét az órájára nézett.

– Na, gyere! Nézd, őszinte leszek – húzta el a száját egy pillanatra. – Ha John nem az iskolában van, akkor nem csinál mást, csak képregényeket olvas, és számítógépes játékokat játszik... és mindig egyedül. Idenézz! – A tárcájából kivett egy fényképet, és megmutatta Rickynek. – Lehet, hogy láttad már a suliban.

Ricky hunyorogva nézte a fényképen a sovány, világosbarna hajú kisfiút.

– Lehet, de nem biztos.

A férfi nem tűnt meglepettnek. A felsősök nem szoktak barátkozni az alsósokkal. Még az olyan kiközösítettek sem, mint Ricky Temple.

– Nos – folytatta a férfi –, szóval tényleg jó lenne neki egy barát. Tudom, hogy még csak negyedikes, de okos gyerek, és nagyon sok játéka van. Biztos, hogy te is jól éreznéd magad, ha együtt játszanátok.

Hagyott egy pillanatnyi gondolkodási időt.

– Na, gyerünk, nincs vesztenivalód! És megjavíttatom a bringádat, mit szólsz?

Ricky az állát vakargatta.

A férfi megint az órájára pillantott.

– Rendben, akkor várj itt öt percet! Felveszem Johnt, és jövünk. Először találkoztok, aztán eldöntöd.

– A fia szereti a képregényeket? – kérdezte Ricky.

– Ez nagyon enyhe kifejezés – válaszolta a férfi nevetve.

– Klassz srác lehet – vonta meg a vállát Ricky.

– Az, tényleg az.

– Na, jó – mondta végül Ricky.

A férfi elmosolyodott, átvitte a biciklit az út másik oldalára, betette a csomagtartóba, és mindketten beszálltak.

– De mindenekelőtt ki kell tisztítani a sebeidet – mondta a férfi, és gázt adott. Előbb jobbra fordultak, majd a háztömb végén balra.

Ricky csodálkozva nézett, amikor megállás nélkül elhajtottak az iskola előtt.

– Hé, ez volt a Morningside! – fordult a férfi felé.

A férfi gonosz mosollyal az arcán nézett rá.

– Nyugi, haver!

A hangja most egészen más volt. A meleg, barátságos tónus szigorú, hideg torokhangra váltott.

– Most már senki sem tehet érted semmit.

4. fejezet

A Los Angeles-i rendőrség rablási és gyilkossági osztályának hatalmas, nyitott irodája egészen közel volt Hunterékéhez. Az íróasztalok rendezetlen labirintusában nem voltak vékony válaszfalak, se elszeparált bokszok. Az asztalokon lévő névtáblák alapján lehetett beazonosítani az ott dolgozó rendőrt, vagy úgy, hogy a látogató elkiáltotta az illető nevét, és figyelte, ki teszi fel a kezét, és kiáltja vissza: Itt vagyok!

A részleg már kora reggel is olyan volt, mint egy felbolydult méhkas: sokan ide-oda rohangáltak, és érthetetlen beszédfoszlányok hallatszottak a helyiség minden sarkából.

Barbara Blake kapitány irodája – az emelet távolabbi végében – nem volt túlságosan nagy, de azért kicsinek sem lehetett mondani. A déli falat kemény táblás könyvekkel roskadásig megpakolt polcok foglalták el, az északin néhány bekeretezett fénykép, elismerések, díjak lógtak. A keleti fal padlótól a plafonig érő panorámaablaka a Main Street déli felére nézett. A dupla mahagóni íróasztal előtt két vörös, Chesterfield bőrfotel állt. A helyiség közepét négyzet alakú, fekete-fehér szőnyeg uralta.

Hunter három határozott kopogása után szinte azonnal hallotta bentről a hangot: – Szabad!

Blake kapitány az íróasztala mögött ült, és szorosan a bal füléhez tartotta a telefont.

– Nem érdekel, hogyan csinálja – mondta a készülékbe, majd intett Hunternek, hogy jöjjön be, és jelezte, hogy várjon két másodpercet. – Csinálja meg... még ma! – mondta végül, és lecsapta a kagylót.

Itt legalább semmi sem változott, gondolta Hunter.

Barbara Blake öt éve lett a rablási és gyilkossági osztály kapitánya, és hamar megalapozta a hírnevét lehetetlent nem ismerő, keménykezű vezetőként. Kifejezetten érdekes nő volt: magas, elegáns, nagyon vonzó jelenség hosszú, fekete hajjal, átható, sötét szemmel, amelynek egyetlen pillantásától vagy megnyugodott az ember, vagy reszketni kezdett. Senki és semmi sem tudta megijeszteni.

– Robert! Isten hozta újra itthon! – üdvözölte Huntert, és felállt az asztaltól. Méretre szabott, világosszürke kosztümöt viselt fehér blúzzal, fekete cipővel és egy keskeny, fekete övvel. A haját kontyba fogta, apró gyöngy fülbevalója illett a nyakláncához.

– Sajnálom, hogy végül nem tudott elmenni nyaralni – mondta kis szünet után.

Őszinte sajnálat érződött a hangján, pedig fogalma sem volt róla, milyen hatást gyakorolt Hunterre az FBI-nál töltött rövid idő, amíg a nyomozás tartott.

Hunter néma biccentéssel fogadta az együttérzését.

A kapitány megkerülte az íróasztalt, aztán a túloldalon egy pillanatra megállt, és a homlokát ráncolta.

– Hol a fenében van Carlos? – kérdezte, és ösztönösen kissé oldalra hajolt, hogy elnézhessen Hunter mellett.

Hunter ugyanolyan kérdő tekintettel nézett vissza rá.

– Az irodában pakol – felelte, és a hüvelykujjával a válla fölött az irodájuk felé bökött.

– Pakol? – kérdezte a kapitány egyre dühösebb tekintettel. – Mi a nyavalyát pakol?

Hunter arcán is tanácstalanság látszott. Garcia nyilván megbeszélte a kapitánnyal az áthelyezését.

– Hát... a cuccait.

Blake értetlenül bámult rá.

– Tudja: San Francisco, csalási részleg, fehérgalléros bűnözés! – sorolta Hunter, a fejét csóválva.

A nő arcán egyre nagyobb megrökönyödés látszott.

– Robert, mi a fenéről beszél?

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és Garcia viharzott be az irodába.

– Elnézést a késésért, de pár dolgot rendbe kellett tennem az íróasztalomon.

Hunter értetlenkedve nézett a társára.

– Na mizu? – kérdezte Garcia egy csínytevő kisfiú mosolyával. – Megetted a sztorit, mi? Frisco? Csalási osztály? Na de Robert, csak nem gondolod?

Blake kapitány is elmosolyodott, mert kérdés nélkül is kitalálta, mi történt.

– Te rohadt... – mondta Hunter, majd széles mosolyra húzta a száját.

– Úgy látszik, öregszel, haver – tréfálkozott Garcia, Hunter vállát veregetve. – Kezded elveszíteni a képességeidet. Azt hittem, kapásból rájössz, hogy csak ugratlak.

Hunter lehajtott fejjel fogadta a hallottakat.

– Lehet, hogy tényleg kezdek túl öreg lenni ehhez az egészhez. Sosem gondoltam volna, hogy ez is eljön – tette hozzá, még mindig mosolyogva. – Még a csalási osztály sem lett gyanús, pedig abból rájöhettem volna.

– De az is lehet, hogy én csináltam marha jól – mondta Garcia nevetve. – Az az ölelés a végén! Nem semmi volt, mi? Még pár másodperc, és valószínűleg sírni is sikerült volna.

– Nem volt rá szükség, addigra már elhittem az egészet.

– Oké, fiúk, a játéknak vége – vágott közbe Blake kapitány komoly hangon. – Üdvözlöm önöket a gyilkossági osztályon.

– Mit tartogat számunkra, kapitány? – kérdezte Garcia.

A nő átadott nekik egy-egy dossziét, habozott egy kicsit, majd így szólt: – Egy rohadt rémálmot, azt.

5. fejezet

Miután a férfi elrabolta Rickyt, levetkőztette, és úgy megverte, hogy a fiú elveszítette az eszméletét. Amikor végre magához tért, egy slaggal jéghideg vizet locsolt rá nagyon erős sugárban, majd újra megverte, ezúttal egy vastag övvel, amely vérző sebeket hagyott a testén. Elég volt néhány csapás, hogy a fiú ismét elájuljon.

Ricky szempillája sokáig gyorsan rebegett, mire sikerült kinyitnia a szemét, de igazából fölöslegesen küzdött vele, mert tökéletes sötétség uralkodott az apró, ablaktalan cellában. Fáradt szeme ennek ellenére előbb balra, majd jobbra nézett, mintha keresne valamit, mielőtt újra lehunyja. Összezavarodott, kába agya nem tudta eldönteni, hogy ez a valóság-e, tényleg ébren van, vagy sem.

De aztán belenyilallt a fájdalom – óriási, hirtelen, félreérthetetlen, akár egy atomrobbanás, amely a teste minden egyes részecskéjébe iszonyú sebességgel hatolt be, és eloszlatta a kétségeit.

Ez nem egy rémálom volt. Ez annál sokkal, de sokkal rosszabb.

Ez a felismerés olyan mértékű rettegést váltott ki belőle, amilyet korábban még sosem érzett.

Köhögni kezdett, és ez csak tovább fokozta a fájdalmát. Színes szikrák robbantak a szemhéja mögött, és minden egyes robbanásra úgy érezte, mintha egy kalapáccsal vernék a koponyáját. Már éppen engedni akart a kínnak, hagyni, hogy visszahúzza az eszméletlenségbe, amikor jobbról hirtelen zajt hallott.

Megdermedt az ijedtségtől.

Fémes kattanást hallott, mintha a cella ajtaját nyitották volna ki.

Rémült tekintete várakozva meredt a hang irányába.

Újabb kattanó hangok.

A zár még kettőt fordult, majd kis szünet után kinyílt az ajtó.

Ricky a félelemtől ösztönösen odatapadt a hideg betonra, az arcát a karjába temette, a mellkasához húzta a térdét, és védekező pózban összegömbölyödött. A mozdulatra újra hatalmas fájdalom hasított belé, és hallotta azt a borzalmas hangot, amikor két fém súrolja egymást, mert a jobb bokáját szorító, vastag lánc zörögve hozzáért a durva falba rögzített fémkarikához.

Könnyek szöktek a szemébe, elszorult a torka, akadozott a légzése. Úgy dobogott a szíve a mellkasában, mintha tényleg ki akarna ugrani.

A mennyezet közepén, rácsos dobozban lévő villanykörte pislogott párat, majd bekapcsolt. Közben olyan sistergő hangot adott, mintha hirtelen dühös darazsak lepték volna el a cellát. Ricky olyan sokáig feküdt a teljes sötétségben, hogy a fény még csukott szemmel is majd kiégette a retináját.

Az elrablója lépteinek a dübörgése újabb rettegéshullámot indított el a fiú apró, törékeny testében, és remegni kezdett. Nem kellett látnia. Tudta, hogy a férfi ott van, mert érezte a szagát: keserű, savanykás, émelyítően édes illatok félelmet keltő keverékét. Ha a gonosznak van szaga, ilyen lehet.

Az undorító szag Ricky orrlyukán keresztül lekúszott egészen a torkáig, és úgy tépte fel, mintha egy macska karma lett volna.

Erős akart lenni, ahogy mindig is az volt, amikor Brad Nichols és a bandája zaklatta az iskolában, de most annyira félt, hogy nem tudta kontrollálni magát.

– Kérem... ne... ne verjen meg! – A szavak szinte önkéntelenül buggyantak ki belőle.

Nem jött válasz. Ricky nem hallott mást, csak az ajtóban álló férfi nehéz légzését, amely olyan volt, mintha egy dühödt, tüzet okádó sárkányé lenne.

– K-kérem! – könyörgött ismét elhaló hangon.

A lépések közeledtek.

Ricky még jobban összehúzta magát, becsukta a szemét, átkarolta a lábát. Tudta, mi következik, és már ez is majdnem olyan félelmetes volt, mint az ütések.

– Mi a neved, kölyök?

A férfi magabiztos hangja betöltötte a helyiséget, de nem úgy szólt, mint amikor az iskola közelében beszélgettek. Ezúttal szigorú és rideg volt.

Ricky megdermedt. Lehet, hogy ez egy másik ember?

A légzése még fájdalmasabb lett.

– Nézz rám! – mondta dühösen a férfi. Mintha az összeszorított fogain keresztül beszélt volna.

Ricky moccanni sem tudott a rettegéstől.

– Nézz! Rám!

A kuporgó test lassan megmozdult.

– Nyisd ki a szemed, és nézz rám!

Ricky végül felemelte a fejét. A szemhéja sokáig remegett, hogy a szeme megszokja a fényt. Végül kinyitotta, és az előtte álló idegenre bámult.

Ki ez az ember?

– Nem ismersz meg, igaz?

Ricky kifújta a levegőt, képtelen volt válaszolni.

– Talán megismernél, ha így beszélnék, és mesélnék még egy kicsit a fiamról, Johnról. A félénk kisfiúról. – Közben a férfi hangja minden erőlködés nélkül átment abba a tónusba, ahogy akkor beszélt, amikor segített Rickynek a kerékpáros esés után. – Nos, az a helyzet, hogy John nem létezik – tette hozzá nevetve.

Ricky szeme elkerekedett a meglepetéstől. A férfi most teljesen másképp nézett ki. A kis kecskeszakálla eltűnt, ahogy a hullámos, barna haja is. Simára borotvált fejbőr volt a helyén. Az aggódó, kék szem mélybarna, szinte fekete lett.

– Ne nézz már ilyen értetlenül, nem nagy cucc megváltoztatni a külsőt!

Ricky még mindig remegett.

– Szóval hadd tegyem fel újra a kérdést: hogy hívnak?

Ricky ajka megmozdult, de nem jött ki hang rajta.

– Hogy mondtad? Nem hallottam.

A férfi egy lépéssel közelebb ment, mire Ricky védekezően az arca elé kapta a kezét. A férfi megállt, és várakozva figyelte a fiút.

– Richard. Richard Temple – mondta végül Ricky a suttogásnál alig hangosabban.

– Értem – bólintott a férfi az állát vakargatva, mintha hiányozna neki a kecskeszakáll. – De mindenki Rickynek hív, nem? – kérdezte ismét rideg torokhangon.

A fiú bólintott.

– Nos, többet senki sem fog így hívni – folytatta a férfi, és beszívta az orrán a levegőt, mintha éppen köpni készülne. – Azt is megmondom, miért nem. Úgy volt, hogy itt fogsz meghalni. Azt teszek veled, amit csak akarok, aztán megöllek.

Ricky arcán könnyek csorogtak le.

– Szóval ez volt a terv, de úgy döntöttem, hogy mégsem így lesz. Legalábbis egyelőre.

A fiú nem tudta levenni a tekintetét a férfi arcáról.

– Hadd mondjam el, hogy az az élet, amit eddig ismertél, véget ért számodra. Sosem fogsz kijutni innen, sosem lesznek barátaid. Bár szerintem eddig sem nagyon voltak. Nem fogsz többé iskolába járni, odakint játszani, nem látod a családodat, és semmi mást nem csinálsz, csak engedelmeskedsz nekem. Megértetted?

Ricky képtelen volt felelni a rettegéstől.

– Azt kérdeztem, megértetted-e!

A fiú észrevette, hogy a férfi keze ökölbe szorul, és gyorsan bólintott.

– Mindent megcsinálsz, amit mondok neked. Nem nyitod ki a szád, csak akkor, ha engedélyt adok, hogy beszélj. Azt fogod enni, ami az én tányéromról megmarad. Ha semmi sem marad, akkor nem eszel. Ha szökni próbálsz, tudni fogom, és megbüntetlek. Ha nem tartod be a szabályokat, azt is észreveszem, és megbüntetlek. Érted, amit mondok?

Ricky ismét bólintott.

– Ez egy új kezdet számodra – folytatta a férfi. – És mivel új kezdet, szükséged van egy új névre is, mert nekem nem tetszik a régi. – A jobb kézfejét az ajkához emelte, és egy pillanatig elgondolkodott. – Tudod, hogy nézel ki azzal a vékony, esetlen testeddel? – kérdezte, de nem várta meg a választ. – Mint egy giliszta, egy féreg. Igen, olyan vagy, mint egy féreg. Ez tetszik – tette hozzá kis szünet után mosolyogva. – Ez lesz az új neved: Féreg. Ha szólítalak, csak annyit mondasz: Igen, uram. Megértetted, Féreg?

A fiú nem tudta, mit tegyen, teljesen megbénult a félelemtől.

– MEGÉRTETTED, FÉREG? – üvöltötte a férfi, és a hangja halálos ítéletként pattant vissza a téglafalról.

– Igen, uram – felelte Ricky sírástól elcsukló hangon.

A férfi mosolyogva sétált az ajtóhoz.

– Köszöntelek az új életedben, Féreg! Isten hozott a pokolban!

Az ajtó tompa puffanással becsukódott. A hang olyan volt, mintha egy lezáródó koporsó fedeléé lett volna.

6. fejezet

Blake kapitány megvárta, míg a két nyomozó belenéz a mappába, amely egy nő színes fényképével kezdődött.

– A nőt Nicole Wilsonnak hívták – kezdte a kapitány az íróasztala szélére ülve. – Húszéves volt. Az Indiana állambeli Evansville-ben született, ott is nőtt fel, a szülei még mindig ott élnek. Egy évvel ezelőtt egyetemi ösztöndíjat kapott, akkor költözött Los Angelesbe, hogy jogot tanuljon. Kiemelkedően jó tanuló volt. Ha az ideje engedte, hetente pár alkalommal bébiszitterkedett, amivel némi zsebpénzhez jutott. Ez lett volna az első nyári szünete, de nem ment haza a családjához, hanem úgy döntött, itt marad, mert sikerült állást szereznie egy ügyvédi irodánál a belvárosban, ahol kisebb feladatokat kapott volna. Az egyik tanára segített neki, hogy megkapja az állást.

Hunter és Garcia egy pillanatra a fényképre meredt. Nicole Wilson kerek arcára, a kifejező, mandula alakú szemére, a kicsi orrára és a telt ajkára. Az arcát néhány szeplő pettyezte, világosbarna haja lágyan omlott a vállára.

– Nicole egy héttel ezelőtt Audrey és James Bennett otthonában bébiszitterkedett – folytatta Blake, amikor a két nyomozó a második oldalra lapozott. – Gazdag házaspár, akik Laurel Canyonban laknak. Innen rabolták el a nőt.

Hunter tekintete a mappáról a kapitányra siklott.

– Igen – erősítette meg Blake, miután kiolvasta a kimondatlan kérdést Hunter szeméből. – Munka közben rabolták el, nem amikor a ház felé tartott, és nem is hazafelé. Az elkövető a házból vitte magával.

Hunter ismét a mappába nézett. Lapozott, és átfutotta a következő oldalt.

– Dulakodásnak semmi nyoma?

– A helyszínelők semmi erre utalót nem találtak – felelte a kapitány, majd a két nyomozóra nézett, és bólintott. – Tudom, mire gondolnak: hogy a tettes valószínűleg ismerte Nicole-t, aki önszántából engedte be a házba, és ezért nincs nyoma dulakodásnak. Nekem is ez volt az első gondolatom, amikor olvastam a jelentést, de úgy tűnik, nem ez a helyzet.

– Ez hogy lehet? – kérdezte Garcia.

Blake kapitány megvonta a vállát, és a sarokban álló kávéfőzőhöz ment.

– A tettes megvezette Nicole-t egy kitalált történettel. – Kiválasztott egy kávékapszulát, és betette a gépbe. Ez volt a második kávéja, amióta nem egészen fél órával korábban megérkezett az irodájába.

– Egy kitalált történettel? – ráncolta a homlokát Hunter.

– Így van. Kérnek kávét?

A két nyomozó megrázta a fejét.

A kapitány nézte, amint az utolsó csepp kávé is landol a csészében, miközben folytatta az ügy ismertetését: – A tettes azt hazudta, hogy Ms. Bennett texasi unokatestvére, és a garázs fölötti lakrészben szállt meg. – Egy pillanatra megállt, hogy Hunter és Garcia megeméssze a hallottakat, aztán hozzátette: – Audrey Bennettnek nincs unokatestvére Texasban, és senkit sem szállásoltak el a garázs fölötti lakrészben. – Egy édesítőtablettát dobott a kávéba. – És azt képzeljék el, a tettes épp egy szendvicset evett a konyhában, amikor Nicole belépett!

Kíváncsi érdeklődés jelent meg Garcia arcán.

– Szendvicset evett?

– Ms. Bennett ezt állítja.

– Na várjunk csak egy percet! – tette fel a kezét Hunter. – Gondolom, ha Nicole bébiszitterkedett Bennettéknek, akkor ők nem voltak otthon.

– Így van, egy bíró vacsoráján vettek részt. James Bennett jó nevű ügyvéd.

– De ha nem voltak otthon, akkor Ms. Bennett honnan tudja, hogy a tettes az unokatestvérének adta ki magát?

– Itt kezd nagyon furcsa lenni az egész – válaszolta Blake, és belekortyolt a kávéba. – Mielőtt elrabolta volna a nőt, az elkövető hagyta, hogy Nicole felvegye a mobilját, amikor Audrey Bennett felhívta, és a lány elmesélte neki, hogy összefutott a férfival a konyhában. A következő oldalon ott van Audrey Bennett részletes vallomása, amit az eltűnt személyekkel foglalkozó részlegen tett – bökött a mappa felé Blake. – Ebben szerepel a Nicole-lal folytatott telefonbeszélgetése is.

Hunter és Garcia lapozott.

– Hogyan jutott be a tettes? – kérdezte Hunter.

– Ez egyelőre rejtély. Nem találták nyomát erőszakos behatolásnak, de a hátsó ajtó nem volt bezárva. Sajnos Ms. Bennett nem emlékszik, hogy ő hagyta-e úgy, vagy sem. De még ha nem is ő volt, akkor is elképzelhető, hogy Nicole nyitotta ki valamiért, aztán elfelejtette becsukni. Ezt sajnos nem tudhatjuk biztosan. És az is lehetséges, hogy a tettes egyszerűen feltörte a zárat. A helyszínelők nem találtak sérülést rajta, de tudjuk, hogy kellő szakértelemmel és megfelelő eszközökkel gyerekjáték kinyitni egy zárat.

Hunter bólintott, és folytatta az olvasást.

– Ms. Bennett azonnal hívta a rendőrséget, miután befejezte a telefont Nicole-lal, de mire ők huszonkét perccel később kiértek, a nő már nem volt sehol.

– Térfigyelők vannak a környéken? – kérdezte Garcia.

– Egy darab sincs – rázta meg a fejét Blake. – A legközelebbi a Hollywood Hills aljában van.

– Mi van a kisfiúval, akire Nicole vigyázott? – kérdezte Hunter a mappából.

– Joshuának hívják, hároméves. A tettes nem nyúlt hozzá. Ugyanúgy aludt az emeleten, ahogy a szülők hagyták. Semmit sem hallott, és semmit sem látott.

– Mennyire gazdagok Nicole szülei?

– Egyáltalán nem azok. Az apja tanár, az anyja a helyi szupermarketben dolgozik.

– Tehát a tettes betört egy gazdag család házába, hogy elrabolja a bébiszittert? – kérdezte most Garcia. – És nem a kisfiút?

– Különös, de nagyon így tűnik – felelte a kapitány, és ismét belekortyolt a kávéjába. – És ez az első kérdés: miért? Miért bonyolította magának a dolgot? Sokkal egyszerűbb lett volna, ha akkor rabolja el Nicole-t, amikor a ház felé megy, vagy amikor eljön onnan. Csak utánamegy, és elkapja. Miért növelte a kockázatot azzal, hogy betört a házba, és onnan vitte el?

A két nyomozó pontosan értette a kapitány aggodalmát. Ha az utcán rabolnak el valakit, akkor sokkal nehezebb nyomokat találni, ujjlenyomatokat, szöveteket, hajszálakat begyűjteni, nem beszélve arról, hogy az időjárás is sokat ronthat a rendőrség esélyein. Bizonyos nyomokat egyszerűen elfúj a szél, elmos az eső, vagy beszennyez valami. De ha a tettes betör egy zárt térbe, például egy házba, akkor ezek az esélyek exponenciálisan növekednek, és a rendőrség egy külső hatásoknak sokkal kevésbé kitett, konkrét helyen keresheti a bizonyítékokat.

– Két dolog lehet – mondta Garcia előbb Hunterre, majd Blake-re pillantva. – A fickó vagy nagyon hülye, és nem volt tisztában vele, mennyire megnöveli a lebukás kockázatát, vagy annyira magabiztos, hogy tudja, úgysem hagy nyomot maga után.

Hunter egyetértően bólintott.

– És ha az illető annyira merész volt, hogy még egy szendvicset is evett a konyhában, majd engedte, hogy Nicole felvegye a telefont – folytatta Garcia –, akkor, azt hiszem, a második lehetőséggel kell számolnunk, nem igaz, kapitány?

Blake megitta a kávéját, és az asztalára tette a csészét.

– De, igaz – mondta végül. – A helyszínelők két teljes napon keresztül vizsgálták a házat, és csak olyan nyomokat találtak, amik vagy Bennettékhez, vagy Nicole Wilsonhoz köthetők. A tettes semmit sem hagyott maga után.

– Bevonták az FBI-t? – kérdezte Garcia.

A kapitány megrázta a fejét.

– Nem. Az eltűntekkel foglalkozó részleg nem kért segítséget az FBI-tól. Ahogy mondtam, Nicole Wilson húszéves volt, nagykorú, így a Lindbergh-törvény nem alkalmazható rá.

Hunter a mappa végére ért.

– Mikor találták meg a holttestét?

Blake kapitány az íróasztala mögé ment, kinyitotta a felső fiókot, és két újabb mappát vett ki belőle.

– Ma, kora reggel. A Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtér mellett, egy üres területen. És ha a házba betörő, szendvicsevő rész nem volt elég hátborzongató, akkor nézzék meg ezt a szörnyűséget!

7. fejezet

Féreg a konyhában állt a fémmosogató mellett. Lesütött szemmel nézte a régi fekete-fehér kockás linóleumpadlót, amelyet az imént mosott fel, és most a körülményekhez képest szépen ragyogott. A két keze elöl össze volt bilincselve, a két karikát egy nagyjából tizenöt centiméter hosszú, súlyos vasrúd tartotta távol egymástól. A rúd két vége a bilinccsel együtt forgott, így a fiú valamennyire tudta mozgatni a két kezét, legalább annyira, hogy felmoshasson, súrolhasson. A rúd közepéről egy hosszú lánc vezetett a keleti falban rögzített karikához. Az épület összes helyiségében volt egy ilyen karika, még a fürdőben is. A férfi mindig a falhoz láncolta a fiút, bárhol volt is. Az alagsori falakhoz is karikákat erősítettek, de Féreg sosem mehetett le oda.

Az alagsor amúgy is rettegéssel töltötte el. Elkeseredett, fájdalmas sikolyok hallatszottak odalentről, olyanok, amelyek álmában örökre kísértik az embert. Gyakran hallotta őket az utóbbi napokban. Egy női hang könyörgött a férfinak, hogy engedje el. Egyszer még a nevét is hangosan kiáltotta, legalábbis Féreg úgy vélte, a neve lehetett: Nicole.

Aztán valamikor tegnap abbamaradtak a sikolyok. Azóta csend honolt a házban.

A férfi is a konyhában volt, és a négyzet alakú kis reggelizőasztalnál ült, pár méterre tőle. A szokásos reggelijét fogyasztotta: egy tál müzlit, néhány szelet sajtot, egy nyers tojást és pár pirítóst. A figyelmét lekötötte a kávéscsészéje mellett fekvő újság. Úgy tűnt, meg is feledkezett az ő jelenlétéről.

Féreg gyomra nagyot morgott, és ettől minden izma megfeszült. Nem akart hangot kiadni. A férfi megtiltotta.

Egy pillanatra riadtan nézett az elrablójára, de aztán gyorsan lehajtotta a fejét, és a megbilincselt kezére fókuszált. Bár egy kicsit tudta mozgatni, a karika nagyon szoros volt a vékony csuklója körül, és a reggeli takarítás miatt még jobban a húsába vágott. Mindkét csuklóján keskeny vércsík díszelgett, mintha vörös karkötők lennének.

A férfi nem nézett fel.

Féreg gyomra ismét megkordult, ezúttal sokkal hosszabban. Egy teljes napja nem evett, mert előző nap nem maradt sem a reggeliből, sem az ebédből, sem a vacsorából. Annyira éhes volt, hogy egyre gyengébben állt a lábán.

A férfi végül befejezte az evést, és felkelt az asztaltól. Az ajtóban megállt, és visszanézett rá.

– Szerencsés vagy ma reggel, Féreg – biccentett az asztal felé. – Nem vagyok éhes, megeheted, amit hagytam.

A fiú az asztalra nézett, de nem mozdult. Túlságosan félt. A férfi hagyott neki egy falat pirítóst, egy korty kávét, és három-négy kanál gabonapelyhet tejjel.

– Na, gyerünk, Féreg, láss hozzá! – parancsolta a férfi.

Féreg az asztalhoz rohant, reszkető kézzel nyúlt a száraz pirítós felé. Megragadta, és egyből a szájába gyömöszölte, mintha attól félne, hogy ha nem eszik elég gyorsan, akkor elveszik előle. Sosem ízlett még így neki pirítós.

A férfi figyelte, mit csinál.

Féreg felkapta a kávéscsészét, és egyetlen húzással megitta a tartalmát. Annyira keserű volt, hogy fintorgott tőle. Sosem szerette a kávét, főleg tej és cukor nélkül, de most bármit szívesen evett, ivott.

Aztán felvette a tálkát és a műanyag kanalat.

– Nem, nem – rázta meg a fejét a férfi. – Tudod, mi a szabály, Féreg. Nem használhatsz kanalat. Nincs evőeszköz. Csak a kezed használd, mint a hozzád hasonló mocskos állatok!

A fiú ledobta a kanalat, a jobb kezével a szájához emelte a tálat, de a két bilincset összekötő vasrúd nagyon megnehezítette a mozdulatot, és bár sikerült egy részét a szájába irányítania, egy jókora adag az állára folyt, onnan az asztalra, majd a padlóra.

– Kiöntöd az ételt, te hasznavehetetlen szardarab? – kérdezte a férfi dühösen, és fenyegetően tett egy lépést felé.

– Nem, dehogy, uram! Bocsánatot kérek, nagyon sajnálom!

Amilyen óvatosan csak tudta, visszatette a tálat az asztalra, majd lenézett a kiömlött tejre.

– Nyald fel! – utasította a férfi. – Most azonnal felnyalod!

Féreg a nyelvével az asztalhoz hajolt. Először felszívta a kiloccsant tejet, majd a nyelve és az ajka segítségével összeszedegette a gabonapelyheket.

– A padlóról is – parancsolta a férfi a linóleumra mutatva. – Most azonnal felnyalod, különben... – Nem fejezte be a mondatot, csak elkezdte lecsatolni az övét.

A fiú egy pillanat alatt négykézlábra állt, és elkezdte felnyalni a tejet. Amikor végzett, ugyanazzal a technikával szedegette fel a pelyhet, mint az asztalról.

– Azt akarom, hogy ugyanúgy ragyogjon a padló, mint mielőtt összepiszkítottad. Érted, amit mondok? Ragyognia kell!

– Igen, uram! Már hozom is a felmosórongyot.

– Nem, azt már nem használhatod. A felmosó kiváltsága véget ért. Azt akarom, hogy nyald fel az egész konyhát!

Féreg egy pillanatig nem moccant.

Csatt!

A derékszíj olyan erővel csapódott a hátára, hogy az amúgy is gyenge karja berogyott, a feje a padlón koppant, a szemhéja remegni kezdett.

– Nem értetted, mit mondtam, Féreg? Talán dadogok? Azt mondtam... nyald... fel... a konyhát!

A düh egyre kézzelfoghatóbb lett a helyiségben.

Kellett egy kis idő, hogy a fiú visszanyerje az egyensúlyát, és legyőzze a szédülését. Nem habozott tovább, azonnal nyalni kezdte a padlót, ahová kiöntötte a tejet és a gabonapelyhet.

– Ez az, Féreg! Szép hosszú nyelvcsapásokat szeretnék látni! – A férfi az asztalhoz ment, és a földre öntötte a tálból a maradékot. – Fejezd csak be a reggelidet! – tette hozzá nevetve.

Féreg egyszer sem állt meg. Felnyalt minden csepp kiömlött tejet, minden egyes gabonapelyhet, és amikor ezzel elkészült, nekiállt felnyalni az egész konyhát. Vérzett a nyelve, mire végzett.

8. fejezet

Hunter és Garcia belelapozott a gyilkossági aktába, amelyet Blake kapitány adott át nekik. Ez is egy fényképpel kezdődött, de ez már nem egy portré volt. Úgy ábrázolta Nicole Wilson holttestét, ahogy kora hajnalban megtalálták. A lány farmernadrágot, fekete pólót, félig kicipzárazott, a Kalifornia Állami Egyetem emblémájával ellátott pulóvert és fekete cipőt viselt, zokni nélkül. Nem volt rajta smink, a haja nedvesnek tűnt, néhány tincs a homlokára tapadt. Nem látszott vér sem a testén, sem körülötte a földön, ahogy vágás vagy más egyéb sebesülés sem. Nem lehetett megállapítani, mi okozhatta a halálát, de a kép láttán Hunter és Garcia azonnal megértette, mi aggasztja annyira Blake kapitányt. A hulla hanyatt feküdt egy zöld, füves részen. A két karja vízszintesen kitárva, tenyérrel felfelé. A lába ugyancsak kinyújtva, jókora terpeszben, fordított V alakot formált. Az egész test mintha egy csillagot akart volna kirajzolni, és éppen ez ijesztette meg a rendőröket. Tapasztalatból tudták, hogy egy gondosan elrendezett testhelyzet valószínűleg rituális jelentést hordoz. És az ilyen gyilkosok szinte sosem csak egyszer ölnek.

A következő fénykép közelről mutatta Nicole arcát. A bőre halványlila volt, és egy viaszszerű, kissé fénylő réteg vonta be. Az ajka fehér lett a vérkeringés leállásának következtében, és bár a szeme csukva volt, Hunter tudta, hogy a két szemgolyó is elkezdett beljebb süllyedni a koponyába. De leginkább az a két csík keltette fel a nyomozó érdeklődését, amely a száj sarkából indult, végigfutott az arcon, majd eltűnt a nyak mögött. Csak egy picit volt sötétebb, mint az arc többi része, és arra utalt, hogy a nő száját szorosan bekötötték.

Hunter lassan megnézte a következő néhány képet, aztán megállt a Nicole kézfejét és lábát felnagyítva mutató fotóknál. A csukló és a boka körüli bőrön is hasonló elváltozás látszott, mint az arcon, de a bokán lévő volt a leghangsúlyosabb, amit Hunter kicsit különösnek tartott. Egyértelmű volt, hogy Nicole-t jó ideig tartották megkötözve, bekötött szájjal, de a bokáján valamiért sokkal erősebb volt a kötél, mint a csuklóján vagy a száján.

Az utolsó fénykép egy távoli felvétel volt a holttest megtalálásának helyszínéről. Csak ezen látszott, hogy Nicole-t egy magas, lombos fa árnyékában hagyták. A fának hatalmas, szív alakú, világoszöld levelei voltak.

Hunter az órájára nézett – reggel nyolc óra negyvennyolc perc.

– Mikor lesz a boncolás? – kérdezte. – Mondták nekik, hogy sürgős?

Tudta, hogy ha a holttestet kora hajnalban találták meg, akkor már nem lehet a helyszínen, nyilván elszállították. A nyári meleg felgyorsítaná a testben zajló bomlási folyamatokat, és komoly kockázata lenne, hogy fontos nyomok semmisülnek meg – ha egyáltalán voltak ilyenek a holttesten.

– Igen – felelte Blake kapitány. – Maga is tudja, hogy a speciális ügyek részlegének esetei előnyt élveznek a halottkémnél. Ha jól tudom, ez lesz az első holttest, amit dr. Hove megvizsgál ma reggel.

9. fejezet

Dr. Carolyn Hove, a Los Angeles Megyei Halottkémi Hivatal vezető kórboncnoka ismét túlságosan korán ébredt, ezúttal két órával hamarabb, mint ahogy beállította az ébresztőt.

Nem volt ez mindig így. Dr. Hove-nak régebben nem jelentett problémát, hogy átaludja az éjszakát, de másfél évvel ezelőtt meghalt a férje, és most az éjjelek hosszabbak és magányosabbak voltak, mint korábban bármikor.

Kinyitotta a szemét, de nem mozdult. Hanyatt fekve bámulta a fehér plafont, és azon gondolkodott, hogy vajon vissza tud-e aludni, vagy sem.

Fölösleges próbálkozni, gondolta. Az agya már teljesen felébredt, az álom elszállt, semmi értelme nem lett volna kísérletezni. Pontosan tisztában volt már ezzel, mert korábban nagyon sokszor próbálkozott.

Döntött tehát, és ettől fogva nem akart több időt pazarolni, felkelt, kiment a konyhába, és készített egy erős kávét. A gyors zuhanyzás után ivott még egy csészével, majd evett egy nem túl nagy adag, ám egészséges reggelit, és készen is állt az indulásra.

Ilyen korán nem volt nagy forgalom, így mindössze huszonkét perc alatt tette meg az utat West Hollywood-i otthonától a Halottkémi Hivatal North Mission Roadon álló épületéig.

Lehúzta a belépőkártyáját a bejáratnál, és amikor az előcsarnokba lépett, a magas, izmos fiatal recepciós a meglepődés legkisebb jele nélkül nézett rá.

– Már megint nem tudott aludni, dr. Hove?

– Igen, valami olyasmi – felelte egy halvány mosoly kíséretében.

– Nem értem, hogy csinálja. Én egyszerűen használhatatlan vagyok, ha nem alszom ki magam éjszaka. Próbálta már a cseresznyelevet vagy a kamilla-, esetleg a levendulateát? Velem csodát tettek.

– Az elalvással nincs gondom – magyarázta a nő a pult felé közeledve. – Csak az nem megy, hogy kellően sokáig maradjak ebben az állapotban.

– Ja, értem! – bólintott a recepciós. – Hát igen, azt én is utálom.

– Na lássuk, mit kaptunk ma éjjel! – mondta az orvos, miközben valamit megnézett a mobilján.

– Nézzük csak! – mondta a férfi a pulton álló monitorra nézve, majd begépelt valamit. – Nem volt nagyon erős éjszaka, örülni fog neki – folytatta pár másodperccel később. – Mindössze tíz hulla. Öt férfi, négy nő és egy gyerek. Öten valószínűleg drogtúladagolásban haltak meg, egyvalaki extrém szexuális játék közben, és négyen, köztük a gyerek is, gyilkosság áldozatai.

Dr. Hove bólintott, nem lepte meg, amit hallott. Három éve volt a megye vezető patológusa, és korábban húsz évig dolgozott Los Angeles város halottkémjeként. Ha erőszakos halálról volt szó, már nemigen tudott meglepődni.

– Hopp, várjunk csak! – mondta a recepciós, amikor az orvos már indult volna. – Az egyik hullánál itt a jel, hogy sürgős.

– Persze, mint mindig – válaszolta egy félmosollyal a nő. – Mindenki azonnal akarja a holtteste boncolási eredményét.

– Igen, tudom – felelte a recepciós a homlokát ráncolva. – De ez a kérés a gyilkosságiaktól jött, mégpedig a különösen erőszakos esetekkel foglalkozó részlegtől.

Ennek hallatán dr. Hove megállt, megfordult, és visszament a pulthoz.

– Ki az áldozat?

A recepciós megnyitotta a fájlt.

– Húszéves nő, már sikerült azonosítani, Nicole Wilsonnak hívják. Nem látszik a holttesten, hogy mi okozta a halálát. Pár órával ezelőtt hozták be.

Az orvos mérlegelte a hallottakat. Tudta, hogy a speciális részleg nyomozóinak reggel az lesz az első dolguk, hogy betelefonálnak, vagy akár személyesen is bejönnek, aztán óránként zargatják, amíg meg nem kapják az eredményt. Gyorsan eldöntötte, mit tesz.

– Oké, kérem, szóljon, hogy vigyék az egyes boncterembe!

A férfi balra nézett, a falon lévő órára.

– Most akarja megcsinálni a boncolást?

Hove többnyire papírmunkát végzett, amikor ilyen korán bejött.

– Pontosan erre gondoltam.

– Nagyjából két órája hozták be a holttestet, még nincs előkészítve – válaszolta a recepciós kissé meglepődve.

A boncolás előtt a holttesteket elő kell készíteni a vizsgálatra – levetkőztetik, gombaölő sprével lefújják, és alaposan átmossák őket fertőtlenítő szappannal. Ezt rendszerint a hullaház kiszolgáló személyzete végzi, de az ő munkaidejük csak másfél óra múlva kezdődik.

– Nem gond – mondta Hove –, majd én előkészítem.

– Maga a főnök – felelte a recepciós, és valamit leírt egy jegyzettömbbe. – Keressek egy asszisztenst a boncoláshoz? Talán találok valakit, amíg maga előkészíti a holttestet.

– Nem kell, megcsinálom egyedül.

Nem sokkal később dr. Hove már bemosakodva, lefertőtlenített kézzel lépett az egyes számú boncterembe. Nicole Wilsont már betolták, és a fehér linóleumpadló közepén álló két acél boncasztal egyikére tették.

Nicole Wilson hanyatt feküdt, két karja lazán a törzse mellett. A hullafoltok, a vér leszállása azt jelezte, hogy a nőt a halál beállta után elmozdították. Nem ott ölték meg, ahol megtalálták. A hullamerevség már megszűnt, ami arra utalt, hogy Nicole több mint huszonnégy órája halott. Az arc jellegzetes vonásai már szinte felismerhetetlenek voltak.

Dr. Hove először is levette a holttestről a cipőt. A lábfejen vagy a lábujjakon nem volt sérülés, de a halottkém azonnal észrevette a bokán látható apró zúzódásokat, elszíneződéseket, amelyeket nyilván az okozott, hogy a nőt megkötözték. Aztán lehúzta a nő pulóverét, amelyen volt néhány fűszál, és kosz is ragadt rá. Sorra levette ruhadarabokat, és betette őket egy bizonyítéktároló zacskóba, amely majd a laborba kerül további vizsgálatra. Vér-, vizelet-és hajszálmintát is beküldenek, ahogy a szájból és a végbélből vett kenetet is.

A pulóver lehúzása után egyből feltűnt a nő csuklóján az elszíneződés. Ebben nem volt semmi meglepő, tekintve, hogy a bokáján is volt ilyen; minden bizonnyal azért keletkezhetett, mert az áldozatot fogva tartották.

Egy orvosi ollóval óvatosan szétvágta Nicole Wilson pólóját, és amikor befejezte, a tekintete lassan végigpásztázta a nő felsőtestét.

– Uramisten!

Dr. Hove kézbe vette a digitális fényképezőgépet, és miután mindent dokumentált, befejezte a holttest levetkőztetését, aztán következett a gombaölő spré, majd erős sugárral módszeresen végiglocsolta a testet fertőtlenítővel. Amikor ezzel elkészült, bekapcsolta a hangrögzítőt, és megkezdte a hivatalos boncolást.

Bemondta a dátumot, az időt, az eset számát, majd ismertette a test általános állapotát. Ezután következtek a hátborzongató részletek.

A fejére egy lámpával ellátott nagyítót tett, és vizsgálni kezdte a nyak körüli bőrt. Nem talált gyanús sérüléseket. Tapintással megállapította, hogy mind a gégefedő porc, mind a légcső ép. Úgy tűnt, a nyelvcsont sem törött el. Semmi sem utalt arra, hogy a lányt megfojtották volna, akár kézzel, akár valamilyen eszközzel.

A hüvelyk-és a mutatóujja segítségével széthúzta Nicole szemhéját, és a nagyítóval gondosan megvizsgálta a szemgolyókat. Ahogy azt várta, a szaruhártya homályos volt, nem áttetsző, de elsősorban nem ezt kereste, hanem apró vörös foltokat a szemen vagy a szemhéjon. A véredények ilyen kicsi sérülése testszerte megtalálható, és nagyon sok oka lehet a kialakulásának, de a szemen és a szemhéjon olyankor jelentkezik, ha elzáródik a légzőrendszer, és az áldozat megfullad.

Dr. Hove nem talált ilyen jelet, és az sem látszott, hogy Nicole Wilson halálát az oxigénhiány okozta volna.

Ezután a testüregek vizsgálata következett, hogy volt-e bármilyen erőszakos vagy szexuális behatolás. A szájjal kezdte, széthúzta, és belenézett, hátha észrevesz valamilyen sérülést vagy színelváltozást akár az ínyen, akár a fogakon. Bizonyos mérgek látható nyomot hagynak, ami lehet attól, hogy szinte megégetik az érzékeny ínyt, vagy attól, hogy a méreg maradványai elszínezik a fogakat és a nyelvet. Dr. Hove nem tapasztalt mérgezésre utaló jeleket, de ahhoz, hogy teljesen biztos legyen a dolgában, meg kellett várni a toxikológiai teszt eredményét.

Már éppen át akart térni egy másik területre, amikor hirtelen észrevett valamit.

– Na, álljunk csak meg egy kicsit! – suttogta magának, és visszakapcsolta a nagyító lámpáját, majd hunyorogva belenézett Nicole Wilson szájába. – Hát ez meg micsoda?

Egy darabig meredten nézett az áldozat torkába.

– Megőrülök!

Óvatosan előbb balra, majd jobbra billentette Nicole fejét, aztán egy kicsit lefelé. Már nem voltak kétségei, valamit begyömöszöltek a lány torkába.

A jobb oldalán álló kisasztalról felvette a digitális fényképezőgépet, és különböző szögekből három fényképet készített a torokban lévő tárgyról. Amikor végzett, egy sebészi csipesszel benyúlt az áldozat szájába. Hamar sikerült megfognia a tárgy szélét, amely olyan volt, mint egy vastag papírdarab. Óvatosan elkezdte kifelé húzni.

– Mi a franc ez?

Ami először csak egy kis papírdarabnak tűnt, az most egyre jött kifelé, nem akart vége lenni: nyolc, tíz, tizenkét centiméter, mire végre kint volt. A papírdarabot szorosan feltekerték, olyan volt, mint egy cső, és így helyezték Nicole Wilson torkába.

Dr. Hove egy, az asztalon fekvő alumíniumtálcára helyezte a papírt, ismét felvette a fényképezőgépet, és készített pár felvételt.

Aztán letette a gépet, és lassan kitekerte a papírcsövet.

Azt hitte, már semmin sem tud meglepődni, mert törvényszéki kórboncnokként olyan dolgokat látott, amelyek minden képzeletet felülmúltak, most mégis elakadt a lélegzete, ahogy a kezében tartotta a kihajtott papírdarabot.

– A rohadt életbe!

10. fejezet

A nap ragyogónak és melegnek ígérkezett, az ég felhőtlen és kék volt, mintha a Karib-tengeren lettek volna. Még csak reggel volt, lágy nyugati szellő fújt, de a hőmérséklet már elérte a húsz fokot.

Garcia vezetett, Hunter pedig újra átnézte Nicole Wilson aktáját és fotóit mindkét mappában, amelyet a kapitánytól kaptak. Felkanyarodtak a Harbor Freewayre, elvegyültek a forgalomban, és a reptér felé vették az irányt, amikor Hunter zsebében megszólalt a mobilja.

– Hunter nyomozó, gyilkossági csoport – szólt bele a második csengetés után.

– Szia, Robert! Itt Carolyn Hove, a halottkém.

– Á, helló, doki! – Hunter nem számított rá, hogy a nő ilyen hamar keresni fogja.

– Talán nem ez a legmegfelelőbb kifejezés, de üdvözöllek újra itthon.

– Köszi.

Hove hangja fáradtan csengett, és Hunter tudta, hogy ez nem véletlen, tekintve a rá háruló rengeteg munkát és az alvászavarát. Nem mintha a nő megosztotta volna a problémáját vele vagy bárki mással, de ő tudta, hogy meghalt a férje, és már több mint egy éve felismerte Hove-on az álmatlanság beszédes jeleit. Ő is szakértő volt ebben a dologban.

Hunter maga is álmatlanságban szenvedett, és élete nagy részében ezzel küzdött. Enyhe tünetekkel kezdődött az anyja halála után. Az évek során aztán egyre nagyobb mértékű lett a baj, de Hunter hamar rájött, hogy az álmatlanság tulajdonképpen az agya védekező mechanizmusa, hogy ne kelljen foglalkoznia a borzalmas rémálmokkal, amelyek minden éjjel gyötörték. Hetekig eléldegélt napi három, időnként két óra alvással.

– Épp most fejeztem be a 75249–6 számú eset boncolását. Egy Nicole Wilson nevű fiatal nő, és állítólag te vezeted a nyomozást az ügyben. Igaz ez?

– Igaz.

– Rendben. – Hunter hallotta, hogy a nő lapoz. – Nos, azt hiszem, szeretnéd látni, hogy mit találtam.

– Persze, de most éppen úton vagyunk a holttest megtalálásának a helyére. Mi lenne, ha úgy két óra múlva beugranánk hozzád? – nézett az órájára Hunter.

Súlyos csend telepedett a vonal másik végére. Amikor Hove újra megszólalt, a hangja egészen más lett. Igencsak szokatlan volt tőle ez a zaklatottság.

– Higgy nekem, Robert, szerintem jobb, ha előbb idejöttök!

11. fejezet

A Los Angeles Megyei Halottkémi Hivatal North Mission Road-i épülete impozáns látványt nyújtott mind méretében, mind stílusában. Az egykori kórház neoreneszánsz és neoklasszicista jegyeket mutatott, a homlokzat terrakottatéglából készült, és világosszürke díszítések kaptak rajta helyet. Régimódi kandeláberek szegélyezték a hatalmas bejárati lépcsőt, és ha csak az épület külsejéből indult ki a szemlélő, akkor könnyen azt hihette, hogy Prága óvárosa vagy Oxford régi egyetemi épületei inspirálták a pazar kialakítást.

Garcia a hatóságoknak fenntartott helyre parkolt, majd sietve felmentek a lépcsőn, és beléptek a nagyon zsúfolt, ám kellemesen légkondicionált előcsarnokba.

Egyikük sem lepődött meg a recepcióspult körül kavargó embertömegen. Ez volt az Egyesült Államok legforgalmasabb halottkémi hivatala, az egy nap alatt behozott holttestek száma nemegyszer a százat is elérte. És abból a szempontból is különleges hely volt, hogy ez az egy halottkémi hivatal rendelkezett hivatalos ajándékbolttal, ahol a hullaház emblémájával ellátott pulóvereket, baseballsapkákat, bögréket, csontvázakat és egy csomó egyéb apróságot lehetett kapni.

Hunter és Garcia átverekedték magukat egy csapat japán turistán, és a recepcióhoz léptek. A pult mögött egy afroamerikai nő állt, felnézett a számítógép monitorjából, levette az olvasószemüvegét, és a két férfira mosolygott, egyszerre barátságosan és részvéttel.

– Üdvözlöm önöket, miben segíthetek? – kérdezte olyan hangon, mint egy könyvtáros.

A hullaházak recepcióján az egész USA-ban ugyanúgy köszöntik az érkezőket. Sosem kívánnak jó reggelt, jó napot vagy akár jó estét, mert az idelátogatók valószínűleg nem sok jót találnának az adott napban.

– Hunter és Garcia nyomozók vagyunk a Los Angeles-i rendőrségtől, és dr. Carolyn Hove-hoz jöttünk – mondta Hunter, és felmutatta a jelvényét. Garcia is ugyanígy tett. – Carolyn vár minket – tette hozzá Hunter.

A recepciós tekintete egy pillanatra elidőzött a két nyomozó jelvényén, aztán a telefonért nyúlt, de mielőtt még tárcsázhatta volna a megfelelő számot, kivágódott a súlyos vasajtó a keleti falon, és maga dr. Hove lépett ki rajta.

– Robert, Carlos, a legjobbkor érkeztetek!

A patológus fehér köpenyének bal felső zsebére egy fényképes névtáblát csíptettek. A jobb kezében egy kék mappát tartott.

– Helló, doki! – mondta Hunter és Garcia egyszerre.

Dr. Hove magas, karcsú nő volt, mély, átható zöld szemmel. Hosszú, gesztenyebarna haját kontyba fogta, és egy olyan hajháló alá tűrte, amilyet a gyárakban használtak. A nyakában egy sebészi maszk lógott.

– Nem biztos, hogy megfelelő ezt mondani, de azért üdvözöllek benneteket újra a fedélzeten. – Egy pillanatra elhallgatott, és hunyorogva Hunterre nézett. – Mondjuk, azt megjegyezném, Robert, hogy nem úgy nézel ki, mint aki most jött vissza a nyaralásból. Biztos vagy benne, hogy szabin voltál?

– Na ja, persze.

Garcia elfojtott egy mosolyt.

– Szóval, mit találtál? – kérdezte Hunter, a nő kezében lévő mappa felé bökve.

Dr. Hove nem követte a nyomozó tekintetét, hanem az ajtó felé biccentett, amelyiken az imént kijött.

– Azt hiszem, jobb, ha velem jöttök.

12. fejezet

Hunter és Garcia követték az orvost, elmentek a pult mellett, és egy dupla ajtón keresztül beléptek egy széles folyosóra, amelynek a padlója ragyogott a mennyezeti neonfényben.

Azonnal megcsapta őket az erős fertőtlenítőszag, és úgy csiklandozta az orrukat, mintha egy élőlény lenne.

Hunter gyűlölte ezt a szagot. Nagyon sokszor ment már végig ezen a folyosón, de ez semmit sem számított, mert egyszerűen nem tudta megszokni. Finoman megvakarta az orrát, és igyekezett csak a száján venni a levegőt.

Elmentek néhány csukott ajtó előtt, amelyeken tejüveg betétek voltak, aztán a folyosó végén jobbra fordulva egy másik, szűkebb részre értek. Három fehér köpenyes laboráns álldogált egy kávégép körül, de egyikük sem nézett Hunterék felé.

Újabb ajtón mentek át, miközben a falhoz lapulva utat engedtek egy dolgozónak, aki egy fehér lepedővel letakart hullát gurított el mellettük. A holttest mellkasán egy tartóban vért és vizeletet tartalmazó kémcsövek voltak.

Garcia elhúzta a száját, és elfordult.

A folyosó végén aztán elértek egy kis előszobához. Az előttük lévő ajtó fölött jókora fekete tábla hirdette, hogy az egyes számú boncteremnél vannak.

– Megjöttünk – mondta dr. Hove, és beütött egy hat számjegyű kódot a falon lévő számlapon, mire az ajtó hangos szisszenéssel kinyílt.

A legtöbb ember, aki még nem járt boncteremben, arra számítana, hogy belépve azonnal megcsapja valami vegyület szaga, például formaldehidé, amelyet sokan a biológiai laborokkal és az emberi vagy állati test, illetve testrészek tartósításával kapcsolnak össze. Ezzel szemben Hunter fertőtlenítő és ipari szappan enyhe illatát érezte. A hőmérséklet pár fokkal alacsonyabb volt, mint amit az ember kellemesnek tartana. Egy felkészületlen látogató már pusztán a hidegtől is perceken belül reszketni kezdene.

Maga a terem viszonylag tágas volt. A nyugati falra hatalmas, dupla mosogatótálcát szereltek, amelyekből egy központi lefolyóba folyt a víz. Mellette egy fémpulton jó néhány eszköz, például ortopédiai fűrészek sorakoztak. Az északi falon három üres betegszállító kocsi állt szépen egymás mellett. A helyiség közepét két acél boncasztal foglalta el. A távolabbin egy letakart holttest feküdt, fölötte kör alakú, erős halogénlámpák lógtak a mennyezetről.

Dr. Hove kesztyűt húzott, és az asztalhoz ment. Hunter és Garcia követte, de előbb ők is felvettek egy-egy pár gumikesztyűt.

Az orvos az asztal túloldalára állt, és levette a lepedőt a holttestről, feltárva Nicole Wilson testét. Az áldozat bőre már egészen halvány, szinte fehér volt. A szeme még jobban belesüllyedt a koponyába, a vékony ajka színtelen lett. A haja nedvesnek, kócosnak tűnt, néhány tincs az arcára tapadt. Jól látszott a hatalmas, Y alakú vágás, amely a két válltól indulva elhaladt a mell között, és a szegycsont aljában végződött. A homlok felső részén is volt egy hosszú bemetszés, amely arra utalt, hogy a nő agyát is megvizsgálták. Hunter kissé különösnek találta ezt, de tudta, hogy az orvos mindent meg fog magyarázni, ha eljön az ideje. Mindkét vágást vastag, fekete sebészi fonallal varrták össze, így Nicole teste összességében olyan volt, mintha egy műanyag Frankenstein-baba lenne. Egyáltalán nem emlékeztetett arra a csinos, fiatal nőre, aki egykor volt.

Hunter és Garcia mozdulatlanná dermedt a test láttán, egy pillanatra egymásra néztek, aztán vissza Nicole-ra. Nem a két csúnya vágás döbbentette meg őket, nem is a durva szögesdrótszerű öltések. Megszámolni sem tudták volna, hányszor láttak már ilyet. Az áldozat felsőtestét és combját beborító rengeteg nyílt sebtől borzadtak el. Mindegyik frissnek tűnt, nem lehettek régebbiek három-négy napnál. Különböző méretűek és irányúak voltak, némelyik vízszintes, némelyik ferde vagy éppen függőleges.

– Mi a fene ez? – kérdezte Garcia.

– Hát igen, én is ugyanígy meglepődtem, mint ti, amikor ma reggel levetkőztettem a holttestet, hogy előkészítsem a boncolásra – mondta dr. Hove.

A két nyomozó közelebb lépett, és kissé előredőlt, hogy jobban szemügyre vegye a vágásokat.

– Kétféle sérülést láthatunk – jelentette ki a patológus. – Nyilván nektek is feltűnt, hogy a sebesülések mérete eltér, a legkisebb alig több mint kettő, a legnagyobb pedig majdnem tizenöt centiméter hosszú. Nincs két egyforma.

Az ujjait az egyik seb két szélére tette, megnyomta és széthúzta a vágást.

– Egyik sérülés sem elég mély ahhoz, hogy fontosabb szerveket, artériát vagy vénát érjen.

Néhány további vágást is széthúzott.

– Ezek alapvetően olyan sebesülések, amelyek a húst érintették.

– Kínzás – jelentette ki Garcia.

– Igen, egészen biztos – felelte dr. Hove.

– Azt mondtad, hogy a sebek két típusra oszthatók. Hogy érted? – kérdezte Hunter.

Dr. Hove megvonta a vállát, és balra döntötte a fejét.

– Hogy egészen pontos legyek, nem kétféle sérülésről, hanem kétféle eszköz által okozott sérülésről van szó.

Garcia a boncasztal végéhez ment.

– Van közöttük olyan, mint például ez – mondta a patológus egy hat-hét centiméteres sebre mutatva a jobb mellbimbó fölött –, amit egy nagyon éles eszközzel ejtettek. Ez lehetett egy konyhakés, de akár egy sebészi szike is. Nagyon tiszta vágás, egyáltalán nem recés a széle. A további vizsgálat kimutatta, hogy az ezzel az eszközzel ejtett sebeket valahol jobbról balra, máshol meg balról jobbra ejtették. De a nem vízszintes sebeknél is ugyanez a helyzet: némelyiket fentről kezdték, és onnan haladtak lefelé, de olyan is van, amelyiket pont az ellenkező irányból. – Az orvos végighúzta az ujját a seb aljától a tetejéig. – Így aztán nem tudhatjuk, hogy az elkövető jobb-vagy balkezes. Nekem nagyon úgy tűnik, hogy a tettes kifejezetten élvezte a dolgot, jól szórakozott, amíg kínozta a nőt.

Hunter és Garcia figyelmesen vizsgálta a holttestet.

– Megadta a módját a fickó, nem siette el – nézett végig a sebeken Hunter. – Olyan lehetett számára, mintha festett volna, és ezek az ecsetvonások.

– Nem kétséges, hogy adott magának időt – értett egyet a patológus. – Szóval, a sebek egy részét egy nagyon éles eszköz okozta, de nem mindegyiket. – A tekintetét a test alsó részére fordította. – Ez a helyzet az áldozat lábán és hátán.

Hunter közelebb lépett, hogy jobban lássa a combon lévő sebeket. A nyomozók nem lepődtek meg azon, hogy a nő hátán is vannak sérülések.

– Ezeket nem egy éles tárgy okozta – folytatta dr. Hove.

– Hanem? – kérdezte Garcia.

– Korbács – válaszolta Hunter, aki sok ilyen sérülést látott már.

– Úgy van – helyeselt dr. Hove. – De nem olyasmi, mint amit a szexuális játékokhoz szoktak használni. Hanem egy valódi bőrkorbács, amit az állatok tereléséhez, megszelídítéséhez szoktak használni. Többször is megszámoltam, hány ilyen sérülése van, és összesen hatvan. De ezeket a csapásokat is szakszerűen irányították, hogy elég nagyok legyenek a bőr felszakításához, óriási fájdalmat okozzanak, de ne túl erősek ahhoz, hogy mélyen behatoljanak a húsba, és nagy fokú vérzést okozzanak. Attól az áldozat gyakran elájult volna, és a tettes nem akarta ezt. Ugyanígy ügyelt az éles eszközzel ejtett sebeknél is, amikből egészen véletlenül szintén hatvanat találtam: azok is elég mélyek ahhoz, hogy áthatoljanak a bőrön, belevágjanak a húsba, és ezzel komoly fájdalmat okozzanak, de nem elég erősek ahhoz, hogy komolyabb vérzést indukáljanak. – Dr. Hove felemelt mutatóujjal hangsúlyozta a következő mondatát: – Ami igazán érdekes, az az, hogy a különböző sérüléscsoportok gyógyulása között van egy kis eltérés.

– Sérüléscsoportok? Mit értesz ez alatt? – kérdezte Garcia.

– A felsőtest hasi és háti oldalán, a láb elülső és hátsó részén vagy éppen a fenéken lévő sebek egy-egy csoportot alkotnak. – Itt egy pillanatra megállt, mielőtt folytatta volna. – És ez azt jelenti, hogy a sebeket különböző időpontokban, valószínűleg különböző napokon ejtették. Szerintem öt napig korbácsolták és kínozták, plusz-mínusz egy nap.

– Megerőszakolták? – kérdezte Hunter.

– Többször is, de sajnos a tettes elég körültekintő volt ahhoz, hogy védje magát. Semmilyen nyomot nem találtam, sem ondót, sem mástól származó vért vagy bármilyen testnedvet.

A helyiségben egy pillanatra csend állt be, amíg mindenki végiggondolta a hallottakat.

Aztán Hunter odasétált Garcia mellé, és szemügyre vette az áldozat nyakát.

– Nem találtam nyomát annak, hogy megfojtották volna – mondta Hove, kitalálva Hunter következő kérdését. – A röntgen sem mutatott ki törött csontot vagy csigolyát. A toxikológiai eredményre pár napot várni kell, és akkor megtudjuk, hogy a tettes adott-e neki valamilyen drogot, mielőtt a nő meghalt. De a vérkép nem fogja megerősíteni a mérgezést. Nem így halt meg.

– Akkor mi okozta a halálát? – kérdezte Garcia.

– Rögtön rátérek – felelte dr. Hove, és a holttest csuklóján, bokáján és arcán látható sérülésekre mutatott. – Előbb hadd mutassam meg ezeket a különös nyomokat, amelyek arra utalnak, hogy a nőt szorosan összekötözték, méghozzá elég sok ideig! Nyilván addig, amíg kínozták, verték, megerőszakolták. A csuklóját egy vékonyabb kötéllel kötötték meg, talán valamilyen műanyag lehetett. Valószínűleg bárhol beszerezhető egy ilyen, de semmilyen nyomát nem találtam, úgyhogy csak találgatok.

– A csuklót tehát egy vékony kötéllel kötötték össze? – tűnődött el Garcia.

– És ez az, amit én nagyon furcsának találok – bólintott az orvos. – A bokáját egy sokkal erősebb, keményebb, vastagabb valamivel rögzítette, a mintából azt mondanám, hogy egy fémlánccal.

– De miért tett volna így? – kérdezte ismét Garcia. – Miért használt két különböző anyagot?

Dr. Hove tekintete a távolba meredt, mintha valakinek tovább akarná passzolni ezt a kérdést.

– Egy másfajta kínzáshoz kellett – válaszolta végül. – Amely kívülről nem látszik.

– A fenébe! – mondta Garcia. – Azt akarod mondani, hogy a belső szerveit is tönkretette? Úgy kínozta?

– Nos, az egyiket mindenképp. És itt jutottunk el a halál okának a kérdéséhez, amire az egész boncolás során nem tudtam választ találni. Egészen addig, amíg meg nem vizsgáltam az agyát.

A szavak hallatán mintha még inkább megfagyott volna a levegő a helyiségben.

– Az agyán látszanak a kínzás jelei? – kérdezte Garcia, Nicole fejére nézve. – Úgy, hogy nincs külső jele? A koponyája sérült?

– Nem, a koponya teljesen ép.

Garcia a homlokát ráncolva nézett a nőre.

Dr. Hove felvett két papírlapot a mögötte álló kisasztalról, és mindkét nyomozónak átadott egyet-egyet.

– A halálát agyi ödéma okozta.

Garcia a papírra meredt.

– Na várjunk csak egy kicsit, az ödéma nem egyfajta duzzanat?

– A duzzanat már csak a következmény – javította ki a patológus. – Hogy egészen precíz legyek, az ödéma kiterjedt folyadékgóc a szövetekben, ami gyakran okoz duzzanatot, és további károsodást eredményezhet. A leggyakoribb a lábfejen és a bokán, de igazából a test bármely területét érintheti: a tüdőt, a szemet, a térdet, a kezet, és ritkábban az agyat is.

– Tehát azt mondod, hogy a felgyülemlett folyadéknak köszönhetően duzzanat keletkezett a nő agyában? – kérdezte Garcia.

– Pontosan.

– És mi volt ez a folyadék?

– Az áldozat saját vére.

13. fejezet

Garcia előbb Hunterre nézett, aztán a holttestre, majd vissza dr. Hove-ra.

– Azért halt meg, mert a saját vére egy kiterjedt ödémát okozott az agyában, és mindezt a gyilkos idézte elő? De hogyan?

– Úgy, hogy sokáig tartotta fejjel lefelé – válaszolta meg a kérdést Hunter fojtott hangon. – Ez azt is megmagyarázza, hogy miért nem egyforma kötéllel rögzítette az áldozat csuklóját és bokáját. A lábán nyilván sokkal erősebbnek kellett lennie, hogy elbírja a test súlyát.

– Megint igazad van, Robert – helyeselt dr. Hove, és a vizsgálóasztal végéhez lépve Nicole fülére tette a kezét. – Nem nehéz elérni az agyi ödéma kialakulását, ha valaki ismeri a folyamatot. Igazából az artériák és a vénák közti különbség a lényeg. Az artériák vastag falú erek, amelyek a szívből a test különböző szerveibe vezetik a vért. – Mint egy professzor, aki a tanítványainak beszél, dr. Hove Nicole mellkasára mutatott, aztán felemelt kézzel magyarázott tovább: – Ha a test fejjel lefelé van, a szív akkor is ugyanolyan erővel pumpálja a vért az artériákon keresztül, mint normál helyzetben. Ilyenkor a vér nagy nyomással kering, mert a szív szinte erőltetve juttatja az artériákba. Tehát igazából mindegy, hogy valaki a bal oldalán fekszik, vagy fejjel lefelé van, mert a vér mindig ugyanakkora erővel lökődik ki a szívből. A vénák viszont meglehetősen vékony falú erek, amelyek a szervek felől szállítják az elhasznált vért a szívbe, hogy ott újra felfrissüljön. Alapból nincs bennük nyomás, csupán a gravitáció, a tehetetlenség és a vázizomzat összehúzódásai segítik a vért visszajuttatni a szívbe.

Dr. Hove megköszörülte a torkát, majd folytatta:

– Az agyban nincs izom-összehúzódás, így ha valakit sokáig fejjel lefelé tartunk, akkor a vér ugyanúgy elhagyja a szívet, hogy az artériákon át az agyba jusson, de a gravitáció miatt a vénákban már nem képes visszatérni a szívbe. Összefoglalva tehát az történik, hogy a vér bekerül az agyba, de nem tud kijutni onnan.

Egy pillanatra elhallgatott, és az arca kicsit komorabb lett, mint egy perccel korábban.

– És egy idő után az összegyűlt vér elkezd kiszivárogni a kapillárisokból, összegyűlik a koponyában, növekszik a nyomás, és egyszerűen megdagad az agy. Mindez persze pokoli fájdalmakkal jár: a fejben, a fülben, a szemben, az orrban. Az áldozat minden egyes szívdobbanásra úgy érzi, mintha valami felrobbant volna a fejében. A gyilkosnak tehát csak annyi volt a dolga, hogy fejjel lefelé felfüggessze a nőt, a többit elvégezte a gravitáció. A tettes akár el is hagyhatta a helyiséget. A nyomás egyre növekedett Nicole agyában, mígnem lassan elveszítette az eszméletét, és beállt a halál, mert az agy vagy leállította a légzést, vagy utasította a szívet, hogy hagyjon fel a pumpálással.

Hunter zavartan az egyik lábáról a másikra helyezte a súlypontját.

– Mennyi ideig szenvedhetett, mire meghalt? – kérdezte Garcia. – Mennyi ideig lehet elviselni ezt a fájdalmat, mire az ember fokozatosan elveszíti az eszméletét, és beáll a halál?

Dr. Hove bizonytalanul csóválta a fejét.

– Ez több dologtól is függ, például az áldozat erejétől, egészségétől. Úgy tűnik, Nicole nagyon egészséges volt, erős izomzattal, nem dohányzott, erős volt a tüdeje, egészséges a mája, a veséje. A gyilkos azt is megtehette, hogy elnyújtja a dolgot, ameddig csak akarja, és ehhez nem kellett mást tennie, mint időnként normál pozícióba állítani a nőt, amitől csökkent az agyi nyomás, aztán egy-két óra múlva kezdhette elölről.

– Meg tudod saccolni, mikor állhatott be a halál? – kérdezte Hunter.

– Feltéve, hogy a holttest a halál beállta után is szobahőmérsékleten volt, márpedig semmi jel nem utal ennek az ellenkezőjére, nos, akkor azt mondanám, hogy úgy harminc órája lehet halott, plusz-mínusz egy-két óra.

Hunter és Garcia tudta, hogy Nicole Wilsont hét nappal korábban rabolták el, ami azt jelentette, hogy a gyilkos akár öt és fél napon át is kínozhatta.

Dr. Hove hosszan beszívta a levegőt, pár másodpercig bent tartotta, majd így szólt: – És ez sajnos még nem minden.

Hunter és Garcia meglepetten néztek rá.

– Mindaz, amit elmondtam az áldozatról, az elszenvedett kínzásokról, a haláláról... Azt mondanám, hogy mindez még nem is olyan ijesztő, mint ez.

– Mint mi? – kérdezte Garcia.

Az orvos közben megfordult, és a kisasztalról felvett egy bizonyítéktároló zacskót, amelyben egy fehér papír volt.

– Mint ez.

– Mi ez? – kérdezte Hunter.

Dr. Hove egy darabig a zacskót bámulta, aztán Hunterre nézett.

– Üzenet a gyilkostól. Az áldozat torkába rejtette.

– Micsoda? – emelte fel az egyik kezét Garcia, mintha nem jól hallotta volna.

Hunter meg sem moccant.

– Összetekerte a papírt – magyarázta az orvos –, aztán gondosan felhelyezte a nő torkába. – Átadta a zacskót Hunternek, majd hozzátette: – Az üzenet önmagáért beszél.

A papír nagyjából tizenháromszor húsz centiméteres volt, teljesen fehér. Nem volt bevonalazva, csupán a közepére írtak, vérrel: A nevem: Halál.

14. fejezet

A hullaházat elhagyva negyvennyolc percbe telt, hogy Hunter és Garcia odaérjenek a helyre, ahol Nicole Wilson holttestét megtalálták – egy hatalmas, elhagyatott zöld területre, kőhajításnyira a Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtértől. A mintegy nyolcszáz méter hosszú, négyszáz méter széles terület nagy részét lombos fák, bokrok borították, például viaszbokor, fehér kőris, borsfa, kivéve két kisebb részt, ahol gondozatlan fű, pár kisebb cserje és bokor nőtt – az egyik a nyugati oldalon, és egy sokkal kisebb a délkeletin, ahol a holttestet is megtalálták. A délkeleti tisztáson egyetlen magányos fa állt, mintha menekülni akarna az erdős területről. Nicole Wilson ettől a fától pár méterre feküdt.

A két nyomozó nem szólalt meg útközben. Mindketten a gondolataikba mélyedtek, némán töprengtek azon, amit dr. Hove rájuk zúdított, és megpróbáltak valami értelmet találni egy értelmetlen cselekedetben.

De még ha nem is mondták ki hangosan, egy dologban mindketten biztosak voltak: egy olyan gyilkos, aki elég merész ahhoz, hogy vérrel írt üzenetet hagyjon az áldozata torkában, pontosan tudva, hogy a boncolás során meg fogják találni, és aki kellőképpen magabiztos ahhoz, hogy Halálnak hívja saját magát... nos, egy ilyen gyilkos nem pusztán szórakozásból tette mindezt. Nem azért csinálta, hogy a rendőrséget bosszantsa, és a saját egóját növelje. Egyetlen célja volt mindezzel: mindenkinek a tudtára adni, hogy a dolog ezzel nem ért véget.

A repülőtér délnyugati végén Garcia jobbra fordult a Pershing Drive-ra, és lassított.

A területet már körbekordonozták, a határait rendőrök vigyázták. Mivel egy mindentől távol eső rész volt, csak nagyon kevés ember bámészkodott, és őket is túl távol tartották ahhoz, hogy bármi érdekeset lássanak, így aztán látszott rajtuk, hogy unják a dolgot, és bármelyik pillanatban odébbállhatnak.

Egyetlen riporter próbált valami információt kiszedni a sárga szalag mellett álló rendőrökből, de hiába.

Los Angelesben az utóbbi években csökkent a gyilkosságok száma, ennek ellenére még mindig elég mindennapos eseménynek számítottak: átlagosan harminckilenc óránként megöltek valakit az Angyalok Városában. Az újságok és a televíziócsatornák sok esetről beszámoltak, mégsem volt igazán nagy hírértéke egy gyilkosságnak, kivéve, ha valami szenzációt lehetett találni benne, például ha egy celeb is érintett volt, a szokásosnál durvább módon követték el, vagy ha egy sorozatgyilkosnak tulajdonították.

Hunterék közeledtek a kordon túlsó végéhez – ez esett távolabb a riportertől –, ahol egy egyenruhás rendőr integetett nekik, hogy haladjanak tovább, de Garcia csak még jobban lelassított. A rendőr bosszankodva csóválta a fejét, valamit motyogott magában, majd közelebb lépett az autóhoz.

– Uram, amint látja, a terület le van zárva – mondta unott hangon előbb a kordon felé, majd balra mutatva. – Meg kell kerülnie...

Garcia a felemelt bal kezével leintette a rendőrt, és felmutatta az igazolványát.

Az egyenruhás a mondat közben elhallgatott, és bocsánatkérően bólintott.

– Elnézést, uram.

Átadta Garciának a helyszínelő naplót, hogy a nyomozó aláírja, miközben egy Boeing 777-es közeledett nyugat felől, és landolt a 7R leszállópályán. A motorja olyan hangos és erős volt, hogy a nyomozók autójának az ablaka beleremegett.

– Ott az út szélén megállhatnak, uram, a járőrkocsi mellett – mondta a rendőr, és átvette a naplót.

Garcia így is tett.

Két másik egyenruhás állt egy magas, lombos fa árnyékában, egy újabb, belső kordon mellett. Egy harmadik társuk egy Ford Interceptorban ült, és úgy tűnt, épp SMS-ezik. A területen igazából semmi sem történt, a helyszínelők is végeztek.

Amikor Hunter és Garcia kiszállt az autóból, mindhárom rendőr felnézett. Nem kérték el az igazolványukat, mert tudták, hogy a külső kordonon csakis a helyszínelők vagy a nyomozók juthatnak át. Így aztán unottan folytatták azt, amit éppen csináltak.

Hunter megállt az autó mellett, és szemügyre vette a környéket. Néhány másodpercre Garcia is csatlakozott hozzá.

A tettes nagyon jól választotta ki a helyet, amely a repülőtér és egy szennyvíztisztító telep közé ékelődve távol esett a kíváncsi tekintetektől. Jó másfél kilométeres sugarú körben egyáltalán nem voltak lakóépületek. Egyedül a területtel párhuzamos úton lehetett megközelíteni, amely levágta az utat a Culver Boulevard és a Dockweiler Beach között. Ők is ezen jöttek. Napközben is meglehetősen csekély erre a forgalom, hát még éjszaka.

Mindössze két bizonyítékjelölő táblát helyeztek el a terület két pontján. Az egyes számú a nagy fával egy vonalban volt, amely alatt a két egyenruhás állt, a törzstől mintegy két és fél méterre keleti irányban. Ez jelezte a helyet, ahol Nicole Wilson holttestét megtalálták. A kettes számú tábla az úttól öt méterre lehetett, nem messze onnan, ahol Hunter és Garcia állt. A két nyomozó a jelentésből tudta, hogy ez jelölte azt a területet, ahol a helyszínelők lelapult füvet találtak, amit valószínűleg egy nehéz jármű, talán egy SUV okozott, amellyel a tettes ideérkezhetett. És mivel nem por, és nem is sár, hanem fű volt a talajon, a helyszínelők nem tudtak kerékmintát rögzíteni. Mindössze annyival jutottak előrébb, hogy megtudták, hol parkolhatott a tettes – már ha egyáltalán helyes volt a feltételezésük.

Amikor a két nyomozó az egyes számú tábla felé indult, egy Airbus 320-as emelkedett fel a 7R kifutópályáról. Garcia lehajtotta a fejét és befogta a fülét a hatalmas zajban.

A két egyenruhás, aki a magányos fa árnyékában állt, most a nyomozók felé fordult.

Hunter és Garcia jobban örült volna, ha még a helyszínen látják a hullát, de mivel több óra is eltelt, mire rájuk bízták a nyomozást, be kellett érniük a helyszínelők által készített felvételekkel és a furcsa, csillag alakú fehér szalaggal, amely a holttest pontos elhelyezkedését mutatta.

A szalag ellenére Hunter kivett egy fényképet a Garciánál lévő mappából, majd lehajolt, és letette a földre, a fehér jelölés közepére.

Garcia a társa mellé guggolt.

Nicole a magányos fával egy vonalban feküdt, amikor rátaláltak, a kinyújtott jobb karja nyugat felé mutatott. A jobb lába délnyugatra, a bal karja keleti, a bal lába délkeleti irányba, a feje pedig észak felé.

Hunter a fotóra pillantott, aztán a fára és a körülötte lévő növényzetre, majd ezt megismételte párszor.

Garcia végighúzta a kezét a füvön. Annak ellenére, hogy nem nyírták, nem nőtt magasra, csak hat-nyolc centiméter lehetett, helyenként legfeljebb tíz. Száraz volt, mivel az utóbbi két hétben Los Angelesben egy darab felhőt sem lehetett látni, és nagyon forrón sütött a nap. Egy csöpp eső sem esett.

– A talajon a legkisebb nyom sem látható – mondta Garcia, még mindig a füvet simogatva. – A helyszínelők egyetlen lábnyomot sem találtak.

Az út másik oldalán újabb repülőgép érkezett, és landolt a leszállópályán.

Garcia felállt, és újra körbenézett. Valami nagyon nem stimmelt neki ebben az egészben.

– Miért ide tette a hullát a gyilkos? – kérdezte.

A magányos fára nézett, amelyen túl nyugat felé sűrű erdős terület húzódott, ahogy északi és déli irányban is. A Pershing Drive közvetlenül mögötte haladt, keleti irányban.

– Én is ugyanezt a kérdést tettem fel magamnak – felelte Hunter.

– Egyértelmű, hogy a fickó nem próbálta meg elrejteni – tette hozzá Garcia. – Nézz körül, gyakorlatilag bármerre tekintünk, egy csomó fa van! A fák között nyugodtan elrejthette volna. Miért ide tette, ahol semmi sem takarja? Ráadásul ez az ember elég arrogáns ahhoz, hogy megüzenje nekünk, hogy magának a Halálnak tartja magát. Szándékos volt, nyilván tudta, hogy a boncolás során megtalálják. És akkor még nem beszéltünk arról a szerepjátékos mókáról, amit az áldozatnak előadott, amikor elrabolta. Robert, ennek a gyilkosnak hatalmas egója van, rendkívül magabiztos, úgy tűnik, a kellő intelligenciája is megvan, sőt ezt mind tudja is magáról, és azt akarja, hogy mi is tudjuk. Ha egy ilyen ember el akar tüntetni egy hullát, akkor azt nem itt, a városban teszi. Simán megszabadulhatott volna tőle úgy, hogy semmi nyoma nem marad, és sosem kerül elő. Azért tette ide, mert azt akarta, hogy megtalálják.

Hunter bólintott.

– De valami akkor sem oké – mondta.

Garcia ismét körülnézett.

– Egy dolgot biztosan tudunk – folytatta Hunter. – Mégpedig azt, hogy ha egy elkövető bizonyos pozícióba állítja a holttestet, és azt akarja, hogy megtalálják, akkor nagyon ügyel a részletekre. A legtöbbjük szinte kényszeresen is – bökött Hunter a hullát ábrázoló fényképre. – A kéz, a láb, a fej, a haj elrendezésének, de még a ruházatnak és a sminknek is tökéletesen olyannak kell lennie, ahogy az a gyilkos tudatában megjelenik.

Újabb gép ment el fölöttük, hogy leszálljon. Hunter megvárta, míg elül a robaj, aztán folytatta:

– Ez a fickó nagyon sok időt, energiát szánt a tettére: az elrablásra, a kínzásra, az elkövetési módra, a holttest elhelyezésére, miután idehozta, a torokba tett üzenetre... és mindent rendkívül alaposan kidolgozott. Azt akarja, hogy semmi se kerülje el a figyelmünket, hogy tudjuk, milyen jól gondolkodik.

– Egyetértek – mondta Garcia. – És pont ez zavar ebben. Azt szerette volna, ha gyorsan megtalálják a hullát, mielőtt az időjárás kárt okoz benne, mielőtt valami tönkretehette volna az elrendezést. És éppen ezért nem jó ez a környék, túlságosan kihalt, túl messze van az úttól... Várjunk csak! – Hunterre nézve felemelte a kezét.

– Ki találta meg a holttestet? – kérdezte Hunter. – Ki jelentette be?

– Én is pont ezt akartam kérdezni – felelte Garcia, és már bele is lapozott a mappába. – Ki a fene botlik bele egy hullába ezen a helyen? – Még néhány oldalt lapozott, majd folytatta: – Na, itt is van. – Kivett egy lapot, és a homlokát ráncolva olvasta, látszott rajta, hogy nagyon különösnek találja, amit lát. – Névtelen bejelentés egy férfi kerékpárostól nulla óra harminckilenc perckor.

Ez a terület egyértelműen nem egy városi park volt, sokkal inkább hasonlított egy reptér és egy szennyvíztelep közé beszorított kis erdőhöz. Az emberek nem sétálgatnak ilyen helyeken, nem járnak ide futni vagy kerékpározni, főleg nem éjszaka.

– Éjjel fél egy körül erre jön egy biciklis, és észreveszi a holttestet? – kérdezte Garcia, a Pershing Drive felé mutatva. – Arról az útról? Az vagy tíz-tizenöt méterre van! És koromsötétben? – Hitetlenkedve csóválta a fejét. – Én ezt nem hiszem el.

15. fejezet

Grace Hamilton nagyon óvatosan nyitotta ki a FedEx csomagot, mert nem szerette volna, ha megsérül a nemrég halvány rózsaszínre festett körme. A csomagban egy normál, barna boríték volt Los Angeles polgármesterének, Richard Bailey-nek címezve, rajta pedig nagy, piros betűkkel a felirat: SÜRGŐS – BIZALMAS MAGÁNKÜLDEMÉNY.

Grace a FedEx csomag hátulján megnézte a feladó nevét. Tyler Jordan.

Felvonta a szemöldökét, mert a név nem volt ismerős. A cím valahol a Victoria Parkban, Los Angeles központjában lehetett. Grace fantasztikus név-és címmemóriával rendelkezett, ennek ellenére nem emlékezett rá, hogy bármelyikkel is találkozott volna már. A feladó telefonszámának helyét üresen hagyták. Jellemző.

Közelebb húzta a székét a számítógéphez, és megnyitotta a programot, amelynek segítségével a polgármester ismerőseinek címjegyzékébe jutott. A jelszó után beütötte a Jordan nevet, és rákattintott a keresés gombra. Három találatot kapott, de egyiket sem Tyler keresztnévvel, és nem is Los Angelesből. Megpróbálta a Tyler Jordant úgy, mintha kettős vezetéknév lenne, először kötőjellel, majd anélkül.

Semmi.

Grace ezt egyáltalán nem találta különösnek. Nem volt szokatlan, hogy az emberek sürgős, privát, bizalmas jelzőkkel látták el a küldeményüket, hogy csakis a polgármester saját kezébe szerették volna eljuttatni azt, és remélték, hogy így felbontatlanul kerül Bailey íróasztalára. De ez csak nagyon ritkán sikerülhetett nekik.

Bailey polgármester havonta több száz levelet kapott átlagemberektől, és Grace feladata volt kiválogatni a valóban fontosakat, hogy a főnöke ne pazarolja a drága idejét hülyeségek olvasgatására.

Akárki is volt ez a Tyler Jordan, nem úgy tűnt, hogy a férfi – vagy nő, mert a Tyler férfi-és női név is lehet – valóban a polgármester ismerőse. Ez már önmagában is azt jelentette, hogy a levél a nem sürgős küldemények közé kerül, de mivel közeledtek a választások, Grace nem engedhette meg magának, hogy figyelmen kívül hagyjon egy talán mégiscsak fontos dolgot.

Az interneten rákeresett a borítékon szereplő címre, és egy bedeszkázott kisboltot kapott egy üres telken.

Furcsa, gondolta, de ez csak még jobban felkeltette a kíváncsiságát.

Tisztában volt vele, hogy nincs veszélyben, mert a biztonsági szolgálat minden egyes küldeményt alaposan átvilágít, mielőtt hozzá kerülnek, nehogy káros vegyi anyagot vagy bombát tartalmazzon. De a röntgen és a többi eszköz nem tudja elolvasni a levél szövegét, mint ahogy képeket sem jelenít meg.

Két és fél éve dolgozott a polgármesternek, és azóta rengeteg obszcén rajzot kapott, fenyegető, gyűlölködő levelet, összeesküvés-elméletet olvasott, és sok olyan pornográf képet látott, amelyek küldői felajánlkoztak Bailey-nek – nők és férfiak egyaránt... –, és a lista még hosszan folytatható lenne.

Ha valami csak egy picit is veszélyesnek tűnt, azt azonnal átadta a titkosszolgálatnak, ha pedig sértő vagy kellemetlen volt, akkor ment az íróasztala mellett álló iratmegsemmisítőbe.

Egy darabig nézegette a kezében lévő borítékot, aztán a nem sürgős küldemények kupacát. Az ajkát harapdálta.

– Mit görcsölök annyit ezen? – kérdezte végül saját magától, és egy mozdulattal kinyitotta a borítékot.

Eggyel több őrült levél vagy idióta kép már nem oszt, nem szoroz. Ha valamit nem lehetett mondani Grace Hamiltonról, az az volt, hogy prűd lett volna.

Egy második boríték volt a levélben. Hófehér, jó minőségű, olyasmi, amelyekben az esküvői meghívókat küldik. A borítékra valaki a következőt gépelte: Kéretik komolyan venni.

Grace most már valóban kíváncsi lett.

Megfordította a borítékot, de nem volt rajta se feladó, se cím. Nem mintha számított volna rá.

Elgondolkodva harapdálta az ajkát.

Aztán pár másodperc múlva meghozta a döntést. A kis tőr alakú levélvágóért nyúlt, kinyitotta a borítékot, majd elfordította, hogy a tartalma kicsúszhasson belőle.

Elsőnek egy félbehajtott, fehér papírdarab landolt az asztalon. Belül nyilván volt valami írás, mert Grace ki tudta venni a betűk formáját.

A második egy polaroid fénykép volt.

Képpel lefelé esett ki az asztal lapjára.

Grace egy pillanatig elgondolkodott a helyzet iróniáján. Újabb döntést kell hoznia: mit nézzen meg először, a fotót vagy az írást?

Egy gyermekmondókával fejben kiszámolta, melyik legyen.

A fénykép nyert.

Megfogta, és megfordította.

Elállt a szívverése.

– Úristen!

16. fejezet

Garcia a rendőrségre érkező telefonhívás szövegátiratára nézett, majd Hunterre pillantott.

– Meg kell hallgatnunk a hívást – mondta.

Hunter bólintott, aztán a társa Honda Civicje felé nézett. A fedélzeti számítógép segítségével hozzáférhetnek a hanganyaghoz, ezért sietve visszamentek a kocsihoz.

Garcia sokáig nyomogatta a képernyőt, mire sikerült behoznia az archivált hívást.

– Megvan – mondta, és kétszer rákattintott a hangfájlra.

DISZPÉCSER (női hang): Kilenc-tizenegy, miben segíthetek?

FÉRFIHANG: Ööö... azt hiszem, találtam egy női holttestet. Legalábbis, nagyon olyan, mint aki már nem él.

A hang kissé kapkodó volt, de nem tűnt túl idegesnek.

DISZPÉCSER: Azt mondja, talált egy női holttestet?

A háttérből klaviatúra kopogása hallatszott.

FÉRFIHANG: Így van. Éppen bicikliztem, amikor egyszer csak észrevettem a fűben.

DISZPÉCSER: Egyáltalán nem mozog?

FÉRFIHANG: Mondom, hogy halottnak tűnik.

DISZPÉCSER: Ismeri az illetőt, tudja a nevét?

FÉRFIHANG: Sosem láttam még azelőtt.

DISZPÉCSER: Értem, uram. Meg tudná mondani, hol van?

FÉRFIHANG: Igen, észak felé kerékpároztam a Pershing Drive-on, a repülőtér mellett, a Hyperion szennyvíztelep közelében.

A diszpécser várta, hogy a telefonáló folytassa, de az nem mondott többet.

DISZPÉCSER: Értem, uram, ez mind szép, de nem tudná egy kicsit közelebbről meghatározni a helyet?

FÉRFIHANG: Észak felé elhagyja a szennyvíztelepet, és balra van egy fás terület. Az egyik fa kissé távolabb áll a többitől, a nő e mellett fekszik. Körülbelül háromszáz méterrel hagytam el a szennyvíztelepet.

DISZPÉCSER: Megpróbált beszélni hozzá, vagy felébreszteni? Lehet, hogy csak fáradt volt, vagy egy kicsit sokat ivott, és elaludt a fa mellett. Nem lát üvegeket mellette? Esetleg hányást a ruháján vagy a földön?

FÉRFIHANG: Nem nyúltam hozzá, és úgy érzem, nem veszi komolyan, amit mondok.

A hang most egy árnyalatnyival idegesebben csengett. A következő szavakat egészen lassan mondta.

FÉRFIHANG: A nő halott!

DISZPÉCSER: Értem, uram. Higgye el, nagyon is komolyan veszem, de megfelelő adatokat kell továbbítanom. Nem lát vért a nő körül, vagy akár rajta?

FÉRFIHANG: Nem, nem látok vért.

DISZPÉCSER: Biztos benne, hogy nem lélegzik? Ellenőrizné a pulzusát, kérem?

FÉRFIHANG: Nem fogok hozzányúlni egy hullához! Gyorsan küldje a rendőrséget!

DISZPÉCSER: Már úton vannak, uram, és mindjárt oda is érnek. Megadná, kérem a...

A hívó letette a telefont.

Hunter és Garcia meredten bámult egymásra.

– Újra meg akarom hallgatni – mondta végül Garcia, és ismét kétszer rákattintott az ikonra, majd hangosította a beszélgetést, mert újabb repülő szállt fel.

Hunter az órájára nézett, hátradőlt az ülésen, lehunyta a szemét, de már nem a párbeszédre figyelt.

Amikor a felvétel befejeződött, Garcia hosszan kifújta a levegőt.

– Ez nagyon nem oké – mondta.

Hunter megint megnézte az óráját.

– Éjjel még egy Superman sem szúrná ki a hullát ilyen távolságból. Kizárt dolog, hogy egy kerékpáros onnan az útról idelát a sötétben.

– Főleg, hogy nem is innen telefonált – jegyezte meg Hunter.

– Hogy érted ezt? – ráncolta a homlokát Garcia.

– Carlos, valami hiányzik a felvételről.

Garcia ösztönösen a fedélzeti komputer kijelzőjére, a hangfájl ikonjára meredt.

Egy Boeing 767-es landolt a kifutón, és Garcia megértette, mi hiányzik.

– Egyetlen gép sem hallatszik a háttérből – mondta.

A Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtér mellett voltak, márpedig ez az Egyesült Államok harmadik legforgalmasabb reptere, ahol a nap huszonnégy órájában negyven-hatvan másodpercenként landol vagy felszáll egy gép. A motorzúgás szinte folyamatos, még csukott ablaknál is jól hallható. Hunter lemérte, hogy a beszélgetés egy perc negyvenkét másodpercig tartott. Még a kisebb éjszakai forgalomnál is legalább két repülőt kellett volna hallaniuk.

– Úgy van, nincs repülőgéphang – erősítette meg Hunter.

– A rohadék! – kiáltott fel Garcia, és kikapcsolta a számítógépet.

– Ahogy mondtad, ez a fickó rendkívül magabiztos – mondta Hunter, és oldalra billentette a fejét. – És játszani akar.

– A gyilkos értesítette a rendőrséget. Szereznünk kell egy másolatot a felvételről, hogy a hangszakértők megvizsgálhassák.

Hunter egyetértett.

Garcia egy darabig a társát nézte, majd megkérdezte:

– De ettől még nem nagyon vagyunk előrébb, igaz?

– Nem hinném. Ha előrébb jutunk, az csakis azért lesz, mert a gyilkos úgy akarja.

17. fejezet

A repülőtér melletti erdős területről Hunter és Garcia Nicole Wilson elrablásának helyszínére, Audrey Bennett Hollywood Hills-i házához autózott. Hunter nem akarta egy újabb kihallgatással zaklatni Ms. Bennettet, mert tudta, hogy a nő már mindent elmondott az eltűnt személyekkel foglalkozó részlegnek, ő pedig kétszer is alaposan átolvasta a vallomását. Igazából a házra és a környékére volt kíváncsi. Meg akarta érteni, miképp jutott be az elkövető az udvarba, majd a házba ilyen könnyedén, hogy aztán észrevétlenül magával vigye Nicole-t. És, ahogy azt Hunter várta, valóban nem volt nehéz dolga.

A Hollywood Hillsbe nem lehetett túl gyorsan feljutni, inkább csak felaraszolgatni. A meredek utcák annyira kanyarogtak, és olyan kevés táblát tettek ki, hogy néha még az évek óta ott élők is eltévedtek. Persze voltak, akik azt mondták, hogy éppen ez adja a környék báját, éppen ettől olyan népszerű a Laurel Canyon és a Hollywood Hills zűrzavara. Itt nem volt szükség kerítésre, mert az idegenek egyszerűen nem ismerték ki magukat.

Audrey Bennették háza egy hajtűkanyar mellett állt az Allenwood Roadon, és ahogy a többi ingatlan, úgy ez sem rendelkezett kapuval, fallal, semmilyen kerítéssel, amely legalább részben védte volna. És kamerákat sem szereltek fel, így akár ismerős, akár idegen érkezett a telekre, ha akarta, akkor a legkisebb ellenállás nélkül eljuthatott a házig, még egy rozoga kapu sem állta az útját.

Engedélyt kértek Ms. Bennett-től, aztán Hunter és Garcia alaposan szemügyre vette az épületet, a hátsó udvart, majd kimentek az utcára. Egy közeli házból két kislány szaladt ki rózsaszín balettruhában, egy alacsony, duci nő követte őket. Mindhárman beszálltak egy kék autóba a kocsifelhajtón, és amikor a kocsi elhaladt a nyomozók mellett, a két kislány lelkesen integetett nekik a hátsó ülésről.

Hunterék lassan leballagtak az Allenwood Roadon, egészen a Laurel Pass Avenue-ig. A Carmar Drive-on mentek vissza, amely a főúttól balra nyílt. Kétszer is találkoztak egy csapat gördeszkás gyerekkel – egyikük sem volt idősebb tizenhárom évesnél –, akik a meredek út nagy részén gurultak, még az éles kanyarokban is.

– Az itt lakóknak aztán nem kell kondiba járniuk – mondta Garcia, és a kézfejével megtörölte a homlokát. A nap már magasan járt, a hőmérséklet elérte a huszonnyolc fokot. – Csak egyszer le-meg fölmész ezeken az utcákon, és olyan edzett leszel, mint egy profi sportoló. Idenézz, úgy izzadok, mint a ló! – mutatott az arcára.

Hunter megállt, és néhány pillanatig a gördeszkás gyerekeket nézte. Ahogy leértek a hosszú, meredek út aljába, felkapták a deszkákat, és gyalog indultak vissza a dombtetőre, amiről Hunternek eszébe jutott valami. Visszasietett Garcia autójához, kivette az eltűnt személyek részlege által készített jelentést, és gyorsan átlapozta.

– Valami baj van? – kérdezte Garcia.

– Az eltűntesek jelentését keresem arról, hogy mit találtak, amikor a nyomozás kezdetén sorra járták a környékbeli házakat.

Garcia tekintete önkéntelenül is a szemben lévő épületre siklott, aztán annak a szomszédjára, majd vissza Hunterre.

– És miért?

– Semmire sem jutottak, igaz? Senki sem emlékezett, hogy bármi szokatlant látott volna Nicole elrablásának az estéjén. Nem tűnt fel egyetlen jármű sem, ami máskor ne járt volna erre, nem láttak gyanús elemeket mászkálni, egyszerűen semmit.

– Igen, így van – erősítette meg Garcia. – De ez egy nagyon csendes utca. Gondolj csak bele: majdnem egy órája itt vagyunk, és csak egyetlen autót láttunk, azzal a két balettos kislánnyal. Csodálkozol, hogy a tettes észrevétlenül közlekedhetett?

Hunter továbblapozott a jelentésben.

– Nem, egyáltalán nem lep meg, de valamit muszáj ellenőriznünk.

Hunter végre megtalálta, amit keresett, gyorsan átolvasta, majd átadta Garciának.

– Ezt nézd meg! – mondta, a mutatóujjával a lap tetején dobolva.

Garcia elolvasta, vágott egy grimaszt, még egyszer végignézett az utcán, aztán újra elolvasta.

– A fenébe! – mondta végül. – Kell kérnünk pár egyenruhást, hogy újra járják végig a környékbeli házakat.

18. fejezet

Az eltűnt személyekkel foglalkozó részleg emberei minden ajtón bekopogtak az Allenwood Roadon, minden ház összes lakóját kifaggatták, és ha volt személyzet, velük is beszéltek. Senki sem látott semmit. De ott fenn, a hegyen ez egyáltalán nem volt meglepő.

Hollywood Hills talán laza környék benyomását keltette, de igazából olyan volt, mint egy titkos társaság, íratlan szabályokkal. Rengeteg színész, zenész imádott itt lakni, mégpedig azért, mert bármi is történt erre, az emberek megtartották maguknak, amit tudtak, és csakis a saját dolgukkal törődtek. Itt fent semmi sem tűnt túlzásnak, mindegy volt, mennyire furán néz ki az ember, mennyire színesen öltözködik, vagy éppen mennyire alulöltözött, semmi sem volt gyanús, senki sem lógott ki a sorból. A környékbeliek az évek során megtanulták, hogyan ne vegyenek tudomást ezekről a dolgokról.

Az eltűntesek sajnos elkövették azt a hibát, hogy csak az emberrablás estéjéről kérdezték az embereket.

Abból a kevésből, amit Hunter és Garcia eddig tudtak, már levonhatták a következtetést, hogy az elkövető rendkívül alapos ember, és bár nagyon sok helyről elrabolhatta volna Nicole Wilsont, ő mégis Bennették házát választotta. De miért?

Azon túl, hogy bebizonyítsa, milyen merész és arrogáns, nyilvánvalóan az jelentette erre a kérdésre a választ, hogy az Allenwood Road nagyon csendes utca, és ez csökkentette a kockázatot, hogy meglátják, amikor a kocsijához vonszolja az áldozatát. De a csavar mégis az volt az egészben, hogy a nyomozók nem sejtették, milyen csendes az utca, amíg fel nem jöttek ide.

És a gyilkos sem tudhatta ezt, amíg személyesen meg nem győződött róla.

– A gyilkos legalább egy felderítő utat biztosan tett az emberrablás előtt – mondta Garcia.

Tőlük balra, három házzal odébb egy hatvanasnak látszó férfi lépett ki az ajtón, a kezében egy golfzsákkal, amelyet betett a ház előtt parkoló Mercedes E csomagtartójába, aztán beült, és lassan elhajtott.

– Én is ezt tenném – helyeselt Hunter –, ha csak azt akarnám eldönteni, hogy a környék elég nyugodt-e, vagy sem. De nem hinném, hogy az emberünk beérte ennyivel. Rendkívül óvatos, biztos, hogy látni akarta a helyi szokásokat – mutatott a távolodó autó felé. – És ezért talán napokon át mérte fel a helyszínt.

– A helyi szokásokat? – kérdezte Garcia bizonytalanul.

– A napi rutint. Minden utcának van ilyen, pláne, ha ilyen exkluzív. Mindannyian ragaszkodunk a berögződéseinkhez, mert a szokásaink rabjai vagyunk. Meghatározott napokon, meghatározott időben megyünk a konditerembe vagy éppen golfozni, esténként pókerezni, a gyerekek balettórára, a szülők sétálni vagy bárhová. A tettes nagyon alaposan megtervezte az elrablást, nem kockáztatta meg, hogy mondjuk egy jógaóráról hazatérő észrevegye, amint a nőt cipeli a kocsijához. Tudni akarta, hogy működik az utca, meg akarta ismerni a helyi szokásokat.

Hunter megfordult, és Bennették házára nézett.

– De tudod, mi az, ami nem volt rutinszerű? – kérdezte.

Garcia egy pillanatra elgondolkodott.

– Hogy Nicole Wilsonnak melyik napokon kell vigyáznia Bennették gyerekére.

– Pontosan. Ez csak időnként fordult elő, csak olyankor hívták, ha közbejött valami. És Ms. Bennett vallomása szerint – bökött a jelentés felé Hunter – aznap csak délben hívta fel Nicole-t, hogy megkérdezze, át tudna-e jönni este. Az utolsó pillanatban szólt. És ha a gyilkos nem tudta előre, hogy melyik nap csaphat le...

– ...akkor egy egész héten át figyelnie kellett az utcát – fejezte be a mondatot Garcia. – Minden napot ismernie kellett, minden lakó mozgásával tisztában kellett lennie.

Hunter bólintott.

– Nem mondom, hogy ez halálbiztos módszer, de biztosan sok mindent megtudott arról, hogy mit igyekezzen elkerülni. Újra végig kell járni a házakat, és ha szerencsénk van, akkor valaki észrevett valamit a Nicole elrablását megelőző napokban.

19. fejezet

Két hét után először súlyos esőfelhők gyülekeztek Los Angeles közepe fölött, igaz, a közelgő zápor nem volt meglepő a forró napok után. Mire Hunter és Garcia visszaértek a kapitányságra, kövér esőcseppek zúdultak rájuk.

Garcia visszament az irodába, hogy elvégezze a papírmunkát, Hunter pedig továbbhajtott a Ramirez Streetre, ahol az eltűnt személyekkel foglalkozó speciális részleg központja volt. Korábban felhívta Troy Sanders nyomozó, és elmondta, hogy szívesen találkozna Hunterrel, délután az irodájában lesz.

Sanders nemcsak a részleg vezetője volt, hanem az a nyomozó is, akit Nicole Wilson ügyével bíztak meg.

Hunter a helyiség túlsó felében álló automatánál találta meg a férfit. Az egész hely nagyon hasonlított Hunterék részlegére: egyszerű, nyitott terű iroda, elképesztő mennyiségű íróasztallal, a hangzavar pedig olyan volt, mint vasárnap reggel a halpiacon.

Sanders a negyvenes évei elején járt, és ugyanúgy száznyolcvanhárom centiméter volt, mint Hunter, a borotvált fejhez magas homlok, erős áll és széles váll tartozott. Tiszta, halványkék szeme erős kontrasztot mutatott a barna bőrével, a tekintetéből pedig sugárzott a tudás és a tapasztalat.

Kivett az automatából egy dobozos üdítőt, néhány szelet csokit és egy csomag mentolos cukorkát, majd az irodájába vezette Huntert, amely kisebb volt, mint a két gyilkossági nyomozóé, viszont sokkal nagyobb rend uralkodott benne.

– Kérsz egy drazsét? – kínálta meg a vendégét Sanders, és közben kinyitotta az üdítőt.

– Kösz, nem.

Sanders két cukorkát dobott a szájába.

– Talán csak az én heppem, de úgy érzem, hogy ez a munka nap mint nap rossz szájízt hagy maga után. Kilószám eszem a mentolos cukorkát.

Hunter nagyon is megértette.

– Nos, itt az akta – mondta Sanders, és felvett egy zöld mappát a kicsi íróasztalon álló magas, rendezett kupac tetejéről.

Huntert nem lepte meg, hogy ilyen sok eset van Sanders asztalán. A Los Angeles-i rendőrség eltűnt személyekkel foglalkozó részlege havonta átlagosan két-háromszáz eltűnt felnőtt és nagyjából kétszer ennyi tizenhat év alatti gyerek ügyében nyomozott. A közhiedelemmel szemben egy új szövetségi törvény megtiltotta a várakozási időt az eltűntek ügyében, annak ellenére, hogy a bejelentett eltűntek körülbelül hetven százaléka három napon belül előkerül, vagy önként hazamegy. Ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy minden egyes bejelentés esetében el kell indítani a nyomozást, és nyitni kell egy új aktát.

– Nem tudom, mennyire lesz a segítségetekre a jelentés, mert nem nagyon találtunk semmit – mondta Sanders, és csalódott arccal átnyújtotta a mappát.

A jelentés ugyanazzal a fényképpel indított, amelyet Hunter reggel már látott a Blake kapitánytól kapott aktában, aztán a lány adatai következtek. Hunter ezeket átugrotta, és gyorsan átolvasta a lényegi részt, amely valóban nagyon rövid volt. Az állt benne, hogy Nicole Wilson a második évét kezdte volna a jogi karon, időnként bébiszitterkedett egy kis pluszbevételért, és pár héttel korábban, az első év végén, sikerült nyári munkát kapnia egy ügyvédi irodánál Los Angeles belvárosában, ahol kisebb feladatokkal és a jelentések archiválásával bízták meg. Csendes, visszahúzódó lány volt, a szabad estéin sem bulizni járt, hanem a szobájában vagy a könyvtárban tanult. A Sanders csapata által összegyűjtött információkból úgy tűnt, hogy Nicole élete a campus és néhány iskolai barát körül forgott, ezért a nyomozás is erre koncentrált. De a nyári szünet miatt a szokásosnál is nehezebb volt megkeresni a diákokat, tanárokat. Legtöbbször telefonon sikerült elérni őket.

Sanders és csapata betűről betűre betartott bizonyos szabályokat, amelyeket az eltűnt személyek felkutatásakor alkalmazni kell. Egy ilyen nőnél, mint Nicole Wilson, a lépések meglehetősen egyszerűek voltak: egy fiatal, csinos nő eltűnik, nem kérnek érte váltságdíjat, családi viszályról sem tudni, így aztán nem meglepő, hogy a rendőrség a nő barátjánál kezdi a nyomozást – ha volt neki –, aztán következnek az exbarátok, majd mindazok, akik esetleg romantikus érdeklődést mutattak Nicole irányában, legyenek akár férfiak, akár nők. De a megkérdezettek egyike sem tudott arról, hogy Nicole Wilson járt volna valakivel. Sőt, nagyon úgy tűnt, hogy az egyetemen töltött több mint egy év alatt senkivel sem randizott.

Sanders és csapata kihallgatta a Nicole-t alkalmazó kis ügyvédi iroda alkalmazottait is, két ügyvédet és egy titkárnőt. Mindhárman sziklaszilárd alibivel rendelkeztek a kérdéses estére, és az előéletük is teljesen tiszta volt. Ráadásul amennyire Sanders meg tudta ítélni, egyiküknek sem lett volna indítéka.

– Itt van az összes tanúvallomás szövegátirata – mondta Sanders, és egy második mappát, ezúttal egy sárga színűt nyújtott át Hunternek, aki átvette, majd megkérdezte:

– Ellenőriztétek a kollégiumi szobáját?

– Természetesen nagyon alaposan átkutattuk, de nem találtunk sem naplót, sem egyéb ilyesmit – felelte Sanders, mert tudta, miért kérdezi ezt Hunter.

Aztán átadott Hunternek egy listát a Nicole szobájában talált tárgyakról.

– A laptopját viszont megtaláltuk – tette hozzá, a lista ötödik elemére mutatva. – Az informatikusoknak egy napig tartott feltörni a biztonsági kódot, azóta vizsgáljuk a gép tartalmát, beleértve az e-maileket is, de eddig semmi érdekeset nem találtunk. Ha megfelel, úgy egy óra múlva átküldöm valakivel a laptopot az eddig átnézett mappák listájával.

Hunter szomorúságot és csalódást olvasott ki Sanders tekintetéből, és pontosan tudta, miért. Ha Nicole Wilsont pár órával az elrablása után ölték volna meg, akkor nem sok mindent lehetett volna tenni a megmentéséért, de nem ez történt. A gyilkos több mint öt napig kínozta, mielőtt véget vetett a lány életének. Ez azt jelentette, hogy az eltűnt személyekkel foglalkozó részlegnek öt napja, vagyis nagyjából százhúsz órája volt, hogy megtalálja Nicole-t, de nem jutottak közelebb sem a lányhoz, sem a fogvatartójához. Bármilyen tapasztalt, harcedzett is egy nyomozó, az ilyen esetekben mindent elsöprő bűntudat mardossa.

– Persze, jó lesz, köszönöm – mondta Hunter.

Sanders újabb drazsét tett a szájába, és Hunter felé nyújtotta a dobozt, aki most sem kért.

– Gondolom, olvastad a Miss Wilson és Ms. Bennett között zajló telefonbeszélgetés szövegátiratát – mondta Sanders. – Mielőtt a tettes elrabolta volna.

Hunter bólintott.

– Tíz éve dolgozom a Los Angeles-i rendőrség eltűntekkel foglalkozó részlegén, öt éve vagyok a különleges ügyosztályon. Nagyon sok mocskot láttam már, igazán arrogáns szemétládák után nyomoztam, de mondhatom, sosem találkoztam még ennyire magabiztos elkövetővel, és sosem láttam még ilyen tisztán végrehajtott emberrablást. A helyszínelők két napot töltöttek azzal, hogy a lehető legrészletesebben átvizsgálják a házat és a telket, de semmiféle, idegenre utaló nyomot nem találtak. Egyetlen hajszálat, egyetlen porszemet sem. Ez a fickó egyszerűen semmit sem hagyott maga után, csak egy fekete lyukat. Márpedig ezt nem könnyű megcsinálni.

Hunter néhány másodpercig nézte a nyomozót, akin látszott, hogy pontosan ugyanattól fél, amit ő és Garcia már tudott: hogy Nicole Wilson csak a kezdet.

20. fejezet

Lejárt a számukra biztosított tizenöt perc. Pokolian unalmas megbeszélés volt, de a választások közeledtével Richard Bailey polgármester naponta volt kénytelen hasonlókat elviselni, és tette is, tökéletes mosollyal, érdeklődő tekintettel. Ha valamit megtanult, amióta több mint tíz éve a politika színpadára lépett, az az volt, hogy minden egyes szavazat számít, márpedig a vele szemben ülő két nő több mint ezer szavazót képviselt Los Angeles déli részében.

– Tökéletesen megértem az álláspontjukat – mondta Bailey a sovány nőnek, miután az befejezett egy ötperces monológot, amire a polgármester egyáltalán nem figyelt. A két nő székét szándékosan úgy helyezték el, hogy a falióra mögöttük legyen, mert így Bailey könnyedén figyelhette az időt anélkül, hogy udvariatlannak tűnve állandóan a karóráját nézte volna. – És ha a következő ciklusban is én szolgálhatom a várost – folytatta a polgármester egy jól begyakorolt arckifejezés kíséretében, amelyből a vendégei pontosan értették, mire gondol –, akkor természetesen továbbítom a javaslatukat a megfelelő bizottságok felé. Erre szavamat adom.

Felállt, és megigazította a zakója ujját.

A két nő is felállt a székről.

– Hölgyeim, nagyon élveztem a beszélgetést. Hálás vagyok, hogy időt szántak rá, és meglátogattak – mondta Bailey, és kezet nyújtott.

A kézfogása is ugyanolyan jól begyakorolt volt, mint az egész viselkedése: kellőképpen erős ahhoz, hogy magabiztosságot sugározzon, de azért mégsem erőszakos. Az ajtóhoz kísérte a nőket, és búcsúzóul még egyszer rájuk mosolygott.

Grace Hamilton, a személyi asszisztense az iroda külső részében állt, egy borítékkal a kezében.

Az öltözete most is kifogástalan volt: nagyon jól állt neki a kék kosztüm és a fehér selyemblúz, de az arckifejezéséről hiányzott a szokásos nyugodt mosoly.

– Richard – mondta Grace, miután a két nő kiment. Tett egy lépést a polgármester felé.

Bailey ragaszkodott hozzá, hogy a nő a keresztnevén szólítsa. Nem flörtölésből tett így, bár imádott flörtölni, és ügyesen is csinálta, hanem azért, mert nem szerette a hivatalos hangnemet az irodában... és ettől még fiatalabbnak is érezte magát.

Az asszisztense szemébe nézett, és egy pillanatra meghökkent. A nő tekintetében félelem látszott.

– Grace, minden rendben? – kérdezte, most már őszinte aggodalommal az arcán és a hangjában.

Grace Hamilton soha semmit nem tárgyalt meg a polgármester előszobájában.

– Beszélhetnénk négyszemközt? – kérdezte gyorsan, ideges hangon.

– Természetesen – bólintott a férfi, és utat engedett, hogy Grace beléphessen az irodába.

Az asszisztens becsukta az ajtót maga mögött, és követte a férfit a hatalmas tölgyfa íróasztalhoz.

– Mi a gond? – kérdezte Bailey, a nő felé fordulva.

– Ez ma reggel érkezett – mutatta Grace a kezében lévő borítékot. – Önnek címezték, és az volt ráírva, hogy sürgős, bizalmas magánküldemény.

Bailey értetlenül nézett rá.

– Igen? És? Rengeteg ilyet kapunk. Ellenőrizte a tartalmát?

– Igen – bólintott Grace. – Egy fénykép volt benne – tette hozzá, majd egy pillanatra megállt, mielőtt folytatta volna: – És egy levél.

Bailey a borítékra pillantott.

Grace átnyújtotta neki.

Bailey nem ült le, hanem egyből kinyitotta a borítékot, és belenyúlt. A polaroid képet húzta ki először.

Grace undorodva elfordította a fejét.

Bailey a képre nézett, és mozdulatlanná dermedt. A gyomra görcsbe rándult, úgy érezte, mindjárt elhányja magát.

– Mi a franc ez?

A fénykép egy fiatal női arcot ábrázolt, de egyáltalán nem volt kellemes látvány. A barna haja koszosnak tűnt, és nedvesen tapadt az izzadt homlokára és arcára. A könnyeitől a szemfestéke elkenődött és szétfolyt, vékony vonalakat húzva maga után, amelyek nem értek el az álláig, ahogy az normális esetben történt volna, hanem összegyűltek a vastag anyagban, amellyel olyan szorosan tapasztották be a száját, hogy különös grimaszba húzta az arcát, és belevágott a szája sarkába. Az anyag alatt a könnyekkel megkezdett vonal vérben végződött. De amitől igazán görcsbe rándult Bailey gyomra, az a nő tekintete volt: a könyörgő, rettegő arckifejezés, amelyből minden remény kiveszett. Egy olyan ember tekintete, aki mélyen legbelül tudja, hogy senki sem fogja megmenteni.

Bailey zavartan, undorodva nézett Grace-re.

– Ez igazi? – kérdezte. – Nem csak valami digitális trükk? Mert manapság semmiben sem lehet biztos az ember.

– Nem hinném – felelte Grace remegő hangon. – Ez egy polaroid kép, nagyon régi technika. Nem hinném, hogy meg lehet photoshopolni.

A polgármester megint a képre pillantott.

– Igen, igaza lehet. Tudja, ki ez a nő?

Grace megrázta a fejét.

– Sosem láttam. És ön?

– Én sem.

Feszült másodpercek teltek el, mire Grace újra megszólalt: – Nem tudtam, hogy behozzam-e, vagy egyből átadjam a rendőrségnek, esetleg a biztonsági szolgálatnak.

Bailey az íróasztalára tette a képet, de nem vette le róla a tekintetét. Izzadt a tenyere, a fejében kérdések kavarogtak. Igaz, hogy az évek során tonnaszám kapta a hülye küldeményeket, de ilyesmi még nem fordult elő. Gyorsan cikáztak a gondolatai.

– Hogy érkezett?

– Egy FedEx borítékban. A feladó címe persze hamis, egy bedeszkázott kisbolt van ott.

Bailey kíváncsian felvonta a bal szemöldökét.

– Megvan még a FedEx boríték?

– Persze, mindjárt hozom – válaszolta Grace, és elindult kifelé.

– Grace, várjon egy percet! – szólt utána a polgármester. – Van itt az irodában gumikesztyű?

– Hát... – A nő összehúzott szemmel nézett Bailey-re. – Itt nincs, de a karbantartóknak biztosan van – tette hozzá némi habozás után. – Náluk mindenki abban dolgozik.

– Hívja fel őket, és mondja meg nekik, hogy hozzanak két párat, amilyen gyorsan csak tudnak!

– Azonnal.

Bailey ismét megállította a kifelé induló nőt.

– És még valami: van valami lezárható műanyag tasakunk, amiben esetleg dokumentumokat tartunk?

Grace egy pillanatra elgondolkodott.

– A fiókomban van egy doboz szendvicseszacskó, le lehet zárni őket.

– Oké, az is megteszi. Hozza át!

Grace bólintott, és sietve elhagyta az irodát. Pár perc múlva visszatért a FedEx borítékkal, egy doboz gumikesztyűvel és egy doboz átlátszó szendvicseszacskóval. Mindent átadott a polgármesternek, aki azonnal kesztyűt húzott, majd megnézte a feladót a boríték hátulján.

– Tyler Jordan? – suttogta a homlokát ráncolva.

– Megnéztem az ön névjegyzékében, de nem találtam, ezért bontottam fel.

Bailey biztos volt benne, hogy a feladó neve és címe hamis, de azért ezt ellenőriztetni kell.

– Megmutatta már valakinek?

– Természetesen nem.

– Tehát csak ön nyúlt a képhez, senki más?

– Így van – felelte Grace egy ideges biccentés kíséretében.

Bailey nem tartotta valószínűnek, hogy a csomag feladója ujjlenyomatokat hagyott volna maga után, de azért erről is meg kell győződni. Kivett néhány szendvicseszacskót a dobozból, és beletette a fényképet meg a FedEx borítékot.

– Richard, van benne egy levél is – emlékeztette Grace a polgármestert, és az asztalon fekvő boríték felé biccentett.

Bailey-t annyira megrémítette a fénykép, a nő arcán látszó kétségbeesés, hogy megfeledkezett a levélről, amelyet Grace korábban már említett neki. Kézbe vette, majd megfordította a borítékot, és hagyta, hogy a papír a kezébe csússzon.

A titkárnő a lélegzetét is visszafojtotta.

A polgármester szétnyitotta a papírt, pár másodpercig az írást bámulta, de a szavak teljesen értelmetlennek tűntek, egészen addig, amíg el nem jutott az utolsó néhány mondatig. Ekkor az arckifejezése teljesen megváltozott.

Ha Grace nem ismerte volna a férfit, akkor meg mert volna esküdni rá, hogy félelem látszott Los Angeles polgármesterén.

Bailey mintha egy pillanat alatt megbénult volna. A következő másodpercben pedig a keze villámgyorsan elindult a telefon felé.

21. fejezet

Négy nappal korábban

A személyzet az olyan embert tartotta a tökéletes utasnak, mint aki a 9A helyen ült. A gépre lépve udvariasan rámosolygott a légiutas-kísérőkre, majd türelmesen megvárta, amíg a széksorok között előtte állók felteszik a kézipoggyászukat a megfelelő tartókba. Bosszúságnak semmi jele nem látszott rajta, nem fonta dühösen karba a kezét, nem kezdett idegesen előretolakodni, nem állt egyik lábáról a másikra. Amikor leült, nem kért semmit, még egy pohár vizet sem.

A Sacramentóból Los Angelesbe tartó 387-es számú járat stewardessei mind nagyon fiatalok és csinosak voltak, a 9A utas mégsem küldött flörtölő pillantásokat feléjük, és poénkodni sem próbált velük.

A férfi felkeltette Sharon Barnard, a legfiatalabb légiutas-kísérő figyelmét, aki kíváncsi lett, vajon mivel foglalkozik az utas. A ruházata nem sokat árult el róla: sötétszürke öltöny, fehér ing, tökéletesen megkötött fekete-fehér nyakkendő. Akár üzletember is lehetett volna, ahogy a kora reggeli járat utasainak legalább a fele az, de minden jellemző kütyü hiányzott: nem volt nála aktatáska, laptop vagy tablet, még okostelefon sem.

Voltak utasok, akik olvastak, néhányan aludtak, mások dolgoztak, videójátékokat játszottak a tabletjükön, vagy éppen zenét hallgattak, de a 9A nem csinált semmit. Az ülés támlája merőlegesen állt, a férfi pedig a két kezét az ölében pihentetve, egyenes tekintettel nézett előre. Sharon először azt hitte, talán meditál, de amikor elment mellette, és megkérdezte, hogy kér-e valamit inni, a férfi azonnal udvariasan felelt, és azt mondta, hogy nincs szüksége semmire. A lány megkérdezte, hogy üzleti útra megy-e Los Angelesbe, az utas pedig azt felelte, hogy nem, éppen üzleti útról tér haza, mert Los Angelesben él.

A válasz hallatán Sharon mosolyra húzta a száját.

– Tom – mondta Sharon a vezető légiutas-kísérőnek, aki a legjobb barátja és lakótársa is volt egyben. – Mit gondolsz a 9A helyen ülő férfiról?

Tom incselkedve mosolygott a lányra.

– Drágám, az érdekel, hogy meleg-e a pasas?

Tom Hobbs huszonhárom éves volt, nagyon vonzó, egyedülálló és meleg. A hatodik érzékével messziről ki tudta szúrni valakiről, hogy meleg, anélkül hogy akár csak egy szót váltott volna az illetővel. Kilépett a kis válaszfal mögül, és egykedvűen végignézett a soron.

– Ja, igaz, hogy nagyon dögös! – mondta. – Már a beszállásnál feltűnt, és ahogy látom, neked is – csücsörített.

Sharon nem jött zavarba.

– Hát igen, te is azt mondtad, hogy nagyon dögös – felelte.

– Kétség sem férhet hozzá, és nagy szerencséd van, aranyom, mert ez aztán nem meleg.

– Komolyan mondod? – kérdezte jókedvűen Sharon. – De ránk, lányokra még csak rá sem nézett.

– Akkor is tuti – lesett Tom ismét a 9A felé. – Ez a pasi a puncit szereti.

– Mondjuk, jegygyűrűje sincs.

– Nézzenek már oda! A kis boszorkány már cserkészi is be az utasokat! Ezt nevezem. Bírom a stílusodat, kislány!

– Na ja, tőled tanultam.

Tom felemelte a kezét, a lány pedig belepacsizott.

– Bár valahogy mégis ismerősnek tűnik a fickó – tette hozzá Sharon.

– Komolyan?

– Igen. Talán a szeme vagy az erős álla miatt, de egyfolytában azon gondolkodom, hogy láttam már valahol. Te nem láttad véletlenül egy korábbi járaton?

Tom újra az utas felé pillantott.

– Nem, drágám. Pedig egy ilyen szép szál emberre biztosan emlékeznék.

Sharon sem tartotta valószínűnek, hogy egy másik gépen látta a férfit, de majdnem biztos volt benne, hogy már látta valahol.

– Na mindegy – mondta végül, és továbblépett a dolgon. – Szerinted mivel foglalkozik?

Amikor együtt repültek, Tom és Sharon gyakran játszották azt, hogy megpróbálták kitalálni bizonyos utasok foglalkozását. Így gyorsabban telt az idő.

– Hát... – kezdte Tom, és egy pillanatig ide-oda mozgatta a fejét. – Az biztos, hogy jár gyúrni, ez látszik a karján. Mindjárt szétpattan a bicepszén az ing. Ugyanakkor nagyon nyugodtnak is tűnik, mint akit semmi sem zavar. És micsoda átható pillantása van! Megnézted már a hatalmas, barna szemét?

– Hát persze – bólintott Sharon.

– Hülye kérdés volt – mosolygott újra Tom. – Azt mondanám, hogy vagy pszichológus, vagy valamilyen terapeuta... talán a sporttal kapcsolatos területen. Vagy nem, még jobb! Inkább egy szexuálterapeuta! – tette hozzá borzongást mímelve.

– Pszichológus? – tűnődött Sharon, mert tetszett neki ez a gondolat.

– Kérem a légiutas-kísérőket, hogy foglalják el helyüket a leszálláshoz – mondta egy hang a hangszóróból.

A Boeing 757-es tíz perc múlva landolt a Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtér kettes leszállópályáján.

A 9A utas ismét türelmesen megvárta, hogy az előtte állók összeszedjék a poggyászukat, és leszálljanak. Amikor a gép elejében elhaladt a légiutas-kísérők mellett, udvariasan biccentett, és némán artikulálta feléjük a köszönöm szót. A tekintete nem keresett egy konkrét személyt, és ezt Sharon némileg csalódottan vette tudomásul, mert bevetette a különleges mosolyát, és még szexin kacsintott is hozzá, csak neki. De nem tehetett mást, csak nézte a távolodó férfit. Tényleg nagyon szerette volna kissé jobban megismerni.

Amiről viszont fogalma sem lehetett, az volt, hogy a 9A utas már minden szükséges információt tudott Sharon Barnardról.

22. fejezet

Tíz másodperc sem telt el azután, hogy Hunter a kapitányságon belépett az irodájába, amikor csörgött a mobilja.

– Robert, merre van? – kérdezte egyből Blake kapitány.

– Épp most értem vissza az irodába, miért?

– Carlos is ott van?

– Igen.

– Akkor mindketten jöjjenek be hozzám, most rögtön!

Amikor a két nyomozó belépett a kapitány irodájába, Blake az íróasztalánál ült, és figyelmesen tanulmányozott valamit az asztalán. Hunterék nem látták, hogy mi lehet az.

– Nos – nézett fel végül a kapitány –, az első kérdésem az lenne, hogy egy rituális gyilkossal van-e dolgunk ebben az ügyben.

– Ezt egyelőre nem tudhatjuk biztosan – felelte Garcia. – Jelenleg nincs elég bizonyítékunk se arra, hogy az lenne, se arra, hogy nem.

– És a test elhelyezése? – vetette ellen Blake. – Úgy rendezte el, mintha egy ötágú, emberi csillag lenne. Az ötágú csillag másik neve a pentagram, nem? A pentagramot pedig a sátánimádattal meg mindenféle ilyesmivel szokták összefüggésbe hozni.

– Nem egészen – válaszolta Hunter.

Blake kapitány várakozóan nézett rá, de Hunter nem folytatta.

– Robert, kérem, magyarázza meg, mire gondol! – mondta végül Blake.

– A pentagram olyan ősi alakzat, ami a történelem során nagyon sokféle dolgot szimbolizált, például az erőt, az egységet, a hatalmat, a titoktartást. Bizonyos vallások különböző kontextusban használták, például a kereszténység is. Igazság szerint régóta sokan úgy vélik, hogy a pentagram védelmet nyújthat a gonosz ellen.

Garcia és Blake tekintetén némi meglepődés látszott.

– A jelkép, amit általában a gonoszhoz, a sátánimádathoz kötnek – folytatta Hunter –, az igazából egy megfordított pentagram, amelynek két csúcsa felfelé néz. Pont azért használják így, hogy ezzel jelezzék a szokásos rend ellentétét, a fejre állt világot.

Egy pillanatra elhallgatott, hogy a kapitány megemészthesse a hallottakat, aztán folytatta:

– A mi esetünkben lehetetlen megmondani, hogy egy fordított pentagramról van-e szó, vagy egy hagyományosról. Kétségtelen, hogy az áldozat elhelyezkedése hasonlítható egy ötágú csillaghoz, de azt nem tudhatjuk, hogy ez a csillag felfelé áll, vagy lefelé, mert nem ismerjük a tettes nézőpontját. Ha a szokásos földrajzi égtájakban gondolkodunk, ahol az észak van felfelé, a dél pedig lefelé, akkor az áldozat nem megfordított csillag alakban volt.

Blake a homlokát ráncolva nézett Hunterre.

– A nő feje észak felé mutatott – magyarázta a nyomozó.

– Kissé félek megkérdezni, honnan tud maga ennyi mindent a pentagramokról – mondta Blake, hátradőlve a széken.

– Sokat olvasok – vonta meg a vállát Hunter.

– Hát persze – vágott kissé cinikus arcot a kapitány, majd felemelt kézzel jelezte, hogy elfogadja Hunter magyarázatát. – Nos, akkor most felejtsük el a pentagramformát, és koncentráljunk a holttestre! Az áldozat különleges elhelyezése mégiscsak valami rituális gyilkosságra utal, nem?

– Rendszerint igen – értett egyet Garcia –, de ahogy már mondtam, egyelőre nincs elég bizonyítékunk. Mi van, ha pont azért rendezte el így a holttestet a tettes, hogy azt higgyük, rituális bűncselekmény történt, pedig egyszerűen csak félre akart vezetni minket? Elég okosnak tűnik ahhoz, hogy ilyet tegyen.

Blake néhány másodpercig mérlegelte az elhangzottakat, majd megkérdezte:

– És ha valamilyen szektáról van szó? – Felállt a székből, és megkerülte az íróasztalát. – Nem lehet, hogy egy szekta áll a háttérben, nem pedig egy magányos elkövető?

– Kizárt – felelte Garcia. – Ez nem több ember műve, ezt egy nagyon okos fickó csinálta egyedül.

– Úgy látom, nagyon biztos ebben.

Garcia mindent elmesélt, ami a boncolás során kiderült. A kapitány figyelmesen hallgatta, nem szólt közbe, csak az arckifejezése változott meg néha attól függően, hogy az undor vagy a meglepődés volt-e erősebb.

– Tehát vérrel írták az üzenetet, amit a gyilkos a nő torkában hagyott? – kérdezte, amikor Garcia befejezte.

– Így van.

– Az áldozat vérével?

– Még nem tudjuk, de arra számítunk, hogy igen. Talán ma délután megérkezik az eredmény a laborból.

– Valamit azért nem értek – mondta a kapitány, és ismét felemelte a kezét. – Azt kérdeztem, miért olyan biztos benne, hogy nem egy szektával van dolgunk, de az elmondottakból ez nem derült ki.

– Az üzenet a kulcs.

Egy pillanat múlva Blake-nek is leesett a tantusz.

– A nevem: Halál – suttogta. – Nem többes számot használt, nem azt írta, hogy a nevünk: Halál.

Hunter bólintott.

– Ennek az ürgének hatalmas egója van, és ez az ő műve, az ő mesterműve, senki másé. És azt akarja, hogy ezt mi is tudjuk.

Nem kellett nyomozónak lenni ahhoz, hogy Blake arcán észrevegyék a nyugtalanságot. És ez a nyugtalanság túlmutatott azon, amit Garcia a boncolásról elmondott.

– Kapitány, mi történt? – kérdezte Hunter.

Blake kapitány felvett valamit az íróasztaláról.

– Kurva sok minden!

23. fejezet

A kapitány egy átlátszó zacskót vett fel az asztalról, ez volt az, amit a két nyomozó érkezésekor tanulmányozott. A zacskóban egy polaroid kép volt. A két férfi felé nyújtotta.

– Nézzék meg ezt!

Garcia vette át a zacskót, majd megfordította, hogy lássák a fotót, amely Nicole Wilsont ábrázolta.

– Mi a fene? – nézett Garcia előbb a társára, majd a kapitányra. – Hogy jutott ez önhöz?

– Sajnos még csak nem is hozzám került elsőként – felelte Blake az asztalnak dőlve. – A polgármester kapta.

A két nyomozó idegesen egymásra nézett.

– A polgármester?

– Igen. Ma reggel érkezett az irodájába egy FedEx borítékban – válaszolta Blake, majd felvett egy másik zacskót, és azt is átadta Garciának. – Amint látják, sürgős, magánjellegű, bizalmas küldeményként adták fel.

Hunter és Garcia alaposan megvizsgálta a FedEx csomagolópapírt.

– Tyler Jordan?

– Természetesen nem létező név – mondta a kapitány. – Ahogy a cím is hamis, egy megszűnt bolt van ott, de persze még mindent le kell ellenőrizni.

– A polgármester ismerte Nicole Wilsont? – kérdezte Hunter.

Blake megrázta a fejét.

– Azt mondja, sosem találkozott vele. De mindannyian tudjuk, hogy a közbiztonság mindig is fontos szerepet játszott Bailey kampányában, így amikor meglátta a képet, azonnal értesítette Bracco rendőrfőnököt. Aki pedig öt perccel a maguk érkezése előtt hagyta el ezt az irodát. Ő hozta nekem ezeket, és azt akarta, hogy azonnal küldjem őket a laborba, de én szerettem volna előbb megmutatni önöknek.

– A rendőrfőnök tudja, hogy kora hajnalban megtalálták Nicole Wilson holttestét? – kérdezte Hunter.

– Igen, most már tudja. De ez sajnos nem minden – sóhajtott nagyot a kapitány.

Hunter és Garcia előbb a fényképre nézett, aztán a FedEx borítékra, majd Blake-re. A nő megint felvett valamit az asztaláról – egy harmadik átlátszó műanyag zacskót.

– A fényképhez egy levél tartozott – mondta, és átadta a zacskót Hunternek.

A zacskóban lévő papír közepe meggyűrődött, ahogy félbehajtották. A Nicole Wilson torkában talált levélhez hasonlóan ez is kézzel íródott, de nem vérrel, hanem piros golyóstollal.

A város lakói megtisztelték bizalmukkal a bűnüldöző szerveket, a helyi rendőrséget vagy éppen az FBI-t, hitték, hogy biztonságban lesznek, ha ők vigyáznak rájuk, hitték, hogy a hatóságok segítik azokat, akik nem tudnak segíteni magukon, érvényre juttatják a jogot azok esetében, akikkel valaki rosszat tett, megvédik az embereket, és igazságot szolgáltatnak, mindenáron.

Ezekről a hatóságokról azt tartják, hogy a jók között ők a legjobbak. Igazi szakértők, akik az emberek veséjébe látnak, és felismerik a különbséget a jó és a rossz között. De az igazság az, hogy csak azt látják, amit látni akarnak. És ezzel az a gond, hogy amíg adják a vakot, emberek szenvednek... emberek kínzásnak vannak kitéve... emberek halnak meg.

Úgyhogy van egy kérdésem. Ha ezek az úgynevezett szakértők szemtől szemben állnának egy olyan emberrel, mint én, egyenesen a szemembe néznének, akkor vajon meglátnák bennem az igazi valómat? Észrevennék, hogy mi lett belőlem, vagy sem?

A képen szereplő nő meglátta. A saját bőrén érezte.

És mielőtt holnap felkel a nap, újabb áldozat is látni, érezni fogja. És higgyék el, amit eddig láttak, az semmi ahhoz képest, ami még jönni fog! Hacsak az úgynevezett szakértőknek nem sikerül megállítaniuk engem.

Nos, sikerülni fog nekik?

MERT A NEVEM: HALÁL.

– Uramisten! – mondta Garcia, miután többször is elolvasta az üzenetet.

– És abból, amit az imént elmondtak nekem – tűnődött a kapitány –, azt hiszem, kijelenthetjük, hogy az illető nem blöfföl.

Néhány másodpercig csend telepedett az irodára, amelyet aztán Garcia tört meg.

– De nem értem, hogy miért a polgármesternek küldte ezt. A levélben a bűnüldöző szerveket említi, mint mi, az FBI, márpedig ezeknek semmi közük a polgármesteri hivatalhoz. Ha a polgármester nem ismerte Nicole Wilsont, akkor a tettes miért az ő irodájába küldte a képet? Miért nem egyből a rendőrségnek vagy Bracco rendőrfőnök irodájába?

– Én ugyanezt a kérdést tettem fel magamban – mondta Blake kapitány. – És miért postán küldte, miért nem e-mailben? Manapság nagyon sokféle technikai eszköz áll rendelkezésre.

– Ennek két oka van – szólalt meg Hunter, még mindig a levelet nézve. – Ha a gyilkos e-mailben küldte volna, akkor nem biztos, hogy eljut a polgármesterhez. Egy ilyen képet talán automatikusan a levélszemétbe tett volna a rendszer tűzfala, és eltűnt volna a semmiben anélkül, hogy bárki is megnyitja. A tettes ezt semmiképp sem akarta megkockáztatni.

Blake egy fejbiccentéssel elfogadta a magyarázatot.

– És mi a másik ok? – kérdezte.

– A sokkhatás. A hitelesség. Egy kézzel írott, eredeti levél és egy polaroid kép olyan kézzelfogható, tapintható tárgy, amit a polgármester valóban megérinthet, és ami jóval nagyobbat üt, mint ha a monitoron látná. Így sokkal valóságosabb lesz a fenyegetés. Ezért is használt a gyilkos polaroidot, és nem hagyományos fényképet.

Garcia egyetértően bólintott.

– Egy csatolt fénykép az utolsó pixelig photoshopolt lehet, egy polaroidot viszont lehetetlen manipulálni. Ahogy Robert is mondta, a tettes hiteles lesz ettől.

– Oké, de akkor is, miért a polgármesternek küldte? – kérdezte a kapitány.

– Ha ez a csomag egyenesen ide jön a kapitányságra, akkor értesítette volna a rendőrfőnököt vagy a polgármestert? – kérdezte Hunter.

– Természetesen nem.

Hunter bólintott.

– És ha a rendőrfőnök kapja meg, akkor maga szerint ő értesítette volna a polgármestert?

Blake kapitány megértette Hunter logikáját.

– Nem – felelte. – Semmi szükség nem lenne idegesíteni a polgármestert. De ha pár héttel a választások előtt egyenesen a polgármesternek küldik, akkor a hierarchiában egy pánik-láncreakció indul el: a polgármester, aki amúgy is megszállottja az állampolgárok biztonságának, egyből továbbítja a rendőrfőnöknek, aki pedig rám bízza a dolgot.

– Ahogy már mondtam, a tettesnek hatalmas egója van – tette hozzá Hunter –, és játszadozni akar, ezért meg akar győződni arról, hogy a megfelelő ellenféllel áll szemben. A levélben azt írta, hogy mi vagyunk a jók között is a legjobbak, mert ő nem érdemel gyengébb ellenfelet. És a polgármester bevonása garantálja számára, hogy megkapja, amit akar.

– Akkor tényleg szerencséje van – mondta a kapitány, és visszasétált az íróasztala mögé. – Mert maguk a legjobb embereim.

24. fejezet

Az éj már sötétre festette az eget, mire Sharon Barnard kinyitotta a Tom Hobbsszal közösen bérelt ház ajtaját Venice-ben, Los Angeles nyugati részén. Ma Kansas Citybe repült oda-vissza, és kétszer három és fél órán át volt kénytelen hallgatni az ócska poénokat, a humortalan anekdotákat, ráadásul olcsó kölnitől bűzlő, kövér üzletemberektől, akik szánalmas módon próbálták elrejteni a karikagyűrűjüket.

Megkönnyebbülten elmosolyodott, amikor végre becsukta maga mögött az ajtót, letette a szolgálati bőröndjét, és két kézzel dörzsölni kezdte a tarkóját. A nyaka és a válla kissé beállt, de nem annyira, hogy egy kiadós zuhany, egy jó üveg bor és valami megnyugtató zene ne segíthetett volna rajta. És ma övé volt az egész ház, mert Tom reggel San Franciscóba repült, és az éjszakát is ott tölti, valószínűleg a Castróban, az Egyesült Államok legnagyobb meleg városrészében partizva, és csak holnap jön vissza.

Másfél napig mindketten távol voltak, bezárták a házat, leengedték a redőnyöket, behúzták a függönyöket. Az augusztus eleji forróságban valóságos szauna lett a lakásból. Sharon kinyitotta a nappali ablakait, majd átment a konyhába, és kivett a hűtőből egy hideg sört, hogy egy kicsit lehűtse magát.

Imádta a munkáját, annak ellenére, hogy csak egy évvel korábban választotta ezt a pályát.

Kislány korától arról álmodott, hogy ápolónő lesz, részben a Vészhelyzet című sorozat iránti rajongása miatt. Az összes évad megvolt neki DVD-n, és minden epizódot legalább tízszer látott, de sosem unta meg. De nem a sorozat volt az egyetlen oka, hogy ápolónő akart lenni. Sharon mindig is rendkívül melegszívű teremtés volt, és olyan örömmel töltötte el, ha bajban lévő embereken segíthet, ami másoknál nagyon ritka. Érdekes módon sosem jutott eszébe, hogy orvos legyen, és ezt a Vészhelyzet Carol nővérének köszönhette – mindig is Carol Hathaway volt a kedvenc karaktere, és ő is pont olyan szeretett volna lenni. De Sharon két lábbal állt a földön, és pontosan tudta, hogy a nővérek élete egészen más, mint amit a televízióban látott.

Mindezek tudatában úgy döntött, megfogadja az iskola pályaválasztási szakértőjének meg az ápolónőjének a tanácsát, és a középiskola elvégzése után beiratkozott egy középfokú ápolótanfolyamra, ahol kiderült, hogy tehetséges, és alkalmas a pályára, így egy év múlva osztályelsőként végzett. Bár a tanfolyam megadta számára a szükséges alapokat, igazi betegekkel foglalkozni már egészen más dolog volt.

Úgy tervezte, hogy legalább egy évig nővérként dolgozik, aztán ismét beül az iskolapadba, hogy a következő szintre léphessen, és diplomás ápoló legyen.

A tanfolyam után két oktatója ajánlására azonnal állást ajánlottak neki a Cedars-Sinai gyógyászati központban, amelyet Kalifornia három legjobb kórháza közt tartottak számon. Sharon megragadta az esélyt, és a neurológiai osztályra került, amelyet a köznyelv csak kómaosztálynak nevezett. És ekkor romlott el minden.

Hat nappal a munkába állása után behoztak egy Joan Howard nevű, kilencéves, fekete kislányt. Joan egyedül játszott a házuk előtt a járdán, amikor gyakorlatilag elütötte egy nagyjából tizennyolc éves fiú, aki valószínűleg szórakozásból ki akarta próbálni, milyen gyorsan tud menni a biciklijével. A kerékpár olyan erővel csapódott neki, hogy a kislány több métert repült, és az úttesten landolt. A fejét beverte az aszfaltba, aminek következtében két helyen betört a koponyája, és agyvérzést kapott. A kerékpáros srácot persze nem találták meg.

– A csoda – mondta a kómaosztály főnővére Sharonnak az első munkanapján. – Igazából ez az egyetlen esély, hogy a betegeink magukhoz térjenek, és kikerüljenek innen. És hidd el, lesz olyan, hogy a saját szemeddel látod majd a csodát! De sajnos csak nagyon ritkán. Nézd, nagyon fontos, hogy ne alakíts ki kötődést a betegekhez, ne akarj túlságosan emberséges lenni, ne engedd át magad az érzelmeidnek, mert azzal te is sérülni fogsz, és nem tesz jót a szakmaiságodnak! Légy objektív! Ezen az osztályon a betegek többsége félig halott, ezért vannak itt.

És pontosan a csoda volt az, amit Joan családja és mások is vártak. Semmi egyéb nem segíthetett. Az orvosok minden tőlük telhetőt megtettek, de a napokból hetek, majd hónapok lettek, és a remény egyre halványodott. Sharon azonban nem tudta követni a főnővér tanácsát, és szinte beleszeretett a kislányba. Talán az lehetett ennek az oka, hogy Joan a legjobb gyerekkori barátnőjére emlékeztette Sharont, aki tízéves korában egy bandák közti lövöldözés vétlen áldozata lett a MacArthur parktól keletre, ahol akkoriban lakott.

Joant egyedül nevelte az apja, és munka után mindennap bement a kislányhoz, órákig ült az ágya szélén, fogta a kezét, meséket olvasott neki, énekelt, megfésülte, de a remény hamarosan őt is elhagyta. Egy idő után egyre kevesebb ideig maradt bent, aztán a látogatások is ritkultak.

Egy este a férfi már éppen ment kifelé, amikor Sharon utolérte, és könnyes szemmel könyörgött neki, hogy ne hagyja magára a lányát. Igaz, hogy ő egyetlen csodát sem látott, de megpróbálta elmagyarázni az apának, hogy az ilyen eseteknél legalább annyira fontos, hogy a család ne mondjon le a betegről, mint az isteni beavatkozás. Joan apja mintha tíz évet öregedett volna az eltelt pár hónapban. Nem felelt Sharonnak, csak bámult rá fájdalmas tekintettel, majd megfordult, és szó nélkül otthagyta a lányt.

Másnap már nem ment be a kórházba.

Joan azon az estén halt meg.

Sharon képtelen volt elrejteni a kislány halála felett érzett bánatát, és elbizonytalanodott, hogy akarja-e ő ezt a szakmát. Úgy döntött, kivesz egy kis szabadságot, és átgondolja a dolgot. A pihenés során a régi iskolatársa, Tom Hobbs javasolta, hogy legyen inkább légiutas-kísérő, és a lány úgy döntött, tesz egy próbát. Úgy vélte, nincs vesztenivalója.

Egy év telt el azóta, és többé nem gondolt arra, hogy ápoló legyen.

A hálószobában is kinyitotta az ablakot, bekapcsolta az éjjeliszekrényen álló, hordozható hifiberendezést, és a rádióra állította. A Maroon 5 Maps című dala szólt, és Sharon azonnal ringatni kezdte a csípőjét a ritmusra, miközben énekelt. Ez volt az egyik kedvenc dala. Közben levetkőzött, és megitta a sörét. Gondolkodott rajta, hogy iszik még egyet, de nem nagyon bírta, ha keverte az alkoholt. Rendszerint szörnyen megfájdult a feje, iszonyú másnapos volt, márpedig most egy üveg borra vágyott.

A folyosón lévő szekrényből kivett egy tiszta törölközőt, és bement a fürdőbe. Megnyitotta a zuhanyt, de nem állt be alá, hanem a mosdó feletti tükör felé fordult, és megnézte magát. Először a bal, majd a jobb profilját. Néhány másodperc szemlélődés után megállapította, hogy elégedett lehet az alakjával, bár tisztában volt vele, hogy mindig lehetne javítani rajta.

Végül belépett a zuhany alá, előredőlt, a homlokával a fehér csempének támaszkodott, és hagyta, hogy a langyos víz lefolyjon a fejére, a vállára, a hátára. Olyan volt, mint egy álom. A víz érintésére azonnal oldódni kezdtek a begörcsölt izmai.

Amikor befejezte, maga köré csavarta a törölközőt, és visszament a konyhába.

Sharon és Tom meglehetősen jó borkészlettel rendelkezett, és a lány ma este úgy érezte, egy gyümölcsös, frissítő palackra lesz szüksége.

– Tökéletes – suttogta, amikor kivette a hűtőből az új-zélandi traminit, aztán kihúzta belőle a dugót, és töltött magának.

Éppen csak visszatette az üveget a hűtőbe, amikor a konyhapulton megszólalt a mobilja. Becsukta a hűtőt, kezébe vette a telefont, és a kijelzőre nézett. Nem tűnt ismerősnek a szám.

– Igen?

– Szia, Sharon!

A férfihang is teljesen idegennek tűnt.

– Hm... szia. Bocs, de ki vagy?

– Nem szeretnéd kitalálni?

Sharon a homlokát ráncolva meredt a készülékre. Pihenni akart, és élvezni a bort. Semmi kedve nem volt játszadozni.

– Hát, nem igazán. És ha nem mondod meg, hogy ki vagy, akkor leteszem.

– Oké, rendben. És ha annyit elárulok, hogy én vagyok az, aki a végén vár? Na, ennyi elég?

– A végén? Minek a végén?

A vonal túlsó felén előbb nevetés hallatszott, majd a hang lassan, szinte morbid tónusban felelt: – Az életed végén. Az életed végén én várok rád, mert a nevem: Halál.

Sharon nem volt egy ijedős lány, de ettől a hangtól hideg borzongás futott végig a testén.

– Tudod, mit? Akárki is vagy, ez nagyon hülye vicc.

– Ki mondta, hogy vicc?

– Baszd meg, te beteg idióta! Ne hívj többet!

Sharon dühében majdnem a szekrényhez vágta a telefonját, de az utolsó pillanatban sikerült visszafognia magát.

Pár másodperc múlva ismét csörgött a készülék – ugyanaz a szám. Nem vette fel.

Aztán elhallgatott, és egy SMS érkezett.

Sharon, vedd már fel a telefont! Nem akarsz játszani?

Sharon tudta, hogy nem lenne szabad törődnie vele, de a hosszú nap után győzött felette a harag. Gyorsan begépelt egy választ.

Takarodj a francba, te állat! Akárki is vagy, letiltom a számodat.

Ping.

Alighogy elküldte a választ, újabb üzenet érkezett.

Tudod, mit? Felejtsd el a telefont! Hadd kérdezzek valamit: nem felejtetted el bezárni az ajtót?

A bejárati ajtó kilincse háromszor fordult gyors egymásutánban.

– Uramisten!

Sharon hátraugrott, kis híján elejtette a mobilját. Rémülten nézett az ajtó felé.

– Mi a franc ez az egész?

Hála istennek bezárta az ajtót.

Ping. Újabb üzenet.

Ránézett a mobiljára, és csak ekkor tűnt fel neki, hogy mennyire remeg.

Sharon, ne csináld ezt! Nyiss ajtót! Itt vagyok kint. Szórakozzunk egy kicsit!

A kilincs újra elfordult, ezúttal sokkal lassabban és csak egyszer.

– Úristen!

Sharon most már nagyon félt, könnybe lábadt a szeme.

Ping.

Oké, végül is nem kell nekem feltétlenül az ajtón bemennem. Talán van más módja is.

Az üzenet érkezését a kétségbeesett rettegés csendje követte.

Basszus, gondolta Sharon, amikor bevillant neki. Az ablak.

Bármilyen félelmet érzett is, az életösztöne erősebb volt, és őrült sebességgel lőtt ki a nappali ablaka felé. Nem hitte volna, hogy a lába ilyen gyorsaságra képes. Becsukta az ablakot, behúzta a függönyt, és közben a törölközője a padlóra esett, de egyáltalán nem törődött vele.

A tekintete az ajtó és az ablak között cikázott, miközben rettenetesen zihált. Aztán a kábult agya egyszer csak ismét működésbe lépett.

Mi a francra vársz, Sharon? Hívd a kilenc-tizenegyet!, mondta magában.

Villámgyorsan beütötte a számokat a mobiljába, majd megnyomta a hívás gombot.

Semmi sem történt. Még a tárcsázás hangja is elmaradt.

– Mi a fene van? – A kijelzőre nézett, és azt látta, hogy nincs térerő. – Ez hogy lehet? – kiáltott rá a telefonra összeszorított fogakkal. Egy perccel ezelőtt még üzenetet kapott.

Sharon nem tudhatta, hogy a hívó minden üzenet után azonnal bekapcsolta a saját mobiljelzavaró alkalmazását.

Ösztönösen hadonászni kezdett a mobillal, hátha talál valahol jelet.

De nem talált. Egyáltalán nem volt jel.

– A francba! Basszus!

Nagy nehezen megint eszébe jutott valami.

– A vezetékes!

Odarohant a konyhapulthoz, de a telefon megszólalt, mielőtt még felemelhette volna a kagylót.

Meglepődve tette a füléhez.

– Igen?

– Na, játsszunk már egy kicsit, Sharon!

A lány mozdulatlanná dermedt.

– Figyelj, így kezdődik. A fények kialszanak.

Abban a pillanatban az egész ház sötétségbe borult. Sharon rémülten felsikoltott. Körbefordult a helyiségben, de semmit sem látott.

– Úristen, mi a franc van itt? – mondta a telefonba remegő hangon. – Ki maga, és miért csinálja ezt velem?

A mobilja még mindig a kezében volt. A hüvelykujját végighúzta a kijelzőn, és bekapcsolta az elemlámpa funkciót.

– Sharon, tudod, mi volt a hiba, amit elkövettél? – kérdezte a hang a vezetékes telefonban.

Sharon nem tudott felelni, mert alig kapott levegőt.

– Nem a megfelelő ablakot csuktad be.

Amikor eszébe jutott a hálószoba ablaka, görcsbe rándult a gyomra.

Kétségbeesetten, szinte magánkívül hadonászott ide-oda a mobiljával. Az apró lámpa gyenge fénye árnyékba borította a bútorokat, de amikor a nappalit a folyosóval összekötő ajtóhoz ért, Sharon egy ember sziluettjét pillantotta meg.

Amikor legközelebb meghallotta, a férfi hangja már nem a telefonból jött. Hanem Sharon mögül.

– Itt vagyok!

25. fejezet

Amikor Hunter végre az asztalára tette a tollát, észrevette, hogy remeg a keze. A homlokán kövér izzadságcseppek jelentek meg.

Miközben felállt, a térde hangosan roppant egyet. Túl sokáig ült egy helyben. Kinyújtóztatta magas testét, és a háta, a lába elgémberedett izmait mintha ezernyi apró tűszúrás érte volna. Tovább mozgott, ezúttal fejkörzést is végzett, a nyaka ugyanolyan hangosan recsegett, mint a térde.

A fenébe!, gondolta, a fogait csikorgatva. Lehet, hogy Carlosnak igaza van, kezdek megöregedni ehhez az egészhez.

Három órát töltött azzal, hogy újra meg újra leírja a levelet, amelyet a gyilkos a polgármesternek küldött. Huszonötször másolta le, és igyekezett a lehető legpontosabban utánozni a tettes kézírását.

És valóban kiváló munkát végzett.

A feladat nagyon egyszerű volt: Hunter nem akarta szóról szóra bemagolni a levelet, igaz, annyi leírás után végül is ez történt. De nem ez a szándék vezette, hanem az, hogy akármilyen kis mértékben is, de belelásson a gyilkos elméjébe, megértse a gondolkodásmódját. Megpróbált úgy okoskodni, ahogy a tettes, úgy érezni, ahogy ő érezhetett a levél írása közben. Rejtett jelentéseket, szójátékokat keresett. Próbált olvasni a sorok között.

Azonban háromórányi kemény munka után sem jutott sokra. Úgy érezte, a gyilkos pontosan tudta, hogy a levelét nagyon alapos vizsgálatnak vetik majd alá. Minden szót, minden egyes betűt újra meg újra analizált – fizikailag és pszichológiailag egyaránt –, de a tettes minden ajtót bezárt előtte, és nem engedte, hogy Hunter az elméjébe lásson.

Hunter tisztában volt vele, hogy akármeddig folytatja is a vizsgálatot, nem érhet el jobb eredményt.

Töltött magának egy nagy bögre feketekávét, aztán ismét leült a székébe, félig elfordult vele, és a keleti falon lógó, régimódi táblára nézett. Alig kezdték el a nyomozást – még huszonnégy óra sem telt el –, de a táblát már ellepték az információk, fényképek.

A laborból megérkezett az áldozat torkában talált üzeneten végzett teszt eredménye, és ahogy arra számítani lehetett, a tettes Nicole Wilson vérével írta, hogy: A nevem: Halál. De a labor azt is valószínűsíti, hogy az illető nem ecsetet használt, hanem a saját ujját a vérbe mártva írt minden egyes betűt. Persze az sem volt meglepő, hogy nem találtak ujjlenyomatot, még csak részlegeset sem. A gyilkos nyilván kesztyűt viselt.

A második levelet, amelyet Hunter három órán keresztül másolt, a polaroid képpel együtt még korábban elküldték a laborba, amint a két nyomozó délután kilépett Blake kapitány irodájából.

Hunter nem volt grafológus, de szakértői jelentés nélkül is meg tudta állapítani, hogy a két üzenetet ugyanaz a személy írta. Annak ellenére, hogy a tettes az ujját használta az egyikhez, és egy piros tollat a másikhoz, a kézírása meglehetősen nagy hasonlóságot mutatott.

Mindkét üzenetet folyóírással írta, a betűk határozottak, mégis kecsesek voltak. Az üres papírokon nem segítették vonalak, a betűk mégis tökéletes szimmetriát alkottak, gyönyörű formát adtak. Hunter ebből azt szűrte le, hogy egy rendkívül pedáns, összeszedett személyt keresnek, aki nagyon ügyel a részletekre, és bármit is tesz, nagyon büszke magára, még arra is, ahogy megölte az áldozatát.

26. fejezet

A férfi a székhez kötözte az áldozatát, és amikor végzett, felállt, átment a konyhába. Megtöltött egy nagy poharat a hűtőből vett hideg vízzel, visszaballagott a helyiség közepére, és megállt a nő előtt.

Sharon Barnard még mindig eszméletlen volt, a bokáját gyorskötöző szorította a szék lábához, a két kezét a háta mögött kötözték meg. A feje előrecsuklott, az álla a mellkasán, a szája félig nyitva, az ajka kissé ferde. A férfi kíváncsian nézett rá, az arc részleteire, a nyak vonalának szimmetriájára, a mámorítóan gyönyörű, meztelen testre. Sharon vitathatatlanul nagyon vonzó nő volt... de ez már nem sokáig lesz így.

A férfi vállszélességű terpeszben, stabilan állt, majd hirtelen a nő arcába locsolta a vizet.

Ahogy a jéghideg víz a bőréhez ért, Sharon megrázkódott, felébredt, és kapkodva szívta be a levegőt. A feje a rémülettől hátrahanyatlott, a szemhéja hosszú másodpercekig remegett, akár egy pillangó szárnya, a szájából pedig kivehetetlen, riadt hangok törtek elő.

A férfi hátratett kézzel, türelmesen várt.

Sharonnak végül sikerült kinyitnia a szemét. Zavart, bódult tekintettel előbb jobbra nézett, aztán balra, végül megállapodott az előtte álló alakon.

Egy... két... három másodperc telt el, mire Sharon tényleg a férfira tudott fókuszálni. Volt valami nagyon ismerős az illető szemében, abban, ahogy bámulta őt. Valahol találkozott már vele, de nem tudta, hol.

Próbálta erőltetni a memóriáját.

Semmi sem jutott eszébe.

Teljesen mindegy volt, milyen szorosan zárja össze a szemét, mennyire igyekszik rávenni az agyát, a memóriája nem találta meg a kapcsolatot.

Nagy nehezen kinyitotta a száját, hogy megszólaljon vagy sikítson – maga sem tudta, melyiket –, de a légzése még mindig túlságosan akadozott, a torka összeszorult. A rekeszizma is képtelen volt legyőzni a félelmet.

Egy hang sem jött ki a torkából.

Először csak az álla, aztán az egész teste reszketni kezdett, mintha hirtelen sarkvidéki levegő áramlott volna be az ablakon, hogy magával ragadja.

A férfi türelmesen várt, a kezét még mindig a háta mögött tartotta. Nem moccant, nem csinált semmit, csak jeges tekintettel nézett a nő szemébe, mint egy ragadozó a becserkészett zsákmányra.

Sharon sokáig bámult halálra váltan a férfira. Mintha hipnotizálta volna a mély, átható szempár. Ismét megremegett, de most valahonnan a teste mélyéről jött ez a reszketés, és elkapta a tekintetét a férfiról. Jobbra nézett, aztán balra, de túlságosan rémült volt ahhoz, hogy megértse, mi történik vele, és tulajdonképpen hol is van.

Előbb a lábát, majd a karját próbálta megmozdítani, de iszonyú fájdalom futott végig a lábfejétől a combjáig és a csuklójától a válláig. Olyan erős fájdalom volt ez, hogy émelyegni kezdett, a szeme fennakadt, és kis híján újra elájult.

A férfi jól szórakozott a látványon, és továbbra is hátratett kézzel várakozott.

Amikor Sharon kissé magához tért, rájött, hogy azért nem tudott megmozdulni, mert szorosan hozzákötötték a székhez, amelyen ül. A hideg víz még mindig csöpögött a hajáról, le a mellére, a hasára, a combjára. Végre egy távoli emlékkép kezdett felderengeni előtte. A telefon, egy férfihang, egy beteg tréfa arról, hogy a neve halál, az ajtó, az ablak, a félelem. Az emlékek hatására kezdett megváltozni az arckifejezése.

Könyörögve nézett a férfira. Ekkor tudatosult benne, amit a szeme már valószínűleg korábban is látott, de az agya még nem fogott fel: a férfi átlátszó védőruhát viselt a cipője, a ruhája felett, csak az arca volt fedetlen. Aztán azt is észrevette, hogy a védőöltözet alatt sem éppen szokványos ruházat van: fényes, fekete öltözet, amely az egész testére rátapad, mintha a második bőre lenne. Latex, jutott Sharon eszébe.

A férfi még egy pillanatig nézte őt, aztán lassan elhúzta a száját. Sharon nem tudta megállapítani, hogy mosoly volt ez, vagy valami más. Lehet, hogy az, de Sharon még sosem látott ilyen mosolyt. Nem volt benne jókedv, nem volt benne gúny, sem szimpátia, ahogy érzések sem. Egy tökéletesen érzelemmentes arckifejezés, ami csak arra volt jó, hogy ő még jobban megijedjen.

Sharon vett egy nagy levegőt, és a rettegése ellenére sikerült megszólalnia.

Beszéd közben folytak a könnyei.

– Ké... kérem... könyörgök. Mit akar tőlem? Mi... miért van itt? Kérem... engedjen el. Bármit megteszek, amit csak akar, csak ne bántson!

A mosoly, vagy bármi volt is az, eltűnt a férfi arcáról. Eleget várakozott, eljött az ideje, hogy megtegye azt, amiért itt van. Elővette a kezét a háta mögül, és láthatóvá vált, amit eddig tartott.

Sharon előbb a jobb kézre fókuszált, aztán a balra.

A félelem eszelős rettegéssé erősödött benne.

Becsukta a szemét, és olyan szorosan zárta össze, amennyire csak tudta, hátha így sikerül megszabadulnia a könnycseppektől. Amikor kinyitotta, a férfi már két lépéssel közelebb volt hozzá.

– Úristen, ne! Kérem, ne tegye!

– Tudod, hogy hívnak? – kérdezte a férfi minden érzelem nélkül.

Sharon csak arra volt képes, hogy megrázza a fejét.

– Ej, Sharon, Sharon! Csalódást okozol. Mondtam már a telefonban, nem emlékszel?

Újabb könnyek tolultak Sharon szemébe.

– A. Nevem. Halál. És most érted jöttem – mondta a férfi mosolyogva.

27. fejezet

Amikor Garcia reggel hét óra harmincegy perckor belépett az irodába, Hunter már a székén ült, az ajtónak háttal. Két kezét összekulcsolta a tarkóján, kinyújtott lábát az asztal szélén pihentette. Úgy bámult a táblára, mintha először látná a rajta lévő képeket. A számítógép klaviatúrája mellett egy üres kávésbögre és két csokipapír hevert. Garcia az iroda sarkában álló kávéfőző felé pillantott – üres volt. Az ajtóból észrevette Hunter íróasztalán a tettes levelének átiratait. Néhány papírlap a földre esett.

– Itt töltötted az éjszakát? – kérdezte Garcia belépve, majd becsukta az ajtót.

Egyáltalán nem lepte volna meg, ha Hunter tényleg itt lett volna egész éjjel.

– Nem, nem az egészet – felelte Hunter, és közben nem vette le a tekintetét tábláról. – Hazamentem lezuhanyozni.

– De nem aludtál. – Garcia ezt nem kérdezte, hanem megállapította.

Hunter vállat vont.

– Ahogy a nagy amerikai költő, Jon Bon Jovi is írja: majd alszom, ha meghalok.

– Ha így folytatod, nem is lesz az olyan messze – mondta nevetve Garcia, aztán megkerülte az íróasztalát, letette a padlóra a hátizsákját, és bekapcsolta a számítógépét. – Tehát, mikor jöttél be?

Hunter a tábla fölött lévő faliórára pillantott.

– Negyed hat körül.

Garcia pontosan tudta, miért jött be Hunter ilyen korán: a gyilkos megírta a polgármesternek küldött fenyegetésében. És mielőtt holnap felkel a nap, újabb áldozat is látni, érezni fogja. És higgyék el, amit eddig láttak, az semmi ahhoz képest, ami még jönni fog! Hacsak az úgynevezett szakértőknek nem sikerül megállítaniuk engem.

– Van valami? – kérdezte Garcia. A játékosság most már teljesen eltűnt a hangjából. – Kaptunk riasztást?

Hunter levette a lábát az asztalról, felegyenesedett, és a társa felé fordult a székkel.

– Egyelőre semmi.

Mindketten tudták, hogy ez még nem sokat jelent.

– Ellenőriztem a FedEx csomagot, amit tegnap kapott a polgármester – mondta Garcia, és valamit megnyitott a számítógépen.

– És?

– Két napja pont az ebédidő előtt dobták be a FedEx Express gyűjtőjébe a Union Station mellett. – Oldalra billentette a fejét, és nagyot sóhajtva folytatta: – És most figyelj, két térfigyelő kamera is van ott, de egyik sem vette fel az illetőt, mert valami másra fókuszáltak.

Hunter érdeklődve vonta fel a szemöldökét.

– A pasas elvonta a figyelmüket – folytatta Garcia. – Egy kicsi, házi készítésű füstbombát rejtett el az egyik szemetesben. Semmi komoly, egy egyszerű pingponglabda alufóliába csomagolva, rövid kanóccal. Arra éppen elég volt, hogy felkeltse a kamerák érdeklődését, de azért pánikot nem okozott. Legalább egy percig semmi mást nem vettek.

– Az meg csak pár másodperc, hogy bedobja a csomagot a gyűjtőbe.

Garcia helyeslően bólintott.

– Ez az ember rendkívül óvatos, semmiféle fölösleges kockázatot nem vállal. Inkább túlbiztosítja a dolgokat, mint hogy utólag megbánja. Az volt a reggelid? – biccentett a kávéscsésze és a csokipapírok felé.

Hunter bal szemöldöke ismét feljebb ugrott.

– Inkább késő esti csemegének mondanám – felelte.

– Innom kell egy kávét – mutatott Garcia a kávéfőzőre. – Te kérsz?

– Sikerült szerezned még a Minasból?

Hunter mindig is nagyon szerette a kávét, de a legtöbb embertől eltérően ő nem a koffeinért itta. Nem volt szüksége segítségre ahhoz, hogy ébren maradjon, vagy emelje az energiaszintjét. Egyszerűen élvezte a kávé ízét, és minél erősebb volt, annál jobb. De nem volt olyan nagy szakértő, mint Garcia, akit egy bevallottan kávéfanatikus apa nevelt.

Garcia a brazíliai São Paulóban született, egy brazil szövetségi ügynök és egy amerikai történelem-tanárnő gyermekeként. Tízéves volt, amikor a szülei házassága tönkrement, és ő az anyjával Los Angelesbe költözött. Bár az élete nagyobb részét az Egyesült Államokban töltötte, olyan jól beszélt portugálul, mint egy igazi brazil. Az apja nagyon csinos férfi volt, fekete hajjal, barna szemmel és olívaszínű bőrrel. Az anyja természetes szőkesége, világoskék szeme, fehér bőre inkább egy európaira hasonlított. Garcia az apja haj-és bőrszínét örökölte, a szemét pedig az anyjától, bár nem volt annyira világoskék, mint az asszonyé. Évekig atletizált, és a karcsú alakja sokakat megtévesztett, mert nem tűnt olyan erősnek, mint amilyen valójában volt.

Amikor Garcia megtudta, hogy Hunter ugyanúgy szereti a kávét, mint ő, boldogan osztott meg pár titkot a társával. Az egyik ilyen titok egy különleges brazil kávéról szólt, amelyet egyedi recept alapján készített egy független kis ültetvény az ország délkeleti részében, Minas Gerais államban. Ezt a kávét a szokásosnál finomabbra őrölték, és alacsonyabb hőmérsékleten pörkölték, aminek köszönhetően nem pörkölődött túl, és sokkal erősebb, kellemesebb íze lett. Hamar Hunter kedvence lett a márka, de az egyetlen üzlet, ahol Los Angelesben meg lehetett vásárolni, bezárt.

Garcia elvigyorodott, és a hátizsákjából kivett két darab egykilós csomagot, majd Hunter asztalára tette őket.

– Az egyik ismerősöm tegnap este jött haza Brazíliából.

Hunter arca felderült.

– Ez az! – mondta, akár egy kisgyerek, aki megkapta a hőn áhított karácsonyi ajándékot. – Most aztán nagyon jólesne egy friss kávé.

A kávégép felé menet Garcia felvette a padlóról az egyik leesett papírlapot. A kézírás szinte pontosan olyan volt, mint az eredeti levélben. A nyakát nyújtogatva nézett el a társa válla fölött az íróasztalon fekvő többi másolat felé.

– Lemásoltad a levelet?

– Igen, párszor – vont vállat Hunter. – Megpróbáltam különféle szemszögből vizsgálni.

– Hogy megtudd, mi járhatott a gyilkos fejében?

Nem ez volt az első alkalom, hogy a két nyomozó olyan gyilkos után nyomozott, aki szerette kézzel írt üzenetekkel vagy fényképekkel heccelni a rendőrséget.

– Én nem jutottam addig, hogy lemásoljam – mondta Garcia, és visszatette a lapot Hunter asztalára, majd kávét és vizet töltött a gépbe. – De én is alig aludtam. Amikor becsuktam a szemem, én is ezt láttam – biccentett a tettes üzenete felé.

– És? – kérdezte Hunter növekvő kíváncsisággal.

Garcia a fejét csóválta.

– Nem tudom, mit higgyek, Robert. Olyan nekem ez az egész, mintha a gyilkos egyenesen egy pszichopatákról szóló tankönyvből lépett volna ki. Tudod, a nagyság téveszméje meg a többi. Valószínűleg tényleg azt hiszi, hogy minden szempontból fölötte áll a többi embernek, főleg intellektuálisan, és hogy annyira okos, hogy képtelen hibázni, és ezért nem is kapjuk el. Ezért írta ezt a levelet, ami tulajdonképpen egy kihívást jelent számára. Gyertek, kapjatok csak el, ha azt hiszitek, sikerülhet!

Hunter néma bólintással jelezte, hogy egyetért.

– Amit az első áldozattal tett – folytatta Garcia, és undorodva elhúzta a száját –, az elrablása, a megkínzása, az erőszak, mind azt mutatja, hogy a gyilkosnak már semmiféle érzelmi kötődése nincs más emberi lényekhez, és nem érez mást, csak haragot, dühöt, talán valamiféle ellenszenvet. Nincs benne lelkiismeret-furdalás, bűntudat, szánalom, sajnálat, szeretet, egyszerűen semmiféle könyörület nem létezik számára. Még azt is elképzelhetőnek tartom, hogy soha nem is voltak meg benne ezek.

Kijött a kávé, Garcia két csészébe töltötte, és az egyiket odaadta Hunternek.

– Kösz – mondta Hunter, és elmosolyodott a különleges kávé erős aromáját érezve.

– És akkor még ott van a történet legijesztőbb része – tért vissza a témára Garcia.

– Mégpedig?

– Ez, itt – bökött Garcia a gyilkos aláírására. A NEVEM: HALÁL. – Saját álnevet ragaszt magára? Ez az önelégültség csúcsa, nem? Sam fia, a szmájlis gyilkos, a BTK fojtó, a zodiákus gyilkos, Hasfelmetsző Jack... ők mind azt hitték magukról, hogy különlegesek.

– Itt érünk vissza a nagyság téveszméjéhez – mondta Hunter.

– Így van. Azt tudjuk az ilyen sorozatgyilkosokról, hogy sokáig tervezik a cselekedeteiket, és még tovább szándékoznak ölni. Ez nagyon ijesztő. Ezért is szeretik üzenetekkel, képekkel gyötörni a hatóságokat. Mert egy levél a hatóságnak rendkívül merész dolognak tűnik, olyan, mint egy hivatalos meghívó egy macska-egér harcra. Ebben a játékban ők alkotják a szabályokat, és kedvükre változtathatják azokat. És ha már úgy döntöttek, hogy játszanak, akkor minél élvezetesebb játékot szeretnének. És ez a rohadék most belerángatott minket a kis játékába.

Hunter teljes mértékben egyetértett az elhangzottakkal.

Garcia azt is tudta, hogy azok a gyilkosok, akik szeretnek írogatni a hatóságoknak, az üzenetekben gyakran nyomokat rejtenek el, néha egészen titokzatos módon. És Garcia senkit sem ismert, aki Hunternál jobban olvasott volna a sorok között.

– Nos – bökött Garcia a Hunter asztalán heverő másolatok felé. – Te jössz! Találtál valamit?

Hunter a fejét rázta.

– A levél egyértelműen nem rejtvény formájában íródott, ha esetleg van benne valami kétértelmű utalás, én nem találtam meg. Igazából, minél többször elolvastam, minél többször leírtam, annál inkább pont az ellenkezőjét éreztem.

– Az ellenkezőjét? – kérdezte Garcia zavartan. – Hogy érted?

– Carlos, bárki írta is ezt a levelet, nagyon sok energiát fektetett bele, minden egyes szót alaposan megfontolt. És épp itt van a csavar. Nem azért tette, hogy összezavarjon minket, hanem pont azért, hogy az üzenete a lehető legegyértelműbb legyen.

28. fejezet

Garcia abbahagyta, amit éppen csinált, a társa felé fordult, és hosszan meredt az asztalon fekvő másolatokra.

– Na – mondta Hunter –, tegyünk még egy próbát, hátha találunk valamit!

Az üzenet egyik példányát az asztal szélére csúsztatta. A kávéja végre eléggé kihűlt ahhoz, hogy belekortyoljon. Mennyei íze volt.

– Olvasd át az első és a második bekezdést, és mondd el, hogy szerinted mit jelent! De ne próbálj meg olvasni a sorok között vagy kétértelmű jelentéseket keresni! Csak olvasd el, és mondd el a véleményedet!

Garcia nem húzta közelebb a székét, és nem ült le. Két kézzel rátámaszkodott Hunter asztalára, és olvasni kezdett.

A város lakói megtisztelték bizalmukkal a bűnüldöző szerveket, a helyi rendőrséget vagy éppen az FBI-t, hitték, hogy biztonságban lesznek, ha ők vigyáznak rájuk, hitték, hogy a hatóságok segítik azokat, akik nem tudnak segíteni magukon, érvényre juttatják a jogot azok esetében, akikkel valaki rosszat tett, megvédik az embereket, és igazságot szolgáltatnak, mindenáron.

Ezekről a hatóságokról azt tartják, hogy a jók között ők a legjobbak. Igazi szakértők, akik az emberek veséjébe látnak, és felismerik a különbséget a jó és a rossz között. De az igazság az, hogy csak azt látják, amit látni akarnak. És ezzel az a gond, hogy amíg adják a vakot, emberek szenvednek... emberek kínzásnak vannak kitéve... emberek halnak meg.

Garcia háromszor is elolvasta, aztán vakargatni kezdte az állát, és Hunterre nézett.

– Leereszkedő hangnemben prédikál, emlékeztet rá, hogy kik is vagyunk, mit vár el tőlünk a közvélemény, és mi történik, ha kudarcot vallunk, vagy hibázunk. – Egy pillanatra elhallgatott, mielőtt folytatta: – Aztán van itt egy otromba vádaskodás is, hogy csak azt látjuk, amit látni akarunk. Ez a rész meg kifejezetten agresszív, mégsem mondanám fenyegetésnek – bökött a papírra. – És ezzel az a gond, hogy amíg tettetik a vakot, emberek szenvednek... emberek kínzásnak vannak kitéve... emberek halnak meg. Inkább egyszerű ténymegállapítás.

– Így van – helyeselt Hunter. – Nem lehet másképp értelmezni ezt a két bekezdést, Carlos. Világos, tömör szöveg. Nincs benne kétértelműség, nincs benne gúny, nem játszik a szavakkal, nincs rejtett üzenet a sorok között.

Garcia továbbra is a papírt nézte.

– Most nézd meg a harmadik bekezdést, és arról is mondd el, mit gondolsz! De most se keress kétértelmű dolgokat! Egyszerűen úgy olvasd, mint egy levelet!

Úgyhogy van egy kérdésem. Ha ezek az úgynevezett szakértők szemtől szemben állnának egy olyan emberrel, mint én, egyenesen a szemembe néznének, akkor vajon meglátnák bennem az igazi valómat? Észrevennék, hogy mi lett belőlem, vagy sem?

Garcia egy pillanatra elgondolkodott.

– Ez egy... kihívás. Provokál minket, hogy találjuk meg, kapjuk el. Felhívás játékra. Ahogy korábban mondtad, játszani akar a fickó.

– Megint igazad van – mondta Hunter. – De itt van valami más is, és még csak nincs is elrejtve. Csak figyelmesen kell olvasni.

Garcia a homlokát ráncolva még néhányszor elolvasta a bekezdést, majd felegyenesedett, és vállat vont.

– Szabad a gazda. Én nem látok semmi különöset. Mit kéne?

– Nemcsak azon gúnyolódik, hogy találjuk meg, hanem azt is megkérdőjelezi, hogy észrevennénk-e, mi lett belőle. Ez nagyon erős kijelentés – mondta Hunter, belekortyolt a kávéjába, majd folytatta: – Gondold csak végig, mit jelent ez!

– Azt akarja mondani, hogy nem volt mindig ilyen – felelte Garcia, és a hangja egy árnyalattal izgatottabban csengett, mint egy perccel korábban. – Nem volt mindig szörnyeteg, gyilkos. Talán mégsem az a pszichopata, akit a könyvek leírnak, mert nem annak született. Egyszerűen ilyen lett.

Hunter lassan bólintott.

– Valami megváltoztatta.

29. fejezet

Felébredt, mert a nap első sugarai átszűrődtek a kis hálószoba keletre néző ablakának koszos függönyén. A kukásautó már hangos robajjal járta az utcákat, a távolban néhány sziréna sikított, mintha prérifarkasok vonyítanának a holdra.

Kora reggel végzett Sharon Barnarddal, de túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy visszamenjen a város északkeleti részében álló kétszintes házába. Sok évvel ezelőtt találta a házat itt, a semmi közepén, amelyet minden oldalról üres terület vett körbe. Készpénzzel fizetett érte, hamis papírokat használt, ami azt jelenti, hogy az épületet nem tudják kapcsolatba hozni vele. Nagyon olcsó vétel volt, köszönhetően a ház borzalmas állapotának. Éveken át saját kezűleg javítgatta, komoly változtatásokat hajtott végre rajta, míg végül tökéletes nem lett. Mindegy, mekkora zajt csapnak odabent, senki sem fogja meghallani. Senki sem jön majd, hogy megmentse őket.

Az egy hálószobás apartman, ahol jelenleg tartózkodott, valahol Los Angeles keleti részében feküdt, és nagyon kicsi volt. Előre kifizette az éves bérleti díjat, mégpedig készpénzben. Ritkán használta, csak ha a körülmények megkívánták. Ahogy ma reggel is.

Kinyitotta a szemét, és a következő pillanatban már fel is ült az egyszemélyes ágy szélén, és két kezével erősen dörzsölni kezdte a szemét. Nem volt óra a csuklóján, ahogy a szobában sem, de nem számított, mert pontosan tudta, mennyi az idő.

Az éjjeliszekrényről felvette a gyógyszeres dobozt, kivett két kapszulát, majd a szájába dobta őket. Nem volt szüksége vízre, egyszerűen összegyűjtötte a szájában a nyálat, hirtelen hátralökte a fejét, és a gyógyszer már le is ment. Meztelenül az ablakhoz sétált, a talpa puhán érintette az elnyűtt, összekaristolt hajópadlót. Odakint lassan ébredezett a város.

Bement a fürdőbe, és megállt a mosdó felett lévő kis tükör előtt. Alig ismert rá a tükörből visszanéző idegenre. Nagyon sokat változott az elmúlt évek alatt. Sosem lesz már ugyanaz az ember. Pontosan tudta ezt, de nem számított. Neki nem. Már nem.

Látta a tükörkép szemének büszke csillogását, és ettől elmosolyodott, ami pedig nem gyakran fordult elő vele.

Fogat mosott, beállt a meleg zuhany alá, és alaposan megmosta a fejét, majd egy vadonatúj pengével minden egyes szőrszálat leborotvált a testéről, még a fejéről is. Ezt a rituálét minden reggel elvégezte. Amikor végzett, megtörölközött, és visszatért a hálószobába.

A szekrényben csupán két ruhadarab volt. Kivette őket: egy sötét öltönyt és egy hosszú ujjú, fehér inget. A belső nyakkendőtartón is csak egy fekete-fehér csíkos nyakkendő lógott. A szekrény alsó részében volt egy fiók, ebből kivett egy fehér bokszeralsót, egy pár fekete zoknit és egy jókora műanyag szennyeszsákot. Felvette a bokszert, felöltözött, aztán levette az ágyról a lepedőt, beletette a zsákba, majd ugyanígy tett a párnahuzattal, az ágytakaróval és az előző este viselt ruhájával is.

Bement a nappaliba, a régi, kétfiókos kis komódból kivett egy piros tollat, egy darab papírt, és leült az ablak felé néző asztalhoz.

Nem kellett gondolkodnia, hogy mit akar írni. Fejben már ezerszer végiggondolta, egészen addig, míg tökéletes nem lett, olyan, amilyennek lennie kell.

Amikor elkészült, óvatosan félbehajtotta a papírlapot, és becsúsztatta egy barna borítékba. Ezúttal nem a polgármesternek vagy egy másik politikusnak címezte. Nem kellett ismét ezt a trükköt alkalmaznia, mert most pontosan tudta, kit akar elérni vele: Robert Huntert, a Los Angeles-i rendőrség rablási és gyilkossági osztályán.

– Nos, nyomozó – mondta dühösen –, lássuk, tényleg olyan ügyes-e!

30. fejezet

A US Airways gépe tizenöt perces késéssel indult a San Franciscó-i Nemzetközi Repülőtérről, ennek ellenére reggel nyolc óra ötvenöt perckor pontosan megérkezett Los Angelesbe.

Az egy óra huszonöt percig tartó repülés során Tom Hobbs vezető légiutas-kísérő számára minden egyes másodperc gyötrelem volt. Mire a gép leszállt, az agya már egészen használhatatlan lett.

A kis bőröndjét maga után húzva tántorgott át a reptéren. Iszonyú fáradt volt, másnapos, émelygett, de a dolog legnehezebb részét már maga mögött tudhatta. Legalábbis ezt hitte.

Feltette a napszemüvegét, és kilépett a csarnokból a perzselő forróságba. Egy pillanatra megállt, mert nem tudta eldönteni, mit tegyen. Előző reggel autóval jött a reptérre, amelyet a központi terminál parkolójának 2A épületében hagyott, de most nem volt olyan állapotban, hogy vezessen. Reszketett, szörnyen fájt a feje, és még egy falatot sem evett: mindezt az egész éjjel tartó, különféle drogok fogyasztásának köszönhette. Végül úgy döntött, hallgat a józan eszére, ott hagyja a kocsit, és taxival megy haza.

A sofőrnek még fél óráig sem tartott, hogy megtegye a több mint tizenöt kilométeres utat a reptértől a házig. Útközben Tom kétszer kérte meg a férfit, hogy húzódjon le, mert a lámpáknál a megállás-elindulás miatt annyira felkavarodott a gyomra, hogy kis híján elhányta magát, de aztán mindig sikerült visszatartania.

– Jól van, uram? – kérdezte a taxisofőr, a visszapillantóba nézve.

Tom a hátsó ülésen dülöngélt csukott szemmel, a feje időnként az ablaknak koppant.

Alig hallhatóan válaszolt.

– Hé, minden oké? Megálljak? Nincs valami jó bőrben – próbálkozott újra a sofőr, és lassított.

Tom nagy nehezen kinyitotta a szemét.

– Semmi gond, minden oké – felelte fáradt, rekedt hangon. – Csak haza kell érnem, hogy aludjak egy kicsit.

– Kemény éjszakája volt? – kérdezte a férfi cinkos mosollyal.

Tom észrevette, és egyáltalán nem örült neki.

– Á, nem, csak szar kaját ettem! De minden rendben lesz, ha végre ágyba kerülök.

A sofőr többet nem szólt, csak a gázra lépett, és időnként ellenőrizte a tükörben, hogy nincs-e hátul valami gond. Minél előbb érnek ennek a szerencsétlennek a házához, annál jobb. Nem szerette volna, ha fel kell takarítania egy utas hányását a hátsó ülésről.

Amikor megérkeztek, Tom kiszállt a kocsiból, és még a napszemüveg ellenére is hunyorogni kezdett a napfénytől. Vett egy mély levegőt, remélve, hogy ez elég lesz a hányinger elfojtásához.

– Be kell fejeznem az ilyen partikat – mondta magában, miközben elindult a ház felé.

De persze nem ez volt az első és vélhetően nem is az utolsó alkalom, hogy megfogadta ezt. Hiába van meg benne a szándék, nincs hozzá akaratereje, ismerte be magának már nagyon sokszor.

Megállt a bejárati ajtó előtt, és akkorát kordult a hasa, hogy azt hitte, a vastagbele most nyelte el a vékonybelét. De hiába érzett nagy fokú éhséget, pillanatnyilag gondolni sem bírt az ételre. Csak arra vágyott, hogy bezuhanjon az ágyába, és másnap reggelig aludjon.

Elővette a kulcsát, és becsúsztatta a zárba. A gyomra ismét korogni kezdett, ezúttal még hangosabban és még tovább, mire Tom kétrét görnyedt a fájdalomtól. Na jó, lehet, hogy mégis eszik majd egy szelet csokit vagy valamit, mielőtt lefekszik, csak hogy megnyugtassa a háborgó gyomrát.

Megpróbálta elfordítani a kulcsot, de az nem mozdult.

– Hm.

Többször megismételte a mozdulatot, de nem járt sikerrel.

– Mi a franc van?

Elfordította a kilincset. Az ajtó nem volt bezárva, amit Tom nagyon furcsállott. Sosem felejtették el bezárni, még akkor sem, amikor otthon voltak. Venice nem éppen a legbiztonságosabb környék.

– Sharon! – kiabált be, amikor kinyitotta az ajtót.

Furcsa szag csapta meg az orrát: orrfacsaró bűz és valami édes-keserű keveréke, amely Tom orrlyukain át lejutott a torkába, ott megpihent, amitől a férfi köhögni, öklendezni kezdett. Érezte, hogy epe tolul a nyelőcsövébe, onnan pedig a szájába. Valamiért nem köpte ki, hanem inkább lenyelte.

Szorosan összezárta a szemét, mert a szagtól könnyezni kezdett. Levette a napszemüvegét, és megdörzsölte a szemét.

– Mi a franc van? Sharon! – kiáltotta újra.

Lehet, hogy a lány egy egész csirkét hagyott kint a konyhaasztalon ebben a melegben?

Köhögött néhányat, majd felnézett, be a nappaliba. A látása még mindig kissé homályos volt, ezért kellett pár másodperc, hogy fókuszálni tudjon.

Egy pillanatra megdermedt, és a fáradt, zavart agya megpróbált értelmet találni annak a groteszk látványnak, amelyet a látóidegek szállítottak neki. A valóság aztán a legbetegebb rémálomba ment át, amelyet valaha látott.

– Hát ez?

A suttogása elakadt a torkában, miközben az adrenalin elöntötte az egész testét. A kontrollálhatatlan rémület hullámokban futott végig a gerincén, majd eljutott a szívébe. A gyomra megint keserű epét lökött a szájába, de most sokkal többet, és Tom képtelen volt visszanyelni.

A hányás hatalmas sugárban ömlött a szájából, aztán elájult, és belezuhant a nappalit elárasztó vérbe.

31. fejezet

– Valami megváltoztatta? – kérdezte Blake kapitány, a homlokát ráncolva. Az íróasztalánál ült, és egy újabb csésze kávét tartott a kezében. – Hogyan?

A haját kiengedte, és a füle mögé tűrte, fekete, testhezálló szoknyát és szűk, lila blúzt viselt. Amint beért az irodájába, megkérte Huntert és Garciát, hogy menjenek be hozzá.

– Hát, azt nem tudnám megmondani – felelte Hunter. – De abban biztos vagyok, hogy gondosan megválogatta a szavait, és egyértelműen akart fogalmazni. A harmadik bekezdésben ezt írja: Észrevennék, hogy mi lett belőlem, vagy sem? Azt is írhatta volna, hogy: Látják, milyen vagyok? Vagy, hogy: Látják, ki vagyok? Esetleg, hogy: Látják a bennem lakó szörnyet? Vagy valami ilyesmit.

– De ő nem ezt írta – jegyezte meg Blake, és hátradőlt a széken.

– Nem, és biztos vagyok benne, hogy nem véletlenül választotta a mi lett belőlem kifejezést.

– És gondolja, hogy ezzel akarja a tudtunkra adni, hogy nem mindig volt pszichopata? Hogy valami menet közben ennyire megváltoztatta? És bármi történt is vele, annak hatására kezdett el gyilkolni?

Hunter bólintott.

– És mire gondol?

Hunter vállat vont.

– Erre nem utal a levelében, úgyhogy egyelőre lehetetlen megmondani. Ön is tudja, kapitány, hogy az emberek eltérően reagálnak bizonyos helyzetekre. Vannak, akik nagyon sokat bírnak, és csak nehezen szakad el náluk a cérna, ha egyáltalán elszakad. Másoknak meg sokkal kevesebb is elegendő. Bizonyos embereket még fizikai betegségek is gyilkossá tehetnek.

– Na, várjunk csak egy picit! Fizikai betegségek?

Garcia is kételkedve nézett a társára.

– Persze – felelte Hunter. – Nagyon sok ilyen esetet jegyeztek már fel. Amerikában talán Charles Whitman a leghíresebb ilyen ember.

Blake egy pillanatig kutatott az emlékeiben, aztán beugrott neki a név.

– Charles Whitman? Ő volt az a texasi óratornyos lövöldöző?

– Így van – mondta Garcia, mert most már neki is eszébe jutott az ügy.

Charles Whitman egykori tengerészgyalogos az Egyesült Államok egyik leghíresebb tömeggyilkosa volt. 1966. augusztus elsején a felesége és az anyja megölésével kezdte a vérfürdőt. Miután végzett velük, elhajtott Austinba, a Texasi Egyetemre, ahol mérnöknek tanult, és jó néhány lőfegyverrel, több száz tölténnyel felment az egyetem legmagasabb pontjára, az óratoronyba. Közel két órán keresztül válogatás nélkül tüzelt az arra járókra, amíg Houston McCoy, az austini rendőrség tagja agyon nem lőtte. Abban a borzalmas két órában Whitmannek tizennégy embert sikerült megölnie, és harminckettőt megsebesített.

Érthető módon a sajtó azonnal szörnyetegnek bélyegezte Whitmant, de csak addig, amíg a rendőrség meg nem találta a férfi búcsúlevelét, vagy legalábbis azt, amely aztán búcsúlevélnek bizonyult, mert Whitman biztos volt benne, hogy nem éli túl a napot.

A levél mindenkit megdöbbentett, mert a gyilkos maga is elismerte benne, hogy a viselkedése teljes mértékben érthetetlen számára. Azzal kezdte, hogy leszögezte, mennyire imádja a feleségét és az anyját, és fogalma sincs, miért teszi, amit tesz. Aztán leírta, hogy az utóbbi hónapokban teljesen felemésztette őt a kínzó fejfájás, amilyet soha azelőtt nem érzett, ráadásul a fejfájás mindig mérhetetlen haraggal, agresszív gondolatokkal járt együtt, amelyeknek egyre nehezebben állt ellen.

Mivel tudta, hogy a mészárlás során ő is meg fog halni, a búcsúlevél végén könyörög a hatóságoknak, hogy vizsgálják meg az agyát, hátha valamilyen fizikai elváltozásra bukkannak benne. Teljesítették a kérését, és a szakemberek agydaganatot találtak Charles Whitman agyában, amely mindössze pár hónapos lehetett. A tumor a hipotalamuszban volt, és nyomta az amigdalát. Whitman esete alapjaiban változtatta meg az amerikai pszichológusok és pszichiáterek hozzáállását: azóta teljesen máshogy értelmezik a pszichopata gyilkosok mentális állapotát.

– Azt akarja mondani, hogy a mi emberünknek is agytumora van? – kérdezte Blake kapitány némi gúnnyal a hangjában.

– Ez is lehetséges, de én nem ezt állítom. Csak arra próbálok rávilágítani, hogy egyelőre nincs kellő információnk, így csupán találgathatunk, az viszont sehová sem vezet. Ezzel mindhárman tisztában vagyunk.

– És nem gondolja, hogy túl sokat lát bele ennek az őrültnek a levelébe? – vágott vissza Blake. – Nem gondolja, hogy egyszerűen azért küldte ezt nekünk, hogy félrevezessen minket? Hogy rossz irányba induljunk, ahogy Carlos is mondta? Azt is tudjuk mindhárman, hogy ez nagyon gyakran előfordul. És a levélben azt is megígéri, hogy napkelte előtt újabb áldozatot találunk. – A kapitány a hatalmas ablak felé fordult, és az égre mutatott. – Nos, a nap már felkelt, de egyelőre semmi. Az is lehet, hogy csak blöfföl, nem gondolja, Robert? Talán a levél is csak egy trükk.

– A levélben nem az van, hogy újabb hullát találunk.

– Hanem? – ripakodott Hunterre a kapitány.

– Hanem az, hogy napkelte előtt újabb áldozat látja és érzi meg a saját bőrén, hogy milyen ez az ember. Ez pedig annyit jelent, hogy napkelte előtt megkínoz és megöl valakit. Arról nem tesz említést, hogy el is küldi nekünk az áldozatát. Ha ugyanazt csinálja, mint Nicole Wilsonnal, és ő maga jelenti be a rendőrségnek a holttestet, akkor az lehet ma délután, holnap, jövő héten, bármikor. Kapitány, egyelőre úgy táncolunk, ahogy ő fütyül, és bármikor megváltoztathatja a ritmust, ha éppen ahhoz van kedve.

Blake kapitány elgondolkodva belekortyolt a kávéjába.

– És valóban nem hiszem – tette hozzá Hunter –, hogy csak azért küldte el a fényképet és a levelet a polgármesternek, mert át akart verni minket. A polaroid és az áldozat megkínzása azt bizonyítja, hogy ez az ember nagyon is komolyan gondolja, amit tesz.

Blake válaszolni akart, de az íróasztalán megszólalt a telefon.

– Egy pillanat – mondta a két nyomozónak, és felemelte a kagylót.

Nem kellett megszólalnia, mert a pillantása mindent elárult.

A gyilkos nem blöffölt.

32. fejezet

Az épület egy kellemes kis zsákutcában volt Venice-ben, pár utcányira az óceán partjától. A falakat fehérre, az ablakkereteket kékre festették, a tető enyhén lejtett a falak felé, az apró előkertre pedig ráfért volna némi gondozás. A térdmagasságú, fehér kerítés az úttól kicsit beljebb futott, ezzel is jobban elszeparálva a telket. Igaz, a kerítés csak dekoráció volt, mert senkit sem akadályozott volna meg abban, hogy odamenjen a házhoz, vagy azt megkerülve a hátsó kertbe. Bármelyik ajtóhoz vagy ablakhoz gyerekjáték volt eljutni.

A háztól jobbra egyállásos garázs állt, de a kocsifelhajtón csak egy rendőrautó és a helyszínelők furgonja parkolt. A rendőrkordonon kívül már jó néhány kíváncsi bámészkodó gyűlt össze, és a számuk gyorsan növekedett, pedig a ház egy csendes, eldugott utca végében volt.

Garcia megállt az utcán parkoló három járőrkocsi egyike mögött. Már a sajtó is megjelent, tovább növelve a hely zsúfoltságát.

Néhány riporter felismerte a két nyomozót, amint kiszálltak a kocsiból, és azonnal kérdéseket kezdtek kiabálni feléjük az út másik oldaláról.

De süket fülekre találtak. Hunter és Garcia még csak feléjük sem fordult, csak felmutatták az igazolványukat a kordon mellett álló két járőrnek, majd átbújtak a sárga szalag alatt.

Egy harmadik rendőr a veranda bal oldaláról nézte a két újonnan érkezőt, és sietve elindult feléjük.

– Speciális részleg? – kérdezte közelebb érve.

A negyvenes évei elején járhatott, a bőre természetesen lebarnult, az állán kis gödröcske volt, a sűrű, fekete patkóbajusz gondozása pedig biztosan sok idejét igénybe vette. Az éjfekete szeme kissé mintha bizonytalan, sőt riadt lett volna.

– Igen, mi vagyunk azok – felelte Garcia, és a derékszíjára csatolt jelvényre mutatott, ahogy Hunter is.

– Perez őrmester vagyok a nyugati kapitányságról – mondta a rendőr, és kezet nyújtott. – Kora reggel kaptuk a bejelentést – folytatta, miután bemutatkoztak. – Én értem ki először.

Elindultak a ház felé.

– És? Mit talált? – kérdezte Garcia.

Perez őrmester megállt, és aggódva előbb Garciára, majd Hunterre nézett.

– Nem tudom, mit mondjak – kezdte lassan, és az előttük álló házra nézett, majd hitetlenkedve csóválta a fejét. – Több mint húsz éve vagyok rendőr, az egész pályámat a Los Angeles-i kapitányságnál töltöttem. Isten a tudója, rengeteg olyan dolgot láttam, amit nem lehet szavakba önteni, és semmi sem tudja kitörölni az emléküket. De ami ott bent van... – biccentett a ház felé –, az valami egészen elképesztő, még csak hasonlóval sem találkoztam. Ez már nem is szadizmus, hanem valami sokkal több, talán embertelenség.

Ez megmagyarázza, miért van itt annyi újságíró és riporter, gondolta Hunter. A média nyilván tudomást szerzett az elkövető brutalitásáról, ami nem volt meglepő, tekintve, hogy napi huszonnégy órában lehallgatták a rendőrségi rádiófrekvenciákat, és még belső informátorokkal is rendelkeztek, akiket nagyon jól megfizettek az ilyen hírekért.

Odaértek a verandához, ahol két helyszínelő dolgozott lázasan. Az egyik a fa padlólapokon kereste a lábnyomokat vagy bármi használható nyomot, a másik pedig az ajtókilincset és -keretet ellenőrizte. Néhány véres kéznyom tisztán kivehető volt a világoskék ajtón.

– Névtelen bejelentést kaptak? – kérdezte Hunter.

Meglepődött, amikor Perez tagadólag megrázta a fejét.

– Nem. Az áldozat lakótársa talált rá – felelte, és a kocsifelhajtón álló rendőrautó felé biccentett.

A jármű ajtaja nyitva volt, az anyósülésen egy magas, sovány, harmincnak látszó férfi foglalt helyet, a térdére könyökölve, az arcát a két tenyerébe temetve. A haja kócos volt, a légiutas-kísérők egyenruháját viselte, és a fehér ing, valamint a sötétkék kabát elég véresnek látszott.

– A neve Thomas Hobbs – folytatta Perez őrmester, miután levette a noteszét az övéről. – Huszonhárom éves, Los Angelesben született, itt is nőtt fel, Pomona Valley-ben. A kollégájával, Sharon Barnarddal bérlik a házat, és nagy valószínűséggel ő az áldozat, de Mr. Hobbs ezt csak az ékszerek alapján gyanítja. Mindketten a US Airwaysnél dolgoznak.

– Na, várjunk csak egy kicsit! – vágott közbe Garcia. – Mi az, hogy csak az ékszerekből gyanítja?

Garcia száznyolcvanhét centiméter volt, Perez százhatvanhét. Az őrmester felnézett, hogy találkozzon a tekintetük.

– Bent majd megérti.

Garcia aggódva pillantott Hunterre.

– Mr. Hobbs másfél napig volt távol – magyarázta tovább Perez. – Ma reggel jött vissza San Franciscóból, ő volt a gépen a vezető légiutas-kísérő. Nem érezte túl jól magát, ezért úgy döntött, a repülőtér parkolójában hagyja a kocsiját, és taxival jön haza. Amint belépett, meglátta a holttestet.

Az őrmester idegesen áthelyezte a testsúlyát az egyik lábáról a másikra.

– Nem meglepő, hogy a látvány túl sok volt neki, és elájult. Akkor hívta a rendőrséget, amikor magához tért. – Perez a következő oldalra lapozott. – Amikor elájult, előrezuhant, be a nappaliba, ezért véres a ruhája. Még mindig sokkos állapotban van, így nem könnyű értelmes információkat szerezni tőle, de megpróbálhatják, ha akarják. Nekem fél órámba telt, hogy ezt a keveset kiszedjem belőle – mondta, a noteszt lóbálva.

– Tudunk valamit a „lehetséges” áldozatról? – kérdezte Hunter.

– Nagyon keveset – nézett ismét a noteszbe Perez. – A neve Sharon Barnard. Huszonkét éves, szintén helybéli. Felvettük a kapcsolatot a US Airwayszel, ahol közölték, hogy tegnap délután tette le a munkát, miután visszarepült Kansas Cityből. Délután öt óra huszonöt perckor szálltak le, és nem tudunk róla, hogy a reptérről máshová ment volna, ezért azt gyanítjuk, hogy egyből hazajött. Ha belekalkuláljuk, hogy éppen a délutáni csúcsforgalomban történt mindez, és nem állt meg sehol vásárolni, akkor azt mondhatjuk, hogy fél hét és hét között érhetett haza.

Hunter és Garcia bólintottak, hogy értik.

– Van nyoma erőszakos behatolásnak? – kérdezte Hunter, az ajtót vizsgáló helyszínelő felé fordulva.

A férfi egy pillanatra megállt, a nyomozóra nézett, és megrázta a fejét.

– Itt nincs. Egyetlen repedés vagy más sérülés sem látszik. Nem fúrták meg a zárat, és nem is babráltak rajta. A kilincsen találtunk pár ujjlenyomatot, de a méretükből ítélve azt mondanám, hogy nőtől származnak. A véres kéznyomok – mutatott először a kilincs fölé, majd a keret külső részére – az áldozatot megtaláló férfitól származnak – biccentett a rendőrautó felé. – Nem volt túl jól, amikor magához tért, ezért meg kellett támaszkodnia.

– Megtalálták, hol jutott be a tettes? – kérdezte Hunter. – Van elképzelésük, hogyan került a házba?

– Egyelőre nincs. A lakótárs nyitva találta az ajtót, amikor hazaért. Az ablakokat sem feszítették fel, és mindegyik belülről volt bezárva. A hátsó ajtó is zárva, érintetlen.

– Parancsoljanak! – mondta Perez, és egy-egy vadonatúj, speciális, műanyag zsákba csomagolt védőruhát adott át a két nyomozónak.

Hunterék kinyitották a zsákot, szétbontották a ruhát, és elkezdték felhúzni. A végén feltették a kapucnit is, majd felvettek egy pár gumikesztyűt.

– Én a magam részéről azt javasolnám, hogy a maszkot is vegyék fel.

A nyomozók így tettek, és elindultak a bejárat felé. A kilinccsel és a kerettel foglalatoskodó helyszínelő jobbra lépett, és kinyitotta nekik az ajtót.

– Vigyázzanak a vérre! – szólt utánuk Perez, majd megfordult, és elsétált onnan.

Amikor Hunter és Garcia a nappalihoz ért, ösztönösen is megálltak. A tekintetük megpróbált mindent befogadni, de az agyuk nemigen tudta felfogni az eléjük táruló látványt.

Garcia hosszan kifújta a levegőt, és szinte suttogva megkérdezte:

– Mi a franc ez?

33. fejezet

A bejárati ajtó egyenesen a kicsi, gyéren berendezett nappaliba nyílt, amelynek túloldalát a konyha foglalta el. A konyhapult közepén volt a tűzhely, előtte jó egy méterrel egy szögletes asztal állt. A hűtőszekrényt a pulttól balra helyezték el, a rövid folyosóra vezető ajtó mellé, ahonnan a hátsó traktusba lehetett eljutni. Egyetlen ablak sem volt nyitva, és minden függönyt behúztak, a helyiség mégis világos volt a két sarokban felállított, igen erős lámpának köszönhetően.

A nappali padlóját bézs színű, csomózott szőnyeg borította, a nyugati fal nagy részét pedig magas, sötét fából készült polc foglalta el néhány dekorációs elemmel. Televízió sehol sem volt. Úgy egy méterre a polctól, a szoba közepe felé egy sötétkék szövetkanapé, egy hozzáillő fotel és egy fekete dohányzóasztal állt.

Hunter és Garcia szinte egyszerre fújta ki a levegőt, de egyikük sem szólalt meg, a tekintetük még mindig a helyiséget pásztázta, amely szinte úszott a vérben: a bútorok, a díszítőelemek, a falak, a mennyezet, a függönyök... minden, minden csupa vér volt.

A lábuk alatt a szőnyeg rengeteg vért magába szívott, és mostanra vastag, átlátszó védőfóliát tettek rá, ami arra utalt, hogy a helyszínelők már lefotózták és felporszívózták, hátha előkerül néhány elemi rost, hajszál vagy egyéb nyom. A fólia megakadályozta, hogy a technikusok, a nyomozók vagy bárki, aki belép a bűncselekmény helyszínére, széthordja a cipőjén a vért, mivel gyakorlatilag lehetetlen volt úgy mászkálni a nappaliban, hogy az ember kikerülje a vértócsákat.

Még a maszkon keresztül is érezni lehetett az oszlásnak indult emberi hús émelyítő szagát, amely az egész szobát betöltötte, és ami miatt a két nyomozó főleg a száján vette a levegőt.

A szőnyegre óriási, véres betűkkel felírták, hogy A NEVEM: HALÁL, nem messze a nappaliból lett undorító helyszín közepétől. Ez a középpont pedig Sharon Barnard volt.

A meztelen test egy fémkeretes székhez kötve ült, arccal a bejárat felé. A bokáját gyorskötözővel rögzítették a szék lábához, a kezét pedig hátul a támlához. Az egész testét vér borította, amely az arcáról indult, lefolyt a felsőtestére, majd a lábára, onnan pedig a szőnyegre. De az arca már nem volt meg.

– Lecsiszolták az arcát.

Ezt az egyik helyszínelő mondta a szoba sarkában álló lámpa mellől. Száznyolcvanöt centiméter lehetett, sportos alkat, magasan ülő járomcsonttal és erős állal. Huntertől és Garciától eltérően ő nem viselt maszkot. Úgy tűnt, egyáltalán nem zavarja az orrfacsaró bűz.

Garcia a férfi felé fordult, míg Hunter továbbra is az áldozatot vizsgálta.

– Dr. Brian Snyder vagyok – mondta a férfi a két nyomozó felé lépve. – Engem bíztak meg a helyszínelés vezetésével.

– Carlos Garcia, gyilkossági osztály, speciális részleg. Maga új ember, igaz? – kérdezte minden rosszindulat nélkül.

A részleghez tartozó ügyek nagy részénél Mike Brindle volt a helyszínelés vezetője. Hunter és Garcia évek óta vele dolgozott.

– Hát, Los Angelesben igen – felelte a férfi. – Egyébként meg több mint tíz éve csinálom ezt, most helyeztek ide Sacramentóból.

– Nos, üdv Los Angelesben! – mondta Garcia bocsánatkérő arccal. – Ő itt a társam, Robert Hunter.

Végre Hunter is az orvos felé nézett, és a tekintetén egy néma kérdés látszott.

Dr. Snyder tudta, mire gondol a nyomozó, bólintott, és megerősítette, amit az előbb mondott:

– Igen, jól hallotta. A tettes egy nagy teljesítményű csiszológépet használt az arc megcsonkításához – mondta, és egy nagy bizonyítéktároló zacskó felé mutatott a konyhapulton, amelybe a gépet tették. – Keményfát és fémet szoktak megmunkálni ilyennel – tette hozzá. – Ez megmagyarázza azt is, hogy miért spriccelt szét a vér az egész helyiségben a padlótól a plafonig, a falakra, a függönyökre.

A pulton fekvő szürke gépnek erős, gumibevonatú markolata volt. A be-és kikapcsoló gombot a kezelő hüvelykujja közelébe tették, a fogantyú felső részére, hogy könnyű legyen irányítani. Mint szinte minden a nappaliban, a csiszológép is véres volt.

– Ha a gyilkos egy kézi csiszolót használt az áldozat arcán, akkor ez azt is jelenti, hogy ő maga is csupa vér lett – mondta Garcia.

– Ez egyértelmű – erősítette meg az orvos. – És megmagyarázza azt a néhány lábnyomot is, amit a nappaliban és a konyhában találtunk – mutatott a szőnyegre és a konyha járólapjára. – A lábnyomokból arra következtetek, hogy a gyilkos valamiféle védőruházatot viselt, legalábbis a lábán, és a cipő mérete talán negyvenötös lehetett.

Garcia a társára nézett, és elhúzta a száját. Mindketten tudták, hogy az amerikai férfiak nagyjából hatvannyolc százaléka negyvenötös cipőt hord.

Hunter óvatosan közelebb lépett a holttesthez, Garcia és dr. Snyder pedig követte. A véráztatta szőnyeg tocsogott a súlyuk és a fólia alatt, nyikorgó hangot adva ki magából, mint amikor valaki gumitalpú papucsban sétál a nedves padlón.

Az áldozat feje előrebukott, nem lehetett látni az arcát, ezért Hunternek le kellett guggolnia, hogy jobban szemügyre vehesse. A látvány groteszkül hatott. A nő arcát szinte teljesen ledörzsölték a homlokától egészen az álláig, az egészből csak hús, izmok, porcok és vér furcsa masszája maradt. A legtöbb arccsont kilátszott, és a bal szemhez is hozzáért a csiszoló. A szaruhártya, a pupilla, a szivárványhártya és a sugártest is eltűnt, láthatóvá téve a szemgolyó nagy részét alkotó zselés anyagot. A szemgolyó összeesett, így a szemüregben nem maradt más, mint a zselés anyag és a kilátszó látóideg. A jobb szem viszont teljesen sértetlen volt. Épségben, vérpöttyösen, tágra nyitva, élettelenül, szívszorítóan bámult a semmibe. Olyan volt, mintha ez a szem őrizte volna meg azt a szenvedést, azt a mérhetetlen fájdalmat és rettegést, amelyen az áldozatnak keresztül kellett mennie.

Az orr is majdnem teljesen eltűnt, a tettes egészen az orrcsontig lecsiszolta. Az ajak is hiányzott, ezért teljesen kilátszott az alsó és a felső fogsor is. Az első fogak némelyike szintén kapcsolatba került a csiszológéppel.

Garcia leguggolt Hunter mellé. Csak néhány másodpercig tudott az áldozatra nézni, aztán émelyegni kezdett, és kénytelen volt elkapni a tekintetét.

– Jézusom! – nyögte, és felállt.

Dr. Snyder hagyott egy kis időt Hunternek, majd megszólalt:

– Elindult a hullamerevség, de még nem érte el a végső szakaszát.

Hunter és Garcia tudta, hogy ez mit jelent – a nő nem egész tizenkét órája halott.

Hunter az órájára pillantott.

– Tehát nem tegnap este halt meg, hanem valamikor ma hajnalban.

– Igen, ezt mondanám – mondta az orvos. – De meg kell várni a boncolást ahhoz, hogy pontosabbat mondhassunk.

Hunter végül levette a tekintetét az áldozat eltorzult arcáról, és lassan végigpásztázta a testét: a felsőtestét, a hasát, a lábát, a lábfejét. Aztán felállt, és megvizsgálta a nő tarkóját, vállát és a háta felső részét. Nicole Wilsontól eltérően ezt az áldozatot nem vagdosták össze, zúzódások sem voltak rajta, a gyilkos nem használt éles eszközt, és nem is korbácsolta meg, mint az első nő esetében.

– Úgy tűnik, egyetlen létfontosságú szerv sem sérült – mondta Garcia dr. Snydernek. – Van ötlete, hogy mi okozhatta a halált? Lehet, hogy elvérzett az arcát ért sérülések miatt?

Az orvos körbenézett a helyiségben, a tekintete egy pillanatra megállapodott a legnagyobb vértócsán – az áldozat alatt –, majd Garcia kérdő tekintetén.

– Boncolás nélkül nem lehetek száz százalékig biztos benne, de valószínűsíthető, hogy az elszenvedett vérveszteség és az óriási fájdalom miatt halt meg. A szív ilyenkor háromszor olyan gyorsan ver, mint normálisan, hogy megpróbálja pótolni az elveszített vért. Ahogy látja, szinte az összes arcideg kilátszik, ami azt jelenti, hogy az agy tucatjával kapta a fájdalomimpulzusokat minden egyes másodpercben. Ez persze még jobban kikészíti a szívet és az agyat. Az ilyen esetekben nem ritka, hogy a szív végül feladja, de az sem, hogy az agy leállítja a légzést, a tüdő pedig egyszerűen nem vesz fel oxigént.

– És mennyi ideig tarthatott ez az egész? – kérdezte Garcia.

– Ezt nehéz megmondani, alapból két fő faktoron múlik: az áldozat fizikai és mentális erején. Az első benyomásom az, hogy a nő fizikailag elég erős volt, amint azt önök is láthatják. Fiatal, jó izomtónussal, nem túlsúlyos. Nagyon fontos, hogy a szív milyen erős volt, de egy ilyen szituációban inkább a mentális erő dönt. Vajon mennyire akarhatott élni, miután eltüntették az arcát? Az agy irányíthatja az akaraterőt, hogy a test tovább küzdjön, de fel is adhatja az egészet. Az ő esetében a halál bekövetkezhetett öt percen belül is vagy pár óra után.

Hunter odament a konyhapulthoz, és szemügyre vette a zacskóban lévő csiszológépet. Nem a legújabb modell volt, de nem is túl régi, ami nyilván megnehezíti majd, hogy megtalálják az üzletet, ahol vásárolták. Benézett a markolat alá. Kitörölték a sorozatszámot.

– A gyilkos a padlón hagyta – mondta dr. Snyder. – Az áldozat széke mellett, meg sem próbálta elrejteni.

A csiszológép mellett két kisebb zacskó is feküdt, mindkettőben egy százhuszonöt milliméteres csiszolókorong volt. A gyilkos mindkettőt használta, és mindkettő véres lett.

– Ezt a két korongot a szemetesben találtuk – mondta az orvos, és a konyhapultnál álló Hunter mellé lépett, majd a hűtővel ellentétes sarokban álló szemetes felé mutatott.

Néhány véres lábnyom jelezte a gyilkos útját a szemeteshez, majd vissza az áldozat székéhez.

Garcia a nappali felé fordult, és kíváncsian vizsgálta a lábnyomokat.

Hunter egy ideig a két korongot tanulmányozta, aztán amikor megszólalt, mindenki zavarba jött.

– Jóval több mint öt percig tartott, mire a nő meghalt.

34. fejezet

– Hogyan? – kérdezte meglepődve dr. Snyder.

– Azt mondta, hogy a halál öt perc alatt is bekövetkezhetett, de akár több óra is lehetett – emlékeztette Hunter. – Természetesen nem tudom pontosan megmondani, mennyi idő kellett, de az biztos, hogy öt percnél sokkal több.

Hunter magabiztossága felkeltette az orvos érdeklődését.

– Megkérdezhetem, miért ilyen biztos ebben?

Hunter megkerülte a konyhapultot, és közben ügyelt, hogy ne lépjen rá a padlón hagyott véres lábnyomokra.

– Mert a gyilkos nem is egyszer, hanem kétszer tette meg, hogy nyugodtan odaballag a szemeteshez, és kidobja a csiszolókorongokat – mondta, majd hagyott egy kis időt, hogy az orvos felfogja a szavait.

– És mi értelme lett volna ennek, ha az áldozat addigra már halott volt? – tette fel a költői kérdést dr. Snyder, mert rájött, mit akar mondani Hunter. – Fölösleges lett volna folytatni a kínzást.

Hunter nem szólalt meg.

– De ez végül is öt perc alatt is megtörténhetett, nem? – folytatta az orvos. – Öt perc egy örökkévalóságnak tűnik, ha valaki egy csiszológépet nyom az ember arcának.

Hunter belenézett a szemetesbe, majd visszament a konyhapulthoz, és a kezébe vette az egyik korongot tartalmazó bizonyítéktároló zacskót.

– Ön járatos a csiszológépek világában? – kérdezte az orvostól. – Sokat barkácsol?

– Nem mondanám. Miért?

– Ezen a korongon igazából csiszolószövet van, nem alumínium-oxid, nem kerámia, ezért ez sokkal könnyebb az átlagnál, és extra finom szemcsékkel rendelkezik. Minél magasabb a szemcse számozása, annál kisebb a dörzsölőhatékonyság. Az Egyesült Államokban ez a legfinomabb szemcseméret, ezeket leginkább polírozásra, egy felület utolsó simítására használják, nem pedig fa, fém, műanyag vagy bármi más formára alakítására.

Ismét hagyta, hogy a szavai leülepedjenek, majd folytatta:

– Ha a gyilkos durvább szemcséjű korongot használ, akkor sokkal jobban roncsolódott volna a bőr, az izmok, a csontok, és az egész sokkal gyorsabban zajlott volna le.

Dr. Snyder lassan kifújta a levegőt, és az áldozatra nézett.

– Tehát azzal, hogy egy finomabb szemcséjű korongot választott, tovább tartotta életben a nőt, és meghosszabbította a szenvedését.

– Elméletileg így van – bólintott Hunter.

– Ahogy már mondtam – szólt közbe Garcia –, üdv Los Angelesben, doki! Itt őrültek rohangálnak szabadon az utcán.

– Szóval maga szeret barkácsolni – állapította meg az orvos Hunterre nézve.

– Nem mondanám.

– Akkor honnan tud ilyen sokat a csiszológépekről?

– Sokat olvas – mondta Garcia, megelőlegezve a társa szokásos válaszát.

– Ez igaz, de nem ez az oka – vonta meg a vállát Hunter.

Garcia kíváncsian várta a magyarázatot.

– Kábé egy évvel ezelőtt segítettem az egyik barátomnak felújítani a nappaliját, és ott sokat dolgoztam ilyen gépekkel.

Garcia visszament a szőnyeghez, hogy megvizsgálja a lábnyomokat. Pár perc múlva valami megragadta a figyelmét.

– Robert! Gyere csak ide egy kicsit! – szólt Hunternek, aki az orvossal együtt odament hozzá.

Garcia az áldozat székétől másfél méterrel balra, a lábnyomok mellett mutatott nekik valamit.

Hunter és dr. Snyder leguggolt, mire Garcia egy bizonyos vércseppre mutatott a sok száz között, amely nem is a legkisebbek, de nem is a legnagyobbak közé tartozott.

Hunter és az orvos a homlokukat ráncolva bámulták, aztán közelebb hajoltak, az arcuk mindössze pár centire volt a szőnyegtől.

– Egy pillanat! – mondta dr. Snyder, majd felállt, odament a sarokban álló táskájához, és kivett belőle egy hatalmas nagyítót. – Ezzel talán jobb lesz – nyújtotta át Hunternek.

A nyomozó hosszan vizsgálta a vércseppet a nagyítón keresztül. Normál szemmagasságból ez is csak olyan volt, mit a többi, de közelebbről megnézve jól látszott a különleges formája.

A kifröccsenő folyadék a levegőben zuhanva érkezik meg a becsapódás helyére, ahol többnyire szabálytalan formát mutat. És éppen ez volt itt a bökkenő. Ez a bizonyos csepp nem szabálytalan alakú volt, hanem majdnem tökéletes félholdat alkotott.

Hunter hol a vércseppre, hol az áldozatra nézett, látszott, hogy mérlegel valamit. Aztán ugyanúgy, ahogy Garcia tette pár perccel korábban, a kisujját a vércsepp közepére tette, és lenyomta a szőnyeget. Aztán hamarosan a félhold alakot körülvevő több száz csepp felé fordította a figyelmét.

– Mit keres? – kérdezte az orvos.

– Egy másik ilyen vércseppet.

Garcia ezt már korábban keresni kezdte, és ő volt az, aki előbb megtalálta.

– Itt van – mondta, és az első csepptől mintegy negyven-negyvenöt centiméterre lévő másikra mutatott.

Ez nem teljesen ugyanolyan volt, mint az első, hanem majdnem teljes kör, de belül üres. Csak a szélén volt vér, a közepén nem.

Hunter megvizsgálta, ismét benyomta a szőnyeget a karika közepén. A tekintete arrébb siklott, de ott csak egy vértócsát talált. Látszott, hogy elgondolkodik, majd az ujjával tapogatni kezdett a vértócsában, mintha ott keresne valamit.

– Mit gondol, mik ezek? – kérdezte dr. Snyder.

Hunter és Garcia korábban már láttak ilyen cseppeket és bemélyedéseket a szőnyegen.

– Egy eszköz lábának a nyomai – felelte Hunter, majd felállt, és a helyszínelők lámpáira mutatott. – Egy háromszög alapú állványé. Egy olyané, mint az ott, csak egy kicsit kisebb. Pontosan itt állt. A súlya enyhe bemélyedést okozott a szőnyegen, ahol a lábai álltak. A harmadik láb nyoma a tócsában van, azt tapogattam ki.

Az orvos összehúzta a szemét.

– Tehát a gyilkos filmre vette.

35. fejezet

Féreg rémülten ébredt fel a sötét cellában, amikor a fogvatartója sietve feltépte a súlyos ajtót. Szándékosan nekivágta a belső betonfalnak, hogy az egész helyiség beleremegjen, és a hatalmas robaj visszaverődött a falakról.

A fiú vékony lába ösztönösen megmozdult, és úgy lökte a sarokba, a koszos matrac és a nyirkos fal találkozásához a kis testet, mintha csak egy riadt patkány lett volna. Ott aztán azonnal összekuporodott, és a vézna kezével igyekezett védeni a sebektől hemzsegő fejét.

Pedig semmit sem csinált rosszul. Legalábbis úgy vélte. Ugyanúgy kitakarította a konyhát, a nappalit, a férfi hálószobáját, ahogy mindennap. Felsikálta a padlót, a zuhanytálcát, a lefolyót, sőt még a vécét is, de olyan tisztára, hogy bizonyításképpen körbenyalta a vécécsészét, és ivott is belőle. Nem csapott zajt, csak akkor beszélt, amikor a fogvatartója kérdezte, olyan távol tartotta magát a pincétől, amennyire csak tudta, és csakis a férfi által meghagyott maradékokat ette reggelire és vacsorára, ebédet sosem kapott.

A reggeli és a takarítási feladatai elvégeztével a férfi mindennap bezárta a cellájába, és estig magára hagyta, amikor is bement hozzá, és vagy megverte, vagy fajtalankodott vele, esetleg mindkettő. Aztán rendszerint megengedte, hogy megegye a maradékot. Rendszerint, de nem mindig.

De most nem este volt, nem lehetett, Féreg ezt biztosan tudta. Nem volt órája, nem tudta, pontosan mennyi az idő, de valami azt súgta neki, hogy még csak kora délután van. Persze a férfi bármikor rátörhetett, hogy kitöltse rajta a dühét, vagy kiélje rajta a szexuális vágyait, amikor csak kedve szottyant, és ilyenkor csak úgy záporoztak az ütések a kisfiúra.

Féreg teste megfeszült a haragtól és a rettegéstől, vacogtak a fogai, és várta az első csapást. Kézzel, derékszíjjal vagy korbáccsal. Ezt sosem tudta előre. De ezúttal nem jött ütés.

– Gyerünk, állj fel, Féreg! – mondta az ajtóból a Szörny.

Féreg csak magában hívta Szörnynek, mert bárki legyen is ez a férfi, az biztos, hogy nem emberi lény volt.

Azt hitte, rosszul hall. Nem a férfi szavait, hanem a hangsúlyát. Olyan volt, mintha nem lenne benne harag, sőt visszagondolva nagyon is hasonlított arra a kedves hangra, ahogy akkor beszélt vele, amikor az iskola közelében segített neki. A fiú tudta, hogy egész életében átkozni fogja azt a napot.

– Na, gyerünk már! Állj fel, és gyere velem! Mutatni akarok valamit.

Igen, jól hallotta. A férfi hangja nyugodt volt, csalogató, szinte játékos.

Féreg lassan megmozdította a karját, hogy a fogvatartójára lessen. Kellett egy kis idő, hogy a szeme megszokja a folyosóról beáramló fényt. A Szörny egy kicsit beljebb lépett a cellába, és egyenesen ránézett. A tekintetében sem látszott harag.

– Na igyekezz, gyerünk! – sürgette, és tapsolt kettőt. – Nem érünk rá egész nap. Indulás!

Az utolsó mondatához még a fejével is biccentett egy kicsit, aztán megfordult, kilépett az ajtón, és várt.

A fiú nem tudta elképzelni, mi ez az egész, de abban biztos volt, hogy nem várathatja meg a Szörnyet. Egy pillanat alatt talpra ugrott, mélyen beszívta a nyirkos, penészszagú levegőt, és követte a fogvatartóját.

Egy recsegő falépcsőn mentek fel az emeletre, majd egy lelakatolt szobába léptek, ahol a fiú korábban még nem járt. A helyiség alig hat négyzetméteres lehetett, a padlót sötétszürke linóleum borította, az egyetlen – nyugatra néző – ablakot fémlemezek takarták. Se ki, se be nem lehetett látni. A teljesen üres falakat és a mennyezetet feketére festették, a sarokban egy lámpa adott némi hideg narancssárga fényt. Bútor sem nagyon volt, kivéve egy kétszemélyes, fekete kanapét a bejárattól jobbra, vele szemben a falon pedig egy vetítővászon lógott. Féreg még sosem érzett ilyen émelyítő pézsmaillatot, mint ami ebből a szobából áradt. Felkavarodott a gyomra, és anélkül, hogy észrevette volna, visszafojtotta a lélegzetét, és összeszorította az ajkát.

A vészjósló szobába pillantva észrevette, hogy a kanapét egy vastag, vízhatlan műanyag fólia borítja.

– Ez a mozitermem – mondta a Szörny belépve, majd büszkén széttárta a karját, mintha egy láthatatlan barátot ölelne magához.

Féreg nem mozdult az ajtóból, a riadt tekintetét nem tudta levenni a helyiségről.

– Tökéletes, nem igaz? – kérdezte mosolyogva a Szörny. – Szeretnél megnézni velem egy filmet, Féreg? – Olyan lelkes volt a hangja, mint egy gondoskodó apának, aki éppen a fiával beszél.

A fiú végre ismét vett levegőt, amitől azonnal hányingere támadt. A férfira nézett, de nem tudta, mit feleljen. A másik látta rajta a bizonytalanságot, és kisegítette:

– Hát persze hogy szeretnél, ugye?

Kétszer bólintott, hogy nyomatékosítsa a döntést, amelyet meghozott a fiú helyett.

Féreg tágra nyílt szemmel habozott. Valami különös oknál fogva ez a helyiség még a cellájánál is nyomasztóbban hatott rá.

– Ugye akarod, Féreg? – mondta a férfi, ezúttal már határozottabban, fenyegetőbben.

A fiú egész testében remegett, amikor végre képes volt rábólintani a kérdésre.

– Nagyszerű! Akkor gyere be, és foglalj helyet! – mondta a Szörny, és megpaskolta a kanapét.

A fiú lassan belépett, becsukta az ajtót, és oda ült, ahová a férfi mutatta. A műanyag fólia csikorgott a súlya alatt.

A férfi felvette a távirányítót a kanapé karfájáról, és leült a fiú mellé.

Féreg nem mert a Szörnyre nézni, ehelyett egyenesen előrebámult, és érezte, hogy az egész teste libabőrös lesz.

– Szerintem tetszeni fog, Féreg. Ez egy teljesen új film, most jött ki – mondta a férfi, és megnyomta a lejátszás gombot, majd hátradőlt.

A kisfiú merev tartással ült a kanapé szélén, összekulcsolt kezét a csupasz combja közé szorította.

Ahogy az első képkocka megjelent a képernyőn, a fiú a homlokát ráncolta. Nem volt cím, nem volt stáblista, sem hangulatkeltő zene, hanem egyből egy fiatal nő arca látszott egészen közelről. A kék szeme könnyes, véreres volt, és feldagadt a sírástól. A hosszú szőke haja kiengedve omlott a vállára.

– Ké... kérem... könyörgök – mondta, egyenesen a kamerába nézve. – Bármit megteszek, amit csak akar, csak ne bántson – esedezett reszkető hangon.

A kamera fokozatosan kizoomolt, láthatóvá vált a nő egész teste. Féreg torka kiszáradt, és nagyot nyelt. A nő teljesen meztelen volt, és egy székhez kötözték egy helyiségben, amely talán egy nappali lehetett.

– Nagyon csinos, nem gondolod, Féreg? – kérdezte a Szörny mosolyogva.

A fiú kővé dermedt a képek láttán, és képtelen volt megszólalni.

– A neve Sharon – folytatta a Szörny. – Nekem nagyon tetszik ez a név, hát neked?

Nem jött válasz.

– Féreg, hogy hívják a lányt? – kérdezte a férfi.

A fiú figyelme csak ekkor fordult a képernyőről a mellette ülő felé.

– Tessék?

– Hogy hívják a lányt? Mondd meg a nevét. Épp az imént említettem, nem figyeltél?

– De igen, uram – felelte a fiú majdnem olyan rémült hangon, mint a filmen a nő.

– Akkor halljam a nevét! És nem szeretném, ha rosszat mondanál.

– Sh... Sharon, uram. Sharonnak hívják.

A Szörny hosszú ideig nézett a fiú szemébe, de a tekintete nem árult el semmit.

– Nem így hívják, uram? – kérdezte Féreg könyörgő hangon.

A férfi szája végül mosolyra húzódott, és újra vidámnak tűnt.

– De, pontosan így hívják. De ne rám nézz, Féreg, a képernyőre koncentrálj, az sokkal érdekesebb!

Féreg szót fogadott.

A hangszóróból jövő, sivító hang betöltötte a szobát, és a fiú annyira megijedt, hogy felugrott a helyéről. A képernyőn Sharon halálra váltan sikított, majd elfordította az arcát, és kontrollálhatatlan zokogásba kezdett.

– Kérem, kérem, ne!

Minden erejét összeszedve vadul rángatni kezdte a testét, hátha kiszabadulhat, de minden erőfeszítése hiábavaló volt.

Sharon bal oldalán hirtelen megjelent valaki a képen, és a fiúnak kellett pár másodperc, mire rájött, hogy ez a valaki ott ül mellette – a Szörny. Különös ruhában volt, tetőtől talpig átlátszó műanyag védőruha fedte a testét. A kezében egy nem túl nagy gépet tartott, ez adta a sivító hangot.

– Tudod, mi ez, Féreg? – kérdezte a férfi a gépre mutatva.

A fiú megrázta a fejét.

– Egy elektromos csiszoló, egészen fantasztikus kis masina. Nagyon erős.

Féreg döbbenten nézett a férfira, és érezte, hogy hideg borzongás fut végig a testén.

A Szörny rámosolygott.

– Úgy van, Féreg, kitaláltad! Lecsiszolom a csaj arcát, csak figyelj! – mutatott a képernyőre.

A fiú nem moccant. Meg sem tudott moccanni.

– Oda nézz! – utasította a Szörny, és megragadta a fiú állát, hogy ismét a képernyő felé fordítsa a tekintetét.

Sharon most már teljes pánikban sikoltozott, rángatózott a székben, de ez egyáltalán nem zavarta a Szörnyet. Éppen ellenkezőleg, mintha még jobban izgatta volna. Közelebb lépett hozzá, és a gépet pár centiméterre tette a nő arcától. A forgó korong szele és a négyszázhúsz watt forrósága olyan rémisztő volt, hogy Sharon bevizelt.

A fiú képtelen volt tovább nézni, ösztönösen becsukta a szemét, és elfordította a fejét.

A Szörny olyan erővel vágta pofon, hogy lerepült a kanapéról, és a padlóra zuhant. Féreg csillagokat látott a fájdalomtól.

A férfi leállította a filmet.

A fiú az égő arcára tette a kezét, és sírni kezdett. A szája sarkából vér csorgott.

– Nyisd ki a szemed, és ülj vissza, Féreg! Ha még egyszer becsukod, vagy elfordulsz, akkor te is megtudhatod, milyen fájdalmas lehet egy csiszológép, mert lecsiszolom a bőrt a hátadról. Megértetted?

A fiú zihálva kapkodta a levegőt.

– Igen, uram. Elnézést, uram.

Remegő lábbal talpra állt, majd visszaült a kanapéra.

– Jó fiú.

A férfi ismét megnyomta a lejátszás gombot. A képernyőn Sharon már nem mozgott. Egyszerűen megbénult a félelemtől. Úgy tűnt, nem tehetett mást, mint hogy bízik a csodában, de a csoda nem jött.

A korong az arcához ért, vércseppek és bőrdarabkák spricceltek mindenfelé, hatalmas vörös ködfelhőt alkotva. Olyan mélyről jövő, fájdalmas sikoltás hallatszott, hogy szinte elnyomta a gép hangját.

Féreg érezte, hogy mindjárt rosszul lesz, de azt is tudta, hogy ha becsukja a szemét, vagy elfordul, akkor a Szörny olyat tesz vele, amit eddig még nem. Nem lévén más választása, az egyetlen lehetséges megoldás az maradt, hogy az arcához emelte a kezét, és a hüvelyk-, illetve a mutatóujjával széthúzta a szemét, hogy be ne csukja, és így bámult a képernyőre.

36. fejezet

– Garcia nyomozó, gyilkossági osztály, speciális részleg – szólt bele a mobiljába Garcia, miután a második csengésre felvette.

Hunterrel nemrég értek vissza a rendőrség épületébe, miután a nap nagy részét Venice-ben töltötték, a bűnügyi helyszínen.

– Nyomozó, itt Woods járőr.

Garry Woods volt a felelőse a Hollywood Hillsben lakók felkeresésének, az információk gyűjtésének. A délelőtti események hatására Garcia teljesen megfeledkezett róla.

– Uram, kérte, hogy közvetlenül önt keressem, ha felmerül valami.

– Igen, és?

– Nos, talán van itt valami, ami fontos lehet.

– Értem, azonnal indulunk.

A késő délutáni, araszolgató forgalomban egy óra tíz percig tartott, hogy a nyomozók a központból Hollywood Hillsbe, közelebbről Laurel Canyonba érjenek. Woods és a társa a járőrkocsiban várta őket a 8420. számú ház előtt, tíz házra Bennettéktől.

– Uraim! – üdvözölte őket Woods, a kocsiból kiszállva. A rendőr negyvenöt év körüli lehetett, a vörös haja egyenes volt, az ajka telt, a szemöldöke hosszú és sűrű, a szeme pedig egészen mélybarna, szinte fekete. Olyan volt, mint egy rendőrruhába bújt, töprengő farkas. A társa a kocsiban maradt, és látszott rajta, hogy már számolja vissza a perceket, amikor végre lejár a szolgálata.

Hunter és Garcia is köszönt.

– Nos – kezdte Woods –, az utasításnak megfelelően minden házba bekopogtunk ebben az utcában, egészen le a Laurel Pass Avenue-ig, beleértve a Carmar Drive házait is. – Jobbra mutatott, ahol az Allenwood Road elágazott. – Ez összesen kilencvenhat ingatlant jelentett. Mindenkivel beszéltünk, akit otthon találtunk, még a gyerekekkel is. – Hunterről Garciára nézett, majd vissza Hunterre. – Megmondom őszintén, kezdetben teljesen reménytelennek tűnt az egész, ismerve a környéket. Ahogy az várható volt, és amit az előző körben is tapasztaltunk, senki sem hallott vagy látott semmi olyat, ami eltért a normálistól, és ennek a fő oka az, hogy itt nincs olyan, hogy normális, ha értik, mire gondolok. De nagyjából félúton hallottunk valamit, ami legalábbis elég érdekesnek tűnt. – Egy pillanatra elhallgatott, és vállat vont. – Lehet, hogy nincs jelentősége, de ezt nem nekem kell eldöntenem, én csak jelentettem, mert ez a dolgom.

– Helyesen tette – mondta Garcia. – És mit hallottak?

– Ennél a háznál voltunk – mondta Woods, és a 8420. számú ház felé fordult. A kétszintes, vörös téglás épület teteje lágyan lejtett, előtte gondosan nyírt pázsit pompázott, a gyalogutakat rendezett virágágyások szegélyezték. Két autó állt a kocsifelhajtón: egy fehér GMC Yukon és egy metálkék Tesla S.

– Egy sráctól kaptuk az infót – folytatta Woods, a ház felé biccentve. – A neve Marlon Sloan, tizenhárom éves, és elég értelmesnek tűnik, de iszonyú félénk. – A noteszéért nyúlt, majd megkérdezte: – Szeretnék, hogy én mondjam el, amit a gyerektől megtudtunk, vagy inkább személyesen tőle akarják hallani?

Hunter némi bizonytalanságot érzett Woods hangjában.

– Miért, maga nem biztos benne, hogy mit mondott a fiú?

Woods oldalra billentette a fejét, amitől a szemöldöke úgy nézett ki, mint két borzas hernyó, akik éppen csókolózni akarnak.

– Ahogy mondtam, a fiú rendkívül félénk, a beszélgetés alatt szinte rám se nézett. Kissé idegesnek is látszott, mintha félne valamitől. De lehet, hogy egyszerűen ilyen típus, nem tudom. Azt viszont igen, hogy maguk, nyomozók szeretik megfigyelni az embert, és igyekeznek a veséjébe látni, miközben beszélnek vele, csak ezért kérdeztem.

Garcia bólintott a rendőrnek, aztán Hunter felé fordult.

– Hát, ha már itt vagyunk, akkor tényleg beszélhetnénk vele mi.

Woods becsengetett, és néhány pillanat múlva egy százhatvanöt centiméter körüli nő nyitott ajtót, aki nem sokkal múlhatott negyvenéves, és inkább bájos volt, mint csinos. Fekete, spagettipántos ruhát viselt, fekete harisnyát és lapos sarkú cipőt. A kicsi, kerek arcát természetesen hullámos, vállig érő, barna haj keretezte.

– Ismét jó napot, Ms. Sloan! – mondta Woods.

A nő tekintete csak egy pillanatig pihent a rendőrön, aztán kérdőn meredt a másik két látogatóra.

Hunter és Garcia bemutatkoztak, és éppen ekkor jelent meg egy rövid, szőke hajú, nagyon sovány, drótkeretes szemüveget viselő kisfiú nem sokkal a nő mögött. Egy picit magasabb volt, mint az anyja. Farmernadrágot és fekete pólót viselt, amelyen egy koponya alakú édesség, calavera szerepelt, alatta pedig fehér betűkkel egy zenekar neve: Aesthetic Perfection.

Hunter kissé oldalra fordította a fejét, hogy magára vonja a fiú figyelmét.

– Helló! – szólt oda neki apró biccentéssel. – Robert Hunter nyomozó vagyok a Los Angeles-i rendőrségtől, ő pedig a társam, Carlos Garcia nyomozó. Te biztosan Marlon vagy, igaz?

A gyerek némán bólintott, és csak egy másodpercig nézett a nyomozó szemébe, aztán elkapta a tekintetét.

Woods sokatmondó pillantást vetett Hunterre és Garciára, mint aki azt akarja közölni velük: Na ugye, megmondtam, hogy nagyon félénk a gyerek.

– Szia, Marlon! – mondta Woods a Ms. Sloan válla mögött álló gyereknek. – Ők azok a nyomozók, akikről meséltem, hogy talán fel akarnak tenni neked pár kérdést. Elmondanád nekik azt, amit nekem mondtál?

– Nagyon sajnálom – vágott közbe az anyja kissé bosszúsan –, de ezzel csak az időt pazarolják, a magukét is, meg a miénket is. Nem fog tudni mást mondani, csak azt, amit már egyszer elmondott. – Az órájára nézett, és közölte: – Már egy óránk sincs, hogy odaérjünk a terapeutához. Indulnunk kell – fordult a fiú felé.

Hunter a fiút figyelte, aki a terapeuta említésére dühösen összeszorította a száját, balra nézett, és zsebre dugta a kezét. A negatív reakció azt mutatta, hogy Marlonnak semmi kedve nem volt a terapeutához menni.

– Nagyon fogunk sietni, Ms. Sloan – mondta Hunter nyugodtan, hogy egy kicsit megnyugtassa a nőt és a fiút. – De tényleg nagyon fontos dologról van szó.

Mielőtt még a nő felelhetett volna, Hunter egyenesen a fiúhoz szólt:

– Marlon, nagyon hálásak lennénk, ha segítenél. Ha van pár perced ránk, akkor kérlek, szánd ránk!

Marlon végül előrelépett, és megállt az anyja mellett.

– Megmutatnák az igazolványukat? – kérdezte, és most az eddigieknél sokkal tovább tartott a szemkontaktus.

A kérdés mindenkit meglepett, még az anyját is, aki mérgesen nézett rá, amiért ilyen udvariatlan.

– Persze – válaszolta Hunter, majd elővette az igazolványát, és átadta Marlonnak. Garcia követte a példáját.

A fiú sokáig vizsgálta őket, mintha a szakértő szeme meg tudta volna különböztetni az igazit a hamisítványtól.

– Gyilkosságiak – jegyezte meg, és visszaadta az igazolványokat.

– Hogyan? – kérdezte Ms. Sloan meglepődve, és előbb a fiára nézett, majd a két nyomozóra. Nem tűnt fel neki ez a részlet, amikor először nézte meg Hunterék igazolványát. – Gyilkosságiak?

– Úgy van, asszonyom – mondta Hunter, és még egyszer átadta a dokumentumot. – Igaz, hogy a dolog, ami itt nem messze önöktől történt, emberrablásnak indult, de sajnos gyilkosság lett belőle. Tegnap reggel megtalálták a nő holttestét, ezért járjuk végig újra az összes házat.

– Uramisten! – mondta Ms. Sloan, visszaadta Hunter igazolványát, és a bosszús viselkedése azonnal eltűnt. – Nagyon sajnálom, fogalmam sem volt erről. – Védelmezően a fia vállára tette a kezét, és szorosan magához ölelte.

– Pillanatnyilag minden információ hasznos lehet. Bármilyen triviális dolognak is tűnik valami, nekünk talán nagyon fontos – erősítette meg Hunter.

– Hogyne, természetesen – mentegetőzött Ms. Sloan, majd félreállt az ajtóból. – Kérem, jöjjenek be!

37. fejezet

Hunter, Garcia és Woods követte a nőt és Marlont, átmentek egy kis előszobán, majd egy lépcsősor mellett beléptek a nappaliba. A hatalmas, lakályos helyiséget antik bútorokkal rendezték be, a falakat széles csíkozású mélyzöld és olívaszínű tapéta fedte, és néhány eredeti olajfestmény díszítette. A szoba közepén óriási zöld-fehér szőnyeg volt viktoriánus stílusú, faragott mahagónikanapékkal és fotelokkal. A mennyezetről lógó elegáns kristálycsillár megnyugtató fénybe burkolta a helyiséget.

Ms. Sloan a szőnyeghez vezette a kis csapatot. Ő a fiával az egyik kanapéra ült le, Hunter és Garcia a másikra, míg Woods az egyik fotelban helyezkedett el. Miután leültek, Ms. Sloan megint átölelte a fia vállát.

Hunter egész idő alatt Marlont figyelte. Woodsnak igaza volt, a fiú nagyon félénknek tűnt, kifejezetten kényelmetlenül érezte magát az emberek között, zavarban volt, különösen idegenek jelenlétében. Minimális kommunikációra volt képes, riadt, visszahúzódó testhelyzetet vett fel, és szinte sosem nézett a másik szemébe. Valószínűleg önkéntelenül egy falat húzott maga köré, ami manapság nem ritka. Úgy tűnt, zavarja, hogy az anyja ölelgeti.

Hunter nem akarta pazarolni az idejüket, de szerette volna kipróbálni, hogy meg tudja-e nyugtatni egy kicsit a fiút.

– Apropó, ez egy nagyon jó kis banda – mondta a fiú pólójára mutatva, miután leültek.

Marlon a padlóról lassan Hunterre emelte a tekintetét. Az arcán kételkedés és meglepetés keveredett, de ezúttal tartotta a szemkontaktust.

– Maga ismeri az Aesthetic Perfectiont? – A hangjában már a kételkedés erősebb volt, mint a meglepetés.

– Igen – bólintott Hunter. – Voltam pár koncertjükön.

Marlon megigazította a szemüvegét, és végigmérte a nyomozót.

Hunter is érezte, hogy most nagyon alapos vizsgálatnak vetik alá.

– Komolyan? – szólalt meg végül Marlon, és a hangjában most már egyértelmű hitetlenkedés hallatszott. – Melyik a kedvenc dala tőlük?

Okos a kölyök, gondolta Hunter. És nagyon óvatos. Megértette a barátságos megjegyzést, és most leteszteli.

– Nem mondanám, hogy van egy kimondott kedvencem, mert mindent szeretek tőlük, főleg az utolsó két albumukat. De ha választanom kell, akkor az Antibodyt mondanám, vagy a Pale-t, esetleg a Lights Outot. És neked van kedvenced?

A fiú habozott, látszott rajta, hogy meglepte a férfi válasza. A feszült testtartása kissé ellazult, az ajkán halvány mosoly jelent meg, valószínűleg önkéntelenül.

– Az Antibody tényleg jó kis dal, de az Inhumant is nagyon bírom. És egyetértek, minden jó, amit csinálnak. – Egy pillanatig ismét fürkészve nézett Hunterre, majd hozzátette: – Ismeri a God Module nevű együttest?

Hunter gondolkodott pár másodpercig, majd válaszolt:

– Nem, azt hiszem, nem.

– Ha szereti az Aesthetic Perfectiont, akkor őket is kedvelni fogja. Nézzen utána!

– God Module – bólintott Hunter. – Köszönöm, rákeresek.

Ms. Sloan meglepődve, kíváncsian figyelte a rövid beszélgetést, mert a fia nagyon ritkán elegyedett szóba idegenekkel.

– Ó, elnézést! – mondta Hunter a nőnek. – Tudom, hogy sietnek.

– Igen... egy kicsit – nézett a fiára Ms. Sloan.

– Marlon, elmondanád nekünk is, amit Woods járőrnek meséltél? – kérdezte Hunter.

– Persze – bólintott a fiú. – Azt kérdezték, nem láttam-e egy járművet vagy a környéken ólálkodó embert az utóbbi hetekben. Olyat, aki nem erre lakik, vagy olyan autót, amit azelőtt nem láttam.

– Így van – erősítette meg Hunter.

– Azt szeretném leszögezni, hogy Marlon nem nagyon szeret kimozdulni a házból – szólt közbe Ms. Sloan. – Nem érzi jól magát odakint.

– Anya! – állította le a nőt Marlon egyszerre bosszúsan és zavartan. – És akkor mi van, ha szeretek itthon lenni? Attól még van szemem, nem? És óriási ablak van a szobám falán, imádok onnan nézelődni.

Finom mozdulattal megrántotta a vállát, hogy kiszabaduljon az anyja öleléséből.

– Tehát láttál valamit a szobádból? – kérdezte Hunter nyugodt hangon, hogy Marlon figyelme visszatérjen hozzá és az ügyhöz, amely miatt idejöttek.

– Igen – felelte a fiú, és kissé távolabb csúszott az anyjától. – A szobámból nagyon jó rálátás van szinte az egész utcára.

Hunter már odakint megfigyelte, hogy Sloanék háza remek stratégiai megfigyelőpont, ahonnan nagyon jól rá lehet látni az utcára és a Bennett-házra.

– Értem. Szóval, mit láttál?

– Előbb még el kell mesélnem, hogy körülbelül négy héttel ezelőtt volt valami gond az utcában az egyik telefonoszloppal. Hogy egész pontos legyek, a 8456. számú ház előttivel – mutatott észak felé. – Nem működtek a telefonok a környéken.

– Igen, erre én is emlékszem – szólt közbe Ms. Sloan.

Mielőtt folytatta volna, Marlon úgy nézett az anyjára, mintha azt mondaná: Anya, hagyd már, hogy én beszéljek!

– Szóval – folytatta – aznap késő délután kijött pár ember az AT&T-től, és kijavították a hibát. Láttam, hogy az oszlop tetején dolgoznak.

Hunter bólintott, de nem szólt semmit, hogy a fiú a saját tempójában folytathassa.

– Ami furcsa volt, hogy két nappal később egy másik szerelő is kijött, és ugyanazon az oszlopon dolgozott.

– És miért találtad ezt furcsának? – kérdezte Garcia, a homlokát ráncolva.

Marlon ismét megigazította a szemüvegét, mielőtt válaszolt.

– Először is azért, mert már semmi gond nem volt a telefonvonallal, két nappal korábban megjavították. Másodszor azért, mert ez az ember egyedül volt, és csak egy kihúzható létráról érte el a vezetéket. Elég magas oszlopról beszélünk, az AT&T emberei egy emelőkosaras autót használtak.

Garcia Hunterre sandított, aki nem vette le a szemét a fiúról.

– Aztán úgy egy héttel ezelőtt – folytatta Marlon – ugyanez a szerelő megint kijött, és megint egyedül felment az oszlopra a létráján. Most sem emelőkosarat használt, és most azt is láttam, hogy elmegy. – Tartott egy kis szünetet, talán a hatás kedvéért, vagy csak azért, hogy levegőt vegyen. – Nem AT&T-s autóval jött, egyáltalán nem cégessel. Egy Yukon állt az út másik oldalán, pont olyan, mint anyáé, csak fekete. Feltette a létrát a tetőcsomagtartóra, és elhajtott.

– És mindez kábé egy hete lehetett? – kérdezte Hunter.

– Igen. Talán két-három nappal azelőtt, hogy a rendőrség először érdeklődött.

Hunter és Garcia némi aggodalommal pillantott egymásra.

Ekkor Woods rádiója hangosan recsegve megszólalt, a járőr gyorsan megfogta, és közben felállt.

– Elnézést, asszonyom – szabadkozott, majd a nyomozók felé fordult. – Új információt várok, és szerintem ez az lesz. Odakint megvárom önöket. – Ms. Sloan is felállni készült, mire Woods hárítóan intett felé: – Ne fáradjon, hölgyem, kitalálok egyedül – mondta, és kiment.

Hunter folytatta a beszélgetést.

– Jól láttad ezt a férfit? – kérdezte.

– Csak hátulról, amikor fenn volt a létrán – felelte a fiú csalódottan. – Olyan magas lehetett, mint maguk. És nem volt olyan kövér, mint az AT&T emberei.

– Soványabb, izmos alak? – kérdezte Garcia.

– Nem tudom, kabátban volt.

– AT&T-s kabátban?

– Nem emlékszem, de szerintem nem.

– És milyen színű volt a haja?

A fiú csüggedten rázta a fejét.

– Sajnálom, de nem láttam, baseballsapkát viselt. Meg amúgy sem nagyon törődtem vele, nem úgy tűnt, mint aki rosszban sántikál. Csak azért jutott eszembe, mert az a rendőr megkérdezte, aki az imént kiment. Az utóbbi hetekben csak a szerelők, ez a férfi és a rendőrök voltak idegenek az utcában. Ez minden.

Mindenki megértette, mire céloz.

– És az autója? – kérdezte Hunter. – Azt mondod, egy fekete GMC Yukon volt?

– Igen.

Hunter észrevette, hogy Ms. Sloan az órájára pillant.

– Tehát volt rajta tetőcsomagtartó?

– Igen, így van.

– Nem vettél észre valami furcsát a kocsin? Például... nem voltak rajta horpadások vagy karcolások? Nem volt valamilyen matrica a hátulján? Bármi fontos lehet.

Marlon a kezét bámulta.

– Nem, nagyon sajnálom, csak azt tudom, hogy egy fekete Yukon volt.

Hunter és Garcia megint egymásra nézett. Ez minden, amit megtudhattak a Marlontól és az anyjától, aki most ismét kissé türelmetlennek látszott.

A két nyomozó felállt, megköszönték a segítséget, és elindultak az ajtó felé. Ms. Sloan kikísérte őket, és Hunter az ajtóban a nő felé fordult.

– Szociális fóbia és pánikbetegség miatt viszi terapeutához a fiút? – kérdezte.

Ms. Sloan felvonta a szemöldökét, mert nagyon meglepte a pontos diagnózis.

– I-igen – felelte óvatosan.

Hunter Marlonra pillantott, aki most is az anyja mögött állt, és hallotta a kérdést, amitől kissé zavarba jött.

– Mióta járnak szakemberhez? – kérdezte Hunter.

Ms. Sloan csodálkozva ráncolta a homlokát.

– Ne haragudjon, de nem értem, miért érdekli ez magát.

– Nem nagyon segített a terápia, igaz?

A nőn látszott, hogy sérti a kérdés.

– Nem kellene terápiára vinnie – folytatta Hunter, mire Marlon vigyorogni kezdett az anyja mögött.

– Hogyan? – kérdezett vissza a nő.

– Hagyják abba a terápiát! – ismételte meg Hunter.

– És mi a fenéért hagynánk abba?

Hunter előbb a fiúra, majd az anyjára pillantott.

– Az a szomorú igazság, hogy többnyire teljesen fölösleges terapeutákhoz, pszichológusokhoz járni. Jól felfogott anyagi érdekük, hogy a páciens mindig visszamenjen. Marlon állapota sokkal gyakoribb, mint hinné, Ms. Sloan. És tudom, hogy azt hiszi, segít azzal, hogy túlságosan óvja a fiút, de higgye el, ez nem így van.

Ms. Sloan dühösen nézett Hunterre, aki viszont nem törődött vele, és most Marlonhoz szólt: – Minden héten próbálj meg annyit sétálni, hogy az már kívül essen a komfortzónádon! Akármilyen kevés is legyen az, ha csak egy utca, akkor egy, ha kevesebb, akkor kevesebb. Keress egy padot, és ülj le! Amikor megnyugszik a légzésed, kérdezd meg egy járókelőtől, hogy mennyi az idő! A következő héten kérdezz meg kettőt, aztán hármat, és így tovább! Egy hónap után menj messzebb az aktuális komfortzónádnál, és ott is kérdezz meg valakit! Észre sem veszed majd, és új barátokat szerzel, és ez az egész feszültség elmúlik.

A nő dühös tekintete most egészen kíváncsi lett.

– Marlon, nem kell terapeutához járnod, te magad is képes vagy megoldani a problémádat. A lényeg, hogy apró lépésenként haladj.

38. fejezet

Féreg óvatosan az arcához emelte a bal kezét, de nem érintette meg. Az ujjai alig egy-két centiméterre megálltak a bal szeme körül feldagadt hústól.

A vetítőben működött a trükk. A két ujjával sikerült nyitva tartania a szemét, és végignézte azt a borzalmas jelenetet a hatalmas képernyőn. A Szörnyet nem zavarta a dolog, sőt hangosan nevetett rajta, és azt mondta a fiúnak, hogy nagyon ügyesen kitalálta.

– Ez tetszik nekem – mondta a férfi, majd a koszos körmével kipiszkált valamit a fogai közül. – Szembenéztél a problémával, és kerestél egy jó megoldást. Okos dolog, értékelem az ilyet.

A fiú észre sem vette, hogy a légzése nehézzé vált. Sosem látott még ennyi vért, sosem hallott még ilyen fájdalmas sikolyokat, mint ettől a nőtől, aki minden reményét elvesztve fuldokolt a rettegéstől.

Sharonnak hívták. A férfi többször is rákérdezett a film közben. Féreg sosem fogja elfelejteni ezt a nevet.

Sharon végre elájult, miután sokkal tovább sikerült kibírnia a fájdalmat, mint az várható lett volna. Pár perc. A fiú azt hitte, a nő végre elengedi az élni akarását, és elfogadja az elkerülhetetlent. Hogy a film és a nő szenvedése mindjárt véget ér. De hatalmasat tévedett.

A felvétel folytatódott, és a fiú nézte, hogy a Szörny kikapcsolja a csiszológépet, leteszi a padlóra, és odasétál a kamerához. Aztán ráközelített a véres masszára, amivé a nő arca változott. Bőr-és húscafatok lógtak a homlokáról és a szemöldöke helyéről. A sebekből ömlött a vér. Lefolyt az egykori arcán, az állán, a meztelen felsőtestén, de Féreg látta, hogy Sharon még lélegzik.

A megpróbáltatása még közel sem ért véget.

– Most nyisd ki a szemed, Féreg! – mondta a férfi izgatottan. – Ez nagyon jó lesz!

A fiú úgy érezte, mintha valami életre kelne a gyomrában, és elkezdene mászni felfelé. A döbbenettől tátva maradt a szája. A keze remegett, és nagyon kellett vigyáznia, hogy ne engedje lecsukódni a szemét. Hideg veríték csorgott le az arcán és a hátán.

A képernyő egy pillanatra elsötétült, aztán folytatódott a film.

– Itt le kellett állnom – magyarázta a férfi. – Vagy húsz percbe telt, mire sikerült magához térítenem. Én mondom, Féreg, nagyon kemény kis kurva volt! – tette hozzá, majd eltúlzott, fuldokló nevetésben tört ki, amitől a fiú libabőrös lett.

A jelenet ott folytatódott, ahol az előző véget ért. Megint fröcsögött a vér, repültek a bőrcafatok a csiszolókorong alatt, akár valami egészen szürreális eső.

– Legközelebb lehet, hogy személyesen végignézheted. Mit szólnál hozzá, szeretnél ott lenni velünk?

Bármi is kezdett el felfelé kúszni Féreg gyomrában, egyre nagyobb lett, és egyszer csak óriási sebességgel tolult a torkába.

Nem hitte volna, hogy ez lehetséges, de Sharon sikolya még hangosabb lett, bántotta a fiú fülét, olyan volt, mintha tűvel szurkálnák. Mindent megtett, hogy nyitva tartsa a szemét, de a gyomrából felkúszó lény nem állt meg, és végül szinte kirobbant a száján.

A teste nagy erővel előrebukott, és a sötétszürke linóleumra hányta azt a keveset, ami a gyomrában volt. Még a képernyő is kapott belőle egy kicsit.

– Te hálátlan rohadék! – üvöltötte a Szörny, és azonnal talpra ugrott, de ügyelt, hogy ne lépjen bele a hányásba.

A fiú rémülten nézett fel a férfira.

– Bocsánat, uram, feltakarítom! Kérem, ne haragudjon!

Térdre ereszkedett, és a két kezével megpróbálta összeszedni, amit a padlóra hányt.

A férfi nyitott tenyere olyan erővel érte a fiú arcát a bal szeme környékén, hogy bukfencezett egyet a padlón. Csak akkor állt meg, amikor nekiütközött a falnak. A szeme fennakadt, és a teste úgy terült el, mint egy zsák krumpli.

A Szörny a hajánál fogva megragadta az eszméletlen fiút, levitte az emeletről, és belökte a cellájába.

39. fejezet

– Mi a franc volt ez? – kérdezte Garcia Huntertől, amikor kiértek Woods járőrkocsijához.

– Semmi, csak megpróbáltam tanácsot adni a fiúnak.

– Nos – mondta Woods, miután leírt valamit a noteszébe. – Most beszéltem a központtal. Mielőtt maguk megérkeztek, kértem őket, hogy nézzenek utána annak, amit Marlon mondott. Ez volt az infó, amire vártam.

Hunternek és Garciának tetszett a járőr hozzáállása. A legtöbb kollégája a nyomozókra hagyta volna a részletek ellenőrzését.

– És mire jutottak? – kérdezte Garcia.

– Azt majd maguk eldöntik, hogy ez mennyire fontos – kezdte Woods a noteszbe pillantva. – A múlt hónapban tényleg gond volt a telefonokkal. Az AT&T tizenkettedikén kiküldött két embert, akik valóban emelőkosaras járművel jöttek. Még aznap meg is javították a hibát. Azóta nem érkezett bejelentés a céghez, és nincs is tudomásuk bármilyen hibáról a környéken. Azt is közölték, hogy a hiba kijavítása óta senkit sem küldtek ide további ellenőrzésre. Sem a múlt hónap tizennegyedikén, sem máskor, a múlt héten sem.

– Nem lehet, hogy egy másik telefontársaság volt? – kérdezte Garcia.

– Nem – felelte Woods. – Ez az egy szolgáltató működik a környéken. – Becsukta a noteszét, és hozzátette: – Nagyon úgy tűnik, hogy meg kell találniuk ezt a titokzatos telefonszerelőt.

– Marlon azt mondta, hogy a 8456. számú ház előtti oszlopon szereltek – jegyezte meg Hunter, északi irányba nézve.

– Így van – erősítette meg Woods. – Az az oszlop, ott a sarkon – mutatott a T alakú oszlopra egy fehér, földszintes ház előtt, amely pont egy éles balkanyarban volt, mintegy harminc méterre onnan, ahol éppen álltak.

Hunter és Garcia közelebb sétáltak, Woods is utánuk ment.

Hagyományos, sárgafenyőből készült telefonoszlop volt, amelyet barnára festettek, a magassága tíz-tizenkét méter lehetett. Összesen hét kábel futott át rajta, öt a legtetején, a T alak vízszintes részén, a maradék kettő pedig egy-két méterrel alattuk, a hosszú, függőleges részen.

A két nyomozó tíz másodpercig sem nézte az oszlopot, mire mindketten ugyanarra a következtetésre jutottak.

Az első két kábelig egy szerelőnek úgy kilenc-tíz méter magasságba kellett felmásznia, nem csoda tehát, hogy az AT&T emberei emelőkosaras autót használtak. Másrészt viszont egy magányos szerelőnek azért nem egyszerű, sőt nem is veszélytelen dolog feljutni oda egy hosszú, teleszkópos létráról.

Hunter megkerülte az oszlopot, hogy minden oldalról alaposan szemügyre vehesse.

– Ezek a kábelek látják el az egész utcát? – kérdezte Garcia.

– Nem tudom – felelte Woods –, de azt mondanám, hogy igen.

A járőr egy pillanatig a két nyomozót nézte.

– Gondolod, hogy a mi emberünk lehetett? – kérdezte Garcia Huntertől.

Hunter nem felelt, csak észak felé nézett, ahol az út balra kanyarodott, és eltűnt a 8456. számú ház előtt.

Garcia várt.

Hunter most déli irányba tekintett Sloanék és Bennették háza felé. Ha Marlon a szobája ablakában lenne, Hunter nem látná őt. Az ablak oszlophoz viszonyított szöge és az üvegről visszaverődő fény lehetetlenné tette, hogy az oszlopnál állva be lehessen látni.

– Igen – felelte végül Hunter. – Azt hiszem, ő volt az.

– Gondolod, hogy lehallgatta a vonalakat? – kérdezte Garcia, a vezetékekre pillantva.

Hunter megint felnézett az oszlopra.

– Nemigen látom okát, hogy miért tett volna így. Ha ez lett volna a célja, akkor sokkal könnyebben megtehette volna a kapcsolószekrényen keresztül.

– De ha ez a rejtélyes telefonszerelő tényleg a maguk embere – kezdte Woods –, akkor mi a fenét keresett az oszlopon?

Hunter ismét észak felé tekintett. Az oszlop után az út élesen balra kanyarodott, majd eltűnt a ház mögött, amely előtt álltak. Innen nem lehetett más házakat látni, következésképpen őket sem látta senki. Aztán megfordult, és déli irányba nézett. Abban az irányban tökéletes rálátás nyílt az Allenwood Roadra, így a Bennett család házára is.

Hunter végül egy kérdéssel felelt Woods kérdésére:

– Maga szerint mennyire bonyolult egy kamerát elhelyezni az oszlopon?

40. fejezet

Nyáron olyan lassan, észrevétlenül érkezik a sötétség, akár egy némán lopakodó katona. Először a szűk sikátorok borulnak árnyékba, majd a járdák következnek, aztán a sötét egyre feljebb kúszik a falakon, be az ablakokon, végül mindent átölel. Dr. Hove fél órája telefonált a két nyomozónak, és mire Hunter és Garcia a halottkémi hivatalhoz érkezett, Los Angeles szinte minden szegletét beborította a sötétség, kivéve a Santa Monica fölött látható vékony, bíbor csíkot az égen, de az is gyorsan halványult.

Venice-ben, a bűncselekmény helyszínén a szakértők nemcsak néhány véres lábnyomot rögzítettek a nappali szőnyegén, hanem sikerült begyűjteniük egy csomó rostszálat, haj-és szőrszálakat, valamint pornyomokat. Mindent gondosan becsomagoltak, és laborba küldtek további vizsgálatra. A gyilkos óvatosságát ismerve persze nem nagyon reménykedtek átütő eredményben, de muszáj volt megpróbálniuk.

Sharon Barnard repüléskor használt bőröndjét a nappaliban találták meg, a bejárati ajtó közelében. Egy váltás használt ruha, pipereholmi, sminkkészlet és egy jelszóval védett tablet volt benne. A mobilja a konyhapulton maradt, a képernyőt egy hat számjegyű kód védte. Mindkét elektronikai eszközt beküldték a rendőrség illetékes részlegére.

A helyszínelők nagyon sok ujjlenyomatot is találtak a házban mindenfelé, de az elsődleges – puszta szemmel végzett – vizsgálatok szerint ezek valószínűleg egy nőtől és egy férfitól származtak, csakúgy, mint a bejárati ajtón és a kilincsen rögzítettek. Ebből persze arra lehetett következtetni, hogy Sharon Barnard és a lakótársa, Tom Hobbs ujjlenyomatai voltak. A nyomok nagy mennyisége miatt csak huszonnégy-negyvennyolc óra múlva lehetett számítani a pontos eredményekre.

Tom Hobbs még mindig sokkos állapotban volt, és az akarata ellenére bevillanó emlékképektől időnként pánikrohamok törtek rá. Az egész napja gyakori sírógörcsökkel telt. A rendőrségnek sikerült felvennie a kapcsolatot a fiú szüleivel, akik aztán érte jöttek, és elvitték a Pomona Valley-ben található szülői házba, de előtte egy orvos kénytelen volt benyugtatózni. Hunter úgy tervezte, másnap megpróbálják kihallgatni Tomot.

Hunter és Garcia igazolta magát, mire a recepciós közölte, hogy dr. Hove az egyes számú boncteremben várja őket. Ugyanott, ahol egy nappal korábban is jártak.

A két nyomozó némán végighaladt a ragyogóan tiszta folyosókon, lengőajtókon, míg végül megérkeztek az egyes számú boncterem apró előszobájához. Hunter becsengetett, az ajtó pedig öt másodperc múlva sziszegve kinyílt.

A terembe lépve Garcia megborzongott az alacsony hőmérséklet miatt, pedig tisztában volt vele, hogy ez fogadja majd. Mint mindig.

– Robert, Carlos, csakhogy itt vagytok! – üdvözölte őket dr. Hove, és biccentett feléjük.

A doktornő a szokásos világoskék köpenyt viselte, a nyakában pedig egy maszk lógott. A haját a feje tetejére fogta össze egy kontyba. Bár mosolygott, nem titkolhatta, hogy egy kimerült ember mosolya ez, aki órák óta egyfolytában dolgozik a mesterséges fény alatt.

Sharon Barnard teste nem volt letakarva, kiterítve feküdt a terem közepén álló acél boncasztalon. A szétroncsolt arcán az izmok és a hús masszája mostanra megbarnult. A csiszológéptől megkímélt jobb szeme egészen vizenyős lett, a bőre pedig hátborzongatóan fehér.

Dr. Hove a vizsgálóasztal túloldalán álló pulthoz lépett, Hunter és Garcia követték. A nő felvette a pultról a boncolási jegyzőkönyv két példányát, és átadta őket a nyomozóknak.

– Sajnos nem sokra mentem vele – mondta, és a hangja még a kinézeténél is fáradtabb volt.

Felkapcsolta a boncasztal feletti igen erős halogénlámpákat, mire Hunter és Garcia hunyorogtak párat, hogy megszokják.

– Ahogy azt ti is látjátok – mutatott dr. Hove Sharon Barnard testére –, az első áldozattól eltérően itt nincs nyoma annak, hogy az arc szétroncsolása előtt bármilyen fizikai bántalmazás érte volna a nőt. Nincs korbácsnyom, nincsenek vágások, sebek. De nemcsak a test elülső részén, hanem a háton sem. – A nő megfordult, és a falon lógó táblázatra mutatott, amely az áldozat agyának, szívének, májának, a vesének és a lépnek a súlyát tartalmazta. – Minden belső szerv, még az agy is megfelelő állapotban volt, ahogy az egy egészséges, huszonkét éves nőtől elvárható.

A nyomozók a jelentés második oldalára lapoztak. Ahogy azt a bűncselekmény helyszínén dr. Brian Snyder sejtette, a halált a súlyos vérveszteség miatti szívleállás okozta.

– Az is különbség a két áldozat között – folytatta Hove –, hogy ebben az esetben nem történt szexuális erőszak.

Ez az információ sokkal jobban meglepte Garciát, mint Huntert. Igazság szerint Hunter szinte számított erre. Amikor a helyszínen szemügyre vette Sharon Barnard holttestét, semmiféle sérülést nem látott a comb belső oldalán vagy a nemi szerv környékén.

– És itt most nem üzent a tettes – tette hozzá az orvos. – Sem a torkában, sem máshol nincs üzenet.

– Igen, gondoltuk – bólintott Garcia, és rögtön meg is magyarázta: – Az üzenetet ezúttal az áldozat nappalijának szőnyegére írta az emberünk, méghozzá a nő vérével.

– És mit írt? – kérdezte kíváncsian dr. Hove.

– Ugyanazt, mint a másik esetben. A NEVEM: HALÁL. Ennyit, se többet, se kevesebbet. Az egészet nagybetűkkel.

Az orvos tekintete visszatért Sharon Barnardra, az arcából megmaradt részre.

– Azt hiszem, sosem láttam még ennyire szétroncsolt arcot, talán csak akkor lesz ilyen, amikor egy áldozatot közvetlen közelről arcon lőnek egy nagy teljesítményű puskával.

– A különbség csak az – mondta komor hangon Hunter, és a boncasztal másik oldalához lépett –, hogy ha valakit arcon lőnek egy puskával, akkor jó eséllyel azonnal meghal. Nem érez fájdalmat. De a gyilkos nem akarta, hogy itt is ez történjen – tette hozzá, a fejét csóválva.

Egy pillanatig egyikük sem szólalt meg.

Garcia tekintete visszatért az áldozatra, és szánakozva felsóhajtott.

– Ezt egyszerűen nem értem, képtelen vagyok felfogni. Hogy lehetséges az, hogy a gyilkos ennyire változtatott az elkövetési módon? Még sosem hallottam ilyenről.

– Bennem is ugyanez motoszkált a boncolás megkezdése óta – mondta dr. Hove. – Ha nem mondják, akkor eszembe sem jutott volna, hogy ez a nő ugyanannak a gyilkosnak az áldozata, aki úgy megkínozta és megölte a tegnap délelőtt boncolt másikat. Rá nem jöttem volna soha.

– Pontosan erről van szó! – bólintott Garcia az orvos felé, majd Hunterre nézett. – Robert, sok olyan gyilkossal találkoztunk már, akik szerettek kísérletezni, akik egy kicsit változtattak az elkövetési módjukon, de itt most nem erről van szó. Ez az ember teljesen más elkövetési módot választott, túlságosan nagy az eltérés. Ahogy a doki is mondta, ezt bárki más is elkövethette volna. Ha a gyilkos nem élvezné, hogy az aláírásával is ellátja a tetteit, akkor fogalmunk sem lenne róla, hogy a két ügy kapcsolatban áll egymással. Még csak nem is lennénk most ebben a boncteremben.

Garcia csupán azt mondta ki elkeseredve, amit Hunter és dr. Hove már amúgy is tudott.

– Az első áldozatát nagyjából öt és fél napon keresztül kínozta és erőszakolta, mielőtt megölte. A teste tele volt korbácsnyomokkal és egyéb sérülésekkel, összesen százhússzal. Mindhárman tudjuk, hogy az áldozat elrablása, a hosszú ideig folytatott kínzás egyértelmű és nagyon fontos eleme az elkövetési módnak. És ez egyszerűen hiányzott az utóbbi esetben – biccentett a boncasztal felé Garcia. – A második áldozatot nem erőszakolta meg, és nem napok, hanem órák teltek el a gyilkos felbukkanása és a halál beállta között. Ráadásul mindez a nő saját otthonában történt. Az is fontos lehet, hogy az első áldozat halálát tulajdonképpen nem erőszakos cselekmény váltotta ki, hanem az, hogy fejjel lefelé tartották, és ödéma alakult ki az agyban. Fájdalmas? Persze. Erőszakos? Nem annyira. Nézzük meg ezt a nőt! – mutatott a nyomozó Sharon Barnard holttestére. – A tettes az egész arcát lecsiszolta egy géppel, és hagyta meghalni. Fájdalmas? Iszonyatosan! Erőszakos? Még sosem láttam ilyen durva esetet.

Garcia egy lépést hátrált a boncasztaltól, és a mellkasa előtt összefonta a karját. A testét kezdte átjárni a terem hidege.

– És végül – folytatta –, ami a leginkább zavar, az az, hogy az első áldozatot rendszeresen megerőszakolták. Egy olyan elkövetőnél, aki szexuális késztetést érez, hogy egyre durvább és brutálisabb bűncselekményeket hajtson végre, sosem jön el a kielégülésnek az a pillanata, amitől hirtelen abbahagyja a dolgot. Ezt mind tudjuk. Egyszerűen képtelenek leállni. Márpedig a második áldozathoz nem nyúlt a tettes. – Garcia vett egy nagy levegőt, majd folytatta: – A két eset között tehát mindössze annyi hasonlóság van, hogy mindkét áldozat huszonéves fiatal nő, és a tettes mindkét alkalommal üzent, hogy a neve: Halál. Ennyi. Semmi más nem egyezik, még az elkövetés erőszakossága sem.

Hunter zsebre dugta a kezét, majd megszólalt:

– Carlos, mindezzel én is tisztában vagyok, és teljesen igazad van. Az ilyen pszichopatákat legtöbbször valamilyen szexuális aberráció, extrém szadizmus hajtja, és a legritkább esetben változik az elkövetési módjuk. De még ha változik is, rendszerint egyre durvább lesz, esetleg egy kicsit variálják, de nem térnek el annyira, mint a mi két esetünkben. Azóta próbálok elfogadható magyarázatot adni erre az egészre, hogy ma reggel megpillantottam a második áldozatot.

Garcia kérdőn nézett a társára.

– Az egyetlen, ami eszembe jutott, az, hogy a gyilkost nem hajtja leküzdhetetlen késztetés.

Garcia egy pillanatig némán bámult Hunterre, majd Sharon Barnard eltorzított arcára pillantott.

– Nincs benne ellenállhatatlan vágy – folytatta Hunter. – Rengeteg elkövetővel találkoztunk már, aki egyszerűen nem tudott magyarázatot adni a kényszeres cselekedeteire, és tehetetlen volt velük szemben. Ahogy te is mondtad, nem hagyják abba, nem állnak le maguktól. De én nem hinném, hogy a vágy hajtja az emberünket arra, hogy elraboljon, megerőszakoljon, megkínozzon valakit, ahogy azt Nicole Wilsonnal tette, vagy hogy betörjön Sharon Barnard otthonába, hogy így megcsonkítsa. Nem ezért teszi, amit tesz.

Ismét zavart csend telepedett a boncteremre.

– Akkor miért csinálja? – szólalt meg végül dr. Hove.

Hunter a fejét csóválta.

– Nem tudhatom biztosan, hogy mi hajtja, de szerintem ez nem egy elborult fickó. Nem áll vesztésre a saját kényszereivel vívott harcban. Sőt, éppen ellenkezőleg, nagyon is ellenőrzés alatt tart mindent. Nem azért rabol el, erőszakol és kínoz, végül öl meg valakit, hogy így elégítse ki a vágyait.

Hunter a holttestre nézett, mielőtt folytatta.

– Azért teszi, mert így akarja. Meg akarja mutatni nekünk, hogy bármilyen gyilkossá tud válni, akármikor átváltozik az egyik típusból a másikba. Mert nem a kényszer hajtja. A saját, tudatos döntése az, hogy gyilkoljon.

41. fejezet

Garcia kopogtatott Blake kapitány ajtaján. A két nyomozót egy ad hoc megbeszélésre hívta a főnöke, de ez egyáltalán nem volt szokatlan. Az már inkább, hogy James Bracco rendőrfőnök is az irodában várt rájuk.

Blake kapitány a déli falon lévő könyvespolc előtt állt, a rendőrfőnök pedig az íróasztal előtt álló két fotel egyikében ült. A kezében egy csésze kávét tartott, amely nem gőzölgött. A testtartása, az arckifejezése finoman szólva is komoly feszültségről árulkodott.

Amint Hunter és Garcia beléptek, Bracco felállt, és feléjük fordult. A szokásos fekete, váll-lapján négy csillaggal díszített egyenruha helyett most kiváló szabású, szürke öltönyt viselt, a kigombolt zakó alatt kék nyakkendővel és fehér inggel. A patkóbajusza illett az őszes hajához.

– Nagyon örülök, hogy itt vannak – nyújtott kezet a két nyomozónak.

Nem kellett bemutatkozniuk, mert bár Bracco csak nyolc hónappal korábban lett rendőrfőnök, Hunterék jó párszor találkoztak vele azóta.

Kezet fogtak, aztán Hunter tekintete a kapitányra siklott, és azt látta, hogy a rendőrfőnök idegessége Blake-re is átragadt.

– Nos, mindketten tudják, hogy nem szeretem kerülgetni a forró kását – kezdte Bracco, és az érintetlen kávéját a két fotel között álló kisasztalra tette. A hangja határozott, bár kissé érces volt, mintha nagyon fáradt lenne, vagy most épült volna fel egy kiadós megfázásból. – Úgyhogy nem fogom hülyeségekkel rabolni sem a maguk idejét, sem a sajátomat.

Blake kapitány az asztalához ment, de nem ült le, hanem a szék mögé állt, és a karját a támlára tette.

– Annak ellenére, hogy mindent megtettünk az ügy kiszivárogtatásának a megakadályozására – folytatta a rendőrfőnök –, ezt a továbbiakban nem folytathatjuk, és holnap már tele lesz vele a sajtó. – Felemelte a jobb mutatóujját, hogy ne kérdezzenek addig, amíg be nem fejezi. – A sajtóiroda holnap reggel kiad egy közleményt. Amennyire tudjuk, a közvélemény egyelőre nincs tisztában a szörnyű részletekkel, a gyilkosságok elkövetésének brutalitásával és azzal sem, hogy a tettes Halálnak nevezi magát. Ami egyébként nem túl eredeti – vonta fel a szemöldökét. – Arról sem tudnak, hogy a ma reggeli eset összefüggésben lehet a tegnap éjjel a repülőtér közelében megtalált holttesttel, így aztán nem hangozhat el a sorozatgyilkos kifejezés. Sem a sajtóban, sem a holnapi sajtókonferencián, egyikünk szájából sem. Nyilván nem kell emlékeztetnem önöket, milyen szenzációhajhász a Los Angeles-i sajtó. Igazából ők találták ki ezt a szót. Ha bármi kiszivárog, az pánikot kelthet a városban, és ez iszonyú sebességgel ellenőrizhetetlen hatásokkal járna. Márpedig én nagyon utálnám, ha ez bekövetkezne.

A rendőrfőnök megigazította a nyakkendőjét, majd folytatta:

– Mindhárman tudjuk, hogy ez a rohadék valami oknál fogva úgy döntött, Bailey polgármestert is belekeveri az ügybe azzal a képpel és levéllel, amit tegnap küldött neki. Nemsokára választások lesznek, így nem csoda, hogy a polgármester iszonyú dühös lett. – Egy pillanatra elhallgatott, és a két nyomozóra nézett. – És hogy őszinte legyek, én is. Ha nem is annyira, mint a polgármester. A nyomozás mindössze két napja tart, csak két napja, és ugyanennyi hullánk van. Ez a gyilkos nagyon beindult. – Nagyot sóhajtott, majd a fejét csóválva folytatta: – Igaz, hogy nem láttam személyesen a helyszínt, de az ott készült fotókat megnéztem. Ki a franc öl meg egy embert úgy, hogy géppel lecsiszolja az arcát?

Senki sem felelt, mert úgy gondolták, ez csak egy költői kérdés.

De tévedtek.

A rendőrfőnök szúrós tekintettel nézett Hunterre.

– Hunter nyomozó, tudom, hogy magának doktori fokozata van kriminálpszichológiából.

Hunter alig észrevehetően bólintott.

– És maguk ketten a legtapasztaltabbak az ilyen jellegű ügyekben – nézett Bracco Garciára, majd ismét Hunterre. – Úgyhogy, kérem, most az egyszer segítsenek nekem! Milyen típusú őrülttel van dolgunk, azon kívül, hogy a gyilkolástól jön izgalomba? Barbara már elmesélte – biccentett Blake felé –, hogy az első áldozat csillag alakú elhelyezése ellenére nem gondolják, hogy rituális gyilkost keresünk. De akkor milyet?

Hunter egy pillanatra a rendőrfőnökre nézett.

– Erről még korai beszélni – felelte végül. – Egyelőre próbáljuk elemezni azt a kevés infót, ami a rendelkezésünkre áll. És ahogy ön is említette, még nincs negyvennyolc órája, hogy dolgozunk az ügyön.

– Persze, értem én ezt, de azt is mondtam, hogy ez alatt az idő alatt a pasas két hullát hagyott maga mögött. Szerintem ez elég elemeznivalót jelent, nem gondolja? Nem egy hivatalos pszichológiai profilt kérek, nyomozó, csak azt szeretném tudni, hogy mi a személyes véleménye erről az őrültről.

Hunter nem válaszolt. A rendőrfőnök ismét átható tekintettel, várakozóan nézett rá, de a nyomozó arckifejezése semmit sem árult el. Bracco az órájára pillantott.

– Nem egész egy óra múlva találkozom a polgármesterrel és Kalifornia kormányzójával. Ki akarják találni, mi lesz a beszélgetésünk fő témája?

Ez most tényleg költői kérdés volt.

– Szóval, a saját lelki békém érdekében kérem, mondjanak valamit, legalább egy kicsit ismerjem azt, akiről beszélgetek majd velük, meg akiről holnap a sajtónak beszámolok.

– Csak sejtéseink, feltételezéseink vannak, uram – mondta végül Hunter. – De semmi konkrét.

– Nekem az is nagyon jó – felelte Bracco, és felemelte a kezét, mielőtt a nyomozó újabb kifogást keresett volna. – Pontosan ezt kérem. Mindenki tudja, hogy egy bűnözői profil elkészítése is csak sejtés, feltételezés a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján, semmi több. Nem egy egzakt tudomány, és soha nem is lesz az. Úgyhogy, kérem, nyomozó, ossza meg velem a sejtéseit! Miféle beteg állatot kergetünk? Skizofrén? Látomásai vannak? Hangokat hall? Vagy mi?

– Nem. Nem hinném, hogy skizofrén, és azt sem, hogy látomásai vannak, vagy hogy hangokat hall.

Hunter túl fáradt volt ahhoz, hogy komplett pszichológiai magyarázattal támassza alá a véleményét. Inkább a tényekre összpontosított.

– Annyit mindenesetre tudunk, hogy az illető rendkívül módszeres, türelmes és nagyon fegyelmezett. Pontosan felméri a kockázatot, nem kapkod, mert tudja, hogy semmi szüksége rá. Gyakorlatilag hiba nélkül tervezi meg az akcióit, így aztán semmilyen nyomot nem hagy. Nem az a típus, aki könnyen pánikba esik, ha valami nem pontosan a terv szerint alakul, mert tisztában van vele, hogy improvizálni is nagyon jól tud. Nagyon jól játszik akármilyen szerepet, nem okoz neki gondot, ha hazudnia kell, és ügyes is benne.

– És pontosan miből is szűrte le mindezt? – kérdezte a rendőrfőnök, de nem gúnyosan, hanem valódi kíváncsisággal.

– A gyilkos minden eddigi cselekedetét hajszálpontosan kidolgozta – vette át a szót Garcia. – Egyetlen hibát sem követett el, egyetlen árulkodó porszemet sem hagyott maga után, csak olyat, amit ott akart hagyni. Az időzítése is tökéletes volt. Olyan részletesen kidolgozott mindent, hogy szinte nullára csökkentette annak kockázatát, hogy bárki is tetten érje, amíg az áldozatokkal van. Itt nem a szerencsén múltak a dolgok, hanem azon, hogy a gyilkos rendkívül ravasz és alapos.

A rendőrfőnök egy darabig emésztette a hallottakat, majd megkérdezte:

– Na várjunk csak egy kicsit! Maguk szerint tehát előre tudta, hogy az áldozatai egyedül lesznek, amikor lecsap rájuk?

– Ebben egészen biztosak vagyunk – bólintott Garcia.

– De honnan tudhatta?

– Ez még nem világos számunkra – felelte Hunter. – De lássuk be, nem olyan nehéz ilyen információkhoz jutni, ha az ember tudja, hol keresse! Nagyon sokan megosztják a programjukat a közösségi médiában.

– A francba!

Bracco tudta, hogy Hunternek igaza van. Ő maga is sokszor figyelmeztette a veszélyekre a lányát, aki egyfolytában kiposztolt magáról mindent a Facebookra.

– De ha a tettes tudta, hogy az áldozatai egyedül lesznek, akkor ez azt is jelenti, hogy előre kiválasztotta őket. Jól értem?

Hunter bólintott.

– Így van, uram. Nem véletlenül lettek ők az áldozatok. Volt valami oka, hogy őket szemelte ki. – Most Hunter emelte fel a kezét, hogy megelőzze a rendőrfőnök következő kérdését. – És nem, uram, egyelőre nem tudjuk, mi volt ez az ok, de mindent megteszünk, hogy kiderítsük.

– Van valamilyen kapcsolat a két áldozat között?

– Jelenleg nem tudunk róla – válaszolta Garcia. – Csak most értünk vissza a bűncselekmény helyszínéről és a hullaházból. De már dolgozik rajta a csapat, és ha van kapcsolat a két nő között, akkor azt ki fogjuk deríteni.

– És mit tudnak a polgármesternek küldött fényképről és levélről?

– Teljesen tiszta – csóválta a fejét Garcia. – Semmiféle ujjlenyomat vagy bármi értékelhető nincs rajta. De még várjuk a tinta, a papír és a kézírás vizsgálatának az eredményét.

– És honnan érkezett a csomag?

Garcia gyorsan elmondta a füstbomba esetét a FedEx csomagpontja mellett.

A rendőrfőnök a hüvelyk-és mutatóujjával párszor végigsimította a bajuszát.

– Tehát röviden összefoglalva – fordult a két nyomozó felé –, önök azt állítják, hogy az emberünk nagyon óvatos, türelmes, találékony, ügyes szervező és valószínűleg kimagaslóan intelligens.

– Uram, tudni akarta, ki ez az ember – mondta Hunter, és előbb Blake kapitányra, majd a rendőrfőnökre nézett. – Nos, ez a gyilkos a tökéletes ragadozó.

42. fejezet

Hunter hajnali háromnegyed ötkor ért haza az egy hálószobás, kis lakásába a Huntington Park lepukkant épületének második emeletére, Los Angeles délkeleti részében.

Este kilenckor indult el az irodából, és úgy döntött, autózik egyet a városban. Gyakran tett így. Maga sem tudta a magyarázatát, de valahogy megnyugtatta az éjszakai autózás a városban, sőt még gondolkodni is segített neki.

Az irodájából elindulva tisztában volt vele, hogy nagyon nyugtalan, rémálmokkal teli alvás várna rá, ha egyáltalán el tudna aludni. Reggel nagyon rosszul érezné magát egy ilyen után, akkor már az is jobb, ha le sem fekszik.

Céltalanul autózott Los Angeles belvárosában, majd a keleti, illetve a déli részében, aztán a kikötő és a déli öböl felé vette az irányt, hogy végül Santa Monicában kössön ki. A műszerfalon az óra éjjel kettő óra huszonkét percet mutatott, amikor végre megállt, és gyalog elindult a part felé.

Imádta a tengerpartot, de a legtöbb embertől eltérően, főleg éjjel.

Szerette ilyenkor nézni a tengert, hallgatni, ahogy a hullámok zavartalanul kifutnak a homokra, mert ez a csend a szüleit, a gyermekkorát idézte fel benne.

Az apja hetven órát dolgozott egy héten, két rosszul fizetett állása volt. Hogy ő is segítsen, az anyja mindent elvállalt, takarított, vasalt, mosott, attól függően, hogy mit talált. Hunter nem emlékezett olyan hétvégére, amikor az apja nem dolgozott, és még így is épphogy meg tudtak élni. De bármilyen keményen is küzdöttek a szülei, sosem panaszkodtak. Elfogadták a nekik osztott lapokat, és akármilyen rosszak voltak ezek, mindig mosolyogtak.

Vasárnaponként, miután az apja hazaért a munkából, mindig lesétáltak a tengerpartra, és rendszerint csak akkor értek oda, amikor a legtöbb ember már hazament, és a nap is lebukott a horizonton. De ez egyáltalán nem zavarta Huntert. Sőt, még jobb is volt neki. Úgy érezte, az egész part az övé és a szüleié. Az apja a felesége halála után sem hagyott fel ezekkel a vasárnapi sétákkal, és Hunter néha azon kapta őt, hogy a hullámokat nézve egyre csak törölgeti a könnyeket a szeméből.

Végül bezárta a kocsiját, felment a lakásába, miközben nem vette észre a sarkon túl megbúvó fekete GMC Yukont.

Az autó türelmesen üldögélő sofőrje sötét ábrázattal figyelte Huntert.

43. fejezet

Hunter nem annyira az éhségtől vezérelve, mint inkább megszokásból lépett be a konyhába. Nem kapcsolta fel a villanyt, egyenesen a hűtőhöz ment, és kinyitotta. Ahogy általában lenni szokott, nem volt valami nagy választék: néhány gyümölcs, egy doboz tej, egy olcsó energiaital – amely Hunter szerint egy nap biztosan kilyukasztja a gyomrát – és egy fél csomag csilis szárított marhahús. Ezt nagyon kedvelte, és bármilyen kemény is volt, jobban szerette hidegen rágcsálni.

Sokáig bámulta a hűtő tartalmát, de végül nem vett ki semmit. Reggel óta alig evett, mégsem volt étvágya, ami egyáltalán nem lepte meg.

Nicole Wilson összevert testének, Sharon Barnard szétroncsolt arcának a képei bevésődtek a szemhéja mögé. Valahányszor lecsukta a szemét, megjelentek: a megerőszakolt, halálra kínzott első, valamint a felismerhetetlenségig lecsiszolt arcú második áldozat. Mindketten rettenetes kínokat éltek át egy valódi szörnyeteg kezétől.

Becsukta a hűtő ajtaját, a lakás ismét sötétségbe borult, de a nyomozó nem moccant. A jobb kezével masszírozni kezdte a tarkója és a válla merev izmait. Az ujja végigsimított a nyakszirtjén kidudorodó, csúnya hegen, érezte a vékony, göröngyös bőrt. Egyszerű emlékeztető, hogy a munkája mennyire veszélyes, és hogy mennyire elvakult, halálos lehet egy gyilkos gonosz elméje. Az emléket száműzte az agya sötét sarkába, elengedte a nyakát, és megrázta a fejét. Nem akarta felidézni ezeket a dolgokat.

Meleg este volt, ennek ellenére olyan forró vizet zúdított magára a zuhanyzó csempefalának dőlve, hogy az majdnem megégette a bőrét. A forróság kellemetlenségét kiegyenlítette a feszült izmokra gyakorolt jótékony hatása. Mire elzárta a csapot, a napbarnított bőre vörösbe ment át, az ujjainak a vége pedig egészen ráncos lett.

Magára tekert egy fehér törölközőt, visszament a nappaliba, felkapcsolta az állólámpát, és közepes fényerőre állította. Aztán a bárszekrényhez lépett, amely nem volt valami nagy, de tekintélyes kis gyűjteményt tartalmazott skót házasítatlan malátawhiskyből, talán ez volt Hunter egyetlen szenvedélye. Néhányszor előfordult, hogy egy kicsit többet ivott a kelleténél, mégsem az volt a célja, hogy minél hamarabb lerészegedjen, hanem kifejezetten értékelni tudta az ízeket, az ital minőségét.

A tekintete üvegről üvegre siklott. Egy dologban biztos volt: most valami erős, mégis vigasztaló és lágy márkát kell választania. Nem kellett sokáig keresgélnie, amint megakadt a szeme a tizennyolc éves Auchentoshan whiskyn, már tudta, hogy ez lesz az.

– Ez pont megfelel – mondta, és kivette az üveget.

Öntött magának egy dupla adagot, töltött hozzá egy kis vizet, lehuppant a műbőr kanapéra a tévével szemben, amelyet talán fél éve kapcsolt be utoljára, még februárban, amikor a Super Bowl közvetítését nézte.

Lassan kortyolt egyet, engedte, hogy a mandulára, barna cukorra és vaníliára emlékeztető fűszeres ital átjárja az ízlelőbimbóit.

Megnyugtató, semmi kétség.

Bármennyire igyekezett is nem gondolni az utóbbi két nap történéseire, a felvillanó képek nem hagyták békén. Egymás után tolultak az agyába, aztán az egyik morbid kép átalakult a másikká, mint egy jól elkészített horrorfilmben, amely sosem ér véget.

Amikor kiürült a pohár, úgy döntött, iszik még egyet. Az érzékei megszokták a whisky erős ízét, ezért most tisztán akarta inni, nem tett hozzá vizet. Miután töltött, nem a kanapéhoz ment vissza, hanem az északra nyíló ablakhoz, és kinézett rajta. Minden nyugodtnak tűnt. A növekedése elején tartó hold félénken kukucskált az égről, mintha ő is tartana az Angyalok Városában ólálkodó gonosztól.

Hunter a távoli fények felé tekintett. Nem sok minden látszott az ablakából, de azért az üzleti negyedben magasodó felhőkarcolók tetejét tisztán ki lehetett venni. Los Angeles belvárosa.

Megitta a második pohár whiskyt, és az ablakpárkányra tette a poharat.

– Hol bujkálsz, te rohadék? – suttogta, és lassan végignézett a láthatáron.

Fáradt volt, de tudta, hogy az agya lázasan dolgozik. Nem lett volna értelme lefeküdni. Csak forgolódott volna, egy olyan csatát vívva, amelyet úgysem nyerhet meg, ezért inkább úgy döntött, iszik még egyet. Elfordult az ablaktól, aztán a homlokát ráncolva megdermedt.

– Hát ez meg mi?

Egy barna boríték feküdt a bejárati ajtó előtt a padlón. Nem nagyon kellett erőltetnie a memóriáját, tudta, hogy ez korábban nem volt ott. Valaki most csúsztathatta be az ajtó alatt.

Hunter a faliórára pillantott – hajnali öt óra negyvenhét perc.

Nem valószínű, hogy valamelyik szomszéd csúsztatna be egy levelet az ajtaja alatt, pláne nem ilyenkor.

Hirtelen az egész teste riadókészültségbe lépett. A székhez sietett, amelyre korábban a fegyvertáskáját akasztotta, kipattintotta a csatot, és elővette a félautomata HK Mark 23-as pisztolyát. Kibiztosította.

A bejárati ajtó zárva volt. Ezt egészen biztosan tudta. A biztonsági lánc is a helyén.

A folyosó nagyjából tizenöt méter hosszú lehetett, nyolc lakás nyílt róla, a lépcső és a lift pedig a keleti oldalon volt. A lépcsőházi világítást egy nagyon finom mozgásérzékelő irányította, tehát ha valaki kilépett a lakásából, a liftből, vagy felért a lépcsőn, a folyosó azonnal fénybe borult. És hatvan másodpercig úgy is maradt.

Hunter nem látott fénycsíkot az ajtó alatt. Ha valaki volt odakint, akkor jó ideje teljesen mozdulatlannak kellett lennie.

Óvatosan, hangtalan léptekkel ment át a nappalin. Odaérve lenézett a borítékra, és minden izma megfeszült.

Az írással felfelé csúsztatták be. Nem volt rajta bélyeg, sem a címzett neve, csak egy piros tintával írt sor:

Robert Hunter, Los Angeles-i rendőrség, rablási és gyilkossági osztály

Nem kellett közelebbről megnéznie, hogy felismerje a gyilkos kézírását.

44. fejezet

Az adrenalin óriási sebességgel áramlott Hunter ereiben. Abban a pillanatban nem érdekelte, mi van a borítékban, gyorsan az ajtó jobb oldalára ugrott, és hátával a falhoz lapult. Várt, fülelt.

Harminc másodperc.

Semmi.

Hatvan másodperc.

Egy hang se.

Kilencven.

Halálos csend.

Százhúsz.

Odakint még mindig nem kapcsolt fel a lépcsőházi világítás.

A bal kezével kiakasztotta a biztonsági láncot, majd elfordította a kulcsot a zárban, és mindezt olyan halkan tette, amennyire csak tudta. Aztán várt még tíz másodpercet, és elfordította a kilincset, kinyitotta az ajtót. A lépcsőházban azonnal bekapcsolt a mozgásérzékelő, és aktiválta a világítást.

Hunter lakása az utolsó volt a folyosón, a lifttel és a lépcsővel ellentétes oldalon. Mivel utána már nem volt több lakás, ez azt is jelentette, hogy az ajtótól jobbra már nem volt semmi, csak a puszta fal. Oda nem lehet elbújni. Ennek tudatában, és még mindig a falhoz lapulva kidugta a fejét, és elnézett a lépcső irányába.

Senkit sem látott.

Magabiztosan, két kézzel markolta a pisztolyát, amikor végre kilépett a lakásból, előbb balra, majd jobbra keresve a célpontot.

De senkit sem talált. A folyosó üres volt.

Ebből a helyzetből is látta, hogy a lift a földszinten van, és amennyire meg tudta ítélni, a lépcső is kihalt volt. Bárki csúsztatta is be a borítékot, már rég messze járhatott.

Hunter hosszan kifújta a levegőt, és ismét biztosította a pisztolyt. De az izmaiban megmaradt a feszültség. Amikor újra beszívta a levegőt, furcsa érzések járták át az egész testét, mintha nem csak oxigént lélegzett volna be. Már számtalanszor rátört ez az érzés, amikor először lépett egy brutális bűncselekmény helyszínére. Úgy érezte, ő is ott áll, ahol nem olyan rég még maga a gonosz állhatott.

Visszament a lakásába, bezárta az ajtót, a fürdőben felvett egy pár gumikesztyűt, és a figyelmét végre a borítékra fordította. A feladó neve sem szerepelt rajta.

A nappaliban az állólámpa fényébe tartotta, de csak annyit látott, hogy egy félbehajtott papír van benne. Az egyenletes színű árnyék arra utalt, hogy a boríték csak ezt a papírt tartalmazza.

Hunter hozott egy kést a konyhából, majd óvatosan felvágta a borítékot. És pár másodperc múlva már a gyilkos legújabb üzenetét olvasta.

45. fejezet

Tom Hobbs szüleinek a háza egy csendes utcában állt, mindössze egy háztömbnyire a pomonai katolikus temetőtől. Az orvos által előző nap beadott nyugtatók elérték a kívánt hatást: a fiú tizenkét órán át aludt egyhuzamban, és sikerült továbblépnie a kezdeti sokkból, bár az átélt trauma örökre megmarad az agyában.

Tom anyja, egy elegánsan öltözött, ötvenes nő bevezette Garciát a kétszintes, fehér házba, amelyet szépen gondozott örökzöldek fogtak körbe.

Amíg Mrs. Hobbs felment az emeletre a fiáért, Garcia a pazar dolgozószoba könyvespolcát tanulmányozta. Tele volt klasszikusokkal Tolsztojtól Victor Hugón és Jane Austenen át Charles Dickensig.

A polcok végében Garcia észrevett pár gondosan elrendezett, bekeretezett fényképet. Mindegyiken Tom és a családja volt látható.

A közeledő lépések hallatán elfordult a polctól, és meglátta az anyja mellett álló Tom Hobbst, aki kifakult farmert, régi, fekete edzőcipőt és egy minimum két számmal nagyobb, hosszú ujjú, fehér pólót viselt.

– Jó napot! – mondta Garcia, és közelebb lépve kezet nyújtott. – Carlos Garcia nyomozó vagyok a Los Angeles-i rendőrségtől. Tegnap találkoztunk a házában, de lehet, hogy nem emlékszik.

Tom láthatóan nem volt túl jó állapotban. A kócos haja hátul lelapult, a piros, karikás szeme jócskán feldagadt a sírástól, az arcbőre pedig pattanásos volt, és száraz.

– Fogalmam sincs... Nem tudom, hogy emlékszem-e, vagy nem – mondta szomorú hangon a fiú, miközben kezet fogott Garciával. – Az agyam még mindig elég tompa a tegnapi napnak köszönhetően. – Elengedte a nyomozó kezét, és megszakította a szemkontaktust. – Nagyon reméltem, hogy ma reggel felébredek, és kiderül, hogy ez az egész csak egy borzalmas rémálom volt. De nem ez a helyzet, igaz? – kérdezte megtörten, és ismét Garciára nézett.

– Sajnos valóban nem.

Tom anyja adott egy puszit a fiú arcára.

– Megengedné, hogy feltegyek pár kérdést? – törte meg a csendet Garcia. – Nem a tegnapi napról, hanem Sharon Barnardról, úgy általában. Ha jól tudom, ön mindenki másnál jobban ismerte.

– A legjobb barátom volt – bólintott Tom.

– Nem bánná, ha leülnénk? – mutatott Garcia a kanapé felé. – Igyekszem nagyon rövid lenni.

– Anya, magunkra hagynál egy kicsit? – fordult Tom az anyjához.

Mrs. Hobbs a nyomozóra nézett, és a tekintete azt mondta: Kérem, ne izgassa fel a fiamat!

Garcia nagyon sokszor látta már ezt a pillantást. Alig észrevehetően bólintott.

Mrs. Hobbs kiment a dolgozószobából, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Foglaljon helyet, nyomozó! – mondta Tom, majd leült az egyik fotelba, Garcia pedig letelepedett a másikba. – Elnézést kérek az anyám miatt – tette hozzá a fiú.

Egészen a fotel szélén ült, a két karját maga előtt összefonva. Időnként erősen átkarolta magát, mintha fázna.

– Nem kell szabadkoznia, én is egyke voltam, az én szüleim is túl akartak védeni.

Tom felvonta a szemöldökét.

Garcia tudta, mire gondol, és megmagyarázta.

– Láttam a fényképeket a polcon – mutatott a fotók felé. – A szülein kívül csak maga van rajtuk.

A fiú bólintott, és a képek felé pillantott.

Garcia alapkérdésekkel indított, főleg azért, hogy Tom legalább egy kicsit megnyugodjon. Kiderült, hogy több mint hat éve ismerték egymást Sharonnal. Együtt kezdték a Claremont középiskolát, és kilencediktől fogva a legjobb barátok voltak. Tom szerint Sharonnak sosem voltak ellenségei, sem az iskolában, sem a munkahelyén, legalábbis a szó hagyományos értelmében.

Öt perc múlva a fiú hangja már sokkal nyugodtabbnak tűnt, leengedte a két karját, és kissé beljebb ült a fotel széléről.

Garcia szinte biztos volt benne, hogy a két gyilkosságot nem a szenvedély motiválta, de a tapasztalat azt súgta, hogy a gyilkos és a két áldozat korábban valahogy már kapcsolatba került. Ezért innen folytatta a beszélgetést.

– Tud arról, hogy Ms. Barnard esetleg randevúzott valakivel?

– Sharon nem az a randizós típus, ha érti, mire gondolok – válaszolta nevetve Tom, majd hirtelen elhallgatott, és a tekintete elkomorult. Kell egy kis idő, hogy múlt időben utaljon rá. – Sajnálom.

– Semmi gond.

– Szóval Sharon nem volt az a randizós típus. Még a középiskolában is csak néhány kapcsolata volt, de egyik sem tartott tovább pár hónapnál. Aztán meg ilyen foglalkozással, mint a miénk? Az ember állandóan úton van – csóválta a fejét. – Nem könnyű olyan partnert találni, aki hajlandó elviselni ezt az időbeosztást. Nem mintha Sharon kereste volna az illetőt.

Garcia tökéletesen értette, miről beszél Tom. A rendőrök munkája ugyan egész más, mégis hasonló nehézségekkel kell szembesülniük.

– Voltak alkalmi kapcsolatai?

Tom szája alig észrevehető mosolyra húzódott.

– Azt akarja tudni, voltak-e szexpartnerei?

Garcia bólintott.

– Sajnos fel kell tennem ilyen személyes kérdéseket is.

– Nem kell bocsánatot kérnie – tette fel a kezét Tom. – Megértem, ez a munkája. A válaszom pedig: igen. Sharon nagyon vonzó lány... volt. Mindig voltak férfiak körülötte, sőt néha nők is felfigyeltek rá. Igen, gyakran próbálkoztak nála, főleg nős férfiak. De ő a közelükbe sem ment, mert mindig azt mondta, hogy egy nős férfi óriási problémát jelenthet.

Garcia együttérzően elmosolyodott.

– Tud arról, hogy valamelyik alkalmi kapcsolata itt lett volna a városban?

– Nem, arról szó sem lehetett. Ez „szabály” volt. – Tom idézőjelet mutatott az ujjaival. – Tudja, volt pár ilyen kis „szabály” nála, az egyik, hogy itthon nem játszadozik.

– És miért nem?

– Hogy elkerülje a nem kívánt bonyodalmakat – vonta meg a vállát a fiú. – Most és a jövőben is.

Garcia megértően biccentett.

– Sosem említett olyat, hogy az egyik alkalmi kapcsolata már terhet jelent neki? Esetleg túlságosan követelőző volt a partner, és szeretett volna a következő szintre lépni?

– Soha – vágta rá egyből Tom. – Természetesen voltak páran, akik többet akartak tőle, mint egy alkalmi kalandot. Ahogy mondtam már, Sharon nagyon csinos volt, és a legtöbb férfi ilyen lánnyal szeretne járni, de amennyire én tudom, ha valaki akár csak szóba hozta ezt, Sharon azonnal lelépett.

Garcia egyfolytában Tom testbeszédét és arckifejezését figyelte. Mostanra kifejezetten nyugodtnak tűnt, ami jó jel volt. Gondolkodás nélkül, folyamatosan jöttek a válaszok, és sem előttük, sem utánuk nem voltak ideges mozdulatok, amelyek arra utalnának, hogy a fiú eltitkol valamit.

Ha a gyilkos tényleg kapcsolatba lépett Sharon Barnarddal a végzetes estét megelőzően, akkor valószínűleg nem mint szerető tette ezt. Garcia úgy döntött, témát vált.

– Nem tett említést valakiről, akivel nemrég megismerkedett? Most nem egy szeretőre gondolok, vagy egy férfira, aki megpróbálta felszedni őt, hanem valakire, aki talán egy üzletben, egy kávézóban, az utcán vagy bárhol közeledett hozzá. Egy új ismerős, akivel beszélgettek egy kicsit, de nem jutottak el a szexig.

Tom ezúttal kissé hosszabban gondolkozott.

– Nem – felelte végül –, nem emlékszem ilyesmire.

– Biztos benne?

Újabb hosszú pillanat.

– Igen, egészen biztos vagyok benne.

A gyilkosnak nem okozott gondot mások bőrébe bújni, és ezt bizonyította is, amikor Nicole Wilsonnak előadta az unokatestvéres sztorit. Ebből Garcia arra következtetett, hogy akkor talán ugyanilyen ügyesen álcázza magát. Ha valóban találkozott Sharonnal a gyilkosság előtt, akkor jó eséllyel nem a saját arcát használta.

– És olyat sem említett, hogy valaki ismerős volt neki, de nem tudta, honnan? Talán egy arc emlékeztette valakire, de nem tudta hová tenni. Nem mondott ilyet?

Tom megvakarta a könyökét, és a távolba meredve elgondolkozott.

– A mi munkánkban sokszor előfordul ilyesmi. Gyakran heti tizenöt járatot viszünk, képzelheti, mennyi utast kell üdvözölni, rájuk mosolyogni, kiszolgálni őket, megint mosolyogni, majd a kiszállásnál elköszönni tőlük. Némelyikükre emlékszünk valamiért, de a legtöbbjük csak befészkeli magát a tudatalattinkba, és el is felejtjük őket. Ha minden alkalommal kaptam volna egy centet, amikor egy kolléga azt mondta, ismerős neki valamelyik utas, akkor már rég milliomos lennék.

Garcia értette, miről beszél, de meg kellett próbálnia.

– Persze, gondolom, gyakran megesik az ilyen. Valószínűleg sokkal gyakrabban, mint bármelyik más szakmában, de mégis: nem említette önnek mostanában Ms. Barnard, hogy valaki nagyon ismerős neki?

– Hm... – Tom a homlokát ráncolta. – Ha jobban belegondolok, valóban emlékszem egy esetre.

46. fejezet

Garcia kissé felvonta a szemöldökét Tom válasza hallatán, mert már éppen be akarta fejezni a beszélgetést.

– Nemrég nagyon megakadt a szeme az egyik utason. Egy csinos, magas, elegáns, jó kötésű férfin, aki ráadásul nagyon udvarias és nagyon csendes is volt.

– Maga is látta az illetőt?

– Igen, ugyanazon a járaton dolgoztunk. Sharon tényleg nagyon rákattant a fickóra – tette hozzá Tom, majd elmesélte az esetet, amikor Sharon megkérdezte őt az utassal kapcsolatban, és megpróbálták kitalálni, mivel foglalkozhat.

Garcia hangja nyugodt maradt, semmilyen izgalmat nem árult el, mert tudta, hogy ez egyelőre még nem jelent semmit. Ahogy Tom korábban mondta, Sharon Barnard légiutas-kísérőként iszonyú mennyiségű arcot láthatott az utóbbi egy évben, és persze a korábbi élete során is. Garcia pontosan tudta, hogy a tudatalatti nemcsak a legutóbbi emlékeket, képeket dobja ki, de a hónapokkal, évekkel, akár évtizedekkel korábbiakat is. Igaz, annak is megvolt az esélye, hogy ez az utas az, akit keresnek, de több részletre volt szüksége.

– Nem tudja véletlenül a férfi nevét?

– Sajnos nem.

– Semmi baj – felelte Garcia, és előredőlt a fotelban. – Tehát ez az utas semmi jelét nem adta, hogy ismeri Ms. Barnardot, bár Sharon számára ismerősnek tűnt?

– Így volt, legalábbis úgy tudom. Ha a férfi ismerte volna, higgye el, Sharon lecsap a kínálkozó alkalomra!

Garcia nem tudta, hogy ez jó jel, vagy inkább rossz.

– Önnek is ismerős volt az utas? Látta már korábban egy másik járaton vagy valahol máshol?

– Nem, nekem egyáltalán nem tűnt ismerősnek. Az igazat megvallva, elég jó pasi volt. Biztosan emlékeznék, ha láttam volna korábban – válaszolta Tom, és kíváncsian nézett Garciára. – Gondolja, hogy ennek az utasnak köze lehet ahhoz, ami Sharonnal történt?

– Nem hinném – ismerte be a nyomozó –, de mindennek utána kell néznünk.

Úgy tűnt, a válasz némiképp megnyugtatja Tomot.

– Emlékszik, melyik járaton történt mindez? – kérdezte Garcia.

Tom beleharapott az alsó ajkába.

– Nem igazán, de az biztos, hogy nem volt olyan nagyon régen.

– Múlt héten, két hete?

– Hát... – Tom nagyokat pislogott. – Azt hiszem, talán a múlt héten lehetett.

– Arra viszont nem emlékszik, melyik járaton. Pedig nagy segítség lenne.

Tom a szemét dörzsölve próbált visszaemlékezni.

– Sajnálom – mondta kis idő múlva. – Fogalmam sincs, egyszerűen használhatatlan az agyam.

– Semmi gond – vigasztalta Garcia, és úgy döntött, másfelől közelít, hátha sikerül szűkíteni a kört. – Azt tudja, hogy a múlt héten hány járaton dolgoztak együtt Ms. Barnarddal?

– Nem, de ha ad egy percet, hozom a mobilomat, és megnézem.

Elindult kifelé, aztán az ajtóban megállt, és visszanézett Garciára.

– Nem inna valamit? Kávé, gyümölcslé, víz?

– Nem, köszönöm.

Tom kiment, és egy okostelefonnal a kezében tért vissza.

– Öt járatot csináltunk együtt a múlt héten – közölte, még mielőtt leült volna.

A fenébe!, gondolta Garcia. Még ez is rengeteg utast jelentett.

– Nem emlékszik valamire, amivel közelebb kerülhetnénk, hogy melyik lehetett?

Tom elgondolkodott.

– Az biztos, hogy reggeli járat volt – felelte, és megint nyomogatni kezdte a telefonját. – Szóval, múlt héten három reggeli gépen dolgoztunk együtt. Hétfőn volt egy Los Angeles – San Francisco, oda-vissza. Reggel hatkor indultunk, fél nyolc körül landoltunk a San Franciscó-i Nemzetközi Repülőtéren, gyors átállás, aztán fél kilenckor indultunk vissza, és tízkor szálltunk le Los Angelesben. A másik járat éjszakaiként indult. Sacramentóba repültünk még ugyanaznap, hétfőn éjjel, de vissza csak kedd reggel.

Tom felemelte a kezét, és Garciára nézett, mintha eszébe jutott volna valami.

A nyomozó várt.

– Eszembe jutott, hogy az utas egy olyan gépen volt, amely visszafelé tartott Los Angelesbe.

– Biztos benne?

– Igen, teljesen. Emlékszem, hogy a leszállás után a négyes terminálon bementünk Sharonnal a Brioche Dorée-ba, és ettünk egy szendvicset, meg ittunk egy kávét. Azért tudom, mert Sharon egyfolytában a csarnokot pásztázta, hátha meglátja a férfit.

Így már csak két járat maradt.

– Nem jut eszébe még valami, ami segíthet beazonosítani az illetőt? Vagy legalább leszűkíti a lehetőségeket?

Garcia észrevette, hogy Tom szeme kissé elkerekedik, a szemöldöke megemelkedik. Beugrott neki valami.

– A férfi a gép elejében ült – mondta Tom diadalittasan. – Azért emlékszem erre, mert az első konyhából is jól lehetett látni. Ott játszottuk a játékunkat, hogy kitaláljuk, melyik utas mivel foglalkozik. De a férfi nem a legelejében volt, tehát az első hat sort kizárnám, szerintem valahol a hetedik és a tizennegyedik között lehetett.

Garcia mindent lejegyzett a noteszébe. Ez kezdetnek nem volt rossz. Tekintve, hogy a polgármester és most már Kalifornia kormányzója is benne van az ügyben, nem lesz probléma megszerezni a légitársaságtól az utaslistát.

– És ő volt az egyetlen utas, akit Ms. Barnard ismerősnek talált az utóbbi időben?

– Igen – bólintott Tom. – Ahogy már mondtam, a mi munkánkban gyakran előfordul az ilyesmi, de most csak ez az eset jut eszembe.

– Nem bánná, ha ma délután eljönne ide egy rendőrségi rajzoló?

– Nem nagyon emlékszem a férfi arcára.

– Bármi segíthet, és higgye el, a rajzolóink nagyon értik a dolgukat.

Tom egy pillanatra lehajtott fejjel bámulta a padlót.

– Rendben, jöjjön! Minden tőlem telhetőt megteszek, ha ezzel segíthetek elkapni azt a rohadékot, aki ezt tette Sharonnal.

– Csak még egy dolog.

– Igen?

– Gondolom, az önök szakmájában nem lehet túl nagy baráti társaságot kialakítani.

– Igen, ezt sajnos kijelenthetjük.

Garcia a zsebébe nyúlt, és kivette Nicole Wilson fényképét.

– Nem tudja véletlenül, hogy Sharon ismerte-e ezt a nőt? Lehet, hogy barátok voltak?

Tom alaposan megnézte a képet, majd a fejét rázva visszaadta a nyomozónak.

– Nem, nem hinném. Sosem láttam még, ő is légiutas-kísérő?

– Nem, csak valaki, aki tegnap azt mondta, ismerte Ms. Barnardot – hazudta Garcia.

– Értem. Lehetséges, de én nem emlékszem, hogy már láttam volna.

– Nagyon köszönöm, hogy időt szakított rám, Mr. Hobbs – mondta Garcia, és felállt. – Sokat segített.

Kezet fogtak, majd Garcia átnyújtotta a névjegykártyáját.

– Ha bármi eszébe jut, legyen az a legapróbb dolog is, kérem, azonnal értesítsen, lehet, hogy számunkra fontos. A mobilszámom a másik oldalán van.

Tom elvette a kártyát, nézte egy ideig, majd a hátsó zsebébe tette.

– Természetesen, azonnal jelentkezem – válaszolta, és az ajtóhoz kísérte Garciát. – Nyomozó! – szólt utána. Garcia már a gyepen átvezető gyalogúton ment, de most visszafordult a ház felé. – Ugye elkapják ezt az őrültet? Kérem, mondja, hogy igen! – Meredten nézett rá, a válaszra várva.

– Igen, el fogjuk kapni – bólintott Garcia.

Az autó felé lépkedve remélte, hogy a hangja sokkal magabiztosabb volt, mint amilyennek érezte magát.

47. fejezet

Alison Atkins tizenkét éve, mindössze tizenhat évesen érkezett Los Angelesbe. Akkoriban még nem Alisonnak hívták, az igazi neve Kelly Decker volt, de megfogadta, hogy soha többé nem fogja használni. Egyszerűen nem használhatta ezt a nevet. A saját biztonsága érdekében.

Mint előtte oly sokan mások, Alison is szinte üres bőrönddel, de álmokkal és reményekkel telve érkezett. A városba érkezők többségétől eltérően azonban ő nem arról álmodott, hogy egyszer majd híres lesz, nem akart karriert csinálni Hollywoodban vagy a zeneiparban. Mindössze egy jobb életre vágyott. Egy normális életre. És bármilyen élet jobb volt, mint az, amit maga mögött hagyott az alabamai Summerdale-ben, ahol még ezer ember sem élt.

Egy szigorú jehovista családba született, egyetlen gyermekként. Az apjának egy kis üzlete volt. A szülés közben komplikációk léptek fel, és mivel a Jehova Tanúi elutasítják, hogy vért adjanak nekik, az anyja nem élte túl. Az apja nem a saját hitének konokságát, hanem a kisbabát okolta a felesége haláláért. Ez Alison számára egészen nyilvánvaló volt már kisgyermekként, majd kamaszként is.

Az apa vasszigorral ragaszkodott ahhoz, hogy Alison is szó szerint kövesse az ő választott vallását. Nem barátkozhatott világi személyekkel, csakis a Jehova Tanúi közösség tagjaival. Nem tiszteleghetett a hazája zászlójának, nem mondhatta el a hűségeskü szövegét a tanítási nap kezdetén, nem állhatott fel a himnuszt hallgatva, nem énekelhette azt, és nem is szavazhatott. És soha nem ünnepelhette meg a születésnapját, mert az apja választott hite nem engedte ezt. De a dátum mégsem maradt észrevétlen, mivel az apja ilyenkor addig ütötte a csupasz hátát egy nyírfavesszővel, amíg le nem jött a bőre. Aztán huszonnégy órára étlen-szomjan bezárta egy sötét szobába, hogy eltöprenghessen, mit jelentett a világrajövetele: egy sötét, szenvedéssel és fájdalommal teli napot.

Mély vallásossága ellenére Alison apja nagyon brutális ember volt, gyakran nyúlt fizikai erőszakhoz, hogy elérje, amit akar. A lány egyetlen olyan napra sem emlékezett az otthon töltött éveiből, amikor az apja nem kiabált vele, nem éreztette, hogy ő igazából csak egy hiba, vagy nem ütötte meg legalább egyszer. És ezek még a jobb napok voltak. Néha olyan súlyos verést kapott, hogy elájult. De a férfi a kegyetlenségében is nagyon óvatos volt: mindig ügyelt rá, hogy ne okozzon mély sebeket, ne törjön csontot.

Alison hároméves korában az apja újra megnősült, és a nevelőanya legalább olyan kíméletlennek bizonyult, mint a férje. Nemcsak hogy tudott a testi fenyítésekről, de gyakran ő maga követte el őket, vagy jelen volt az apa ütlegeléseinél, és lelkesen biztatta.

Amikor Alison betöltötte a tizennegyedik évét, az apja közölte, hogy most már termékeny nő, és érett rá, hogy kihordjon egy saját gyermeket. Igen, az érett szót használta.

Egy este a lány kihallgatta, amint az apja azt mondja a nevelőanyjának, hogy kiválasztotta a férfit, akihez Alison hozzá fog menni – egy tizennyolc éves fiú egy jehovista családból, akik Tennesseeben élnek, és akikkel egy évvel azelőtt ismerkedett meg. Ezek a szavak sokkal jobban megrémítették Alisont, mint az addig kapott verések, és megfogadta, hogy inkább meghal, mint hogy hozzámenjen egy Jehova Tanújához.

Nem volt ő tolvaj, de kétségbeesésében nem látott más kiutat, és pár nappal a kihallgatott beszélgetés után, amikor a szülei aludtak, Alison fogta az apja boltjának pár napi bevételét – igaz, nem az egészet, csak a felét –, és megszökött. Huszonhét kilométert futott megállás nélkül, amíg Fairhope városába nem ért, ahol vett egy buszjegyet az Angyalok Városába. Csak odaútra.

Negyvennyolc órát ült a buszon, amely több mint háromezer-kétszáz kilométert tett meg, és közben az új életét tervezte. Ekkor találta ki az Alison Atkins nevet. A vezeték-és a keresztnév ötlete is az út során látott óriásplakátokról jött. Előbb meglátott egy hirdetést, amely egy Alison Krauss nevű énekesnő új albumát reklámozta. Sosem hallott még róla, de megfogta a név és az énekesnő szépsége. Néhány másodperc alatt döntött, és attól fogva Alison volt. Azt is megfogadta, hogy utánanéz, milyen zenét játszik Alison Krauss.

A második hirdetést az egyik megállónál vette észre. Ez egy fogyókúrát reklámozott. Alison már korábban elhatározta, hogy mindent megváltoztat magán: a külsejét, a viselkedését, a beszédét. Azt akarta, hogy mindene más legyen, mint régen: a hajszíne, a frizurája, az alakja, az akcentusa, a testtartása, a járása. A hirdetést látva az volt az első gondolata, hogy talán ki kellene próbálnia az Atkins-diétát. A második pedig az: Tetszik nekem az Atkins név hangzása. Aztán hangosan ismételgetni kezdte: Alison Atkins, Alison Atkins, Alison Atkins. Nagyon tetszett neki.

Az új név mosolyt csalt az arcára. Olyan volt, mint egy újrakezdés, és ez az újrakezdés talán nem is lesz olyan nehéz.

De nagyot tévedett.

Az élet Los Angelesben sokkal keményebbnek bizonyult, mint ahogy gondolta. Amikor végre megérkezett, talált egy olcsó szobát a város déli részében. A háziúr nem kért semmilyen okmányt, ami nagyon jól jött Alisonnak, de munkát találni személyazonosságot igazoló iratok nélkül már nem bizonyult ilyen könnyűnek, főleg egy ennyire fiatalnak látszó lány számára. Mivel Los Angelesben minden sokkal drágább volt, mint Summerdale-ben, a kevés pénze hamarabb elfogyott, mint ahogy előre kalkulálta.

A háziúr – egy alacsony, kopasz férfi piszkos körmökkel, naptól cserzett bőrrel, akinek állandóan savanyú izzadság-vagy sültcsirke-szaga volt – azt mondta Alisonnak, hogy ha a lány kedves lesz hozzá, akkor ő is az lesz, és Alisonnak nem kell aggódnia a bérleti díj kifizetése miatt. A férfi behívta a lakásába, és a naiv fruska azt hitte, hogy valóban segíteni akar neki, talán takarítania kell majd, vagy főzni.

A háziúr persze ismerte a dörgést, pontosan tudta, milyen típusú közönséget vonz egy ilyen hely Los Angelesben. Mindig is így volt, és rengeteg ilyen fiatal lányt és asszonyt látott már, mint Alison, akik rettegnek az isten háta mögötti helyen töltött élettől, amelyet maguk mögött hagytak, és inkább meghalnának, mint hogy a rendőrséghez forduljanak. Mert az azt jelentette volna, hogy kiderül a valódi nevük, és hogy honnan is érkeztek valójában. Ezt pedig mindenképp szerették volna elkerülni. Legalábbis egy ideig.

Egészen addig Alison azt hitte, hogy az anyja halála és az apja kegyetlen bánásmódja volt a legrosszabb, ami valaha történhet vele. De akkor éjjel egy újfajta félelmet, egy másfajta fájdalmat is megismert. Azt hitte, ez már a pokol.

Amikor a férfi végzett, a rémült, vérző lány visszament a szobájába, összeszedte a kevés holmiját, és pár héten belül másodszor is megszökött az éjszaka közepén. Életében először azon az éjjelen elhitte, amit az apja annyiszor a fejéhez vágott, hogy ő csak egy tévedés, egy hiba, nem szabadott volna megszületnie, csak büntetésből jött a világra, és mindig szenvednie kellene. De Alison nem akart többé szenvedni. Véget akart vetni az egésznek.

Reggel hat körül véletlenül összefutott Renell-lel, egy harminckét éves afroamerikai nővel, aki még rosszabb dolgokon ment keresztül, mint Alison.

Renell egy karitatív szervezetnél dolgozott, amely főleg olyan nőknek segített, akik családon belüli erőszak áldozatai voltak, akár a partnerük, akár a szülőjük bántotta őket.

A szervezet néhány napra menedéket nyújtott Alisonnak, ellátást, orvosi segítséget kapott tőlük, és amikor az állapota már lehetővé tette, tisztességes munkát kerestek neki.

Véletlen volt, vagy sem, de Alison története nagyon hasonlított Renelléhez, akinek régen Alisha volt a neve. Legjobb barátnők lettek, és Renell az utcai kapcsolatain keresztül papírokat szerzett Alisonnak, most már az új nevére.

És most, tizenkét évvel később még mindig legjobb barátnők voltak.

48. fejezet

Garcia éppen ebédidő előtt érkezett vissza a rendőrség épületébe. Néhány fehér felhő gyűlt össze Los Angeles belvárosa fölött, és ez kissé enyhítette a szűnni nem akaró nyári hőséget, igaz, csak némi árnyék formájában.

– Lehet, hogy találtunk valamit – mondta lelkesen, miután az irodába lépett.

Hunter az asztalánál ült, papírok között böngészett, de a hír hallatán abbahagyta, és kíváncsian nézett a társára.

Garcia sietve beszámolt neki az utasról, aki a reggeli járaton felkeltette Sharon Barnard érdeklődését.

– Már folyamatban van a vizsgálat – tette hozzá. – A csapat kapcsolatba lépett a US Airwayszel és a Szövetségi Légügyi Hivatallal, hogy megkaphassuk a két gép utaslistáját. Oké – emelte fel a kezét –, tudom, hogy ha ő a mi emberünk, akkor nyilván nem a saját nevén jelentkezett be, és az is valószínű, hogy a külsejét is megváltoztatta. De ha tényleg ő az, akkor megkereshetjük a mellette ülő utast, aki talán észrevett valamit, amit Tom Hobbs nem. Ráadásul – folytatta a nyomozó, és úgy tűnt, ez a rész izgatja legjobban, mert közben felvonta a szemöldökét – a reptér tele van biztonsági kamerákkal, még a folyosók is. Ha ő a gyilkos, akkor lesz róla felvételünk.

Garcia annyira izgatott lett az ügyben lehetséges áttöréstől, bármilyen apró eredményt hoz is, hogy eddig a pillanatig észre sem vette a Hunter asztalán az átlátszó bizonyítéktároló zacskót. Hirtelen elhallgatott, és a nyakát nyújtogatva nézett a társa asztalára.

A zacskóban az a barna boríték volt, amelyet kora reggel Hunter ajtaja alatt csúsztattak be.

Garcia közelebb lépett, hogy jobban láthassa a zacskót, és ekkor egy pillanatra elakadt a lélegzete, mert felismerte a gyilkos kézírását.

– Mi a franc ez, Robert?

– Pontosan az, aminek gondolod – felelte Hunter, és Garcia felé tolta a zacskót.

– Ide küldte? – kérdezte Garcia, de nem nyúlt érte.

– Nem. Valaki éjjel becsúsztatta az ajtóm alatt.

Garcia úgy bámult a társára, mintha valami teljes képtelenséget mondott volna.

– Az ajtód alatt? Úgy érted, a saját lakásod ajtaja alatt?

Hunter bólintott.

– Valaki becsúsztatta az ajtód alatt? De mégis ki?

– Mire észrevettem a borítékot, az illető már eltűnt – csóválta a fejét Hunter.

– A gyilkos?

– Szerintem csak ő lehetett, nem?

– A jó fenébe, Robert! Azt akarod mondani, hogy a gyilkos odament a lakásodhoz, hogy ott hagyja ezt? Ott állt az ajtód előtt?

Hunter megint bólintott, de kissé csüggedtebben, mint az előbb.

– Hát, nagyon úgy tűnik.

Garcia két kézzel a hajába túrt, és a tarkójánál összekulcsolta a tenyerét.

– De mégis hogyan? Miért tenne ilyet?

– Van rá tippem, de előbb szeretném, ha elolvasnád a levelet, aztán elmondanád, hogy te mit gondolsz.

Igaz, hogy az ügy még nem jelent meg a sajtóban, de a gyilkos így is könnyedén eljuthatott Hunterhez. Csak felhívja a rendőrséget, és megkérdezi, hogy kit bíztak meg a nyomozással, és ha megvan a név, akkor már gyerekjáték kideríteni az illető címét.

– A laborosok látták már ezt?

– Még nem. Azt akartam, hogy előbb te olvasd el.

– Persze – mondta Garcia, felvette a zacskót, és az asztalához sétált.

Leült, kihúzta a jobb felső fiókot, és kivett belőle egy pár gumikesztyűt. Aztán teljes figyelmével a levél felé fordult.

49. fejezet

A tipikus amerikai bisztró ajtaja fölött jókora piros betűkkel villogott a név: Donny’s. A hely mindössze pár utcányira volt Los Angeles pénzügyi negyedének szívétől. Odabent még nappal is égett a neonlámpa, és a hatalmas zenegép is sok fényt adott. A vendégek minden bokszot és asztalt elfoglaltak, amin senki sem csodálkozott, mert az étel remek volt, és olcsó, a kávé pedig sokkal jobb, mint a város legtöbb kávézójában. Igen, a Donny’s mindig tele volt, ebédidőben meg főleg.

Megüresedett egy kétszemélyes asztal, és Alison Atkins, az aznap délután dolgozó négy pincérnő legidősebbike, lefújta fertőtlenítővel, letörölte a kötényén lógó ronggyal, majd intett az ajtóban álló Ritának, hogy leültethet két újabb vendéget. Rita azonnal Alison felé irányította a tíz perce várakozó párt.

A pár elment a hetes asztal mellett – a bejárattól jobbra a második –, és egyikük sem nézett az egyedül ülő férfira, aki látszólag mélyen a gondolataiba merült, észre sem véve a hangos beszélgetéseket, a körülötte zajló folytonos nyüzsgést. A külső szemlélő azt hihette, hogy a férfit semmi más nem érdekli, csak az előtte gőzölgő dupla kávé, amelyet már vagy fél perce kevergetett.

A hetes asztalnál ülő vendég körülbelül egy órája érkezett a bisztróba. Az ajtóban kedvesen rámosolygott Ritára, aki az érkezőket fogadta, majd kért egy asztalt egy főre. Nem volt szabad asztal, de a férfinak nem okozott gondot várni, és majdnem húsz percig várakozott is. Amikor végre leült, megint csak türelmesen várta a pincérnőt, hogy leadhassa a rendelését, és ez is eltartott vagy tíz percig. És közben egyáltalán nem tűnt idegesnek, mintha tengernyi ideje lenne, és semmiért sem kellene aggódnia.

Befejezte a kávé kevergetését, a kanalat a csésze széléhez koccantotta, majd az alátétre tette, és a szájához emelte a csészét. El kellett ismernie, hogy a Donny’s kávéja méltán híres.

– Minden rendben van, uram? – kérdezte Alison az asztalhoz lépve, arcán a szokásos, lenyűgöző mosollyal.

Alison betartotta, amit annyi évvel korábban a Los Angeles felé tartó buszon megfogadott: teljesen megváltoztatta a külsejét, a beszédét, a testtartását, a járását, egyszerűen mindent. Semmi sem maradt a fiatal Kelly Deckerből, aki valaha az alabamai Summerdale-ben élt. Ráadásul nagyon csinos nő lett belőle. Félhosszú, vörös haja ragyogott a fényben, még akkor is, ha a munkában copfba fogta, mint ezen a délutánon is. A bőre puha volt, és sokat törődött vele, a szeme pedig úgy csillogott, hogy nem lehetett nem észrevenni. Ráadásul olyan anyagcserével áldotta meg a sors, hogy milliomos lehetne belőle, ha palackozni tudná. Mindegy volt, mennyit és mit eszik, nem hízott tőle. Hosszú combja olyan izmos volt, akár egy sportolóé, nem mintha járt volna kondiba vagy strandra, mert erre nem volt ideje, hanem a munkájával járó rengeteg gyaloglásnak köszönhetően.

Donny, a bisztró tulajdonosa és a többi pincérlány már nem is számolták, hány vendég csúsztatta oda Alisonnak a névjegykártyáját – férfiak és nők egyaránt –, és mondta neki, hogy a filmvásznon lenne a helye, nem pedig egy koszos bisztróban, ahol fillérekért és némi borravalóért gürizik.

Alison mindig eltette a kártyákat, udvariasan mosolygott, megköszönte, majd a konyhában egyből bedobta a szemetesbe.

– Tudod, Alison – mondta számtalanszor Rita és a többi pincérlány –, lehet, hogy némelyik ajánlat tényleg komoly. Elfelejtetted, hogy ez Los Angeles? Kicsim, itt van egy ugrásra Hollywood. Elég valószínű, hogy ezek között az emberek között van pár, aki komolyan gondolja, amit mond. A város tele van olyan sztárokról szóló történetekkel, akik pincérnőként vagy a pult mögött dolgoztak. Lehet, hogy meg kéne gondolnod egyik-másik ajánlatot. Nem szeretnél kiszabadulni ebből az állásból meg arról a mocskos környékről, ahol laksz? Lakhatnál Malibuban is, vagy valami hasonló helyen.

Alison mindig ugyanúgy válaszolt.

– Szeretem ezt a munkát, és a környéket is szeretem, ahol lakom.

És ez valóban igaz volt. Alison elégedett volt az életével. Ennek ellenére sosem tudott szabadulni a félelemtől, mindegy, mennyi idő telt el, és mennyire másképp nézett ki. A legkevésbé sem hiányzott neki az ismertség, semmilyen formában. Nem kellett gazdagnak vagy híresnek lennie ahhoz, hogy boldog legyen.

A hetes asztalnál ülő vendég felnézett, és visszamosolygott rá. És el kell ismerni, ez a mosoly ugyanolyan elbűvölő volt, mint Alisoné.

– Igen – felelte a férfi. – Minden rendben, köszönöm.

A férfi is teljesen megváltoztatta a külsejét ahhoz képest, amikor utoljára evett a bisztróban, de ez az átváltozás nem évekig tartott, hanem csak egy óráig. Az elmúlt években szinte smink-és maszkmester vált belőle. Ha kellett, csúnya volt, ha kellett vonzó, az egész személyiségét, a hanghordozását is meg tudta változtatni egy pillanat alatt. Egy nap akár több ember bőrébe is belebújt, és ez senkinek sem tűnt fel. Igen, a hetes asztal vendége egy igazi modern kori kaméleon volt.

A mára választott fekete haja egészen az állkapcsáig ért, stílusos kis kecskeszakállat tett fel hozzá, a sötétbarna szempár egy kerek szemüveg mögül figyelt, amire igazából nem lett volna szüksége. A pofacsontja kicsit feljebb került, a fogai fehérebbek és egyenesebbek voltak a sajátjainál, amitől szinte tökéletes mosolyra volt képes. Sötét nadrágot viselt hozzáillő zakóval, drágának látszó, kék inggel és fekete cipővel.

A másik három pincérnő megpróbált flörtölni a hetes asztalnál ülő vendéggel, de úgy tűnt, a férfi a gondolataiba mélyed: üres tekintettel, rezzenéstelen arccal bámult a semmibe.

Alison is nagyon jóvágásúnak találta. Volt benne valami ismerős, de nem tudta volna megmondani, hogy mi. Sem ő, sem a többi lány nem emlékezett, hogy korábban is látták volna a férfit a bisztróban.

Annak ellenére, hogy a tekintete nem pásztázott semerre, a férfi egész idő alatt figyelte Alisont.

– Ó, elnézést! – mondta a férfi, és megint elmosolyodott. – Milyen önző vagyok!

– Miért? – kérdezte Alison bizonytalanul.

– Tele van a hely, egy csomóan várnak odakint, hogy asztalt kapjanak, én meg ilyen sokáig piszmogok egy csésze kávéval. Sajnálom. Kérem, hozza a számlát, és már itt sem vagyok.

A hangja határozott volt, mégis kedves.

– Emiatt ne aggódjon! – mondta Alison, a fejét rázva. – Addig marad, ameddig csak akar. Amúgy is lassan csökken a roham. – Azzal ránézett az órájára.

– Komolyan? – pillantott körbe a férfi a még mindig zsúfolt helyiségben. – Maga viccel.

Alison megint elmosolyodott.

Most a férfi nézett az órájára.

– Nem, egyébként is mennem kell.

– Semmi gond, hozom a számlát.

Amíg Alison a pénztárhoz ment, a férfi nyugodtan befejezte a kávéját.

– Parancsoljon! – tette a számlát az asztalra Alison.

A férfi rápillantott, elővette a tárcáját, és a számlára tett pár bankjegyet. Alison ekkor két dolgot vett észre: egyrészt a férfi egy húszdollárost is letett, másrészt a keze nagyon fénylett, olyan volt, mintha valami vékony műanyag védőréteg lenne rajta. Alison eltűnődött, hogy ez valami bőrbetegségre szolgáló kezelés következménye-e.

– Köszönöm. Tartsa meg a visszajárót! – mondta a férfi, és felállt.

– Biztos benne? – kérdezte Alison bizonytalanul.

– Persze – felelte a férfi, és olyan csábosan kacsintott, hogy Alison belepirult.

A férfi megfordult, hogy elinduljon, mire Alison hirtelen ötlettől vezérelve olyat tett, amit sosem szokott: megkérdezett egy vendéget.

– Még nem láthattam nálunk, igaz?

A férfi visszanézett rá.

– Nem, most voltam itt először.

– Nos, remélem, máskor is jön – viszonozta a kacsintást Alison.

Egy darabig egymásra néztek, aztán a férfi udvariasan bólintott.

Alison azt már nem hallotta, amit a férfi a kijárat felé lépkedve suttogott: – Alison, nem is sejted, milyen hamar fogunk találkozni.

50. fejezet

Garcia olyan óvatosan vette ki a zacskóból a borítékot, mintha az valami veszélyes anyag lenne, majd ugyanilyen óvatosan kihúzta a levelet.

A papírt tökéletesen illeszkedve hajtották félbe, hogy beleférjen a normál nagyságú borítékba.

Hunter figyelte, ahogy a társa kihajtja, majd kisimítva az asztalra teszi. A polgármesternek küldött levélhez hasonlóan ezt is piros tintával írták, a gyilkos most is golyóstollat használt.

Szóval magát tartják a legjobbak közt is a legjobbnak. Az úgynevezett szakértő, akire rárakták a terhet, hogy állítson meg engem. Magának kellene igazságot szolgáltatnia az áldozatoknak. Aki majd a szemembe néz, és tudni fogja, hogy mi lett belőlem.

Hát, nem tudom...

Mit szól az eddigiekhez, Hunter nyomozó?

Élvezzük a dolgot, vagy túl gyors vagyok?

Tudja még számolni az áldozatokat, vagy túl gyorsan nő a hullák száma?

Egyet mondhatok, szívesen állok a kihívás elé. A kérdés az, hogy maga is csak azt fogja látni, amit akar, vagy tévedek, Hunter nyomozó? Mert még semmit sem látott, épphogy belekezdtem a dologba.

Ha szeretné tudni, miért teszem azt, amit teszek, akkor erre nagyon egyszerű válaszom van: mert történelmet írok. Vagy, ha magának így jobban tetszik, újraírom a történelmet.

Akarja tudni, ki vagyok, Hunter nyomozó?

Tényleg szeretné?

A névben nyomra vezető jeleket talál.

A NEVEM: HALÁL.

Garcia többször elolvasta a levelet, majd az íróasztal szélének támaszkodó Hunterre nézett.

– Szóval? Mit gondolsz?

Garcia felállt, eltolta a széket az útból, és a tábla felé lépett.

– Emlékszel, amikor a polgármesternek küldött levélről beszéltünk? – kérdezte a táblára mutatva, ahol egymás mellett volt az első két üzenet. – Mindketten úgy véltük, hogy a harmadik bekezdés egyfajta kihívást jelent, igaz? – Nem várta meg Hunter válaszát, azonnal folytatta: – Nos, szerintem ez az egész harmadik üzenet egyetlen hatalmas, igen arrogáns stílusban megírt kihívás.

– Aha, figyelek – felelte Hunter, az állát vakargatva.

– A gond csak az, hogy a tettes most személyes síkra terelte a dolgot. Ide nézz! – mondta Garcia, és az íróasztalához ment, Hunter követte. Garcia rámutatott a három helyre, ahol a gyilkos a nevén szólította Huntert. – Robert, nagyon személyessé tette az egészet. Gondolj bele, maga vitte el a lakásodra!

Hunter bólintott, de nem szólt közbe, hagyta, hogy Garcia folytassa.

– Nézd meg ezt! – mondta Garcia, visszament a táblához, és levette a gyilkos második levelének a másolatát. – A mostani levél elején tesz néhány utalást a korábbi üzenetére – mutatott az idevonatkozó sorokra. – A legjobbak közül a legjobb, az úgynevezett szakértők, igazságot szolgáltatni, csak azt látják, amit akarnak, a szemébe nézni, meglátni, mi lett belőle. Csak éppen az előző levélben minden olyan volt, mint egy nyílt meghívó a rendőrségnek, az FBI-nak, a különleges alakulatnak vagy bármelyik testületnek. Itt viszont egyáltalán nem ez van, itt egyetlen bizonyos személyre irányul a szöveg, mégpedig rád – biccentett a társa felé Garcia, és közben felvonta a szemöldökét. – Akarod, vagy sem, ez az ember most már személyesen veled akar megküzdeni.

Garcia eddig tett megállapításai tökéletesen megegyeztek Hunter véleményével. Hunter nem egyedül üldözte a gyilkost, és ezt nyilván a tettes is pontosan tudta, mégis csak Hunterhez intézte a kihívást, nem egy csoporthoz, nem a rendőrséghez, az FBI-hoz vagy akár a különösen erőszakos cselekményekkel foglalkozó egységhez. A tettes megint nagyon pontosan fogalmazott, hogy semmiféle kétség ne merülhessen fel az üzenetével kapcsolatban.

– Ugyanakkor nem gondolom, hogy ez valóban egy „személyes” ügy – mondta Garcia, az ujjaival idézőjelet mutatva.

Hunter kissé összehúzott szemmel jelezte, hogy kíváncsian várja a megjegyzés magyarázatát.

– Úgy értem, ez a fickó nem személyesen rád haragszik, nem egy olyan valaki, akit korábban te kaptál el, vagy egy ilyen rokona. Sőt, arra is fogadni mernék, hogy az utatok még sosem találkozott.

– Mert ha ez lenne a helyzet, akkor már az első két üzenet is személyes lett volna – helyeselt Hunter. – Miért várt volna mostanáig? És a második levelet sem a polgármesternek küldte volna, hanem nekem.

– Pontosan. Úgy gondolom, mindegy volt neki, hogy ki vezeti ezt a nyomozást, akkor is őt nevezte volna ki az ellenfelének. Csak most pont nekünk van ilyen pechünk.

– De miért mindig nekünk? – kérdezte Hunter egy grimasz kíséretében.

– És most, hogy megvan az ellenség, már nem a második levelet ismétli, hanem jóval túlmegy rajta. Szinte zaklat – mutatott Garcia a levélre. – Mit szól az eddigiekhez, Hunter nyomozó? Élvezzük a dolgot, vagy túl gyors vagyok? Tudja még számolni az áldozatokat, vagy túl gyorsan nő a hullák száma? ... maga is csak azt fogja látni, amit akar, vagy tévedek, Hunter nyomozó? Aztán jönnek a fenyegetések: Mert még semmit sem látott, épphogy belekezdtem a dologba. Aztán a fenyegetések után szükségét érzi megmagyarázni, hogy miért öl. Bár ez nekem nagy marhaságnak tűnik.

– A nagyság téveszméje – mondta Hunter. – Tudod, hogy a legtöbb pszichopatát elvakítja az önimádat. És mivel sokszor tényleg elhiszik, hogy ők jobbak a többi embernél, felsőbbrendűnek tartják magukat, ezért azt is gondolják, hogy mi, az egyszerű halandók nem értjük meg a cselekedeteik okát, hacsak el nem magyarázzák nekünk. És még ekkor sem hiszik, hogy teljesen megértjük, mit miért tesznek, mint ahogy a zsenialitásukat is képtelenek vagyunk felmérni. De hát hogy is tehetnénk, amikor a mi intelligenciánk nem érhet fel az ő szintjükre?

Garcia elmosolyodott a megjegyzésen, majd a fejét csóválta az egész abszurditásán.

– Szóval ez az őrült valóban azt hiszi, hogy történelmet ír?

– Vagy, ahogy mondja is, újraírja a történelmet.

– Oké, de kinek a történelmét?

Hunter a tábla felé fordult.

– Nem tudom, talán a sajátját.

– És mi ez a hülyeség itt a végén? – kérdezte Garcia, visszaterelve Hunter figyelmét a levélre. – Valami vicc akar lenni? Adok egy kis segítséget, hogy ki vagyok, és ez benne van a névben: HALÁL. Mondhatom, nagyon szellemes.

Hunter nem nagyon tudta, hogyan értette ezt a gyilkos, de volt egy olyan érzése, hogy bármit is jelentsen, a tettes nem viccnek szánta.

51. fejezet

Az aluljáróba vezető lépcső a régi, fekete-fehér, B kategóriás filmekre emlékeztette Alisont. Azokra, amelyek nem akartak félelmetesnek tűnni, mégis sikerült nekik. A léptei hangosan koppantak a lépcsőkön, és hirtelen belehasított a fájdalmas tudat, hogy egyedül van egy elhagyatott, sötét aluljáróban.

Alison Atkins rossz megállóban szállt le. Három nap alatt három dupla műszakot húzott le a Donny’sban, és amikor közel egy órával ezelőtt felszállt a buszra, olyan fáradtság lett úrrá rajta, mintha egy hosszú, kimerítő betegség után lenne. Egyedül ült a busz hátuljában, ahogy ez általában lenni szokott. Az út negyven percig tartott a lakásához, és tíz perccel a felszállás után úgy döntött, hogy egy pillanatra az ablaknak támasztja a fejét, és egy kicsit pihenteti a szemét. Szerencsére minden rendben ment, mert öt perc sem telt el, amikor újra kinyitotta – ő legalábbis ezt hitte.

Különös érzés kezdte hatalmába keríteni, miután felült, és kinézett az ablakon. Egy érzés, hogy nem a megfelelő helyen van. Sietve megdörzsölte a szemét, és a folyosón át kinézett a másik oldalra.

A busz vadidegen helyen haladt.

A nyakát nyújtogatva a jármű elejében lévő digitális órára nézett.

Igen, nem szállt le, amikor kellett volna.

– Bassza meg! – sziszegte a fogai között, és gyorsan felugrott, hogy megnyomja a leszállást jelző gombot.

Egy perc múlva a busz elért a következő megállóba.

Összesen hárman szálltak le: egy nő, egy középkorú férfi és Alison. A férfi sietősen elindult nyugati irányba, a másik nő – aki hasonló korú lehetett, mint Alison – pedig észak felé.

Alison megállt, és körülnézett. A város nagyon csúnya részén járt. Nappal sem szívesen jönne erre a környékre, hát még éjszaka.

Az órájára pillantott, éjjel egy óra múlt öt perccel. Ezen a vonalon nem voltak éjjeli járatok, mint Los Angeles néhány egyéb részén, de Alison tudta, hogy hajnali kettőig még közlekedik a busz. Átment az úton, és elindult a másik irányt szolgáló buszmegállóba. A táskájába túrt a pénztárcájáért, és hirtelen görcsbe rándult a gyomra.

Nem találta.

Megállt, két kézzel szétnyitotta a táskát, és újra kutatni kezdett benne, de most már sokkal rémültebben.

Pénztárca sehol.

– Nem hiszem el! Nem hiszem el! – kiáltotta, és szinte az egész fejét a táskájába dugta.

Rúzs, alapozó, sminkceruza, egy kis apró, mobil, egy toll és a kulcsai.

De a pénztárca eltűnt.

– Bassza meg!

Biztos volt benne, hogy amikor buszra szállt, még megvolt, mert abban tartotta a bérletét.

A busz hátuljában szundikálva nem vette észre azt a tizennyolc év körüli, kapucnis kamaszt, aki a folyosó túloldalán ült, és odalopakodott hozzá, amikor látta, milyen mélyen alszik. A fiú aztán hamarabb leszállt, és a táskája kicsit nehezebb volt, mint korábban, Alisoné pedig pontosan ennyivel lett könnyebb.

– Basszus! Basszus!

A mai dupla műszakban összesen kétszázhúsz dollár borravalót kapott.

Görcsbe rándult gyomra elviselhetetlenül szorított.

Nagy szüksége volt arra a pénzre, hogy kifizethesse a számláit.

Még egyszer körülnézett. Az út két oldalán üresen álltak a buszmegállók, az egész környék kihalt volt. Nem ismerte ezt a városrészt, és egyáltalán nem tetszett neki. Kiszolgáltatottnak érezte magát.

Becsapták, meglopták, és ez szörnyű volt, de gyorsan átgondolta, mit tegyen. Elmehetne a rendőrségre, de tudta, hogy ők sem sokat tennének. Lorena, az egyik kollégája pár hónappal ezelőtt lett egy zsebtolvaj áldozata egy másik autóbuszvonalon. Elment a rendőrségre, ahol felvették az adatait, részletesen kikérdezték, majd tartottak neki egy beszédet, hogy egy zsúfolt helyen sokkal óvatosabbnak kell lenni, figyelni kell az értékeinkre. A végén az jött le, hogy ő a hibás a történtekért.

Alison úgy vélte, az a legjobb, ha minél hamarabb hazaér.

A táskáját magához szorítva elindult dél felé, amilyen gyorsan csak tudott.

Majdnem negyvenöt perc telt el, mire az aluljáróhoz ért. Korábban sokszor átment rajta, csak nem késő éjjel. A jó hír viszont az volt, hogy már csak öt perc séta, és hazaér.

Felgyorsított, de hirtelen úgy tűnt, mintha nemcsak a saját léptei visszhangoznának mögötte, hanem valami más is. Rémülten körülnézett, de senkit sem látott sem elöl, sem hátul, de mivel meglehetősen sötét volt, nem lehetett biztos a dolgában.

Tisztára, mint egy ócska horrorfilmben, gondolta.

Lassan kifújta a levegőt, mintha a meleg levegő kiáramlása felolvasztaná a félelem szívére fagyott hullámait. A visszhangok elültek körülötte, és csak a saját érdes légzését hallotta.

Pár másodperc múlva továbbindult, és megesküdött volna, hogy most is hallja a hangot, amely nem tőle származik, de ezúttal mintha még közelebbről jönne. Mintha a falak kissé összébb zártak volna körülötte.

Erősen megrázta a fejét, hátha kitisztul az agya, és eltűnik a káprázat.

De nem tűnt el. Sőt, fokozódott az érzés, és végül teljes félelembe ment át.

Megfordult a tengelye körül, hogy még egyszer hátranézzen.

Ekkor látta meg a férfit.

A középkorú illető volt az, aki vele együtt szállt le a buszról. Egészen a bisztrótól követte. Amikor Alison nem szállt le, a férfi is fent maradt. A nővel együtt szállt le, és tisztes távolságból követte.

Most az aluljáróban már csak négy lépés távolság volt köztük.

Honnan a fenéből került elő? Hogy tudott ilyen gyorsan ideérni?

Három lépés.

A férfi kivette a kezét a kabátja zsebéből.

Két lépés.

Valami volt benne.

Egy.

Uramisten, az egy fecsk...

Késő. A tű már a nyakába szúrt.

52. fejezet

Amikor Hunter belépett az irodába, Garcia az asztalánál állt karba tett kézzel, vállszélességű terpeszben, mintha várna valamire. A tekintete az asztalán gondosan elrendezett papírokat pásztázta.

– Mik azok? – kérdezte Hunter, és a szóköz billentyű megnyomásával aktiválta a számítógépét.

– A laboreredmények – felelte Garcia, de nem vette le a szemét a dokumentumokról. – Alig tíz perce érkeztek, épp most nyomtattam ki őket. – Felvette az egyik papírt, és átadta Hunternek. – Nicole Wilson esetében negatív lett a toxikológiai vizsgálat. A gyilkos azt akarta, hogy végig magánál legyen, amikor napokon át erőszakolta és kínozta. Sharon Barnard eredménye még nem jött meg.

A társa felé fordult.

Hunter átfutotta a jelentést, és közben bólogatott.

Garcia az asztalára támaszkodott.

– Ha egy másik gyilkosról lenne szó, azt mondanám, hogy a toxikológiai eredmény ugyanaz lesz, mint az első áldozatnál, de ennél a fickónál nem lehet tudni. Várd a váratlant! – vonta meg a vállát. – Még csak saját elkövetési módja sincs. Az sem lenne meglepő, ha kiderülne, hogy Nicole Wilsontól eltérően Sharon Barnardnak drogot fecskendezett a szemgolyójába.

Hunter kénytelen volt egyetérteni a társa fejtegetésével.

Garcia felvett még néhány papírt az asztalról, és átadta őket Hunternek.

– Na, menjünk tovább! – mondta. – A szakértők ellenőrizték a telefonoszlopot az Allenwood Roadon. Ujjlenyomatot nem találtak, de észrevettek két apró lyukat, amiket csavarok okozhattak. A talajtól messze, elég magasan voltak, az alsó telefondrótok mellett. Megnézték a többi oszlopot is, de azokon nem voltak ilyen lyukak – csóválta a fejét Garcia. – Az AT&T megerősítette, hogy nem szabadna ott lenniük.

– Kameratartó?

– Szerintem az. Az IT-szakértőink szerint nem nehéz megoldani. A kamera vagy egy merevlemezre mentette a tárolt felvételeket, vagy élőben streamelte az interneten.

Hunter bizonytalannak látszott.

– Ahhoz, hogy egy merevlemezre elmentse a videót, egy jóval nagyobb kamera kell, mint amit ez a gyilkos megkockáztatna, vagy egy külső merevlemezt kell csatlakoztatni hozzá. Csak ezt a két lyukat találták?

– Igen.

– Akkor nem lehetett mellette külső merevlemez, egy nagyobb kamerát pedig könnyen kiszúrhat valaki az útról. Nem hinném, hogy ezt a megoldást választotta volna.

– Szerintem se. A streamelés a legjobb opció. Az IT-sek szerint egy wifis kamera bármelyik közeli ház hálózatára rákapcsolódhatott anélkül, hogy ez bárkinek feltűnt volna. Bizonyos kamerák olyan kicsik és könnyűek, mint egy bankkártya.

– Tehát a gyilkos akár sok mérföldre onnan, a saját nappalijából figyelhette az utcát – mondta Hunter. – És így persze senkinek sem tűnt fel egy gyanús személy vagy egy szokatlan jármű. Nulla esélye volt annak, hogy valaki észrevegye. Semmi kockázat.

– Mintha nem tudtuk volna eddig is, hogy ez a fickó nagyon okos – bólintott Garcia, aztán félretette az egyik papírt, és felvett egy másikat. – A labornak sikerült beazonosítani a tollat, amivel a polgármesternek küldött levelet írták.

– És?

– Piros BiC Cristal, vastag golyóstoll – mondta Garcia, és a vastag szónál felemelte a mutatóujját, hogy ezzel is hangsúlyozza az információt. – Ez talán a legnépszerűbb toll Amerikában, mert olcsó és bárhol kapható, a kisboltokban, a szupermarketekben, a papírboltokban, a postákon. Az viszont érdekes, hogy a közepes a legkelendőbb, és nem a vastag. Az azért ritkább.

Hunter a gyilkos levelének a másolatára nézett a táblán, majd ismét Garcia felé fordult.

– De – folytatta Garcia – még ha nem is ez a legnépszerűbb, azért ezt is sokan veszik.

Hunter fogadni mert volna, hogy ez a helyzet.

Garcia újabb papírokkal folytatta:

– Még mindig nem találtak semmi érdekeset Nicole Wilson laptopján. Sem az e-mailjei között, sem máshol. Viszont a szakértőknek sikerült feltörniük Sharon Barnard tabletjének és mobiljának a biztonsági kódját. Már megbíztam valakit, hogy nézze át a tableten található fájlokat, de eddig semmi fontos nem került elő. – Garcia most kissé felvonta a szemöldökét, mintha jelezni akarná, hogy a legjobb hírt a végére hagyta. – Viszont találtak valami nagyon érdekeset a mobilján.

53. fejezet

Hunter még az előző jelentést böngészte, amelyet Garciától kapott, de most felemelte a fejét, és a társára nézett.

Garcia végigtekintett az asztalára tett papírokon, majd kettőt átadott Hunternek.

– Ezen vannak Sharon Barnard utolsó szöveges üzenetei – magyarázta, és hirtelen elkomorodott. – A gyilkossal folytatott SMS-ezése.

Hunter felegyenesedett a széken, erre nem számított. Az első üzenet időpontja tizenkilenc óra huszonhárom perc volt.

Sharon, vedd már fel a telefont! Nem akarsz játszani?

Hunter elolvasta, és Garciára nézett.

– Ellenőriztük a küldő számát – mondta Garcia. – És milyen meglepő, nem lehet lenyomozni, mert kártyás készülék! Sem előtte, sem utána nem küldtek róla üzenetet, csakis Sharon Barnarddal csevegett, minden hívás, minden üzenet a nő telefonjára ment. Aztán megszűnt a jel, a fickó nyilván összetörte a készüléket.

Hunter újra a papírra nézett.

Sharon Barnard válasza következett: Takarodj a francba, te állat! Akárki is vagy, letiltom a számodat.

Ismét a gyilkos:

Tudod, mit? Felejtsd el a telefont! Hadd kérdezzek valamit: nem felejtetted el bezárni az ajtót?

Sharon nem válaszolt.

Megint a gyilkos jött:

Sharon, ne csináld ezt! Nyiss ajtót! Itt vagyok kint. Szórakozzunk egy kicsit!

Hunter lapozott.

Sharon Barnard megint nem felelt.

A gyilkos:

Oké, végül is nem kell nekem feltétlenül az ajtón bemennem. Talán van más módja is.

A szövegátirat véget ért.

Hunter többször is újra elolvasta az egészet.

– Ez minden?

– Igen – felelte Garcia. – Nincs több. De a gyilkos kétszer is telefonált az első SMS előtt. Egyik hívás sem volt túl hosszú.

Hunter kérdőn nézett rá.

– Igen, már felvettük a kapcsolatot a mobilszolgáltatóval, hogy megkaphassuk a beszélgetések felvételét vagy szövegátiratát. Talán holnapra lesz belőle valami. – Garcia járkálni kezdett a tábla előtt. – Találkoztál valaha ilyen fickóval, Robert? Kaméleon módjára hajtja végre az akcióit, az SMS-ek pedig egy újabb, teljesen eltérő elkövetési módról tanúskodnak – mutatott a Hunter asztalán fekvő papírra.

Hunter pontosan tudta, miről beszél a társa.

– Ezúttal a tiszta félelemre ment – mondta Garcia szemébe nézve.

– Pontosan. Nicole Wilsont nem ijesztette meg, hanem összehaverkodott vele azzal a hülye unokatestvéres sztorival. Nem akarta megrémiszteni, sőt bizalmat akart ébreszteni benne. De Sharon Barnard esetében – csóválta a fejét hitetlenkedve Garcia – azt akarta, hogy a nő rettegjen, nem akarta kivívni a bizalmát.

– És meg is kapta a rettegést – mondta Hunter. – Válaszolni sem tudott ezekre az üzenetekre – mutatott a szövegátiratra. – És nem azért nem válaszolt Sharon, mert nem akart tudomást venni róla, hanem azért, mert halálra rémült. Tudta, hogy a férfi be fog jutni a házba.

– De akkor miért nem próbálta hívni a kilenc-tizenegyet?

– Talán megpróbálta, de nem sikerült. Lehet, hogy nem volt elég ideje, de az is előfordulhat, hogy rémületében eszébe sem jutott. Nem egyszerű helyesen gondolkodni, amikor ennyire fél az ember.

Három kopogás hallatszott az iroda ajtaja felől.

– Szabad! – kiabált ki Garcia.

– Uraim, azt hiszem, szívesen megnéznék ezt – mondta a belépő férfi, és felemelte a jobb kezében tartott mappát.

54. fejezet

Mint Féreg elrablása óta minden reggel, a Szörny most is pontban hajnali öt óra negyvenöt perckor nyitotta ki a cella ajtaját. Féreg egész éjjel rosszul érezte magát, mert az előző esti vacsorája a saját hányása volt, amelyet az emeleti vetítőszoba padlójáról kellett felnyalnia – és a Szörny az utolsó darabkát is megetette vele. A fiú még egyszer hányt, de azt már csak a cellájába visszaérve, így a férfi nem láthatta. Rettegett attól, hogy mi történne, ha megint a padlóra piszkítana, de most sikerült a vödörbe hánynia.

– Féreg, ébresztő, gyerünk takarítani! – mondta a férfi az ajtóból egészen kedélyes hangon. – Háromnegyed hat van, ideje elkezdened a házimunkát.

Féreg alig aludt. A bal szeme továbbra is csúnyán fel volt dagadva, a gyomrát meg mintha késsel szurkálta volna valaki. Egyrészt az éhség, másrészt a sokáig tartó üres működés okozta ezt. A feje is iszonyúan fájt, mintha tüskék kerültek volna a koponyájába, hogy összegyűljenek a szemgolyója mögött, és úgy vájjanak bele, mint megannyi őrült harkály. Éjszaka volt egy pillanat, amikor nem tudta eldönteni, hogy csak hallucinál, vagy a Szörny egy újabb áldozatot hozott haza, mert abban szinte biztos volt, hogy női sikolyokat hall.

– Tudom, hogy hallasz, Féreg, úgyhogy emeld fel a lusta segged a matracról, és ne akard, hogy én menjek oda érted!

Féreg egészen összekuporodott, az oldalán feküdt a koszos matracon, arccal a fal felé. A férfi hangját hallva erős vágyat érzett, hogy ne foglalkozzon vele.

És nem harcolt a vágy ellen.

Mi értelme van az életnek, ha megint egy szörnyű napot kell átélnie ennek a szörnyetegnek a kezében?

Pontosan tudta, mi fog következni, mert mindennap ugyanaz történt. A férfi megveri, fajtalankodik vele, éhezteti, aztán megint veri egy kicsit, egészen addig, amíg el nem ájul, akkor belöki a cellájába, és másnap újrakezdi az egészet.

– Kelj fel, Féreg!

Talán, ha nem mozdulna... talán, ha nem válaszolna... talán, ha nem teljesítené a férfi parancsait. Akkor véget érne ez a rémálom? Akkor talán a férfi olyan dühbe gurulna, hogy a szokásosnál is jobban megverné, és az ő gyenge teste, a belső szervei feladnák a küzdelmet, és elhagyná őt az élet.

Helytelen, ha egy tizenegy éves fiú meg akar halni?

Féreg szerint nem az, mert tudta, hogy az a helytelen, hogy egy tizenegy éves fiúnak így kell élnie.

Már az imádkozást is abbahagyta, mert egyszerűen nem tudta, kihez imádkozzon. Fogalma sem volt, mi rosszat követett el, hogy ilyen büntetést mért rá az Isten, már ha létezik egyáltalán.

Ismét könnyek tolultak a szemébe. Ebből is elege volt. És elege volt a fájdalomból, az éhezésből, a sötétségből és a rettegésből. De legfőképpen elege volt az életből.

Megborzongott, amikor meghallotta a férfi első súlyos lépését a matraca felé. Ösztönösen még jobban összekuporodott, és felkészült az elkerülhetetlenre.

De már nem érdekelte. Sőt, inkább meghalt volna.

Csak annyit kell tennem, gondolta Féreg, hogy kellőképpen felidegesítem, akkor aztán nem hagyja abba az ütlegelést akkor sem, ha már elájultam. Igen, csak ennyi a dolgom. Fel kell dühítenem, márpedig az nem lesz nehéz.

A Szörny még egy lépést tett a fiú felé.

Féreg hosszan beszívta a levegőt, mintha magát a bátorságot lélegezte volna be, megfordult a matracon, és egyenesen az elrablója szemébe nézett.

Ideje volt végre meghalnia.

– Baszd meg, te beteg állat!

55. fejezet

Garcia nem ismerte az irodájukba lépő férfit, aki kiváló szabású, sötét öltönyt, fehér inget és egy vörös selyem nyakkendőt viselt. Túlságosan jól öltözött volt ahhoz, hogy helyszínelő legyen. És azok az IT-szakemberek sem így néztek ki, akikkel Garcia eddig találkozott.

– Gyere be! – mondta Hunter, miközben felállt. – Carlos, hadd mutassam be Troy Sanders nyomozót, az eltűnt személyekkel foglalkozó részleg vezetőjét a Ramirez Streetről! Ő nyomozott Nicole Wilson eltűnésében is.

– Kérem, szólítson csak Troynak! – mondta Sanders, amikor kezet fogott Garciával, majd Hunterhez fordult. – Csak ezért jöttem, hogy odaadjam ezt – biccentett a nála lévő mappa felé. – Ebben vannak az általad kért keresés eredményei.

Átadta a mappát, miközben a tekintete a Hunter háta mögött lévő táblára tévedt. A szeme elkerekedett a csodálkozástól.

– Uramisten! – suttogta.

Hunter és Garcia követte a tekintetét.

– Újabb áldozat van? – kérdezte Sanders, a táblára nézve.

A két gyilkossági nyomozó nem válaszolt.

– Mikor találták meg?

– Tegnapelőtt – felelte Garcia.

Sanders szemében meglepetés és hitetlenkedés keveredett.

– Az első áldozat után egy nappal?

Garcia alig észrevehetően bólintott.

Sanders a homlokát ráncolta az egyik fénykép láttán.

– Sharon Barnard... Sharon Barnard...

Leolvasta a nevet a tábláról, és párszor elismételte magának, mintha az emlékeiben kutatna, de végül csóválni kezdte a fejét.

– Sem a név, sem az arc nem ismerős. Bejelentették az eltűnését? – kérdezte, ismét a nyomozók felé fordulva.

– Nem tűnt el – magyarázta Hunter. – Ezúttal nem rabolta el, hanem egyszerűen behatolt a házába, és megölte a nappaliban.

Sanders zavartan ráncolta a homlokát.

– Nem rabolta el? A gyilkos eltért az első eset elkövetési módjától?

– Ne is kezdje ezt az elkövetési mód témát! – tette fel a kezét hárítólag Garcia, és szándékosan az iroda másik oldala felé pillantott, hogy ezzel elvonja Sanders figyelmét a tábláról.

Hunter is ugyanígy tett.

Garcia visszatért a látogató eredeti témájához.

– Szóval ezek a keresés eredményei? És milyen kereséséi? – kérdezte, inkább Hunternek címezve, mint Sandersnek.

– Csak egy próbálkozás – magyarázta Hunter. – Meg is feledkeztem róla. Megkértem Troyt, hogy nézze át az eltűnt személyek országos adatbázisát olyan ügyek után kutatva, ahol az emberrablást hasonló módon hajtották végre, mint Nicole Wilson esetében.

Garcia egy pillanatig elgondolkodott.

– Be kell vallanom, egészen addig eszembe sem jutott ez a lehetőség – tette hozzá Sanders. – De logikus, az biztos. Az elrablás helyszíne Bennették házában túlságosan tiszta volt. A helyszínelők két teljes napot töltöttek ott, de semmit sem találtak. Egyetlen ujjlenyomat, ruhafoszlány, hajszál vagy akár egy porszem sem maradt, ami ne az ott lakóktól származott volna. Tíz éve foglalkozom eltűnt személyekkel, de ilyen steril tetthellyel még nem találkoztam. Márpedig nagyon nehéz ilyen tökéletes tisztaságot elérni, főleg egyedül, és főleg, ha az ember az első emberrablását hajtja végre.

– Szóval onnan indult az egész – vette át a szót Hunter, Garciának magyarázva –, hogy mindketten úgy véltük, a tettes újra ölni fog, emlékszel? Hogy meg fogja ismételni a bűntettet.

– De mi van, ha ez már maga is ismétlés volt? – kérdezte Garcia, mert azonnal megértette, mit akar mondani a társa.

– Pontosan – bólintott Sanders. – Legalábbis az elrablás. Nos, talán érdemes volt megpróbálni a keresést – mutatott a Hunter kezében lévő mappára. – Nézz csak bele!

56. fejezet

Baszd meg, te beteg állat!

Baszd meg, te beteg állat!

Féreg ezt a mondatot ismételgette magában, és eltökélte, hogy ezt ordítja majd a férfi képébe. De ahogy a Szörny egyre közeledett, és a fiú a matracon kuporogva nézett rá, olyan mértékben úrrá lett rajta az ember legelemibb ösztöne, az életösztön, mint még soha.

– Sajnálom, uram, már kelek is – mondta a magában gyakorolt mondat helyett.

De sajnos így is elkésett a válasszal. A férfi arcán már látszott, hogy elöntötte a düh. A hajánál fogva felemelte a fiút a matracról.

Féreg a fejéhez kapott, megfogta a férfi ökölbe szorított kezét, de hiába. A fájdalom egy villámcsapás sebességével járta át a testét. Sikoltani próbált, de annyira legyengült, hogy a hangszálai csak egy tompa hörgésre voltak képesek.

– Féreg, nem így kéne indítanod a napodat. Szedd össze magad, mert kezdem elveszíteni a türelmemet!

A Szörny elengedte a fiú haját, akit a gyenge lába nem tudott megtartani, így előbb térdre, majd négykézlábra esett.

Minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne sírja el magát.

Nem fogok sírni többé, mondta magának egészen halkan. Soha többé.

– Na, gyerünk, Féreg, indulás!

A fiú reszketve, nagy nehezen talpra állt, és követte a férfit a konyhába. Ahogy az lenni szokott, a Szörny már elkészítette a reggelijét, ezen a reggelen rántottát, három szelet vajas pirítóst, három szelet szalonnát, egy tál gabonapelyhet tejjel és egy nagy pohár narancslevet.

Féreg számára a nap első teendője az volt, hogy nézi, amint a fogvatartója megeszi az egész reggelijét. Mindegy, milyen éhes volt, ha a nyelve csak egy pillanatra is elhagyta a száját, vagy megnyalta az ajkát, akkor olyan pofont kapott, hogy rendszerint vérezni kezdett az ajka. Ha a Szörny befejezte a reggelit, és maradt valami, akkor azt a padlóra borította, és megengedte a fiúnak, hogy evőeszköz nélkül, megbilincselt kézzel felszedegesse. Ezután Féreg mindent elmosogatott, majd egy fogkefénél alig nagyobb kefével végigsúrolta a padlót, de ha a férfi nem volt elégedett az eredménnyel, akkor a fiúnak az egészet fel kellett nyalnia.

Féreg elfoglalta a helyét, megállt arccal az asztal és a túlsó végében ülő férfi felé, a hátát az északi falnak döntötte. Ilyenkor rendszerint az történt, hogy a Szörny enni kezdett. Csakis műanyag kést-villát használt, lassan közelített velük a szájához, miközben egy pillanatra sem vette le a szemét az éhes fiúról. A Szörny minden egyes falat után elégedett hangokat hallatott, mintha a világ legjobb ételét fogyasztaná, ezzel is cukkolva Férget.

A fiúnak nem engedte meg, hogy becsukja a szemét, vagy másfelé nézzen. Ha így tett, azonnal jött a büntetés.

Baszd meg, te beteg állat!

A mondat még mindig ott visszhangzott Féreg fejében, félúton a nyelve és az ajka közt, de az életösztön erősebb volt benne, mint a halálvágy.

Nem nyitotta ki a száját.

A Szörny tekintete a tányér mellett fekvő újságra tévedt, majd vissza a tányérra, de még ekkor sem nyúlt az evőeszközökért. Újra elkalandozott a tekintete, ezúttal a vele szemben álló fiúra.

Féreg még mindig remegett. Nem tudta, meddig bír állni, de egyelőre betartotta a fogadalmát, és egyetlen könnycseppet sem ejtett.

A férfi követte a fiú tekintetét. Meglepő módon nem a tányért nézte, hanem az újságot.

A férfi elgondolkodott, töprengett egy kicsit, mi legyen. Aztán elmosolyodott, és valami egészen abszurd dolgot tett: eltolta maga elől a tányért anélkül, hogy hozzányúlt volna az ételhez.

– Tudod, mit, Féreg? Nem vagyok éhes, megeheted az egészet.

A fiú nem moccant. Biztos volt benne, hogy rosszul hallotta.

– Tessék, itt van! – folytatta a Szörny, és a narancsleves poharat meg a müzlistálat is eltolta magától. – Idd meg a narancslevet, és a müzli is a tiéd! Szomjas sem vagyok.

Biztosan álmodom, gondolta a fiú. Nem lehetett más magyarázat a szeme előtt zajló őrületre. Itt vagyok egy őrült álomban, bármennyire is valóságosnak tűnik. Mindjárt öt óra negyvenöt perc, és a Szörny bejön a cellámba, hogy kezdetét vegye a valódi napom.

– Na, kezdj már hozzá, Féreg, mert a végén még meggondolom magam!

A fiú még mindig nem mozdult.

A Szörny hátradőlt a széken, a kezét az arcához emelte, és az ujjbegyével finoman megérintette az ajkát.

– Látom, nagyon nézed az újságot – mondta, és a hangjában nem volt harag. – El akarod olvasni?

Egyre bizarrabb ez az álom. Mi jöhet még? Felajánlja, hogy hazavisz? Aztán eszébe jutott valami más. A fájdalom. Az elviselhetetlen fájdalom, amikor a férfi a cellában a hajánál fogva megragadta. Egy álomban nem biztos, hogy érezzük a fájdalmat, akármilyen valóságosnak is tűnik a szituáció. Ezt olvasta valahol. Hát lehet, hogy ez az őrület a valóság?

– Ez a valóság, Féreg – mondta a férfi, mintha olvasna a fiú gondolataiban. Beszéd közben két kézzel gesztikulált. – A kaja valódi, a ház valódi, ezek a falak valódiak, a bilincsed valódi, a cellád valódi, és én is valódi vagyok. És ez most tényleg megtörténik veled. Az életed már nem a tiéd. Én rendelkezem felette, és azt teszek, amit akarok.

Féreg egyik szeme – az ép – körbepásztázta a helyiséget, mintha valami biztos pontot keresne. De végül a tekintete visszatért az újsághoz.

– Tudom, miért akarod elolvasni – mondta a férfi. – Kíváncsi vagy, hogy áll a nyomozás, igaz? – Egy pillanatra elhallgatott, és a fiú arcát tanulmányozta. – Elolvashatod, ha akarod, engem aztán nem zavar.

A nyomozás említésére a fiú légzése kissé szaporább lett. Biztos volt benne, hogy a rendőrség már keresi. Muszáj, hogy így legyen. Napok teltek el az elrablása óta, csak éppen azt nem tudja pontosan, hogy hány. Bármilyen viharos volt a kapcsolata az apjával, mégiscsak egy család voltak, és a lelkük mélyén törődtek egymással. Amikor nem ért haza, az apja biztosan felhívta az iskolát, aztán a rendőrséget, efelől nem volt kétsége. Igen, a rendőrség már biztosan keresi, és ez a gondolat eleinte reménnyel töltötte el, de ebből mostanra semmi sem maradt. Ha ilyen sokáig nem bukkantak a nyomára, akkor nyilván csökkentik a kutatás intenzitását, elfogy a lendület – talán már meg is történt –, és ő is csak egy döglött akta lesz. Egy újabb gyerek, akinek nyoma veszett. Újabb veszteség.

Visszanézett a Szörnyre.

Ezért akarod, hogy elolvassam az újságot, mi?, gondolta a fiú. Mert van benne valami arról, hogy a rendőrség abbahagyta a keresést. Már csak egy áldozat vagyok, újabb szám a statisztikában. Senki nem siet a segítségemre. Már nem. És azt akarod, hogy én is tudjam ezt, igaz?

Elszorult a szíve.

– Na, gyerünk már, ülj le, egyél! – mutatott a férfi az egyik üres székre. – Ma nem a padlóról kell enned.

A fiú még most sem mozdult. Ez most valami trükk? Csak azért csalogatja oda, hogy megint jól megverje?

Ennek semmi értelme nem lenne, mert a férfinak nincs szüksége indokra ahhoz, hogy megverje. Akkor teszi meg, amikor csak akarja.

Akkor mi a fene ez az egész?

– Nincs megmérgezve a kaja – jelentette ki a férfi, mintha ismét olvasna a gondolataiban. És jól olvasott. – Ide nézz!

Megfogta a villát, felvett vele egy kis rántottát, megette, és ezúttal nem adott ki semmilyen hangot.

A fiú némán figyelte.

A férfi arckifejezése hirtelen megváltozott, a szeme rémülten elkerekedett. Elejtette a villát, és mindkét kezével a torkához nyúlt. Rettegve nézett a fiúra, aki összezavarodva figyelte a jelenetet.

– Segííítség! – hörögte a férfi kétségbeesetten, egyre vörösödő arccal.

Féreg ösztönösen is tett egy lépést felé, aztán megállt.

Mi a franc ez?

– Segíííts...

Baszd meg, te beteg állat!

– Segííítség... – hörögte tovább a férfi, majd elengedte a torkát, és olyan önfeledt nevetésben tört ki, mint egy kisgyerek, akinek az imént mondták el a világ legjobb viccét. – Tényleg azt hitted, hogy megmérgeztem az ennivalót? Mi a francért tettem volna, he? Ha meg akarlak ölni, akkor nem a kajádat mérgezem meg, abban nincs semmi jó. – A hangja már egyáltalán nem játékos volt, hanem halálosan komoly. – Féreg, az igazi örömöt az adja, hogy bepiszkolhatod a kezed, hogy a bőrödön érzed a meleg vért. Hogy megbünteted őket. Hogy együtt lélegzel velük, miközben haldokolnak, egészen az utolsó leheletükig. – A Szörny ismét elnevette magát. – Látnod kéne, milyen képed vágsz. Egyszerre döbbent és boldog. Ne haragudj, Féreg! – csóválta a fejét a férfi. – Sajnos csak úgy tudsz megszabadulni tőlem, ha én megszabadulok tőled. Mert én rendelkezem az értéktelen, nyomorult kis életed felett.

Féreg úgy érezte, mintha beleesett volna a nyúlüregbe, és egy másik világba jutott volna.

– Nem, nem hallucinálsz – mondta a férfi.

A fiú észre sem vette, hogy feltette a kérdést.

– Tudom, hogy most azon gondolkozol, mi a franc történik. Miért adom neked az érintetlen reggelimet? És ha már neked adom, miért nem öntöm a padlóra? Miért vagyok ilyen... – Látszott, hogy a férfi keresi a megfelelő szót. – Ilyen kedves? – Maga felé fordította a tenyerét, behajlította az ujjait, és a körmeit vizsgálgatta. – Hidd el, többet nem leszek ilyen! Akarod tudni, hogy miért? – nézett a fiúra.

Nem jött válasz. Féreg nem mozdult.

– Kíváncsi vagy rá, igaz, Féreg?

– Igen, uram.

– Helyes. – A férfi a jobb kezével kétszer az asztalra koppantott. – Ülj le! Edd meg a reggelit, és elmondom.

57. fejezet

A Sanders által Hunternek átadott mappa egy harmincöt-negyven év közötti férfi fényképével kezdődött. Az illető meglehetősen érdekesen nézett ki: a feje teljesen le volt borotválva, kerek, jelentéktelen arca, kicsi orra, vékony ajka volt, de a világoskék szempár olyan intenzíven ragyogott, hogy szinte hipnotikus erővel bírt. Egyszerre látszott benne az intelligencia és a fájdalom.

A képet alaposan megnézve Hunternek az volt az első gondolata, hogy bárki is ez az ember, ezzel a szemét kivéve egészen jellegtelen arccal nagyon egyszerű elbújnia, egy ilyen arc könnyedén beleolvad a tömegbe, és ha kell, észrevétlenül eltűnik.

– A férfit Malcolm Hale-nek hívják – mondta Sanders.

– Igen, és ki ő? – kérdezte Garcia.

– Nos, Hunter utasításait követve elindítottam egy keresést az országos adatbázisban, olyan esetek után kutatva, ahol a körülmények hasonlítottak Nicole Wilson elrablásához. Például ha valakit bentről, a házból raboltak el, vagy a bűncselekmény színhelye viszonylag tiszta maradt, és így tovább. A keresést Los Angelesre szűkítettem, húsz évre visszamenőleg, de igazából semmilyen érdekes találatot nem kaptam – csóválta a fejét Sanders. – Ekkor küldtem egy e-mailt Robertnek, amiben közöltem vele, hogy semmire se jutottam, ő meg azt kérte, próbáljam meg újra, de ezúttal terjesszem ki a kutatást egész Kaliforniára. Ekkor négy különböző esetet kaptam.

Garcia végre felnézett Hale fényképéről.

– Ezeknél persze közel sem volt olyan tiszta a helyszín, mint Ms. Wilson elrablásánál, de így is elég érdekesnek tűntek. Csak az volt a gond, hogy a négy elkövetőből kettő már meghalt, a másik kettő pedig az életfogytig tartó börtönbüntetését tölti, a feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül. Erről is beszámoltam Robertnek, aki még egy utolsó keresésre kért meg.

– Igazából már majdnem feladtam – vette át a szót Hunter. – Csak egy kósza ötlet volt, próbálkoztam bizonyos dolgokkal, hátha lesz belőlük valami.

– De az új keresés tényleg érdekes eredményt hozott – mondta Sanders, majd egy pillanatra elhallgatott, és helyesbített. – Igazából nem is volt ez új keresés, csak Robert rávilágított, hogy mit csináltunk rosszul: csak olyan eseteket kerestünk, ahol kizárólag az eltűnt személyekkel foglalkozó részleg nyomozott, és le is zárta az ügyet.

Ha az eltűnt személyekkel foglalkozó részleg lezártnak nyilvánít egy ügyet, az azt jelentette, hogy a tettest vagy letartóztatták, vagy agyonlőtték. Az elítélteknek csak egy egészen kis százaléka kapta meg a feltételes szabadlábra helyezés lehetőségét, abban az esetben, ha tényleg nagyon kis esélye volt a bűnismétlésnek. A többiek még mindig börtönben ültek. Néhányuknak sikerült megszöknie, és őket is vagy lelőtték, vagy napokon belül ismét elfogták. Ha a keresés csakis a lezárt ügyekre vonatkozott, akkor nem csoda, hogy kevés eredménnyel zárult.

– Tehát, ha jól értem, ennek az utolsó keresésnek Mr. Malcolm Hale lett az eredménye – mondta Garcia, a fénykép felé biccentve. – Vagy legalábbis az egyik eredménye.

– Pontosan – erősítette meg Sanders. – Az ügy leírása benne van a mappában.

Hunter lapozott, Sanders pedig elkezdte mesélni az esetet.

– 2009 februárjában Fresnóban eltűnt egy tizenkilenc éves, Tracy Dillard nevű főiskolás lány, aki az egyik barátja házára vigyázott. A barátja visszament Arizonába az iskolai szünet idejére, hogy pár hétig a szüleivel legyen. Ms. Dillardot kérte meg, hogy vigyázzon a házra, különös tekintettel a macskájára, amit rendszeresen etetni kellett. Ms. Dillard sosem került elő, a mai napig rejtély, hogy mi történt vele. A házban semmi nyom nem utalt erőszakos behatolásra, a nyomozók mégis arra a következtetésre jutottak, hogy odabentről rabolták el a lányt. De dulakodásnak sem volt nyoma, a helyszínelők nem találtak ujjlenyomatot, csak szövetdarabokat, amelyek sajnos egy nagyon elterjedt munkáskabátból származtak. Akkoriban nem egész ötven dollárért bármelyik szupermarketben lehetett kapni. A hátsó udvarban pedig találtak néhány, férficipőtől származó lábnyomot.

Hunter és Garcia, akik az aktában követték a történetet, most a következő oldalra lapoztak.

– A nyomozás során a fresnói rendőrök több gyanús férfit is kihallgattak – folytatta Sanders –, köztük Malcolm Hale-t is.

– Hogy merült fel a neve? – kérdezte Garcia.

– Igazi ezermester volt a fickó, nagyon okos és rendkívül alkalmazkodó. Százharminc fölötti IQ-val rendelkezett, és tényleg szinte mindenhez értett: vízvezeték-és villanyszerelés, mindenféle ház körüli barkácsolás, ácsmunkák, tetőfedés, kerti és kőművesmunka, lakásfelújítás, bármit elvállalt. Kisebb javításokat is végzett, akármi volt az elromlott eszköz, de épületeket is felhúzott, ha éppen arra volt szükség, és úgy tűnt, nagyon jól végezte a munkáját. És képzett lakatos is volt – tette hozzá Sanders kis szünet után, és erre a megjegyzésre már Hunter és Garcia is felkapta a fejét. – Ms. Dillard eltűnésének hetében Malcolm Hale tetőfedési munkákat végzett az utcában, egészen pontosan két házzal odébb. És azon a héten egy vagy két alkalommal látták, hogy az utcán beszélget Ms. Dillarddal. A tetővel egy nappal a lány eltűnése előtt végzett, a kertben talált nyomok mérete pedig megegyezett Hale cipőméretével, bár a talpminta nem passzolt a férfi házában talált cipőkével.

– Milyen méretű cipőt hordott?

– Negyvenötöst – felelte Sanders, és elhúzta a száját. – Ja, tudom, hogy ez a leggyakoribb méret.

– És a szövetminta? – kérdezte Garcia.

– Mr. Hale azt állította, hogy valóban volt olyan munkáskabátja, de már nagyon régi, és el is szakadt, ezért pár nappal a kihallgatása előtt kidobta.

– Nagyon ügyes – jegyezte meg Garcia.

– Letartóztatták? – kérdezte Hunter.

– Nem. Bár voltak gyanús jelek, a rendőrségnek nem sikerült elegendő bizonyítékot találnia a letartóztatásához. – Sanders egy pillanatig a két nyomozót méregette. – Tudom, mi jár a fejetekben. Oké, Malcolm Hale gyanús lett az eltűntekkel foglalkozó részlegnek Fresnóban, és akkor mi van?

Egyik nyomozó sem felelt. A csend magáért beszélt.

– Nem hibáztatlak titeket, mert én is így gondoltam. De van itt még valami. A következő oldalon. És innentől válik nagyon érdekessé a dolog.

58. fejezet

Féreg még mindig teljesen meg volt zavarodva az események alakulásától, de arra már képes volt, hogy vegyen egy nagy levegőt, és tegyen pár óvatos lépést az asztal felé. Közben nem vette le a tekintetét az asztal túlsó végében ülő férfiról. Egy hang a lelke mélyén továbbra is azt súgta, hogy ez az egész csak egy trükk. Azt várta, hogy a Szörny egyszer csak felugrik, és akkora ütést visz be neki, hogy eltörik a csontja, aztán röhögni kezd, hogy milyen könnyen becsapta.

De nem ez történt.

– Na, gyerünk már, Féreg! – mondta a férfi, és a jobb kezével megint kétszer megütögette az asztalt. – Foglalj helyet! Edd meg a reggelidet! – Az újságért nyúlt, és azt is áttolta a másik oldalra. – Olvasd csak el, ha szeretnéd, engem egyáltalán nem zavar.

Ahogy a fiú közelebb ért, a férfi kihúzta a mellette álló széket.

– Hidd el, nem tréfálok! – mondta a Szörny a fiú rettegő tekintete láttán. – Szavamat adom. És megértem, miért vagy ennyire bizonytalan, én is ugyanígy reagálnék. De ez most a valóság, a kaja a tiéd, ha akarod.

A fiú tekintete a férfiról lassan a tányérra siklott, és azonnal beindult a nyáltermelése. A gyomra hatalmasat kordult.

– Na, még én is hallom, milyen éhes vagy – mondta a férfi, és az evőeszközöket a tányér mellé tette. – Ma nem kell kézzel enned, nyugodtan használhatod ezeket.

Féreg végre leült az asztalhoz. Még mindig nyugtalanul nézett a férfira és az ölében tartott kezére.

– Féreg, a kaja nem fog hirtelen a tányérból a szádba ugrani. És biztos lehetsz benne, hogy én sem foglak megetetni.

Végül a fiú éhsége felülkerekedett, és a késért meg a villáért nyúlt, miközben a két csuklóját összefogó fémlánc hangosan zörögve az asztal lapjának ütődött, kis híján felborítva a müzlistálat, és még a tányér is majdnem leesett az asztalról.

– Na, hadd segítsek egy kicsit! – mondta a férfi, és a nadrágja zsebéből elővett egy kulcsot.

Megfogta a fiú kezét, és levette a bilincset az egyik csuklójáról.

Féreg a kezére nézett. A szabaddá tett csukló, amelyen olyan sokáig rajta volt a bilincs, egészen bepirosodott, szinte lejött róla a bőr. A másik kezével ösztönösen megérintette a sérült részt, és ahogy végighúzta az ujját az érdes, csúnya seben, égő fájdalom futott végig a karjában, de most még ez is jólesett.

Ez biztos csak egy álom. Nem lehet igaz, képtelenség.

A férfi a tányér felé biccentett, és megszólalt:

– Egyél!

A fiú a szabad kezével megfogta a villát, az ép szemével pedig végigpásztázott az ételeken, próbálta eldönteni, mivel kezdje. Nem is emlékezett rá, mikor evett utoljára normális meleg ételt. Aztán a keze kilőtt a tányér felé, és annyi rántottát szedett fel a kis villára, amennyit csak tudott. Egy pillanat múlva a villa eltűnt a szájában. A mozdulatsor megismétlődött, de olyan gyorsan, hogy követni sem lehetett. A sovány arca úgy kidudorodott a belapátolt étel mennyiségétől, akár egy felfújt léggömb. Alig tudta megrágni, amit a szájába tett.

– Hé, nyugi, Féreg! – mondta a férfi, és felemelte a kezét. – Még rosszul leszel itt nekem. Hidd el, nem szalad el az étel, mondtam, hogy az egész a tiéd lehet! Nem fogom elvenni előled.

A fiú olyan gyorsan rágott, ahogy csak bírt. Amikor lenyelte az első adagot, a kézfejével megtörölte a száját. Még mindig félve sandított a férfira, aki láthatóan közömbös arccal figyelte.

Féreg az egyik pirítós felé nyúlt.

A férfi csendben figyelte, ahogy eszik. A fiú még mindig gyorsan habzsolt, de már nem annyira, mint eleinte. Pár húzással megitta a narancslevet, és rekordidő alatt végzett a müzlivel, de úgy, hogy a tálból egy csepp tej sem loccsant ki. Már az utolsó ételhez, az egyik szelet szalonnához készülődött, amikor a férfi megszólalt.

– Nem tudod, milyen nap van ma, igaz?

Féreg egy pillanatra megállt, aztán a szájához emelte a szalonnát.

– Egyáltalán nem dereng? – kérdezte a Szörny.

A fiú a homlokát ráncolta, de nem felelt.

– Akkor én megmondom – közölte a férfi, és hosszú, erőltetett csend következett. – Ma van a születésnapod, Féreg.

A fiú döbbenten meredt a férfira. A szalonna a villáról a tányérra esett.

Féreg élete olyan drasztikus fordulatot vett az utóbbi pár napban, hogy teljesen megfeledkezett a születésnapjáról. Utoljára az elrablása napján, az iskolából kifelé jövet jutott eszébe. Akkor még kilenc nap volt hátra.

A tekintete végigfutott a vékony karján, egészen a kezéig. A bütykein és a körmein megszáradt vér éktelenkedett. Minden körme letört. Fogalma sem volt róla, milyen lehet az arca, mert a házban egyetlen tükör vagy fényes felület sem volt, de nem is nagyon akarta tudni. Azt viszont tudta, hogy nagyon sokat fogyott. Úgy nézett ki, mint egy anorexiás vagy bulimiás.

Úristen! Még csak kilenc napja vagyok itt?

Úgy érezte, mintha már egy év vagy még több telt volna el.

– Gondolom, ez elég magyarázat arra, hogy miért vagyok ma ilyen kedves hozzád – folytatta a férfi, és hátradőlt a széken. – Úgyhogy boldog szülinapot, Féreg! A reggeli volt az ajándékod.

A fiú érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe, de eszébe jutott a korábban tett fogadalma, és valahogy sikerült erőt vennie magán, hogy ne sírjon.

– Nem akarod elolvasni az újságot?

A fiú az újság felé sandított, de nem mozdult a keze.

– Biztosan kíváncsi vagy, mi történik odakint a világban. Most már jó pár napja eltűntél, a rendőrség bizonyára nagy erőkkel próbál megtalálni, nem gondolod?

Nem jött felelet, és a fiú nem is mozdult.

– Na, nézz csak bele! Segítek – folytatta a férfi, és az újságért nyúlt, kinyitotta a bűnügyi rovatnál, majd a fiú elé tette a lapot. Nézte, ahogy Féreg az ép szemével gyorsan átböngészi a címeket.

Semmi.

– Hát ez hihetetlen! – mondta a férfi gúnyosan. – Nincs semmi a mai újságban! Különös, nem? Szeretnéd megnézni a korábbi számokat is?

Egy hosszú pillanatig egymás szemébe néztek. A fiú csak eggyel.

– Mindet eltettem – biccentett a férfi balra. – A szekrényben vannak, idehozom őket.

Felállt, odament a déli falon található konyhaszekrényekhez, kinyitotta balról a másodikat, és kivett egy köteg újságot.

– Na, itt is vannak – mondta, és az asztalra tette a lapokat. – Minden egyes Los Angeles Times azóta, hogy felvettelek az iskolától nem messze.

Féreg különösnek találta, hogy a Szörny úgy beszélt, mintha csak annyi történt volna, hogy felvette őt az iskolánál, mint egy átlagos szülő a gyerekét.

– Na, nézd csak meg őket! – erősködött a férfi.

A fiú megfogta az előző napi számot, és kinyitotta. Észrevette, hogy már korábban is kihajtották a bűnügyi rovatnál. Ezúttal kissé hosszabban időzött a cikkek és a címek fölött. Az Eltűntek rovatban volt néhány fénykép, többnyire hasonló korú vagy még fiatalabb gyerekekről, mint ő. De az övé nem volt köztük. Letette az újságot, és a két nappal korábbiért nyúlt. Az ő fotója megint nem szerepelt a rovatban.

Hideg, kényelmetlen érzés kezdte hatalmába keríteni, a gyomra egyre jobban összeszorult.

A harmadik újság következett.

Nem volt benne a képe.

A negyedik.

Ugyanúgy semmi.

Émelyegni kezdett, és úgy érezte, mintha egy tüske fúródott volna a szívébe.

Az ötödik.

Semmi.

A Szörny elégedetten csillogó szemmel figyelte.

A hatodik következett.

Ebben sincs.

Az utolsó lapszám. Az elrablása utáni napról.

Ebben sem volt benne a fényképe.

Ha Féreg számára még létezett az a fogalom, hogy világ, akkor az ezen a reggelen végleg összedőlt.

Ez mégiscsak egy álom. Nem lehet más. Csak ez magyarázhatja ezt a rohadt reggelt.

– Semmi? – kérdezte a férfi gúnyos mosollyal.

A fiú továbbra is az asztalon szanaszét heverő újságokra bámult. Az ép szeme még mindig kutatott bennük.

Biztos nem vettem észre. Ott kell lennie a fényképemnek valamelyikben. Nyilván ott van.

– Féreg, attól, hogy tovább bámulod őket, még nem fog ott teremni a fotód. Elárulom neked, nincs benne. Egyik lapszámban sem szerepelsz mint eltűnt személy.

A fiú reszketni kezdett.

– Nem érdekel, hogy honnan tudtam a születésnapodról? Sosem kérdeztem meg tőled, és te sem említetted – vonta meg a vállát a Szörny.

A fiú a férfi felé fordult. A ma reggeli őrületben ez eszébe sem jutott.

Tényleg, honnan tudta, hogy ma van a születésnapom?

– Ezt a kérdést csak néhány újabb kérdéssel lehet megválaszolni – mondta a férfi, majd egy pillanatra elhallgatott, és a szemöldökét felhúzva nyomatékot adott a szavainak: – Hogy lehet, hogy nincs benne a képed az újságban? Miért nem írják meg az iskola után eltűnt fiú történetét, amikor az már másfél hete történt?

A fiú érezte, hogy összeszorul a szíve. Nem szólalt meg, mert nem tudta, mit mondhatna.

– A válasz pedig az... hogy nem jelentették az eltűnésedet.

59. fejezet

– A következő oldalon. És innentől válik nagyon érdekessé a dolog – mondta Sanders.

Hunter lapozott a mappában, Sanders pedig folytatta az elbeszélést: – Öt hónappal Ms. Dillard eltűnése után, 2009 júliusában egy újabb fiatal nő tűnt el Fresnóból. Sandra Oliver huszonnégy éves volt, egy bankban dolgozott, és egyedül élt a város nyugati részében. A hatóság ismételten arra jutott, hogy bárki is tette, biztos, hogy a házból vitte el, de most sem volt nyoma erőszakos behatolásnak vagy dulakodásnak. A bűncselekmény helyszíne szinte pontos mása volt az előzőnek: viszonylag tiszta, ujjlenyomat egy darab se, csak némi szövetmaradvány és pár lábnyom a hátsó bejárat előtt. A cipő mérete és talp mintázata is megegyezett a Ms. Dillard esetében találttal, nem véletlen tehát, hogy azt gyanították, ugyanaz az elkövető. És vajon ki dolgozott Ms. Oliver szomszédjánál az eltűnése hetében? Így van, a barátunk Malcolm Hale – árulta el Sanders, meg sem várva a választ. – Néhány kisebb javítást végzett a házban, és a kertet is újratervezte. Pár nappal Sandra Oliver eltűnése előtt végzett a munkával. A rendőrség persze megint bekopogtatott Mr. Hale ajtaján, de megint nem talált elég bizonyítékot ahhoz, hogy őrizetbe vegye. Az ügyben eljáró nyomozónak sikerült házkutatási parancsot szereznie, de semmi gyanúsat nem találtak. Másfél héttel az eltűnés után előkerült Ms. Oliver holtteste egy füves tisztáson a város északi részén.

Hunter és Garcia egyre nagyobb érdeklődéssel hallgatta a történetet.

– Szóljatok, ha ismerős a dolog! – folytatta Sanders. – Ruhában volt, és a teste kereszt alakot formált: a két lába kinyújtva, összezárva, a karja pedig kitárva, tenyérrel felfelé. A csuklóján és a bokáján kötélnyomokat találtak.

Hunter és Garcia Sandersre nézett.

– A következő oldalon van a fénykép – biccentett a férfi a mappa felé.

Hunter lapozott, és a következő pillanatban a két nyomozó mozdulatlanná dermedt.

Sandra Oliver alacsony nő volt, nagyon hasonlított Nicole Wilsonra. Ugyanaz a kerek arc, ugyanolyan vállig érő, sötétbarna haj.

Hunter a következő fényképre nézett. A helyszínelők által készített fotón Sandra Oliver holtteste volt látható, ahogy megtalálták. Ha a két lába nincs összezárva, akkor pontosan ugyanaz a pozíció lett volna, mint Nicole Wilson esetében, és a megtalálás helye is egy nagyon hasonló tisztás volt.

Hogy jobban összehasonlíthassa a két áldozatot, Hunter Nicole Wilson táblán lévő fotójára nézett. Ez tényleg nagyon érdekes.

Sanders tekintete is követte Hunterét, aztán folytatta:

– A boncolás megállapította, hogy Ms. Olivert a halála előtt napokig kínozták.

– Milyen módszerekkel? – kérdezte Garcia.

– Súlyos veréseket kellett elviselnie, a bőre elfeketedett vagy elkékült, az egész teste tele volt zúzódásokkal, véraláfutásokkal, de nyílt sebet nem találtak rajta. A gyilkos valamiért csak a testét büntette, az arcát teljesen megkímélte, ahogy az a fotókon is látszik. A halottkém szerint a sérüléseit puszta kézzel okozták, hogy egész pontos legyek, egy viszonylag nagy méretű ököllel. – Sanders egy pillanatra megállt, majd folytatta: – A tettes nagyon értett a bántalmazáshoz, mert csakis felületi sérüléseket okozott. Az áldozatnak egyetlen csontja sem tört el, és egyetlen belső szerve sem sérült.

– Történt szexuális bántalmazás? – kérdezte Garcia.

– Többször is, de az elkövető elég okos volt ahhoz, hogy óvszert használjon, így nem találtak ondót. Sajnos a boncolás semmi olyat nem talált, ami közelebb vitt volna az elkövető személyéhez. A nyomozás megrekedt.

– Mi volt a halál oka?

– Fulladás. A halottkém nem tudta megmondani, hogyan történhetett, de biztos, hogy nem fojtották meg.

Sanders hagyott egy kis időt, hogy a két nyomozó átolvashassa a halottkém jelentését.

– És itt még nem ér véget a történet – folytatta. – Egy évvel Ms. Oliver holttestének a megtalálása után Malcolm Hale Sacramentóba költözött. Fél évvel később egy húszéves nő, Grace Lansing tűnt el River Parkból, a város keleti részéből. A szülei házából rabolták el, amikor azok elutaztak a hétvégére. Grace-t ugyanúgy nem találták meg soha, mint a Fresnóból eltűnt Tracy Dillardot.

– Ekkor is képbe került Malcolm Hale? – kérdezte Garcia.

– Igen – felelte ezúttal Hunter, a mappából olvasva.

– Megint a környéken dolgozott? – Garcia ezt félig kérdezte, félig kijelentette.

– Úgy van – bólintott Sanders. – Egy tetőfedő cégnél kapott munkát, és Grace Lansing szüleinek az utcájában dolgozott az egyik házon. A férfinak most sem volt alibije az eltűnés éjjelére, de a rendőrség most sem talált elég bizonyítékot, hogy őrizetbe vegye.

Hunter továbbolvasta a mappát.

– Tudom, hogy ez az egész talán semmit sem jelent – tette fel a kezét Sanders. – Lehet, hogy csak véletlen egybeesés, de szerettem volna bemutatni az esetet, hogy ti dönthessetek róla. Főleg az utolsó fénykép miatt.

Hunter és Garcia odalapozott. Malcolm Hale rabosítófotója volt az. Egy-két ránccal több volt rajta, de ezt leszámítva ugyanúgy nézett ki, mint a mappa első fényképén.

– Rabosították? – kérdezte Garcia.

– Igen – bólintott Sanders –, mégpedig hét hónappal ezelőtt. Azért vitték be, mert verekedésbe keveredett egy bárban... – Sanders tartott egy kis szünetet.

– Aha – mondta Garcia.

– Los Angeles keleti részében. Malcolm Hale már nem Sacramentóban lakik. Itt van a városban.

60. fejezet

A Szörny hazudik.

Ez volt Féreg első gondolata a férfi szavai hallatán.

Biztos, hogy hazudik. Az apám nyilván bejelentette az eltűnésemet.

A férfi észrevette a fiú hangulatának a megváltozását. Visszaült a székre, két könyökével az asztalra támaszkodott, és összekulcsolta az ujjait. A kézfejek közvetlenül az álla előtt voltak.

– Nem hiszel nekem, igaz? – kérdezte, a fiúra nézve. – Nem hibáztatlak érte. Tulajdonképpen miért hinnél? De hadd meséljek el valamit, amitől talán megváltozik a véleményed!

A fiú nem vette le a szemét a Szörnyről.

– Pár hónappal ezelőtt az iskoládtól nem messze iszogattam egy átlagos bárban. Késő volt már, úgy hajnali egy és kettő között lehetett, nem voltak túl sokan, talán öt vagy hat ember. Ültem a bárpultnál, és a saját dolgaimon agyaltam, amikor bejött egy törzsvendég. Tudom, hogy az volt, mert a csapos a nevén szólította. Pete-nek hívták. Nos, ez a Pete már eléggé részeg volt, de a csapos nem törődött vele, nyilván ismerte. Pete rendelt egy whiskyt tisztán, és leült mellém. Kicsit furcsállottam, mert szinte üres volt a bár, de hát ez egy szabad ország, az ember oda ül, ahová akar, amíg nem zavar másokat.

A férfi a két hüvelykujjával megvakarta az állát.

– Amikor Pete megkapta az italt, rám nézett, valószínűleg azért, mert csak én ültem a pultnál, felemelte a poharát, és kissé idegesen azt mondta: Egészségére! Én egy udvarias ember vagyok, ezért én is felemeltem a poharamat, aztán mindketten belekortyoltunk az italunkba. Pete letette a poharát, felém fordult a bárszéken, és tetőtől talpig lassan végigmért. Egy ilyen ócska bárban, ahol részeg emberek isznak, ez a mozdulat két dolgot jelenthet: vagy verekedés kezdődik, vagy beszélgetés. Semmi kedvem nem volt bunyózni, ezért beszélgetés következett. Először csak hétköznapi dolgokról dumálgattunk, aztán a pulttól átmentünk egy asztalhoz, miközben Pete bourbont ivott tisztán, én meg egy olcsóbb whiskyt. Az asztalnál aztán elkezdte mesélni, mennyire gyűlöli az életét, hogy a felesége évekkel korábban minden ok nélkül faképnél hagyta, és ráhagyta a gyereküket.

A férfi figyelte a fiú reakcióját, de az mintha transzba esett volna, az ép szemével mozdulatlanul bámulta a fogvatartóját. A férfi folytatta:

– Pete csak beszélt, csak beszélt, magyarázta, hogy milyen idegesítő a fia, hogy az a gyerek egy hiba volt, és soha nem lett volna szabad világra jönnie. Röviden, Pete a fiát okolta minden rosszért, ami az életében történt. Én mondom, Féreg, az az ember szenvedélyesen gyűlölte a saját fiát. Elmesélte, hogy éjjel hazaérve sokszor a legszívesebben megfojtotta volna álmában a gyereket. Megkérdeztem, hogy miért nem tette, mire azt felelte, hogy ha tudná, hogy megússza, akkor bizony megtenné.

A férfi elhallgatott, és a szalonnáért nyúlt, amit a fiú nem evett meg, majd az egészet a szájába tömte. Amikor lenyelte, folytatta:

– Ekkor azt mondtam Pete-nek, hogy nagyon sok mód van megúszni egy gyilkosságot. Csak tudni kell, hogyan csinálja az ember.

Ezekre a szavakra a helyiség levegője fagyossá, kellemetlenné vált.

– Erre rám néz ez a Pete, és mintha egy kihívást tenne, azt mondja: – A férfi egészen mély hangon folytatta: – Komolyan? Oké, nagyfejű, ha ilyen könnyű, akkor megteszed nekem?

A Szörny egy pillanatra megállt, hogy a fiú felfoghassa, amit hallott.

– Nem válaszoltam semmit, de Pete nem hagyta annyiban, és tovább próbálkozott. Én egy komoly ember vagyok. Te kicsinálod a kölyköt, én meg fizetek, mondta. – A Szörny a fiúra mosolygott. – Hát, Pete-nek nyilvánvalóan fogalma sem volt arról, hogy kivel beszél, úgyhogy mélyen a szemébe néztem, és megkérdeztem, mennyit hajlandó fizetni. Be kell vallanom, azt hittem, hogy az egész ajánlatot a fiú eltüntetésére csak az alkohol hatása alatt tette, és legbelül nem gondolja komolyan, de basszus, tévedtem! Egyáltalán nem tréfált, minden szót komolyan gondolt.

Féreg az asztalfőn ülő férfira meredt, de a gondolatai máshol jártak. Pontosan el tudta képzelni a bárban lezajlott jelenetet, és közben érezte, hogy valami megmozdul a gyomrában. A megevett étel azzal fenyegetett, hogy kijön belőle, de ezúttal nem érdekelte.

– Szóval, amikor tisztáztuk, hogy egyikünk sem viccel – folytatta történetet a férfi –, elkezdtünk alkudozni az összegről. Akarod tudni, mennyit kínált? Érdekel, mennyit fizetett nekem az apád, hogy elraboljalak és megöljelek?

61. fejezet

Sandersnek igaza volt, Malcolm Hale talán csak egy hatalmas véletlen. Végül is sem a fresnói, sem a sacramentói rendőrség nem tudott elég bizonyítékot gyűjteni, hogy megalapozzák az őrizetbe vételt, bármennyire is sok volt a gyanús körülmény. De Hunter és Garcia nem kívántak belépni a „véletlenek” klubjába, főleg nem így, hogy egyre több véletlen egybeesés került elő. Ők a „mindent ellenőrizni kell” klub tagjai voltak.

Sanders távozása után Garcia azonnal megkérte a csapatot, hogy állítsák össze Malcolm Hale részletes profilját, egészen a gyerekkorától kezdődően. Ez legalább huszonnégy órát vett igénybe, úgyhogy pillanatnyilag csak a mappában található információkra támaszkodhattak. Nem volt sok, de kezdésnek ez is megtette.

Malcolm Hale letartóztatásakor egy Kelet-Los Angeles-i címet rögzítettek, nem messze attól a bártól, ahol a verekedés történt. Hunter és Garcia nem egész fél óra alatt kiért a helyszínre.

Hunter egész úton az ölében lévő mappát tanulmányozta. Kétszer is átolvasta, időnként visszalapozott Hale rabosítófotójához és a mappa elején látható fényképhez, mintha össze akarná hasonlítani őket.

– Tudod, az a helyzet – mondta Garcia, miközben lehajtott a Santa Ana autóútról, és elindult észak felé –, hogy van valami, ami engem is zavar ebben az emberben. Valami a tekintetében – bökött a rendőrségi fotóra.

– És mégis mi?

– Nem tudom, de nézd csak meg azt a tekintetet!

Hunter ezredszer is megnézte.

– Hideg, halálos tekintet. Tele haraggal és... – Garcia egy pillanatig elhallgatott, hogy megtalálja a megfelelő jelzőt – elszántsággal.

Hunter egyetértően bólintott, de nem felelt. Garciának nem kellett megmagyaráznia, hogy érti, mert ők ketten rengetegszer találkoztak már ilyen tekintettel. Ez az a pillantás volt, amelyikről tudták, hogy nagyon komolyan kell venni.

Garcia a szeme sarkából Hunterre nézett.

– De te nem ezt nézted, igaz?

– Hogy érted?

– Robert, úgy bámultad azokat a képeket, mintha megbabonáztak volna. Mit keresel bennük?

Hunter még egyszer megnézte a fényképeket.

– Semmit, csak eszembe jutott valami, amit a gyilkos a második levelében írt.

Ezúttal Garcia nemcsak rápillantott Hunterre, hanem felé is fordult.

– A francba! – kiáltott fel, majd idézni kezdte a levelet: – Ha ezek az úgynevezett szakértők szemtől szemben állnának egy olyan emberrel, mint én, egyenesen a szemembe néznének, akkor vajon meglátnák bennem az igazi valómat? Észrevennék, hogy mi lett belőlem, vagy sem?

Garcia is kívülről megtanulta a gyilkos üzenetét.

– Erről megfeledkeztem – ismerte el. – De most, hogy emlékeztetsz, és jobban megnézve a fényképet, egy biztos: ez a tekintet tudna mit mesélni.

– Nos, ezek csak fényképek – mondta Hunter, és becsukta a mappát. – Jobb, ha szemtől szembe találkozunk vele...

– ...és tényleg belenézünk a szemébe – fejezte be a mondatot Garcia.

62. fejezet

Alison lassan kezdett magához térni, a külvilág hullámokban jutott el a tudatáig. De a fájdalom maradt, akár eszméleténél volt, akár nem. Különös fájdalom volt ez, egy tompa érzés, amely a nyaka bal oldaláról indult, és mintha hangyák futkostak volna végig a testén. De leginkább a csuklóját fájlalta, az égő érzés azt a képzetet keltette, mintha egy életlen fűrésszel levágták volna a kézfejét.

A feje előrebillent, az álla kis híján a mellkasához ért. Az eszmélet pillanataiban megremegett a szeme, és időnként vörös lábujjkörmöket látott a padlón. Kellett egy kis idő, hogy rájöjjön, azok a saját körmei. Teljesen meztelen volt.

El sem tudta képzelni, hol van, de az biztos volt, hogy valami félhomályos, meleg helyiségben, amelynek a falait gumipanelek borították, a feje fölött pedig fémcsövek futottak.

Ösztönösen mozogni próbált, de ettől csak még erősebb lett a karjában érzett fájdalom. Valami mélyen a csuklójába vájt, mintha vasrudakat tettek volna az ízületeibe, hogy aztán elcsavarják az egyik irányba. A fájdalom egészen a válláig felfutott, és ekkor tényleg azt hitte, hogy a két karja szép lassan tőből leszakad.

Hogy jobban megértse, mi is történik, felemelte a fejét, de a mozdulattól émelyegni kezdett a gyomra. A szeme fennakadt, a szemhéja ismét rebegni kezdett. Minden erejét össze kellett szednie, hogy ne zuhanjon vissza az eszméletlenség sötét vermébe.

Nagy nehezen sikerült a feje fölött kinyújtott karjára tekintenie. Csak ekkor értette meg, miért fáj annyira. A csuklóját egy vérfoltos vaslánc fogta béklyóba. A láncot a mennyezeten végigfutó, vastag csőhöz erősítették. A teljes súlyát a vékony karja tartotta, a lánc mélyen a véres csuklójába vágott.

Az idő végtelenül lassan telt. Megpróbálta felidézni, mi történt, hogy is került ide, a pokolba. De az agya folytonos lüktetése lehetetlenné tette a gondolkodást. A torka annyira bedagadt, hogy minden egyes levegővétel küzdelem volt, ráadásul a szája is iszonyúan kiszáradt.

Dacolva a fájdalommal, újra felemelte a fejét, és igyekezett felmérni a helyzetét. A csuklóját szorító láncot egy rézlakat zárta le, egy nagyobb lakat pedig a mennyezeten futó csőhöz rögzítette a láncot.

Mi a franc ez az egész? Hol vagyok?

Semmit sem értett.

A szeme lassan hozzászokott a gyenge fényhez, és így még jobban körül tudott nézni. A helyiség betonpadlóján különböző méretű foltokat vett észre, de azt nem tudta megállapítani, hogy mik lehetnek: olaj, víz, vér?

Balra meglátott egy felfelé vezető, rövid lépcsősort, amely egy zárt ajtónál ért véget. Ablak nem volt, amiből arra következtetett, hogy egy mocskos pincében van. A jobb oldalán, némiképp a sötétben egy munkapad állt, amelyen különféle szerszámok, eszközök hevertek. Nem látta jól mindegyiket, de amit igen, attól elakadt a lélegzete: egy csiszológép, egy csavarvágó, egy metszőolló, egy korbács és egy sor orvosi szike és csipesz.

Megpróbálta letenni a lábát, hogy csökkentse a karjára nehezedő súlyt, de éppen csak leért, így mindössze annyit sikerült elérnie, hogy a lábujjain egyensúlyozott. Ez viszont pontosan az ellenkező hatást váltotta ki, mint amit szeretett volna, és még jobban húzódott a karja. Felsikoltott a fájdalomtól, de a falakat borító gumipanelek úgy elnyelték a hangot, mintha az a víz alól jött volna.

De valaki mégis meghallhatta, mert egy másodperc múlva kinyílt az ajtó a lépcső tetején, és egy férfi sziluettje jelent meg a fentről jövő fényben. Egy pillanatig néma csendben, mozdulatlanul állt odafent, a két erős karja lazán lógott a teste mellett.

– Kics... kicsoda maga? – kérdezte Alison, de a hangja rettentő erőtlen volt, így nem lehetett biztos benne, hogy a férfi hallja. – Miért csinálja ezt velem?

A férfi nem felelt, és nem is mozdult.

Ettől Alison még jobban megrémült.

– Kérem... kérem...

Az alak végül az ajtó külső oldalán lévő kapcsoló felé nyúlt, mire a mennyezeten egy fémrács foglalatban pislogni kezdett egy villanykörte, majd fénnyel borította be az egész pincét.

Alison azonnal elfordította a fejét, és becsukta a szemét a hirtelen jött világosságban. Aztán pár másodperc múlva megpróbált az ajtóban álló férfira fókuszálni. Az alak lassan elindult lefelé, a léptei hangosan koppantak a lépcsőfokokon. Alison a tekintetével követte.

– Kérem! Mit akar tőlem? Ki maga, és miért vagyok itt?

A férfi megállt a munkapad mellett, Alisonnal szemben. Egy hosszú másodpercig némán nézték egymást.

– Nem ismersz meg, igaz? – szólalt meg végül a férfi mély, hideg torokhangon, amelyből magabiztosság érződött. Stabil, erős állása olyan volt, mint egy csatára kész harcosé.

Alison megpróbált visszaemlékezni. Nem, nem ismerte fel a férfit, de az biztos, hogy volt benne valami ismerős, különösen a tekintetében.

De nem is kellett felelnie, mert a férfi tudta, hogy nem ismeri fel. Mindig tökéletesen álcázta magát.

A férfi a munkapad felé fordult, és felvett valamit, de Alison nem látta, mi az.

– Hadd kérdezzek valamit, Alison!

Elkezdte kigombolni az ingét.

Alison teste megrázkódott a rettegéstől.

– Ne! Kérem, ne! Ne!

A férfi nem szólalt meg, engedte, hogy a félelem szinte megálljon a levegőben.

– Mit tudsz te a fájdalomról? – kérdezte végül, Alisonra nézve.

A nő a férfi kezében tartott tárgyra meredt, és képtelen volt megszólalni.

– Mert én... mindent.

63. fejezet

– Ez lesz az – mondta Garcia, és megállította a kocsit a régi háromszintes épület előtt, egy viszonylag forgalmas utca felénél. A társasház lelakottnak tűnt; nagy szüksége lett volna némi törődésre. A legtöbb ablakot mintha sosem tisztították volna meg, legalábbis kívülről biztosan nem, és az előkert is inkább egy régi csatamezőre emlékeztetett.

És bent sem volt sokkal jobb a helyzet.

Hunter kinyitotta a fából készült ajtót, mire az hangosan nyikorogva tárta fel a kicsi, gyengén megvilágított előteret, amely bűzlött a rengeteg hamutartótól. A mennyezetet beázásból származó vízfoltok pettyezték. A víz egy része lassan lefolyt a tapéta alatt a falon, jókora hólyagokat hagyva maga után, amelyek látszólag bármelyik pillanatban kidurranhattak. A helyiség közepét elfoglaló régi, koszos szőnyegen cigarettanyomok alkottak érdekes mintát.

– Na, ez igazán előkelő – jegyezte meg Garcia, miután beléptek.

Az ajtó zsanérjainak nyikorgása mintha a csengőt pótolta volna, mert a következő pillanatban egy kövér, latinónak látszó férfi bukkant fel a déli falnál álló recepcióspult mögött. Fűszeres sültbab-püré és tacoszósz szagát árasztotta, zsíros haja az izzadt homlokára tapadt, mint aki egy iszonyú kemény edzést szakított félbe.

– Uraim, miben segíthe... – Hirtelen elhallgatott, leeresztette a vállát, mintha egyszeriben elege lenne az egész életből. – Ó, chinga tu madre!{1} Zsaruk!

Hunter már eddig is úgy gondolta, hogy ez nem egy hagyományos társasház. Kívülről úgy tűnt, mint azok a helyek, ahol órára, napra, hétre vagy bármilyen, a vevőnek megfelelő időtartamra adják bérbe a szobákat: itt nem tesznek fel kínos kérdéseket, a lényeg az, hogy a bérlő fizessen.

– Ennyire nyilvánvaló? – kérdezte Garcia Huntertől, miközben tetőtől talpig végigmérte a társát.

– Nem, nem hinném.

– Micsoda? Viccel, ese?{2} – háborgott a férfi a pult mögött. A mexikói akcentusa majdnem olyan súlyos volt, mint a teste. – Ennyi erővel a homlokukra is tetováltathatnák a jelvényüket. Igen, egészen nyilvánvaló. Miért kell maguknak folyton engem cseszegetni? Én csak igyekszem becsületes megélhetést biztosítani magamnak.

– Igen, az látszik – mondta Garcia körülnézve, és a jobb kezével befogta az orrát. – Minden tökéletesen rendben van itt, még a modora is.

A férfi valamit morgott magában, de nem lehetett érteni. Aztán Hunter közbevágott.

– Nem akarjuk cseszegetni magát – mondta, és a recepcióspult felé lépve felmutatta az igazolványát.

– De még csak nem is akarjuk kritizálni a gyönyörű házát – toldotta meg Garcia. – És igen, tényleg zsaruk vagyunk.

– Ha jól látom, ön az épület gondnoka, Mr... – mondta Hunter, és eltette az igazolványát.

– Mr. Moreno – felelte a férfi mogorván. – Arturo Moreno, és valóban én vagyok az épület gondnoka.

Az izzadságfolt mintha egyre nőtt volna a pólóján a hónaljánál.

– Helyes – mondta Hunter, és a pultra tette Malcolm Hale fényképét, de ügyelt, hogy ne a rendőrségi fotót válassza. – Úgy tudjuk, itt lakik ez az illető, talán a 211-esben.

Moreno egy darabig nézte a képet.

– Aha, ja – bólintott unatkozva. – Bár az, hogy itt lakik, talán erős túlzás a férfi és a 211-es kapcsolatát illetően.

– Akkor hogyan jellemezné ezt a kapcsolatot? – kérdezte Hunter kíváncsian.

– Jön-megy, mint itt a legtöbben. Néha marad egy hétig, van, hogy tovább, de olyan is, hogy kevesebb ideig. És időnként ugyanilyen sokáig nem látom, vagy még tovább. Nincs benne rendszer, ahogy a többieknél sincs.

– Most itt van? – kérdezte Garcia, a pult bal oldalán induló lépcsőre sandítva.

A lépcsőn futó elnyűtt, vörös és fekete szőnyeg minden egyes lépcsőfok szélénél ki volt szakadva, néhol olyan mértékben, hogy Garcia komoly balesetveszélyt látott benne.

– Nem, most nincs itt – rázta meg a fejét Moreno. – Nem láttam már... – Felnézett a plafonon éktelenkedő pókhálókra, mintha ott lenne porral felírva a válasz. – Öt vagy hat napja? Lehet, hogy kevesebb, nem tudom. Amikor legutóbb itt járt, csak pár napig maradt. Ha jól emlékszem, egy haverjával volt.

– Egy haverjával?

– Hát – vonta meg a vállát Moreno – együtt jöttek be, úgy beszélgettek, mintha barátok lennének, ebből gondolom.

– Férfi vagy nő volt az illető? – kérdezte Hunter.

– Férfi – felelte Moreno.

– Azelőtt is látta már itt?

A gondnok egy pillanatig elgondolkozott.

– Nem – válaszolta végül. – Nem hinném – tette hozzá, és olyan vehemenciával kezdte vakargatni a tarkóját, mintha az élete múlna rajta.

Garcia a homlokát ráncolva nézett a férfira, majd kissé hátrább lépett, mert simán el tudta képzelni, hogy bolhák vagy ágyi poloskák is vannak a házban.

– De ez egy olyan hely – folytatta Moreno –, ahol egy csomó új ember jön-megy a vendégeivel. – Abbahagyta a vakarózást, megnézte a körmeit, majd az ingébe törölte a kezét. – Tudják, hogy megy ez, nem igaz? Hogy a vendégek mit csinálnak a lakásukban, az már csak rájuk tartozik, én csak az épületet felügyelem.

És milyen remekül, gondolta Garcia, de nem mondta ki.

– Nőkkel is látta már itt ezt a férfit? – kérdezte Hunter.

– Ezt most komolyan kérdi, ese? – nevetett fel Moreno. – Igen, néha nőket is hozott ide, és mielőtt megkérdezi, szerintem mind nagykorú volt már.

– Ezt a két nőt is látta vele? – kérdezte Hunter, és megmutatta Nicole Wilson és Sharon Barnard fényképét.

A fotók tanulmányozása közben a gondnok becsukta a száját, és megnyalta a felső fogsorát, amitől kidudorodott a felső ajka.

– Nem... nem tűnnek ismerősnek.

– Biztos benne? – próbálkozott Garcia.

Moreno még egy kicsit nézte a fényképeket.

– Igen, biztos vagyok – felelte végül.

– Ki dolgozik még itt magán kívül? Ki helyettesíti, ha szabadnapot akar kivenni, vagy a heti egyszeri zuhanyt megejteni?

Moreno nem vette észre a Garcia kérdésében rejlő gúnyt.

– Az unokatestvérem, de csak hétvégén. Ha beszélni akarnak vele, akkor kell visszajönniük.

– Még arra is sor kerülhet – mondta Garcia.

– Van kulcsa a 211-es lakáshoz, igaz? – kérdezte Hunter.

Moreno először Hunterre nézett, aztán Garciára, majd vissza Hunterre.

– Persze hogy van. De nem kell házkutatási engedély, hogy bemenjenek? Lehet, hogy ez a hely egy szemétdomb, de azért nem áll nyitva mindenki előtt, ese.

– Hogyne, ez természetes – felelte Garcia. – Szerzünk engedélyt, ha akarja, de lehet, hogy nemcsak a 211-esre fog vonatkozni, hanem az egész épületre, még az irodára is – mutatott a Moreno mögötti csukott ajtóra. – És ha már itt vagyunk, talán hívunk egy-két egészségügyi meg bevándorlási nyomozót is. Na, hogy hangzik?

– Pinche culero{3} – felelte Moreno, és a zsíros homlokát dörzsölgetve bámulta a padlót.

– Usted sabe que hablamos español también, no?{4} – mondta Garcia, emlékeztetve a gondnokot, hogy ő és Hunter érti a spanyol nyelvet.

Moreno nem nézett rá, hanem szó nélkül kinyitotta az egyik fiókot a pult mögött, és kivett egy kulcscsomót.

– Rendben, ese, de csak úgy mehetnek föl, ha én is ott vagyok.

– Másképp nem is mentünk volna, ese – felelte Garcia, majd tett egy lépést hátra, és a lépcsőre mutatott. – Csak ön után, compadre.{5}

64. fejezet

Mire maguk mögött hagyták a második emeletre vezető négy lépcsőfordulót, a gondnok arcán látszott, hogy bármelyik pillanatban szívrohamot kaphat. A homlokán folyt az izzadság, és olyan hangosan zihált, mint egy asztmás Darth Vader.

– Jól van? – kérdezte Hunter, amikor Moreno végre felért az emeletre.

Majdnem két percbe telt neki leküzdeni az ötven lépcsőfokot.

– Hijo de perra{6} – lihegte. – Igen... jól vagyok – nyögte ki két levegővétel közt, a falnak támaszkodva. – Csak adjanak egy percet!

– Igen, kifejezetten jól néz ki – mondta Garcia. – És a levegőt is könnyedén veszi.

Moreno most sem reagált a gúnyos poénra.

A folyosón kinyílt egy ajtó, de épp csak annyira, hogy valaki kikukucskálhasson rajta, aztán azonnal be is csukja.

– Na – mondta Moreno felegyenesedve, és megtörölte a homlokát –, essünk túl rajta, mert nagyon rossz az üzletnek, ha itt látják magukat! Messziről bűzlik magukról, hogy zsaruk.

Garcia Hunterre nézett, majd megszagolta előbb a bal alkarját, aztán a jobbot.

– Úgy érti, kellemes illatot hozunk a házba?

Moreno ránézett, látszott, hogy a legszívesebben mondana valamit, de aztán jobbnak látta nem megszólalni.

A 211-es apartman balra az első ajtó volt. Moreno már majdnem beillesztette a kulcsot a zárba, amikor Hunter megragadta a karját, és intett, hogy ne tegye. Félrehúzta a gondnokot az ajtó elől.

– Először bekopogunk – suttogta Hunter.

– Miért? Mondtam, hogy nincs itt.

– Lehet, de előbb akkor is kopogunk.

Hunter félrehúzta Morenót, ők ketten az ajtótól balra álltak, Garcia pedig ezzel egy időben jobb oldalra húzódott.

Hunter háromszor kopogott.

Senki sem felelt.

Újabb három kopogás.

Most sem jött válasz.

– Látja? Én megmondtam, ese.

– Rendben – bólintott Hunter. – Nyissa ki!

Moreno kinyitotta az ajtót, és amikor belökte, az ugyanolyan nyikorgó hangot adott, mint az épület bejáratánál lévő.

Kintről csak addig láttak be a lakásba, amíg a folyosóról bejövő fény bevilágított, ami nem volt túl sok. A helyiség nagy része sötétbe borult, mert behúzták a függönyöket.

– Hol a kapcsoló? – kérdezte Hunter, és megint pár lépéssel visszahúzta Morenót az ajtóból.

– Az ajtótól jobbra, a falon – intett a gondnok.

Garcia benyúlt, és felkapcsolta a villanyt.

A mennyezet közepén kétszer felvillant a lámpa, majd felerősödött, és fényárba borította a szobát.

– Malcolm Hale? – kiabálta Hunter az ajtóból.

Nem jött válasz.

– Malcolm Hale? – próbálkozott újra Hunter. – Itt a Los Angeles-i rendőrség! Szeretnénk feltenni önnek néhány kérdést!

Senki sem volt a szobában.

A két nyomozó belépett, megállt, és körbepásztázta a helyiséget. Enyhén narancsillatú fertőtlenítő-és tisztítószer szaga keveredett a levegőben, mintha valaki nemrég tavaszi nagytakarítást végzett volna.

Garcia megfordult, hogy ellenőrizze, jó helyen járnak-e, de valóban ez volt a 211-es lakás.

A szinte üres szobában mindössze egy faasztal állt az északi ablak előtt, előtte egy szék, tőle balra egy kétfiókos szekrény. Nem volt kanapé, nem volt szőnyeg, székek vagy tévé, semmi sem díszítette a falakat, semmi olyasmi nem volt, amit az ember elvárna egy nappaliban.

– Ugye mondtam, ese? Nincs itt, már napok óta nem láttam.

– Olyan, mintha soha nem is lakott volna itt – mondta Garcia, és közben tovább vizsgálta a helyiséget.

A nappaliból két ajtó nyílt, az egyik az apró konyhába vezetett, a másik a fürdővel ellátott hálószobába.

Garcia az ablakhoz ment, és széthúzta a függönyt, Hunter pedig a hálószoba felé vette az irányt. Ugyanolyan kopár volt, mint a nappali, egyszemélyes ággyal a keleti falnál, mellette egy fiók nélküli éjjeliszekrény és két másik szekrény.

Az ágyon nem volt ágynemű, úgy nézett ki, mintha soha senki nem aludt volna rajta. A ruhásszekrény mellett egy üres műanyag vödör állt egy felmosóval.

Hunter gumikesztyűt vett, majd kinyitotta a szekrényajtót.

Üres.

Az aljában volt egy fiók.

Az is üres.

Letérdelt, benézett az ágy és a szekrény alá.

Semmit sem látott. Sehol semmi.

Felemelte az ágyról a matracot, benézett alá.

Szintén semmi.

Végighúzta a kezét a szekrény tetején.

Csak amire számított – por.

Elhúzta a szekrényt a faltól, és benézett mögé.

A falon sem volt semmi.

És a szekrény hátulján sem.

A vödörért nyúlt, belenézett. Teljesen száraz volt. Egy csepp víz se. Beleszagolt, ugyanazt az enyhe narancsillatú tisztítószert érezte, amelyet a nappaliban.

Letette a vödröt, ellenőrizte a felmosófejet. A szálak kissé még nedvesek voltak. Ugyanolyan illata volt, mint a vödörnek, csak kissé erősebb. Hunter úgy saccolta, hogy négy, esetleg öt nappal korábban használták.

Visszatette a felmosót, megfordult, és a kicsi, fehér csempés fürdőbe ment. Balra a mosdó, fölötte egy fali tükör. A vécécsésze vele szemben, a zuhanyfülke tőle jobbra. A mosdó szélén talált egy borotvát, egy megkezdett tubus fogkrémet, de fogkefét nem látott. A zuhanyfülkében a szappandarabon látszott, hogy csak néhányszor használhatták. Sem hagyományos, sem papírtörölköző nem volt a fürdőben. Ahogy vécépapír se.

Hunter megállt a tükör előtt, és egy pillanatig a fáradt arcát nézte, mintha a tükör elárulná neki, hogy ki állt itt utoljára, csak elég sokáig és elég erősen kell néznie.

De semmi sem történt.

Visszament a hálószobába.

Egyértelműnek tűnt, hogy a 211-es lakás csak átmeneti búvóhelyként szolgált Malcolm Hale számára, ahol csak egy-egy napot töltött. Nem itt lakott, és ha valóban ő az, akit keresnek, akkor biztos, hogy nem ebben az apartmanban tartotta fogva az áldozatait.

65. fejezet

Amíg Hunter a hálószobát és a fürdőt kutatta át Malcolm Hale apartmanjában, Garcia a lakás többi részét vizsgálta.

Legalább nem fog sokáig tartani, gondolta a nappali három bútordarabja láttán.

Az íróasztal és a szék viszonylag újnak tűnt, de a kétfiókos komód úgy nézett ki, mintha a városi szeméttelepről mentették volna meg. Tele volt karcolásokkal, bevésésekkel, az viszont jól jött, hogy nem rendelkezett semmiféle zárszerkezettel, ez ugyanis nagyban megkönnyítette Garcia dolgát.

A nyomozó elővett egy pár gumikesztyűt, felvette, és kihúzta a komód felső fiókját. Csupán néhány hagyományos, fehér nyomtatópapírt talált benne, semmi mást. Kivette és gondosan átpörgette őket.

Mindegyik üres volt.

A biztonság kedvéért a másik oldalról is megtette ugyanezt.

Igen, mind üres.

Visszatolta a felső fiókot, és kihúzta az alsót, ami sokkal nehezebben ment, mint a felső esetében, mintha valami nem stimmelne vele.

Persze a komód állapota láttán ez egyáltalán nem volt meglepő.

A fiók csak félig jött ki, aztán elakadt.

Garcia újra próbálkozott.

Ugyanaz az eredmény. Igen, a felénél megakadt.

Még egyszer meghúzta, ezúttal sokkal erőteljesebben, de a fiók most is ugyanúgy beszorult egy bizonyos ponton. De az erős rántástól valami előregurult a fiók hátuljából – egy piros, BiC Cristal típusú golyóstoll.

A következő pillanatban Garciának beugrott a Bailey polgármesternek küldött és a Hunter ajtaja alá becsúsztatott levél. Mindkettőt sima fehér nyomtatópapírra írták, a szakértők szerint egy piros BiC Cristallal, mégpedig a vastagabb fajtából.

Benyúlt a tollért, és hirtelen kirázta a hideg: a toll szárán apró, fehér betűs felirat hirdette a BiC márkát, utána pedig a következőt írták: Cristal 1.6 mm.

Pontosan olyan toll, mint amilyennel a leveleket írták.

Garcia igyekezett fékezni az izgatottságát, elővett egy bizonyítéktároló zacskót, beletette a tollat, majd lezárta.

Aztán leguggolt, és belenézett a megakadt fiókba. Üresnek tűnt. Benyúlt, és kotorászni kezdett benne. Semmit sem talált. Becsukta, és ismét kinyitotta a felsőt. A papírok közül kivette a legfelsőt, és az ablak felé tartva vizsgálta a fényben.

Arra gondolt, hogy hátha meglát rajta valami benyomódást. Ha egy papírt teszünk az alá, amelyikre írunk, akkor a tollra gyakorolt nyomás erejétől függően részben, de az is lehet, hogy teljes egészében átüt az írás az alsó papírra.

De ez a papír teljesen üres volt, semmiféle benyomódás nem látszott rajta.

Garcia kivette a legalsó papírt, és megismételte az eljárást, hátha az előbb fordítva tette vissza a papírköteget, amikor átpörgette őket.

De semmit sem látott.

Mégis, a toll és a papírköteg mindenképp megy a laborba, talán az alaposabb vizsgálat kimutat valamit.

Ezután Garcia a nappaliból átment a konyhába. Itt sem talált túl sok mindent. Egy kombinált hűtő-fagyasztó állt a rövid konyhapult egyik végében, a közepén volt a mosogató, a másik végén pedig egy kicsi tűzhely. A munkapult alatt két fiók és három szekrény, három másik pedig a mosogató fölött a falon. A mosogatótól balra a krómozott csöpögtetőn csak egy szivacs hevert. A tűzhelytől balra egy elektromos vízforraló állt. Nem volt mosogatógép, mosógép és mikrohullámú sütő sem. Ahogy a lakás többi részében, itt is narancsillatú tisztítószer enyhe szaga érződött.

Garcia belenézett a hűtőbe. Csak két kicsi, ki nem nyitott ásványvíz volt az egyébként makulátlanul tiszta belsejében. A fagyasztó teljesen üres volt.

Aztán a három faliszekrény következett.

Balról az első.

Üres.

A középső.

Üres.

És az utolsó.

Egy paradicsomleves-konzerv, egy üvegben kávé, egy kis csomag cukor. Semmi más.

Lehajolt a mosogató alatti szekrényekhez.

Balról az első.

Egy üveg tisztítószer, egy nyomós Orange Plus, amivel felmoshattak, és ez érződött a levegőben, két nagy méretű szivacs és egy csomag törlőruha.

Középső szekrény.

Két tányér, két pohár, egy kávésbögre, mind műanyagból.

Az utolsó szekrény.

Üres.

Becsukta őket, és megérintette a szivacsot meg az edényszárítót. Mindkettő tökéletesen száraz volt. Egyiket sem használták már jó ideje.

Visszatette a szivacsot a csöpögtetőre, és kihúzta a hűtő melletti fiókot.

Üres.

Átment a munkapult másik oldalára, és kinyitotta az utolsó fiókot. Csak egy kés, egy villa és egy teáskanál – ezek is mind műanyagból –, valamint egy fekete levélgyufa hevert benne, amelyen semmiféle logó vagy írás nem szerepelt. Felvette, és kinyitotta. Öt darab hiányzott belőle. A levél belseje nem fekete volt, mint a külső rész, hanem tiszta fehér. Garcia egy darabig mereven bámulta, aztán egyszer csak rájött, hogy tulajdonképpen mit is tart a kezében.

Ismét kirázta a hideg.

– Basszus!

66. fejezet

Féreg a hátát a falnak támasztva egyedül üldögélt a cellájában. A térdét felhúzta, és olyan erősen karolta át a lábszárát, hogy az kezdett elfehéredni. A lábujjai egyfolytában fel-le jártak, mintha a ritmust ütné egy olyan dalra, amelyet csak ő hall. A sötétség ellenére nyitva volt a szeme, és a semmibe bámult. A bal szeme még mindig fájt, de már nem érdekelte.

A Szörny nem sokkal azután távozott, hogy elárulta Féregnek, mennyit fizetett neki az apja, hogy elrabolja a fiát.

– Tudod, mit mondott nekem az apád? – kérdezte a férfi még a konyhában. – Azt mondta, hogy ha eltüntetem az életéből „azt a sorscsapást”, akkor azt tehetek vele, amit csak akarok. Úgy ölhetem meg, ahogy nekem tetszik, a lényeg, hogy a holttestet ne találják meg. Szerinted milyen apa az, aki ilyet mond a saját fiáról?

Féreg beleremegett ezekbe a szavakba. Nem a fenyegető halál miatt – a maga módján már elfogadta, hogy ez fog történni vele –, hanem azért, mert tudta, hogy a férfi által elmondott történet igaz. Az apja régen is ezt a szót használta rá: sorscsapás.

Hirtelen megrohanták az emlékek.

Csakis rossz emlékei voltak.

Olyan vagy, mint egy rohadt betegség, hallod? Egy valóságos sorscsapás, ami tönkreteszi az életemet.

Azt ugye tudod, hogy az anyád miattad hagyott itt engem? Te sorscsapás. Nem csoda, hogy nincsenek barátaid. Senki sem szeret téged, senki sem akar veled lenni.

Takarodj a szemem elől te kibaszott sorscsapás, mert széttéplek!

– Az a helyzet, hogy ingyen is megcsináltam volna – mondta a Szörny, és ezzel visszahozta a fiút a valóságba.

A következő szavai egészen morbid szenvedélyt mutattak, pedig hátborzongatóan hideg hangon ejtette ki őket:

– Mit mondhatnék? Szeretek embereket ölni. Szeretek a szemükbe nézni, amikor távozik belőlük az élet. A rettegésük minden cseppjét szeretem megízlelni. Szeretem, ahogy könyörögnek az életükért... Nem Istenhez könyörögnek, hanem hozzám. Szeretem, ahogy sírnak, ahogy megígérik, hogy bármit megtesznek, amit csak akarok. Igen, Féreg, ezt mind nagyon szeretem, de leginkább azt az érzést, amit ez kivált belőlem.

A férfi egy pillanatra elhallgatott. Már attól reszkető lelkesültség jött rá, hogy beszélt róla.

– Tudod, milyen érzés megölni valakit? Hatalmas... erős... egészen különleges. Utána már senki sem mondhatja rád, hogy nem számítasz, mert tudod, hogy abban a pillanatban fontosabb vagy Istennél. – A Szörny lassan csóválta a fejét, és közben egész ijesztően megborzongott. – Te vagy az istenük!

A férfi felnevetett a fiú rémült arckifejezésén.

Aztán visszazárta a cellájába, és azt mondta, még találkoznak aznap este. Ennek már több órája. Féreg leült a koszos matracra, átkarolta a lábát, és azóta nem mozdult ebből a helyzetből.

A fiú racionális énje nem akarta elhinni, de minél többet gondolkodott rajta, annál inkább nyilvánvaló lett számára.

Az apja az alkoholproblémái miatt képtelen volt megmaradni hosszabb ideig egy állásban, így aztán az utóbbi három évben ötször költöztek. Az elmúlt öt évben pedig nyolcszor, ami természetesen megnehezítette a fiú számára, hogy barátokat szerezzen, ha mégis sikerült, akkor a megtartásuk bizonyult lehetetlen feladatnak. Már önmagában ez egy nem túl irigylésre méltó kategóriába sorolta Férget: ő lett a magányos gyerek. Nem voltak barátai, és amióta az anyja elhagyta őket, már családja sem volt, az apját kivéve. Senki sem tudta igazán, hogy ki is ő valójában, mert hamar megtanulta játszani a magányost, mégpedig igen jól. Igyekezett befelé fordulónak tűnni, főleg az iskolában. Ő volt a közmondásos „láthatatlan fiú”, ami tökéletesen passzolt az apja tervéhez. Nincs más dolga, mint értesíteni Féreg iskoláját, hogy kiveszi a fiút, mert újra költöznek. Ennyi. Probléma megoldva.

És a család előtörténete miatt senki sem fogja furcsának találni ezt.

Senki sem fog kérdéseket feltenni.

És ő senkinek sem fog hiányozni.

Az apja meg elköltözhet egy másik városba, és egyedülálló, gyermektelen férfiként új életet kezdhet, mert a sorscsapás végre eltűnt az életéből.

A fiú olyan ürességet érzett, hogy megszegte a saját magának tett ígéretet. Könnyek gyűltek a szemébe, és sírni kezdett. Egyedül, a cellájában.

Most már tudta, hogy senki sem fogja megmenteni őt, mert senki sem keresi.

És ez eddig is így volt.

67. fejezet

Garcia még mindig a konyhában volt, amikor Hunter kijött a hálószobából, és visszament a nappaliba. Egyből észrevette a két bizonyítéktároló zacskót, amelyet társa az ablak mellett álló íróasztalon hagyott. Az egyikben a piros toll, a másikban pedig a fehér nyomtatópapírok. Megnézte őket, és Garciához hasonlóan őt is azonnal kirázta a hideg az izgatottságtól, de tudta, hogy ez az érzés gátolhatja az objektivitását. Minél hamarabb a laborba kell küldeniük ezeket.

– Robert! – szólt ki Garcia a konyhából. – Gyere csak ide egy kicsit!

Hunter az asztalra tette a bizonyítéktároló zacskókat, és átment a konyhába.

Garcia a tűzhely mellett állt, és a tekintetén látszott, hogy valami fontos mutatnivalója van.

– Na, mit találtál? – kérdezte Hunter.

Garcia a társa felé nyújtotta a levélgyufát.

– Nézz bele! – mondta izgatottan.

Hunter kinyitotta a levelet, és a tartalmára meredt. A belsejére ráírtak valamit. Szinte hipnózisba esve bámult rá, és azonnal felgyorsult a szívverése.

Az írás ez volt: Midazolam, 2,5 mg.

– Tudod, mi ez? – kérdezte Garcia.

– Szerintem altató – felelte Hunter, és közben nem vette le a szemét az írásról.

Garcia nem ismerte ezt a gyógyszert, bár gondolta, hogy valamiféle nyugtató lehet. De nem ez hozta lázba őt, és nem is ez hipnotizálta Huntert.

Hanem a kézírás.

A kézírás, amelyet az utóbbi napokban órákon át néztek.

A gyilkos kézírása.

68. fejezet

Hunter és Garcia Malcolm Hale lakásáról egyenesen a rendőrség bűnügyi laborjába ment, amely El Serenóban, Los Angeles keleti részén állt. Útközben felhívták dr. Brian Snyder csoportvezetőt, akivel Sharon Barnard lakásában találkoztak, Venice-ben. A férfi épp most ért vissza egy kettős gyilkosság helyszínéről Westlake-ből, és a labor előterében várta a két nyomozót.

– Uraim, örülök, hogy újra látom önöket – mondta, és kezet fogtak. – Miben segíthetek?

Hunter röviden beszámolt az elmúlt huszonnégy óra fejleményeiről, majd átadta a bizonyítéktároló zacskókat.

Dr. Snyder rájuk pillantott, és a levélgyufát kicsit hosszabban nézte, mint a papírokat.

– Midazolam – olvasta hangosan, a hangjában aggodalommal.

– Tudja, hogy mi az? – kérdezte Garcia.

– Igen – bólintott az orvos. – Ez egy benzodiazepin, röviden BZD-alapú altatószer, hipnotikus hatásokkal.

Garcia nagyot pislogott.

– Az aneszteziológiában rendszerint a BZD három fajtája használatos. A diazepam, a lorazepam és főleg a midazolam. A három közül ez a leginkább zsírban oldódó, ami azt jelenti, hogy a leggyorsabban szívódik fel a testben, és emiatt ez fejti ki a leggyorsabb hatást. Elsősorban nyugtató, de használják enyhe légzőszervi vagy keringési rendellenességeknél is, ezenkívül szorongásoldó, görcsoldó és nagyon hatékony izomlazító is. Harminc másodpercen belül eszméletvesztést, hipnotikus állapotot is okozhat, ami gyakran erős amnéziával jár, csakúgy, mint az erőszakolók által kedvelt Rohypnol. A beteg vagy az áldozat semmire sem fog emlékezni.

– Röviden tehát, ez egy kiváló szer, ha valakit gyorsan mozgásképtelenné akarunk tenni – jegyezte meg Garcia.

Dr. Snyder bólintott.

– Vagy a dózis mértékétől függően annyira elkábíthatjuk, hogy utána semmiféle ellenállást nem tud kifejteni. Ha csak kisebb adagot kap az illető, akkor úgy viselkedik, mintha nagyon részeg lenne. Ha a tettes ilyen állapotban vonszolja el az áldozatot, az egy járókelőnek úgy tűnhet, mintha csak segítene a részeg haverján. Ennyi. – Az orvos tekintete egy pillanatra ismét a levélgyufára tévedt. – De a két egész öt tized milligrammos dózissal bármelyikünket el lehet kábítani, még ilyen súlyú, magas férfiakat is.

– Mennyire nehéz hozzájutni? – kérdezte Hunter.

– Nem túlságosan, főleg azokon a titkos weboldalakon, amik manapság a neten üzemelnek. Hamar ráakadhat az ember, ha tudja, hogyan keresse.

– Hát ez nagyszerű! – mondta Garcia.

– Mikorra tudná bevizsgáltatni ezeket? – kérdezte Hunter.

Dr. Snyder arckifejezése nem sok reményt táplált a két nyomozóban.

– Megkérhetem a sürgősségi eljárást, és ígérem, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy előre vegyék őket. Ha szerencsénk van, akkor a kézírás eredménye már holnapra meglehet, esetleg holnaputánra. – Az időpont említésekor ösztönösen is az órájára nézett. – A többit illetően nem vagyok túl optimista, talán két nap, de lehet, hogy több.

Hunter és Garcia tisztában voltak vele, hogy sem ők, sem dr. Snyder nem tehet ennél többet. A bűnügyi laboratórium a Hertzberg-Davis igazságügyi orvosszakértői központ része volt, és öt különböző szervezetet szolgált ki, amelyek természetesen tegnapra akarták az eredményeket. A laboránsoknak sokkal több munkájuk volt, mint amit valójában el tudtak látni. Előny volt, ha sürgősnek címkéztek valamit, de garanciát ez sem jelentett. A nyomozók egyelőre nem tehettek mást, mint hogy vártak.

69. fejezet

Hunter mindössze három és fél órája aludt, amikor az agya ismét teljesen felébredt. Egy-két percig még nem nyitotta ki a szemét, remélve, akarva, hogy vissza tud aludni, de legbelül tudta, hogy hiába minden. Mindegy volt, mennyire szeretett volna aludni, nem számított, milyen szorosan zárja össze a szemét, az álom nem tért vissza.

Kénytelen volt feladni, megfordult az ágyban, és kinyitotta a szemét. Rendezetlen gondolatok ütköztek az agyában, elképesztő rendetlenséget okozva, és ettől csak még jobban összezavarodott. Hosszan, nehezen kifújta a levegőt, letette a lábát a földre, és az ágy szélére ült, engedve, hogy a szeme is megszabadulhasson az alvás kábulatától. Ránézett az ágy mellett álló digitális órára – hajnali négy óra ötvenöt perc.

A fürdőben megmosta az arcát és a fogát, majd egy pillanatig megnézte magát a mosdó feletti tükörben. Kimerültnek látszott. A szeme véreres volt, az alatta lévő táskák miatt pedig úgy nézett ki, mint aki rosszul sminkelte ki magát.

Átment a nappaliba, és anélkül, hogy tudatosan gondolt volna rá, megnézte a bejárat előtt a padlót.

Semmi.

Nem jött levél.

Fejcsóválva konstatálta, hogy mekkora ostobaság, amit csinált.

De tényleg az?, hallotta a hangot az agyában. A gyilkos egyszer már megtette. Mi akadályozná meg benne, hogy ismét megtegye? A nyomozói karrierje során Hunter még nem találkozott ennyire kiszámíthatatlan elkövetővel.

Átvágott a nappalin, és bement a konyhába. Töltött egy pohár csapvizet, majd kinyitotta a hűtő ajtaját, és benézett. Elmosolyodott az ürességén. Már csak az energiaital, pár alma és három szelet megszáradt, csípős pepperonis pizza volt benne. A szárított marhahús elfogyott, de nem baj, mert Hunter a hideg pizzát szerette legjobban reggelire. Az egyetemi évek alatt gyakorlatilag azon élt.

Kivett egy szeletet, és visszament a nappaliba. Megint megnézte az ajtó előtt a padlót.

Semmi.

– Robert, ezt abba kell hagynod – mondta magának, és beleharapott a pizzába.

Így még finomabb volt, mint melegen.

Az ablakhoz lépett, kinézett az utcára, de nem keresett semmi konkrét célt. A Huntington Park nyugodt sarkában lakott, az utcák csendesek voltak, ameddig csak ellátott.

Egy újabb harapás után elfordult az ablaktól. A kis bárszekrény melletti asztalon a gyilkos harmadik üzenetének a másolata feküdt. Hunter olyan sokszor elolvasta, hogy talán már visszafelé is el tudná mondani.

A faliórára nézett – öt óra tizenegy perc.

Megette a pizzaszeletet, visszament a konyhába, és kivett még egyet. Kifelé menet megint a padlóra pillantott.

Semmi.

Mérges volt erre a paranoiára. Úgy döntött, nem ül le. Állva olvasta el újra meg újra az üzenetet. Ahogy korábban, úgy most sem vett észre benne semmi különöset.

A levél befejezésére koncentrált.

Akarja tudni, ki vagyok, Hunter nyomozó?

Tényleg szeretné?

Egy pillanatra megállt.

A névben nyomra vezető jeleket talál.

A NEVEM: HALÁL.

Hunter biztos volt benne, hogy a gyilkos itt nem akart viccesnek vagy gúnyosnak tűnni.

Még egyszer elolvasta az egész levelet.

Nulla, egyszerűen semmi sem jutott az eszébe.

Feladta.

Levette a szemét a levélről, és ahogy a bárszekrény felé nézett, a tekintete átfutott az utolsó pár soron. Olyan volt, mintha az agya összekeverte volna a szavakat, a betűket egy egészen más sorrendbe. És egy ezredmásodperc elteltével Hunter mozdulatlanná dermedt.

– Mi a franc?

Újra a levélre nézett, igyekezett megnyugtatni a légzését, a szeme az imént látott szöveget kutatta.

De nem látta.

– Hol van? – Hunter nagyot sóhajtott, és újra próbálkozott, koncentrált, hogy észrevegye.

Nem vette észre.

Lehet, hogy csak képzelődött?

Másfelé nézett, pislogott néhányat, aztán visszatért a levélhez.

Nem volt ott.

Tényleg csak képzelte.

Újra próbálkozott, de most csak futólag nézett végig a betűkön.

És elakadt a lélegzete.

Mert ott volt.

70. fejezet

Garcia beállt a Rendőrségi Igazgatási Központ parkolójába, leállította a motort, és immár tizedszer nézett a telefonjára azóta, hogy reggel felébredt. A készülék semmit sem jelzett. Se nem fogadott hívást, se szöveges üzenetet.

Még a labor megerősítése nélkül is bőven elég volt az, amit tegnap találtak Malcolm Hale lakásán, így aztán mindenhová riasztást adtak ki. Los Angeles és környéke minden rendőrőrse és seriffhivatala megkapta az értesítést. A rendőrség egyik IT-szakértője különféle verziókat készített Malcolm Hale rabosítófotója alapján a jelenleg feltételezett külsejéről, és mindezt többféle frizurával, hajszínnel, arcszőrzettel. Egy figyelmeztetést is kiadtak a körözés mellé, miszerint a férfi nagyon ért a maszkokhoz, az álcázáshoz, és a kiküldött képek inkább csak sorvezetőként működhetnek.

Hunter és Garcia hosszas megbeszélést folytatott a főnökével, amely után Blake kapitány beleegyezett, hogy huszonnégy órás megfigyelés alatt tartsák Malcolm Hale apartmanját. Az éjszaka folyamán már fel is állt a különleges nyomozati részleg első csapata.

A különleges nyomozati részleg egy elit taktikai megfigyelő csoport volt, amely már több mint negyven éve működött annak ellenére, hogy rengeteg támadás érte őket különböző jogvédő és politikai szervezetektől. Ennek pedig az volt az oka, hogy ez a részleg a többinél – még a SWAT különleges alakulatnál is – magasabb halálozási arányt produkált. A csapat csúcsragadozókat figyelt – többnyire titokban –, olyan elkövetőket, akiket erőszakos bűncselekményekkel gyanúsítottak, és akik nem álltak le, amíg tetten nem érték őket. Az egység minden tagja mesterien tudta álcázni magát, rendkívül képzettek voltak a közelharcban, és persze kiválóan lőttek. Többnyire megvárták, amíg az elkövető újra akcióba lép, és ekkor tartóztatták le, de mivel a legtöbb gyanúsított nem adta meg magát harc nélkül, gyakran halálos tűzpárbajra került sor. Ezt figyelembe véve a Hunterék ügyében eljáró csapat azt a parancsot kapta, hogy ha Malcolm Hale felbukkan, ne közelítsenek hozzá. Az ő feladatuk az volt, hogy ne veszítsék szem elől a férfit, amíg az ügyben eljáró nyomozók a helyszínre nem érnek.

Miközben Garcia felment a lifttel az ötödikre, még egyszer ránézett a telefonjára.

Még mindig semmi.

Alig egy perce ült az asztalánál, amikor Hunter belépett az irodába. Nagyon kimerültnek látszott, ennek ellenére Garcia valami mást is észrevett az arcán: a kétkedés és az izgalom elegyét.

– Van valami? – kérdezte Garcia, és ösztönösen megint a telefonjára pillantott. Semmi.

– Nem tudok semmit, és te?

– A különleges nyomozati részlegtől egyelőre semmi – csóválta a fejét Garcia –, és se a seriffhivataloktól, se a többi kapitányságtól. Épp az e-mailjeimet készültem megnézni, de ha a laborból lenne valami, akkor dr. Snyder már biztosan hívta volna valamelyikünket.

– Én sem kaptam semmilyen értesítést – erősítette meg Hunter a mobiljára nézve. A telefonja most nem volt lenémítva, sőt a maximumra állította a hangerőt. – De szeretném, ha valamit megnéznél, aztán eldöntenéd, hogy megőrültem-e, vagy nem – tette hozzá, miközben zsebre tette mobilt, és a táblához lépett.

– Rendben – felelte Garcia, és kíváncsian odafordult a székével.

– Ma reggel úgy véltem, hogy észrevettem valamit az üzenetben, amit eddig nem szúrtam ki – kezdte Hunter.

Olyan izgatottan mondta ezt, hogy Garcia is felállt.

– És mi volt az? – kérdezte, és odalépett Hunter mellé a táblához.

– Hogy hívja magát a gyilkos?

– Micsoda? – kérdezett vissza Garcia, a homlokát ráncolva.

– Hogy hívja magát a gyilkos az üzeneteiben?

Garcia végignézett a három üzenet táblán lévő másolatán, aztán Hunterre bámult.

– Halálnak – felelte, a két tenyerét felfelé fordítva, mint aki egy teljesen nyilvánvaló választ mond.

– De akkor miért nem úgy írja alá, hogy Halál?

Garcia zavartan nézett a társára.

– Na, ja, talán tényleg megőrültél. Hát így írja alá, nem?

– Nem, szó sincs róla. Úgy írja alá, hogy A nevem: Halál, nem úgy, hogy Halál. De miért?

Garcia ismét az üzenetekre nézett.

– Nem egészen értem, mire akarsz kilyukadni.

– Nézd meg az üzeneteket! – kopogtatta meg Hunter a táblát. – Mindegyik azzal a kifejezéssel fejeződik be, hogy A nevem: Halál. Nem csak azzal a szóval, hogy Halál. Ilyet egyetlen gyilkos sem tesz, ha gúnyolódó üzeneteket küld a rendőrségnek. Hasfelmetsző Jack, a BTK fojtó, a Zodiákus gyilkos, Sam fia, vagy bárkit mondhatnék. Mindegyikük csak a nevét írta a levél végére, nem egy mondatot.

Garcia egy pillanatra elgondolkodott, végül elfogadta az érvelést.

– Oké, és akkor mi van?

– Talán semmi, de ezt írja az utolsó üzenetében – mutatott Hunter a másolatra. – A névben nyomra vezető jeleket talál. A NEVEM: HALÁL.

– Igen, ez igaz – tette fel a kezét megadóan Garcia. – De még akkor sem értem, mit akarsz ezzel.

– Ez az ember imád játszani, ezt most már pontosan tudjuk. Az üzenetek részei a játéknak, és ha helyes a feltevésünk, akkor a tettes sokkal okosabbnak tartja magát nálunk. Sőt, igazából mindenkinél. De nem túl szórakoztató dolog egy nálunk sokkal gyengébbel játszani, márpedig ő élvezni akarja ezt.

– És?

– Emlékszel, hogy először azt hitted, ez egy vicces, gúnyos mondat? De mi van, ha nem tréfálni akart? Mi van, ha tényleg azt akarta, hogy találjunk egy nyomot hozzá?

Garcia továbbra is üres tekintettel bámult Hunterre.

– Ide nézz! Azt írta: A névben nyomra vezető jeleket talál. Hangsúlyozza, hogy a névben, benne! – ütögette meg a táblát a mutatóujjával. – Nem azt írta, hogy a nyom maga a név, hanem, hogy nyomra vezető jelek vannak benne. És jeleket írt, tehát több van belőlük.

Garcia megint az üzenet másolatára nézett, ezúttal látszott rajta, hogy mennyire koncentrál.

– Ott van benne – mondta újra Hunter.

A társa továbbra is a táblát bámulta, és látszott, hogy kezd összeállni a fejében a dolog.

– Benne... Tehát azt mondod, úgy, mint egy anagramma?

– Pontosan – felelte Hunter most még izgatottabban. – De ne csak a halál szót nézd, hanem az egész mondatot. A nevem: Halál. Minden üzenetét így írta alá. Ezt küldte el nekünk Nicole Wilson torkában, és ezt írta Sharon Barnard szőnyegére.

Meg sem várva Garcia találgatásait, Hunter felvett egy tollat, és a táblán egy üres helyre felírta, hogy A nevem: Halál, majd újra írni kezdett, és amikor felhasznált egy betűt a mondatból, kihúzta az eredetiből. Amikor kész volt, letette a tollat.

Garcia végig feszült figyelemmel nézte, és amikor Hunter befejezte, ránézett arra, amit írt, aztán vissza az eredeti mondatra, majd megint a táblára.

Észre sem vette, hogy szó szerint leesett az álla.

– Ezt nem hiszem el.

71. fejezet

Alison köhögve, prüszkölve tért magához, amikor a hideg vizet az arcába locsolták. Az ösztönös reakciója az volt, hogy megrázta a fejét, de ezt azonnal meg is bánta. A mozdulat olyan éles fájdalmat okozott a fejében, mintha egy óriási fogóval szorították volna az agyát. De a fejében érzett fájdalom semmi sem volt a testén érzett kínhoz képest, ahogy a víz lefolyt az arcáról a törzsén és a lábán éktelenkedő több tucat nyílt sebbe. Nem meglepő, hogy szinte állati üvöltést hallatott, mintha egy haldokló fenevad lenne.

Újra köhögni kezdett, megpróbálta kinyitni a szemét, de a súlyos szemhéja mintha leragadt volna, és komoly erőfeszítésébe telt, mire sikerült. A víz a szájába folyt, és végre megértette, miért fájt tőle mindene: erősen sós, ecetes íze volt.

Egy csepp lefolyt a jobb szemhéján, és amikor elérte a szaruhártyát, borzasztóan csípni kezdte. Alison azonnal becsukta a szemét, majd közel egy percig vadul pislogott.

A fájdalom minden irányból támadott, a nő hangosan nyögött, miközben a teste reszketett, mert nem lehetett elviseli ezt a kínt. Várta, hogy jöjjön az újabb vödör ecetes víz, de szerencsére nem ez történt.

Végül ismét kinyitotta a szemét, amely még mindig égett, de már nem olyan elviselhetetlenül. Csak nagyon homályosan látott.

A férfi közvetlenül előtte állt. Mozdulatlanul nézte őt.

Alison tekintete megtalálta a férfi szemét. Most is ismerősnek tűnt, de nem tudta, honnan.

A férfi kicsit lejjebb engedte az Alison karját tartó láncot. A talpa most már rendesen leért a földre, de a lába túl gyenge volt ahhoz, hogy megtartsa. A súlyát még mindig a két karja tartotta a csuklójára erősített láncon keresztül. De a csuklón már nem volt bőr, a fém a nyers hússal érintkezett. A keze mintha egy vérrel töltött léggömb lett volna, és csak egy apró szúrás kellett, hogy látványosan szétdurranjon.

Mivel többször is magához tért, majd újra elájult, teljesen elveszítette az időérzékét. Fogalma sem volt, mióta tartják fogva.

A férfi továbbra is némán figyelte Alisont. A meztelen test még gyönyörűbb lett az apró vágásoknak, bemetszéseknek köszönhetően. Legalábbis az ő szemében. A sebekből szivárgó vér bíborvörösre színezte a testet, és ez a látvány szinte ellenállhatatlan izgalmat keltett benne, és az ő teste ennek megfelelően reagált.

Sokáig nézték egymást, végül meglepő módon a férfi kapta el a tekintetét. Aztán megfordult, és a sarokban álló munkapadhoz ment.

Ez megint csak fokozta Alison rémületét. Korábban a férfi már úgy megkorbácsolta, mint egy tizennyolcadik századi rabszolgát, míg el nem ájult. Még sosem érzett ilyen mély, elgyengítő fájdalmat.

– Kérem, ne! – nyögte ki nagy nehezen, és a szeme újra könnyes lett. – Ne... ne tegye!

Alison nem tudta, miért volt itt, miért rabolta el a férfi, és miért büntette őt ilyen kegyetlenül. Lehet, hogy az apjával van kapcsolatban? De a fogvatartója szinte meg sem szólalt, eddig csak annyit csinált, hogy nézte vagy verte őt.

– Kérem, beszéljen hozzám... – könyörgött Alison. – Miért teszi ezt velem?

A férfi nem törődött a kéréssel, csak felvett valamit az asztalról.

Alison minden izma megfeszült. Megint kérlelni akarta a férfit, de már képtelen volt megszólalni. Túl erősen zokogott.

A férfi megint felé fordult.

Alison pislogva igyekezett a férfi kezére fókuszálni, de a benne tartott tárgy túlságosan kicsi volt.

A férfi közeledett hozzá.

Már csak három lépésre volt.

Kettő.

Egy.

Alison valami fémtárgyat vélt látni a férfi tenyerében.

Kés?

Szike?

Mi lehet?

Tehetetlen volt, csak sírni tudott.

Becsukta a szemét, visszafojtotta a lélegzetét, és megpróbált felkészülni.

Egy pillanat múlva mintha egy fémtárgyat hallott volna a betonpadlón csúszni.

Szorosan lehunyta a szemét.

A következő másodpercben érezte, hogy a teste kissé előredől, de ezzel nem járt további fájdalom.

Az első gondolata az volt, hogy a teste talán már olyan állapotba került, hogy nem is érzi a fájdalmat.

Várt.

És megérkezett a fájdalom.

És honnan máshonnan, mint a karjából? De olyan erősen, hogy érezte, megint kezdi elveszíteni az eszméletét. A szeme rebegni kezdett, kifújta a levegőt, és a teste lassan ereszkedni kezdett egy sötét, hideg verembe.

De mielőtt az aljára ért volna, valami vagy valaki megfogta. Abban a pillanatban elernyedt a lába, és egy kemény, kényelmetlen tárgyra zuhant. Tátott szájjal szívta be a forró, párás levegőt, és ekkor jött rá, hogy nem csak képzelte ezt az egészet. Nem egy verembe esett, egyszerűen összecsuklott.

A férfi felvette a lakatkulcsokat a munkapadról, és megszabadította Alisont a láncaitól. A korábban hallott fémes hangot a padlón az váltotta ki, hogy a férfi odahúzott egy összecsukható széket, és a nő alá tette.

Amikor Alison a székre zuhant, a két karja a teste mellé került, ami egyrészt megkönnyebbülést, másrészt mérhetetlen fájdalmat hozott. Ki tudja, mióta először, a vér újra szabadon áramlott. Olyan szörnyű érzés volt, hogy Alison nem is bírta elviselni. Előrehajolt, és a padlóra hányt.

Furcsamód ez egyáltalán nem idegesítette fel az elrablóját. Amikor a hányás abbamaradt, a férfi megfogta Alison haját, és ülő pozícióba húzta.

Az álláról hányás csöpögött le a meztelen testére és a lábára. Mélyeket lélegzett, a mellkasa ritmikusan emelkedett, süllyedt. A karja olyan volt, mintha meggyújtották volna. Milliónyi apró tű talált utat a kézfejébe.

A feje ismét előrecsuklott, az álla a mellkasához ért. A férfi látta, hogy mindjárt elájul, ezért megfogta a haját, és hátrahúzta a fejét.

– Nem, nem, szó nincs róla! Ne ájulj el! Azt akarom, hogy ébren legyél. Azt akarom, hogy mindent érezz.

Alison szája kinyílt, a férfi pedig beleköpött.

– Figyelsz rám, Alison?

A nő köhögött és öklendezett a köpéstől. Savanyútej-és rohadttojás-íze volt, de a kívánt célt elérte. Alison visszanyerte az eszméletét.

– Na ez az, kicsim – mondta a férfi, és elengedte Alison haját, majd hátrább lépett.

Alison már képes volt a saját erejéből megtartani a fejét, de valami azt súgta neki, hogy talán még sincs teljesen magánál. Ahogy a férfi újra a munkapad felé indult, Alison észrevett valamit, amitől egy pillanatra megállt a szíve. Megesküdött volna, hogy egy kisfiút látott a pince egyik sarkában, a félhomályban megbújva. A fiú egyenesen rá bámult. A szemében ugyanaz a rettegés látszott, mint amelyet ő is érzett.

72. fejezet

– Fogalmam sincs, miért – mondta Hunter –, talán mert túl fáradt voltam, de ma reggel, amikor többször is újraolvastam az üzenetet, az agyam valahogy felcserélte a betűket, és ekkor észrevettem, de aztán el is tűnt.

Garcia még mindig a táblát bámulta.

– Azt hittem, csak képzelődöm, de aztán újra odanéztem, és egyszer csak rájöttem, hogy igen, ott van az orrom előtt – folytatta Hunter, majd egy pillanatra elhallgatott, és ő is a táblára nézett. – Ez volt az – kopogtatta meg a táblát.

A nevem: Halál betűit felcserélve Hunter négy új szót alkotott: A név: Mal Hale.

– Ezt nem hiszem el! – mondta újra Garcia, és végre levette a tekintetét a tábláról, majd a társára nézett.

– Én is alig akartam elhinni, de látod, ott van!

– Robert, tudom, hogy ez a gyilkos kurva bátor, de azért ez mégiscsak nevetséges. Egyszerűen példátlan, nemcsak nyomot ad nekünk, hanem elárulja a nevét! Miért tenne ilyet?

– Mert nem tudja, hogy ismerjük – felelte Hunter. – Fogalma sincs, hogy tudunk Fresnóról, Sacramentóról, a lakásáról Los Angeles keleti részén. Nem tudja, hogy van gyanúsítottunk, akit úgy hívnak, hogy Malcolm Hale vagy röviden Mal Hale. Amikor becsúsztatta az ajtóm alatt az üzenetét, akkor még nem volt gyanúsítottunk, fogalmunk sem volt róla, ki is az a Malcolm Hale. Ezt csak később tudtuk meg.

Garcia összefoglalta a fejleményeket:

– Tehát, ha akkoriban rájövünk, hogy egy anagrammára utal a levelében, akkor sem tudtuk volna, mit keressünk: egy szót, több szót, egy kifejezést, egy nevet. Elképzelni sem tudtuk volna, hogy a nevét adja meg. Ha ezt figyelembe vesszük, akkor minden bizonnyal rengeteg variáció, nagyon sok szó jött volna ki a leveleiből.

– Pontosan.

– A nevem: Halál – nézett vissza Garcia a másolatra.

– És hát nyilván rengeteg név vagy becézett alak is kijött volna – tette hozzá Hunter. – Mal, Van, mit tudom én. Azt se felejtsük el, hogy ez Los Angeles, egy nemzetközi város! A névnek nem is kell feltétlenül amerikainak lennie.

– És még ha ki is raktuk volna, hogy A név: Mal Hale, valószínűleg elvetettük volna, mert nem tudtuk, hogy ez egy valódi név. A vezetékneveknek rengeteg alakja, formája, írása létezik.

– Így van. Nem tudtuk volna az összes anagrammát lenyomozni, képtelenség az összes nevet vagy egy név részletét ellenőrizni. Kizárt dolog.

Garcia elmosolyodott ezen az egészen.

– Szóval a fickó létrehozott egy anagrammát, mert nem feltételezte, hogy ismerjük a Malcolm Hale nevet – gondolkozott Garcia. – És tényleg, miért ismernénk? Szinte nulla esélye volt, hogy beleakadunk. A férfit sosem tartóztatták le, sosem tudták megvádolni semmivel. Csak annyi történt, hogy a rendőrség látókörébe került bizonyos személyek eltűnése kapcsán, kétszer Fresnóban, egyszer Sacramentóban, de Los Angelesben soha. Ráadásul azok az esetek már évekkel ezelőtt történtek. Úgy vélhette, hogy ha ezer évig nyomozunk, akkor sem bukkanunk rá.

– Valószínűleg így van – értett egyet Hunter. – Most már csak az kellene, hogy megszólaljon a telefon.

Mintegy végszóra, Hunter mobilja hangosan csörögni kezdett az asztalán.

Garcia elképedve nézett oda.

– Ez most valami vicc?

73. fejezet

Hunter talán még sosem vette fel ilyen gyorsan a telefonját. Az asztalához ugrott, a lába kissé megcsúszott a padlón, a keze pedig elképesztő sebességgel nyúlt a készülék felé.

– Hunter nyomozó, rablási és gyilkossági osztály.

– Üdvözlöm, nyomozó! – mondta egy férfihang a vonal másik végén. – Brian vagyok.

Hunternek izgalmában kellett egy kis idő, hogy összekapcsolja a nevet és a hangot, majd megtalálja hozzá az arcot.

– Dr. Brian Snyder a laborból – mondta az orvos, érezve Hunter bizonytalanságát.

– Á, persze, elnézést! – szólt bele végre Hunter, miközben a fejét rázta Garcia felé. – Csak nagyon mozgalmas délelőttünk van.

– Megtalálták a gyanúsítottat? – kérdezte az orvos, és a nyugodt hangja kissé izgatott lett.

– Nem, sajnos még nem, de reménykedünk. Van valami híre számunkra?

– Igen, megjött az írásszakértő véleménye.

– Egy pillanat, kihangosítom – mondta Hunter, majd megnyomta a megfelelő gombot, és az asztalra tette a készüléket.

Garcia közelebb lépett.

– Nos, a grafológusoknak átlagosan tizenhárom-tizenöt betűre van szükségük az angol ábécé huszonhat betűjéből ahhoz, hogy százszázalékos biztonsággal azonosítsanak egy kézírást. Maguk is tudják, hogy a levélgyufán csak nyolc különböző betű és két szám van: Midazolam, 2,5 mg.

Garcia Hunterre pillantott.

– Tehát ahhoz, hogy kétségbevonhatatlan eredményt mondhassunk, kellene szerezni valami mást is a tettes kézírásával.

– Az a helyzet – mondta Garcia, mielőtt dr. Snyder folytathatta volna –, hogy ez pillanatnyilag lehetetlen. Nincs legalább valami részeredmény?

– Éppen erre akartam rátérni.

– Elnézést! – tette fel a kezét Garcia, majd megismételte, amit a társa mondott: – Nagyon mozgalmas délelőttünk van.

– A grafológusunk azt mondja, hogy bár hivatalosan nem adhat ki véleményt, de a betűk hajlítása és összekötése alapján fel merné tenni a szakmai hírnevét arra, hogy a gyufán talált írás ugyanattól a személytől származik, mint az üzenetek. Röviden, ő a maguk gyilkosa.

74. fejezet

Talicia Leon, a Los Angeles-i rendőrség diszpécsere levette a kerek szemüvegét, az asztalra tette az üres kávésbögréje mellé, és két ujjával megdörzsölte a fáradt szemét. Éppen szólni akart Justinnak, a tőle jobbra ülő kollégájának, hogy kivesz öt perc kávészünetet, amikor új hívás jelent meg a monitoron.

Gyorsan feltette a szemüvegét.

A kávé várhat.

– Kilenc-tizenegy. Miben segíthetek? – kérdezte, miközben megigazította a fülesét.

– Nagy bajban vagyok – mondta egy női hang. Bár hallani lehetett némi izgatottságot a hangjában, Talicia úgy érezte, igyekszik elfojtani azt. – Valamiért blokkolták a megtakarítási számlámat. Nem jutok hozzá a pénzemhez, pedig utalnom kéne róla a másik számlámra, amilyen hamar csak lehet.

Remek, gondolta Talicia. Még egy idióta telefonáló.

Hetente átlagosan nagyjából tíz olyan hívót fogadott, amely nem egy vészhelyzetet akart bejelenteni. Néhányuk kifejezetten hülye volt.

– Asszonyom, ön a segélyhívót tárcsázta, nem a bankját – felelte nyugodtan.

– Igen, tudom, de nem férek hozzá a netbankomhoz, ezért telefonáltam. Sürgősen meg kell oldanom ezt a problémát, kérem! – A nő egészen lassan, hangsúlyozva mondta a sürgősen szót, a kérem pedig mintha kissé reszketett volna. – Tudna segíteni nekem?

– Nem hiszem, asszonyom. Ez a rendőrségi segélyhívó, nem a Bank of America. Veszélyben van, vagy nem?

– Természetesen, máskülönben nem telefonáltam volna. A nevem Vivian Curtis.

Taliciának derengeni kezdett, hogy talán mégsem téves hívás lesz. Sokkal komolyabb hangon folytatta a beszélgetést: – Tehát, ha jól értem, bajban van, Vivien. – Nem kérdezte, inkább kijelentette ezt.

– Így van.

– És pillanatnyilag nem tud beszélni, mert valaki más is van a közelében.

– Igen, már megpróbáltam beütni a számlaszámot és a jelszót. A számlán a cím 90247 Gardena, South Vermont Avenue 13605.

– Értem – felelte Talicia, és olyan gyorsan gépelt, ahogy csak tudott. Márpedig tényleg gyors volt. – Fizikai veszélyben van?

– Igen.

– Megsérült?

– Igen. Sokáig fog tartani? A lányomra kellene vigyáznom.

– A lánya is megsérült? Ő is veszélyben van?

Talicia megnyomta az entert, amivel kiadta a riasztást.

– Igen, így van. Persze hogy engedélyezem, az én pénzem. Az egészet át akarom utalni. Mennyi idő még, hogy vagy én, vagy a partnerem kivehesse az automatából?

– A partnere jelenti a veszélyt?

– Igen.

– Oké, Vivien, már úton van a segítség. Tartson ki, négy percen belül odaérnek. Vonalban tud még maradni? A banki hívások általában elég lassúak, és úgy csinálhatunk, mintha tényleg lenne valami gond a pénzével.

– Rendben, várok.

– Hány éves a lánya?

– Szerintem e hónap tizenkettedikén.

– Életveszélyes sérülést szenvedett ön vagy a lánya?

– Nem, még nem kaptam meg.

A még hallatán Talicia megijedt.

– Van lőfegyver a házban?

– Igen, már kétszer beütöttem.

Két fegyver.

– A partnerénél van most a két fegyver?

– Nem, jelenleg nem. Köszönöm.

Talicia újabb utasításokat gépelt be.

– Be van zárva az első vagy, ha van, a hátsó bejárat? Mindjárt odaér a segítség.

– Nem. Ahogy mondtam, mindet átutalom.

Mindkét ajtó nyitva.

– Tehát akkor mehetek a bankautomatához, hogy levegyem a pénzt? – kérdezte Vivien egyre idegesebb hangon.

– Most fordulnak be az utcájukba. Ha most azt mondja neki, hogy mehet a pénzért, már nem juthat ki a házból.

– Rendben, nagyon köszönöm a segítséget.

A hívás megszakadt.

Talicia azonnal ellenőrizte a Vivien címéről bejövő korábbi hívásokat. Az utóbbi nyolc hónapban hat riasztás érkezett, mindegyik családon belüli erőszak volt.

Még fel sem ocsúdott, amikor újabb hívás jött.

– Kilenc-tizenegy. Miben segíthetek? – kérdezte, miközben feljebb tolta a szemüvegét az orrán.

– Meghalt – mondta egy férfihang a vonal másik végén, és a derűje nyugtalanságot váltott ki Taliciából.

– Egy gyilkosságot akar bejelenteni, uram? – kérdezte, és már gépelt is.

– Rengeteg vér van. Olyan fájdalmasan, olyan rettegve sikítozott. Csodálatos volt.

Talicia megrémült. Krákogni kezdett, hogy kitisztítsa a torkát.

– Elnézést, uram. Mit mondott, ki halt meg?

– A harmadik.

Talicia egy pillanatra abbahagyta a gépelést.

– Azt akarja mondani, hogy három áldozat van?

– Nem figyel rám? – kérdezte a férfi nyugodtan, de nem hagyott időt a válaszra. – Meghalt a harmadik. Alisonnak hívták. Nemsokára jön a negyedik is. Sokkal hamarabb, mint gondolnák... mert a nevem: Halál.

Talicia pont az ellenkezőjét gondolta, mint az előző hívásnál. Ami kezdetben komolynak tűnt, most már olyan lett, mintha valaki szórakozna.

– Megértette? Alison. A neve Alison. Jegyezze le! Mondja meg az illetékeseknek!

Talicia nem kockáztathatott.

– Alison. Igen, uram, értettem. Elárulná a vezetéknevét is?

– Helyes. Írja csak le, amit mondok. Felkészült?

– Igen, uram, hallgatom.

– A. Nevem. Halál. Ezt is mondja meg a zsaruknak, amikor értesíti őket.

– Igen, megmondom. És milyen címre küldjem őket?

– Keressék meg! Ha megtalálták ezt a telefont, akkor őt is meg fogják találni.

– Uram? Halló! Uram?

A vonal nem szakadt meg, de a hívó már nem volt ott.

75. fejezet

A Lake View Terrace-i Lopez Canyon Road a Foothill Freewaytől egészen az Angeles nemzeti erdő nyugati csücskéig fut, majd élesen jobbra fordul, eléri a Kagel Canyon Roadot, ahol aztán véget ér. Az éles jobbkanyar után nem egészen másfél kilométerrel egy használaton kívüli, hepehupás út ágazik el belőle, amely a Lopez Canyon Roadtól jobbra álló, kisebb dombra vezet. Innen érkezett a hívás, amelyet Talicia fogadott, egészen pontosan egy lakatlan faépületből az út végén.

Huntert és Garciát délután kettő után hívta másodszor dr. Snyder. Akkor érkezett a helyszínre, és az épületbe lépve az első dolga volt, hogy felhívja a két nyomozót.

Hunterék még szirénázva is csak egy óra alatt tudták megtenni a negyven kilométert, először Los Angeles belvárosán, majd a Glendale Freewayen át haladtak át, aztán az erdő nyugati csücskéhez értek.

Az elszigetelt helyszín, az út menti áthatolhatatlan cserjés miatt a rendőrség megtehette, hogy már az út elejétől lezárta a területet. A sajtó tudósítói sem tudtak mintegy másfél kilométernél közelebb jutni a bűncselekmény helyszínéül szolgáló épülethez.

Garcia felmutatta az igazolványát a külső kordon mellett álló járőrnek, aztán jobbra fordult, és elindult a göröngyös úton.

– Na, ez a hely már elég elszigetelt, és kellőképpen távol esik mindentől, mi? – jegyezte meg Garcia, amikor az út végén leparkolt a helyszínelők egyik furgonja mellé.

Hunter a mobiljára nézett – még mindig nem találták meg Malcolm Hale-t.

Kiszállva az autóból alaposan felmérte az épületet.

A nem túl nagy, négyszögletes faépítményt régimódi oromtető fedte. A keleti végén hatalmas dupla ajtón lehetett bejutni, és Hunterék első benyomása az volt, hogy az egész inkább egy pajtára hasonlít, azzal a különbséggel, hogy nem volt olyan magas. A külső falakat valamikor régen fehérre festhették, de az évek során a napnak és az esőnek köszönhetően szinte a teljes festékréteg lekopott, már csak néhány folton látszott. Az elemek romboló hatásának kitett déli falon – Hunterék ezzel szemben álltak – jó néhány deszka hiányzott, vagy el volt törve.

Három rendőr állt a kétszárnyú ajtótól jobbra, és úgy tűnt, egy perccel ezelőtt még mindannyian rosszul voltak.

Hunter és Garcia közeledett az épületet körülvevő sárga szalaghoz, és hirtelen megcsapta az orrukat a bentről jövő jellegzetes szag: rohadt étel és édes fémillat keveréke. Egyből felismerték, mert sajnos már nagyon sokszor találkoztak vele.

Vér.

Rengeteg vér.

Felmutatták az igazolványukat a helyszínelő naplóval álldogáló, magányos rendőrnek, aki adott nekik egy-egy védőruhát és egy-egy pár gumikesztyűt.

A nyomozók beöltöztek, átbújtak a kordon alatt, és benyitottak az ajtón. Csak két lépést tettek befelé, amikor úgy érezték, mintha valami az összes levegőt kiszívta volna a tüdejükből, és azonnal mozdulatlanná dermedtek.

Most már értették, mitől lehettek rosszul az odakint őrködő rendőrök.

De mégsem az eléjük táruló látvány volt az, amitől a két nyomozó annyira megdöbbent, hogy a szívverésük is elállt.

Hanem az, hogy mindketten ismerték az áldozatot.

76. fejezet

Hunter és Garcia a hatalmas, nyitott helyiség bejáratánál álltak. Az épület külsejéhez hasonlóan a belseje is egy pajtára emlékeztette őket, csak kisebb léptékben. A ház régi falait és a fekete tetőt érő, forró napsütéstől olyan volt a belső rész, mintha egy sütőbe léptek volna. Alig tíz másodperce voltak bent, és máris kövér izzadságcseppek indultak meg a homlokukon és a tarkójukon.

Dr. Snyder a helyiség túlsó végében állt, és éppen az egyik helyszínelővel beszélgetett. Hunteréket meglátva odament hozzájuk, és üdvözölte őket. A falak mentén haladt, hogy kikerülje a vért.

– Üdv, Robert, Carlos! – biccentett feléjük.

A védőruhája egészen a nyakáig be volt cipzárazva, de a csuklyát nem vette fel. Most sem viselt maszkot.

A két nyomozó viszonozta az üdvözlést, de közben nem vették le a szemüket az áldozatról. A nő feje előrebukott, az álla a mellkasához ért, de így is látszott az arca. És ez volt az, amitől Hunter és Garcia kővé dermedt.

Dr. Snyder csodálkozva nézte őket, nem állt össze neki a dolog. A látvány brutalitása, a rengeteg vér ellenére a tekintetük az áldozat arcára tapadt. Miért?

– Az áldozat neve... – kezdte Snyder.

– Alison – mondta Hunter gépiesen. – A vezetéknevét nem tudom.

Dr. Snyder kíváncsisága most meglepődésbe ment át.

– Ismeri?

– Mindketten ismerjük – felelte Garcia. – Pincérnő a Donny’sban. – Egy pillanatra elhallgatott, becsukta a szemét, és egy fejcsóválás közben korrigált: – Pincérnő volt a Donny’sban, két háztömbre a kapitányságtól. Néha ott eszünk.

Dr. Snyder egy darabig nem szólalt meg, majd folytatta az ismertetést.

– Atkins. Alison Atkins volt a teljes neve. Huszonnyolc évet élt. – Garcia csodálkozó tekintetét látva kérdés nélkül hozzátette: – A gyilkos a nő mobiljáról hívta a kilenc-tizenegyet. Amikor befejezte a beszélgetést a diszpécserrel, egyszerűen letette a telefont az ajtóban, de nem bontotta a kapcsolatot. Azt akarta, hogy lenyomozzuk, és megtaláljuk.

Hunternek azonnal eszébe jutott, hogy kell majd egy másolat a beszélgetésről, ha visszaérnek a kapitányságra.

– Nagyon kedves nő volt – mondta. – Mindig mosolygott, mindig udvarias volt, az a típus, aki imádja az életet.

Hunter hangjában volt valami új szín, amelyet dr. Snyder nem nagyon tudott megfelelően definiálni. Szomorúság? Düh? Lehetetlen volt eldönteni.

– Gondolják, hogy azért kellett meghalnia, mert ismerte magukat? – kérdezte.

Hunter még mindig nem vette le a tekintetét Alison arcáról. Alig észrevehetően megvonta a vállát az orvos kérdésére. Ebben a pillanatban maga sem tudta a választ rá.

Snyder ismét az áldozatra nézett.

A tettes lemeztelenítette Alisont, a csuklóját egy hosszú lánccal összekötötte, amelyet átvetett a mennyezeten futó három gerenda közül a legvastagabbon. A láncot egy kisebb lakat tartotta a helyén. Alison karja teljesen ki volt nyújtva a feje fölött, a lába éppen csak annyira ért le a földre, hogy a teste ne lengjen a levegőben.

Közvetlenül a teste alatt annyi vér volt, hogy Hunter először azt hitte, a nő abba halt bele, hogy elvérzett. De a két nyomozó tudta, hogy nem maga az elvérzés, hanem annak módja miatt lett rosszul a kordonnál álló három rendőr.

A gyilkos egy vízszintes vágást ejtett az áldozat alhasán, az egyik oldalától a másikig, majd a hasüregből kiemelte a beleket, és letette őket a padlóra. De a vékony-és vastagbél továbbra is kapcsolatban maradt a testtel, mert a tettes nem vágta el őket, így összeköttetésben voltak a gyomorral.

– Kibelezte szerencsétlent? – kérdezte Garcia elképedve, és végigtekintett a padlót borító hatalmas vértócsán.

– Pontosan – erősítette meg dr. Snyder.

A gyilkos egyszerűen felvágta az áldozat hasát, benyúlt, kivette a beleket, és mindezt úgy, hogy a nő még életben volt.

Garcia nagyot sóhajtott, és megborzongott.

– Korábban is láttam már kibelezett áldozatokat – mondta halkan –, de olyat még sosem, hogy így kiterítsék a beleket. Milyen hosszú lehet?

Dr. Snyder sokáig nézett Alison Atkins kizsigerelt holttestére, majd Garcia felé fordult.

– A két bélszakasz együttes hossza nagyjából nyolc méter – mondta ő is halkan.

A gyilkos nemcsak kivette a hasüregből a beleket, hanem teljes hosszában kiterítette, bizonyos pontokon elfordult vele, irányt váltott. Az eredmény legalább annyira groteszk lett, mint amilyen elképesztő. Az áldozat a két karjával a feje fölött lóg, a belei pedig úgy lépnek ki a testéből, mint egy űrlény túlméretezett köldökzsinórja. Aztán az egész kiterítve, néhány hurokkal ott fekszik egy hatalmas vértócsában.

És az volt a legborzasztóbb, hogy a gyilkos mindezt akkor csinálta, amikor az áldozat még élt, és valószínűleg magánál volt. A halál csak nagyon lassan, döbbenetes fájdalmak árán érkezett. Hunter és Garcia pontosan tudta mindezt, nem kellett megkérdezniük.

– Szerettem volna, ha még látják így, mielőtt levesszük – mondta dr. Snyder. – Ahogy azt önök is érzik, olyan ez a hely, mint egy szauna, és ez a tény felgyorsítja a hulla oszlásnak indulását. A hullamerevség akkor kezdődött, amikor ideértünk, és ebből nyilvánvaló, hogy a gyilkos megvárta, míg beáll a halál, és csak azután telefonált. A nő legfeljebb három-öt órája lehet halott.

Hunter végre levette a szemét a holttestről, és Garcia is így tett. Megfordultak, szembekerültek a hatalmas ajtóval, és mozdulatlanná dermedtek.

Ott volt.

A gyilkos kézírása mindkét ajtó belső oldalán ott állt – A NEVEM: HALÁL.

– Gondolják, hogy megint filmre vette? – kérdezte dr. Snyder a feliratot nézve.

– Valószínűleg – felelte Garcia. – A film, a fotó a gyilkos emléke az esetről. Ez az ő trófeája. A beteg módszere, hogy halhatatlanná tegye az áldozatait. Számára ugyanolyan fontos rögzíteni az egészet, mint maga a támadás, az áldozat vagy az erőszak.

Legalább egy percig egyikük sem szólalt meg, végül dr. Snyder törte meg a csendet:

– A helyszín borzalmas állapotban van, évek óta nem használják. Az itt található szemét ki tudja, milyen rég került ide. Ha mindent át akarunk vizsgálni, akkor napokig itt leszünk – mondta, és elhúzta a száját.

Hunter nem nagyon tudta elképzelni, hogy bármit is találnának. Ha mégis, azt is csak azért, mert a gyilkos azt akarja, hogy megtalálják, de ez semmin sem változtatna. Azt azonban a tettes nem sejtette, hogy ők már mindent tudnak róla. Már csak meg kell találniuk.

77. fejezet

Hunter és Garcia az Angeles nemzeti erdőben töltötte a délután hátralévő részét. Nézték, ahogy Alison Atkinst megszabadítják a láncaitól, beteszik egy hullazsákba, majd a halottkém autójába. Dr. Snyder emberei gondosan felszedegették a kiterített bélszakaszt. A sokéves tapasztalata ellenére az orvost időnként mintha rosszullét kerülgette volna.

A két nyomozó ötpercenként ránézett a mobiljára, de még mindig semmi hír Mal Hale-ről. Hunter megnézette a kaliforniai járműnyilvántartást is, azonban a férfi nevén nem szerepelt autó. Az utolsó kocsija egy 2003-as fekete Ford Escape volt, amelyet 2007 februárjában vett, és 2014 októberéig volt az övé. Azután semmi. És közlekedési bírságot sem kapott.

Este fél kilenckor Huntert és Garciát újra felhívta dr. Snyder. Két fontos eredményt vártak a laborból, és az egyik, a tinta elemzése elkészült. A szakértők először mintát vettek a levélből, amelyet a tettes a polgármesternek küldött, majd vegyi úton összehasonlították a Hale lakásán talált BiC toll tintájával. A vizsgálatnak nem lett egyértelmű eredménye, de a laborban nem adták fel. A tollat digitális mikroszkópos vizsgálatnak vetették alá, és észrevették, hogy a golyón hibák, egész pontosan karcolások vannak. Ezek persze szabad szemmel nem láthatók, de az íráson nyomot hagynak. Amikor a levelet is mikroszkóp alá tették, tökéletes egyezést találtak. A gyilkos levelét egyértelműen a Hale lakásán talált tollal írták.

Megvolt a tettes.

Csak még nem fogták el.

Az új eredmény után egy új elfogatási parancsot adtak ki. Az eddigi utasítás az volt, hogy figyeljék meg, és értesítsék a nyomozókat, az újabb szerint viszont óvatosan közelítsék meg, és tartóztassák le. Hunterék most már csak annyit tehettek, hogy ülnek, és várnak, amíg Mal Hale-t letartóztatják. Csak remélni tudták, hogy ez még az újabb áldozat halála előtt megtörténik.

Garcia este kilenc után ment haza, amikor Hunter már gyakorlatilag utasította rá.

– Tűnj el ebből a pokolból, Carlos! – mondta az ajtóra mutatva. – Mert ha nem teszed, akkor Anna nem rád lesz dühös, hanem rám. És inkább egy sorozatgyilkos zúdítsa rám a haragját, mint egy dühös nő, főleg ne Anna.

– Hát ebben nagyon igazad van, barátom – felelte Garcia, és kikapcsolta a számítógépét. – Mert ha valóban dühbe gurul, akkor maga az ördög is csak Mickey egérnek látszik mellette. – Az ajtóban megállt, és visszafordult. – És te? Ugye nem akarod megint itt tölteni az éjszakát? Robert, semmi mást nem tehetünk, mint hogy várunk. A pasast nemsokára elkapják, az egész rendőrség és a seriffhivatalok is őt keresik. Nem bujkálhat sokáig.

– Igen, tudom. Én is mindjárt megyek, csak egy-két dolgot még ellenőrizni akarok. Legfeljebb tíz-tizenöt perc.

– Nincs szükséged segítségre?

– Dehogyis, megoldom. Add át az üdvözletemet Annának!

Egy óra múlva Hunter még mindig az asztalánál ült.

Megfordult a székkel, és megint a táblát bámulta, amelyre felkerült néhány új információ: Malcolm Hale két fényképe, és jó néhány fotó a délutáni helyszínelésről. Az adatgyűjtés még most is tartott Alison Atkinsről.

Hunter nagyot sóhajtott, amikor a helyszínelésen készült fotókat nézte. Nem igazán ismerte Alisont, de látta őt munkavégzés közben. Tele volt élettel, minden vendégre mosolygott, és kibelezve látni őt egy gerendára fellógatva előbb szomorúságot, majd mérhetetlen dühöt váltott ki belőle.

– Hol a francban vagy, te rohadék? – sziszegte a fogai között, és a tekintete Mal Hale-re siklott.

Újra megnézte a mobilját. Még mindig semmi.

Távolabb tolta a székét az asztaltól, hátradőlt, és két kézzel megdörzsölte az arcát. Kimerült volt, és éhes. Jól mondta Garcia, semmit sem tehetnek. Talán most jött el az ideje, hogy hazamenjen, de hirtelen eszébe jutott valami, amiről eddig megfeledkezett: a gyilkos hívása az ügyeletre. Amit Alison Atkins telefonjával bonyolított le.

Meg kell hallgatnia a felvételt.

Gyorsan visszahúzta a székét, beütött néhány utasítást a gépébe, átnavigált különböző mappákon, helyszíneken. Alig több mint egy perc múlva megtalálta. Felhangosította a számítógép hangszóróját, és kétszer rákattintott a hangfájlra.

A gyilkos nyugodt, összeszedett hangját hallva Hunter pulzusa felgyorsult, mert tudta, hogy Mal Hale a hívás előtt belezte ki Alison Atkinst. Miközben a diszpécserrel beszélt, valószínűleg a vértócsában állt, időnként átlépett a kiterített beleken, vagy éppen az áldozat élettelen arcába bámult.

Hogy lehet valaki ennyire hideg, ennyire érzéketlen?

Amikor vége lett a felvételnek, Hunter visszatekerte, és megint lejátszotta. Aztán megint. Aztán megint. És ekkor észrevett valami furcsát.

– Na, várjunk csak egy kicsit! – suttogta magának, miközben még egyszer lejátszotta a beszélgetést. – De miért? Miért mondta ezt? Ennek semmi értelme.

Felállt, a táblához ment, és újra elolvasta a levelet, amelyet a gyilkos az ajtaja alatt csúsztatott be.

És ekkor beindult az agya.

Kissé hátrább lépett, vagy egy percig tanulmányozta a táblát. És a tekintetét végigjártatta a három áldozaton. Oda, vissza, oda, vissza, oda, vissza.

Még egyszer elolvasta az üzenetet. Az agya most már teljes sebességgel dolgozott.

– De hát ez őrültség, Robert! – mondta, és a fejét csóválva próbált szabadulni a gondolattól.

De nem sikerült.

A faliórára pillantott – huszonkét óra negyvennyolc perc.

– Basszus! – mondta, és visszaült a számítógép elé. – Vágjunk bele, lesz, ami lesz!

És keresni kezdett.

78. fejezet

Bármilyen eredményre számított is Hunter, az biztos, hogy nem az jelent meg a képernyőn. Sorra töltöttek be az oldalak, ő pedig két könyökét az asztalra támasztva, állát az öklén pihentetve előredőlt.

Hunter gyorsan olvasott. Sőt, nagyon gyorsan olvasott, és amint falni kezdte az információdarabkákat, tudta, hogy valóságos aknamezőre lépett.

És felrobbant az első bomba.

Kétszer is elolvasta a bekezdést, mire biztos lett benne, hogy jól értette. És megrendítette.

A következő pillanatban aztán jött a második bomba.

Hunter kénytelen volt megállni és nagy levegőt venni. Szinte érezte, ahogy az adrenalin hömpölyög az ereiben – és ekkor megtalálta a képeket. Úgy rontottak neki, mint egy felbőszült nehézsúlyú bokszoló, és a képek között ott volt a kiütést érő végzetes csapás is.

Amikor az utolsó fénykép is megjelent a képernyőn, Hunter úgy érezte, mintha valaki egy jeges csókot lehelt volna a tarkójára.

– Ez nem lehet!

És aztán ennyi volt.

Nem jött több információ.

Hirtelen megállt a dolog, ugyanolyan gyorsan, mint ahogy pár perccel korábban elindult.

Hunter most mással próbálkozott. A különleges nyomozói státusz különleges jogosultságokkal is járt, de a képernyő láttán most mégis nagyon meglepődött.

Korlátozott hozzáférés – Mi a franc ez?

Újra megpróbálta.

Korlátozott hozzáférés – Ti vicceltek velem.

Visszament az előzményekhez, újra elolvasott egy-két dolgot a keresés kezdetéről.

És ekkor derengeni kezdett neki.

Ahogy a polgármesternek küldött levélben, úgy itt is szerepelt az FBI.

Az órájára nézett – két perc múlva éjfél. Virginiában mindjárt hajnali három óra. De nem számít.

A telefonért nyúlt.

79. fejezet

Adrian Kennedy az FBI erőszakos bűncselekményekkel és viselkedésanalízissel foglalkozó egységének a vezetője volt, és nem mellesleg Hunter jó barátja.

A késői időpont ellenére Kennedy meg sem rezzent, amikor a zakója belső zsebében megszólalt a mobilja. Megszokta már, hogy hihetetlen időpontokban keresik. Az alvás luxus volt, és nem szerepelt a munkaköri leírásában.

A telefonra pillantva meglepődött, hogy Hunter nevét látja.

– Nocsak, mi újság, Robert? – kérdezte még mindig kicsit bizonytalanul.

– Szia, Adrian!

– Ez ám a meglepetés! – Az eleve érces hangja, amelyen tovább rontott a harminc év cigarettázás, most fáradtan, de nyugodtan csengett. – Visszamentél Los Angelesbe?

– Igen.

– Ott mennyi az idő? – nézett az órájára Kennedy. – Éjfél?

– Igen, annyi.

– Gondolom, nem azért hívtál, hogy cseverésszünk egy kicsit – mondta nevetve Adrian. – Mit tehetek érted?

– Az irodádban vagy?

– Hát az biztos, hogy nem otthon az ágyamban, ahol lennem kéne.

– Szeretnék kérni tőled egy szívességet – mondta Hunter.

Kennedy kíváncsi lett. Ha volt valami, amit tudott Robert Hunterről, akkor az az volt, hogy a nyomozó nem olyan ember, aki túl gyakran kér szívességet.

– Mire van szükséged? – kérdezte Kennedy, és hátradőlt a bőrszékben.

Hunter röviden elmesélte, miről van szó, de nem árult el részleteket.

– Most hülyéskedsz? – dőlt előre Kennedy.

– Egy csöppet sem.

– Robert, ez képtelenség! – felelte Kennedy nagyon is komoly hangon. – Ez a fajta információ szigorúan bizalmas, nem lehet csak úgy hozzáférni. Ugyanolyan biztonsági rendszer van hozzárendelve, mint a tanúvédelmi programhoz.

– Hát, igen, ha én akarok hozzáférni, nem pedig az FBI viselkedésanalízissel foglalkozó egységének a vezetője.

– Na de mégis, Robert, vannak bizonyos szabályaink!

– Igen, nekem meg van egy kenyerem.

– Micsoda? – kérdezte Kennedy értetlenül.

– Ha már olyan dolgokról beszélgetünk, amiket meg lehet szegni.

– Nagyon szellemes!

Hunter nem felelt.

– Robert, én magam sem tudok ilyen információkhoz jutni, csak ha egy csomó nyomot hagyok.

– És? Hagyjál nyomot!

– Te könnyen beszélsz!

– Adrian, mitől kellene tartanod? Csak olyan infókat akarsz megtudni, amik a munkádhoz kellenek. Megszerzed, átgondolod, megérted. Senkit sem fog érdekelni.

– De, engem nagyon is. Megszegem a protokollt, amivel különleges védett információkhoz jutok, aztán még tovább is adom őket.

– Egy rendőrnek, egy kollégának. Szerinted mihez kezdek majd vele, eladom a sajtónak? És egyébként is, tartozol nekem.

Kennedy valóban tartozott Hunternek. És azzal is tisztában volt, hogy a régi barátja nem kérne semmit, ha nem lenne rá jó oka. Hosszan kifújta a levegőt.

– Ez több, mint amennyivel tartozom.

Hunter csendben maradt.

– Oké, oké! – mondta végül Kennedy. – Adj egy fél órát!

80. fejezet

Hunter a következő huszonkét percet azzal töltötte, hogy újra átolvasta azt, amit talált, és ettől még jobban megerősödött benne, amit amúgy is tudott: hogy a valóság minden fikciónál perverzebb. És ha a gyanúja beigazolódik, akkor a valóság még betegebb.

Újra megnyitotta az alig egy órája talált fényképeket, és ezúttal még alaposabban megvizsgálta őket. Az utolsó kép volt az, amely elindította a gondolatok lavináját a fejében. Ez késztette arra, hogy felhívja Kennedyt.

Bármennyire is próbálkozott, ez volt az egyetlen fénykép, amelyet a célszemélyről talált. Évekkel korábban készülhetett, elég messziről. Az sem segített, hogy a felvétel olyan szögből készült, amelyből a személy csak elmosódva látszott.

Hunter egy képszerkesztő programot is segítségül hívott, de minél jobban felnagyította a képet, annál homályosabb lett. Mégis látott valamit az illetőben, ami nyugtalansággal töltötte el.

Annyira belefeledkezett a képbe, hogy alig vette észre, amikor megszólalt a mobilja.

A képernyő ismeretlen számot jelzett.

Lehet, hogy letartóztatták Mal Hale-t?

– Robert Hunter, gyilkossági osztály – szólt bele a készülékbe.

– Robert, itt Adrian.

Hunter nagyot sóhajtott.

– Na, találtál valamit?

A vonal másik végén szokatlanul hosszú ideig csend volt.

– Adrian?

– Igen, megtaláltam, amit kerestél. Épp most küldöm át e-mailen.

– Köszönöm, Adrian. Most már én tartozom neked.

– De még mennyire! És Robert... – mondta Kennedy, még mielőtt Hunter letehette volna.

– Igen?

– Légy óvatos, öreg haver!

Hunter letette, és megnyitotta a levelezőrendszerét. Pár másodperc múlva megérkezett Kennedy e-mailje. A tárgy mező üres volt, a levélben pedig csak két szó szerepelt – Sok szerencsét –, de az üzenethez három csatolmány tartozott. Hunter megnyitotta az elsőt, és elkezdte olvasni. A benne talált információt már korábban is tudta, de itt sokkal részletesebben szerepelt.

A második csatolmány egy fekete-fehér fényképet tartalmazott. Ugyanaz a személy volt rajta, akit Kennedy hívásakor Hunter éppen egy másik képen tanulmányozott. Amikor megnyitotta a képet, Hunternek elakadt a lélegzete. Ez is egy régebbi kép volt, de mégsem annyira régi, mint amire ő bukkant. A beltéri kép nem olyan távolról készült, mint a másik, és az illető egyenesen a kamerába nézett.

Hunter alig hitt a szemének.

Több mint egy perc eltelt, mire valamennyire felocsúdott a döbbenetből. Aztán megnyitotta az utolsó csatolmányt. Ez volt a legtitkosabb Kennedy dokumentumai közül.

És a legpusztítóbb is.

Hunter elolvasta, és úgy érezte, a világban nincs logika.

Felállt, járkálni kezdett, igyekezett összeszedni a gondolatait. Most mi legyen?

A falióra nulla óra ötvenkilenc percet mutatott.

Kizárt dolog, hogy reggelig várjon.

A mobiljáért nyúlt, és két hívást indított. Másodjára a társát hívta fel.

81. fejezet

Garcia este negyed tíz körül ért haza. Korábban az irodából felhívta Annát, hogy megmondja, megint nem ér haza vacsorára. Anna, mint mindig, azt felelte, nem gond, amúgy sem akart korán lefeküdni, a vacsorát meg beteszi a sütőbe, és ha Garcia hazaér, majd együtt megeszik.

Garcia és Anna a középiskola utolsó éve óta voltak együtt, és a férfi elképzelni sem tudott volna támogatóbb feleséget. Anna tisztában volt vele, hogy Carlos mennyire szereti a munkáját, látta, milyen keményen és alázattal dolgozik. Megértette az elköteleződését, az áldozatokat, amelyeket egy Los Angeles-i nyomozónak meg kellett hoznia, és ezt mind el is fogadta. De hiába volt hihetetlen pszichés ereje, természetesen időnként ő is félt. Rettegett, hogy egyszer majd kap egy telefont az éjszaka közepén, és közlik vele, hogy a férje többet nem jön haza.

Az igazság az volt, hogy Garcia képes lett volna otthagyni a gyilkossági osztályt a legutóbbi esetük után, amikor is Blake kapitány kéthetes kötelező szabadságra küldte őket.

Garcia egyáltalán nem félt, de abban az ügyben Annát is meglegyintette a halál szele, és ez nagyon megijesztette a nyomozót. Elmondta a feleségének, hogy otthagyja az egészet, de aztán Anna volt az, aki rábírta a visszatérésre.

Ma este vacsora után Garcia magával húzta a zuhany alá Annát. Ez az első szeretkezésükre emlékeztette. Aztán mindketten kimerülve zuhantak az ágyba.

Garcia azt hitte, csak álmában hallja a jobb oldaláról érkező, berregő hangot. A hang irányába fordult, de a szemét nem nyitotta ki.

Brrrrrrrrrrr!

Aztán újra.

Zavartan sóhajtott, kinyitotta a szemét, de csak annyira, hogy lássa az éjjeliszekrényen rezgő mobilját. A fáradt, álmos agyának még két másodpercre volt szüksége, hogy megértse, mi történik, és a férfi végre a készülék felé nyúlt.

– Igen? – szólt bele álmos hangon, majd gyorsan felugrott, hogy mielőbb kiérjen a hálószobából, és ne ébressze fel Annát.

De elkésett, a nő már megfordult az ágyban.

– Carlos, itt Robert.

– Mi van? – kérdezte Garcia, és egy kicsit bizonytalannak tűnt, hogy ki is az a Robert. Aztán hirtelen minden megvilágosodott. – Robert! Mi történt, elkapták? – kérdezte izgatottan.

– Nem, felejtsd is el azt az embert! Teljesen mellélőttünk, egészen más a helyzet.

– Hogyhogy mellélőttünk?

– Mindenben tévedtünk.

82. fejezet

Hunter majdnem egy órát autózott, mire bal oldalon, a bokrok között észrevette a keskeny földutat. Nem jelezte se tábla, se bármilyen más jelzés, ezenkívül sötét volt, így nem csoda, hogy még akkor sem vették észre, ha kifejezetten keresték, mint most Hunter. Kétszer is elment oda-vissza azon a szakaszon, mire végre észrevette a bokrok közt az utat.

Megállt, és az autó lámpájával az útra világított.

– Ez lenne az? – kérdezte magától a kormányra támaszkodva. – Csak ez lehet, nincs másik.

Lekanyarodott az útról, és az autó beleveszett a bozótba, mintha az éjszaka nyelte volna el.

Az út tele volt gödrökkel, göröngyökkel; ezért és a koromsötét miatt Hunter nagyon lassan hajtott. Több mint egy kilométer és két kanyar – egy bal és egy jobb – után az utat szegélyező bokrok és fák ritkulni kezdtek, majd végtelennek tűnő terület következett, ahol nem volt más, csak por, kaktuszok és sivatagi őszirózsa.

Hunter rendkívül óvatosan haladt tovább, igyekezett elkerülni a kátyúkat, de a kisebbeket lehetetlen volt, mert igazából azok alkották az utat.

Újabb hét-nyolcszáz méter után az út megint balra kanyarodott, és egy kisebb dombra futott fel. A másik oldalán lefelé ismét változott a növényzet. A sivatagi őszirózsa helyét átvette a józsuéfa és a sivatagi fűz. A por és a kaktusz maradt. Az egyre sűrűbb kaktusztelepek között autózva Hunter úgy érezte, mintha látott volna valamit a távolban. Egy nagy, sötét árnyékot. Azonnal megállt, és lekapcsolta a lámpát. A kesztyűtartóból elővette a távcsövet, amelyet mindig ott tárolt, és kiszállt a kocsiból.

Szerencsére felhős éjszaka volt, a hold nem világított, és a csillagokat is eltakarták a felhők. Így viszont szinte semmit sem látott onnan, ahol állt. Hogy egy kicsit magasabban legyen, fellépett a motorháztetőre, majd onnan a tetőre.

Semmit sem látott.

Közelebb kell mennie.

Visszaszállt a Buickba, és lekapcsolt lámpával, még a korábbi sebességénél is lassabban elindult. Négy-ötszáz méterrel később megállt, megint felmászott a kocsi tetejére, és megpróbálta felmérni a terepet.

Jobbra semmit sem látott.

Maga előtt szintén semmi.

Balra sem... Hopp, várjunk csak! Megállt, és előredőlt. És ott volt. Tőle kissé balra, előre.

83. fejezet

Abból a távolságból, a szinte teljes sötétségben Hunter csak nehezen vette ki, hogy tulajdonképpen mit is lát. Valamiféle építmény volt, az biztos. A méretéből ítélve egy közepes méretű, kétszintes ház lehetett, azzal a szépséghibával, hogy egyáltalán nem háznak nézett ki. A négyszögletű épület mintha egy hatalmas doboz lett volna, sötét színű, ami egy ilyen sötét éjjelen szinte teljesen láthatatlanná tette. Hunter is csodálkozott, hogy észrevette, pedig távcsővel nézett szét.

Úgy saccolta, négy-ötszáz méterre lehet az épülettől. Beszállt a kocsiba, és elővette a mobilját.

Nem volt térerő. Kicsit mozgatta a készüléket, de akkor sem talált jelet. És itt volt egyedül a semmi közepén.

– Hát ez remek!

Úgy döntött, hogy a földút szélén hagyja a kocsiját, és gyalog indul tovább. Így sokkal halkabb lesz, és kevésbé feltűnő.

Ellenőrizte a pisztolyát. Egy tele tár volt a fegyverben, de Hunter nem akart kockáztatni, ezért a kesztyűtartóból kivett még egy tárat és egy zseblámpát.

Igaz, hogy nem volt közel az épülethez, mégis nagyon óvatosan osont felé, megpróbált minél inkább a kaktuszok, fák takarásában haladni. Egyszerre csak öt-hat métert ment lehajolva, majd megállt, és a távcső segítségével körbekémlelt. Minden csendes volt, és kihalt.

Még ötször megismételte ugyanezt, amikor észrevett valamit, amit eddig nem: egy fekete GMC Yukon parkolt az épülettől jobbra.

Az ablakából Marlon egy ilyen kocsit látott, amikor a telefonszerelőnek álcázott férfi leszerelte a wifis kamerát a villanyoszlopról.

Hunter mélyet lélegzett, letörölte az izzadságot a homlokáról, majd továbbment, egyre közelebb és közelebb a házhoz, míg végül már csak harminc-negyven méterre lehetett tőle. Jól gondolta. A ház egyáltalán nem hasonlított egy lakóépületre.

Arra a következtetésre jutott, hogy nem elölről, hanem oldalról érkezett a házhoz. Az egész falon csak egy ablak volt, az is nagyon magasan, kissé balra, de ami igazán meglepte Huntert, az volt, hogy a nagy magasság ellenére az ablakra vastag rácsot szereltek.

Ez nem egy ház volt.

Hanem egy börtön.

84. fejezet

Még mindig a fák mögött megbújva, Hunter a távcsővel megpróbálta felmérni a területet, a háztetőt és mindent, amit a rejtekhelye látni engedett. Nem látott kamerákat, legalábbis azon az oldalon. Elégedetten közelebb ment, és húsz másodperc múlva elérte az épület falát. A hátával a falhoz lapult, és balra nézett.

Semmi.

Jobbra nézett.

Semmi.

Eddig jól alakul a dolog.

Déli irányba futott, ahol a Yukon parkolt. A fal végéhez érve leguggolt, elővette a pisztolyát, és gyors mozdulattal kikukucskált a sarkon.

Semmit sem látott.

Várt egy kicsit, és megint körülnézett, ezúttal nem olyan gyorsan.

A Yukon körülbelül tíz méterre állhatott az épület bejáratától, az erősnek látszó faajtótól. Ez volt minden. Semmi más nem volt itt.

Hát ez nagyszerű, Robert!, gondolta. És most mihez kezdesz? Az ajtó nyilván zárva van. Ez egy börtön, nem egy lakóház. Bármilyen biztonsági berendezés is van itt, azt nem arra találták ki, hogy ne lehessen bejutni. Hanem, hogy ne lehessen kijutni.

Nem tehetett mást, mint hogy közelebbről is megnézi az ajtót. És pontosan ezt is tette. Kezében a pisztolyával, háttal a falnak megkerülte a ház sarkát, és lassan közelített az erős faajtóhoz. Közben a torkában dobogott a szíve.

Volt valami ördögien gonosz ebben a helyben. Még a levegő is mintha sűrűbb lett volna, alig lehetett belélegezni.

Szemügyre vette az ajtón a zárat. Réginek, de erősnek látszott. Vett egy nagy levegőt, és megint körülnézett.

Csak sötétség és csend.

Kinyújtotta a bal kezét, az ujjait az ajtógombra tette, elfordította, és közben lassan megnyomta az ajtót.

Tévedett.

A legnagyobb megdöbbenésére az ajtó elindult befelé. Nem zárták be.

– Mi a franc? – suttogta magában Hunter.

Egy hosszú pillanatig így tartotta az ajtót, miközben gyorsan megpróbálta kitalálni, mi legyen a következő lépése.

Túl messzire ment ahhoz, hogy visszafordulhasson.

Amilyen óvatosan csak tudta, kicsit beljebb nyomta az ajtót. Aztán még pár centire. Még egy kicsit. Amikor a nyílás elég nagy volt, bedugta a fejét.

Semmit sem látott. Bármilyen célt szolgált is az első szoba, teljesen üresnek tűnt.

Visszafojtott lélegzettel egy kicsit még beljebb nyomta az ajtót, beosont a házba, és becsukta maga mögött.

Odabent a levegő meleg volt, és poros, fertőtlenítő szagát lehetett érezni, hasonló illatút, mint Mal Hale lakásán, Los Angeles keleti részén.

Hunter egy pillanatig mozdulatlanul az ajtónak dőlt. A szeme már odakint hozzászokott a sötétséghez, így nem okozott neki nehézséget a benti sötét. Nem akarta használni a zseblámpát, ha nem kell.

Észrevette, hogy egy széles folyosó elején áll, amelyben semmiféle bútor vagy dekoráció nincs. A szürke falak salaktéglából készültek, a padló és a mennyezet erős betonból. Az egész helyiség olyan volt, mint egy szögletes beton alagút – nyomasztó és levegőtlen.

A folyosó túlsó végén, úgy két-három méterre Huntertől, egy másik ajtó volt, kissé kinyitva. Az ajtó mögül halvány fény szűrődött ki.

Hunter óvatos, hangtalan léptekkel odasietett, és megállt az ajtótól jobbra a fal mellett. Mozdulatlanul állt, várt, fülelt.

Egy percig.

Két percig.

A csend fülsiketítő volt.

Végül elfordult, bedugta a fejét, és bekémlelt a résen. Nem sikerült megtalálnia a fény forrását, de az biztos, hogy nagyon gyenge volt, így a helyiségben félhomály uralkodott. Csak félig látta a szobát, mert nem akart jobban előbújni, de az is majdnem olyan sterilnek tűnt, mint a folyosó. A másik vége felé egy sötét, szövethuzatú fotel állt az üres fal felé fordítva. Tőle balra egy kicsi, fából készült dohányzóasztalt látott. Egy fekete-fehér szőnyeg hidalta át a fotel és a fal közti távolságot. De ez volt minden. Hunter ezeken kívül semmit sem látott.

Továbbra is a falhoz lapult az ajtótól jobbra, és újabb két percig állt így.

Bentről semmilyen zajt, mozgást nem észlelt.

Ideje továbbhaladni.

Vett egy nagy levegőt, és hangtalanul befordult a szobába, az előrenyújtott kezében a célt kereső pisztollyal.

Semmit sem talált.

A szoba másik fele még üresebb volt.

A szeme vadul keresett valamilyen célpontot a rideg szobában, de rossz irányba nézett. Az árny hátulról érkezett.

Gyorsan.

Pontosan.

Megállíthatatlanul.

Hunter már fordult volna vissza az ajtó felé, amelyen át belépett, amikor olyan hatalmas erejű ütés érte hátulról a fejét, hogy megfordult a tengelye körül, és a falhoz vágódott.

Egy ezredmásodperc múlva minden elsötétült előtte.

85. fejezet

Hunter csak lassan és fájdalmasan nyerte vissza az eszméletét. A feje lüktetett, és úgy fájt, mintha egy tüskés labda pulzálna az agyában. Néhányat pislogott, de a szemhéja túl nehéz volt ahhoz, hogy teljesen kinyissa, ezért inkább nem is próbálkozott. Vett egy nagy levegőt, és ahogy a tüdeje megtelt a forró levegővel, úgy érezte, mintha ezzel együtt a tüskés labdát is még nagyobbra fújta volna. Iszonyúan fájt a feje, de egy másikfajta, elgyengítő fájdalmat is érzett. Ez végigfutott a két karján, és úgy húzta őket, mintha ki akarná szakítani a vállából.

Megint pislogott, és ezúttal sikerült kinyitnia a szemét. A fájdalom, a zavar miatt kellett egy kis idő, mire megértette, mit lát: a csupasz lába a padló fölött olyan tehetetlen volt, mint egy halotté. Ekkor jött rá, hogy ugyanabban a pozícióban kötötték fel, ahogy Alison Atkins holttestét megtalálták az elhagyatott faházban. A két karja a feje fölött kinyújtva. A két csuklóját egy fényes acéllánc kötötte össze, a láncot pedig a mennyezeten futó csőre hurkolták. Két különböző lakat tartotta a helyén. Az egész testsúlyát a lánc tartotta, amely mélyen a csuklójába vágott. Vékony vércsíkok haladtak lefelé a karján, egészen a válláig.

Hunter megküzdött a fájdalommal, és sikerült felemelnie a fejét és felnézni. Kizárt, hogy csak a saját erejéből megszabadulhatna ettől a lánctól.

– El kell ismernem, hogy nagyon megleptél, Robert.

A hang valahonnan a helyiség sötét részéből jött. Hunter arra nézett, de nem látott senkit.

– Nem gondoltam volna, hogy megtalálod ezt a helyet, azt sem gondoltam, hogy rájössz.

A hang nem ugyanolyan volt, mint a segélyvonal hívásakor, de Hunter így is felismerte. Sokszor hallotta.

Így aztán nem lepődött meg, amikor a férfi kilépett a sötétből, és megállt előtte.

– Szia, Robert!

86. fejezet

Féreg egyáltalán nem aludt. Hogy is tudott volna? Ha lehunyta a szemét, akkor állandóan a nőt látta. Meztelenül. A két karja a feje fölött. A teste a fagerendán lóg, a csuklóját szorító láncon. Sosem fogja elfeledni, hogyan nézett rá.

A rettegést a szemében.

A kétségbeesést az arckifejezésében.

A félelmet, amely a bőre minden pórusából áradt.

Alison. Így hívták. Csakúgy, mint az előző két nőnél, a Szörny addig ismételtette vele a nevet, amíg az agyába nem égett.

A férfi kirángatta a fiút a cellájából, odakötözte egy székhez, és néznie kellett, ahogy a Szörny felvágja a szerencsétlen nő hasát. Olyan sebet ejtett rajta, hogy Féreg azt hitte, kettévágja a testét.

A vágásból ömlött a vér, pirosra színezte a nő lábát, majd onnan a padlóra csöpögött, és egy akkora vértócsa keletkezett, amekkorát a fiú még sosem látott. És mindez egy semmihez sem hasonlítható szaggal párosult: édes és fémes, mintha a vér rézből volna.

De ez még semmi sem volt ahhoz képest, ami ezután következett. Széles vigyorral az arcán, a Szörny a nőhöz lépett, egyenesen a szemébe nézett, majd a vágáson keresztül lassan benyúlt a testébe. Aztán amikor kivette a kezét, a nő beleit fogta.

Féreg érezte, ahogy a gyomrából keserű epe tolul fel a torkába, de most már sokkal jobban tudott vigyázni, hogy ne hányjon a Szörny előtt. Összeszorított fogakkal és szemmel sikerült visszanyelnie.

De a Szörny még ezzel sem érte be. Óvatosan elkezdte kihúzni a beleket, szépen elrendezgette őket a padlón, az egyre növekvő vértócsában.

A hosszát látva Féreg alig akarta elhinni, hogy ez mind a nő testéből jött ki.

És a nő ezalatt még mindig életben volt, ami annyira megrémítette a fiút, hogy összevizelte magát. A nő még magánál volt! Az elképesztő fájdalom ellenére neki is néznie kellett, ahogy a Szörny kizsigereli, mint egy állatot, és kinyújtja a beleit, mintha csak gyurma lenne.

– Jól figyelj, Féreg, ez nem könnyű dolog ám, ehhez nagy ügyességre van szükség! – mondta a Szörny, miközben újabb darab bél pottyant a padlóra.

Minden alkalommal, amikor úgy látszott, hogy a nő elájul, a Szörny vagy pofozgatni kezdte, vagy egy kis üveget tartott az orra alá.

Féreg nem akart odanézni, de nem tudta levenni a szemét róla. Mintha a jelenet brutalitása hipnotizálta volna.

Most a cellájában eszébe jutott valami, ami némi reménnyel töltötte el. Lehet, hogy a rendőrség nem keresi őt, de biztos, hogy keresi azokat a nőket. Az apjával ellentétben az ő szüleik nem fizettek a Szörnynek, hogy megszabaduljanak a gyereküktől. Féreg biztos volt ebben. Tehát, ha a rendőrség kutatni kezd a tettes után, aki elrabolta és megölte a nőket, akkor a Szörny lesz az ő emberük. És ha megtalálják, akkor őt is kiszabadítják.

Ez a gondolat új reménnyel töltötte el a szívét.

87. fejezet

Hunter inge teljesen átnedvesedett az izzadságtól, és érezte, ahogy a víz lecsöpög a lábáról. Körülnézett a helyiségben, igyekezett felmérni, hol is van.

A szoba – a Hunter feje fölül jövő halvány fény ellenére – meglehetősen sötét volt, akárcsak az a helyiség, ahol a gyilkos leütötte őt. De ez egyértelműen egy másik hely volt. A falak salaktéglából, a padló masszív betonból készült. A mennyezeten néhány fémcső futott különböző irányokban. Huntertől balra egy rövid lépcső vezetett egy csukott ajtóhoz. A nyomozónak most már nem volt kétsége afelől, hogy ennek az elátkozott háznak az alagsorában van. Ha egyáltalán háznak lehet nevezni.

Az árnyékból kilépő férfi megállt Hunter előtt, és várt.

Hunter nem nézett rá. Érezte, hogy a keze kőkeményre merevedett, és feldagadt. A csuklóján a lánc elszorította a vérkeringést. Megpróbálta mozgatni az ujjait. Be tudta hajlítani őket, de a mozdulat borzalmas fájdalommal járt.

Felnyögött.

A férfi elmosolyodott.

– Robert, áruld el nekem, hogyan jöttél rá! – mondta Troy Sanders nyomozó, az eltűntekkel foglalkozó részleg vezetője. A testtartása laza volt, a hangja nyugodt.

Hunter a kolléga szemébe nézett.

Sanders várt.

– Te magad mondtad el – felelte végül Hunter, a másikkal ellentétben kimerült, rekedt hangon.

– Én?

– A levelekben. Először, amit a polgármesternek küldtél, aztán amit hozzám dobtál be. Tele voltak nyomokkal.

– Ez igaz – mosolygott Sanders.

– Csak nem tudtuk, mit jelentenek... egészen ma estig.

– És mi árulta el őket? Honnan tudtad meg, hogy mit jelentenek?

Hunter köhögni kezdett, mire az agyában ismét életre kelt a tüskés labda.

– Az utolsó hívásod a kilenc-tizenegyre – nyögte ki végül.

Látszott, hogy a válasz meglepte Sanderst.

– Komolyan mondod? És hogyan?

Hunter megnyalta a kiszáradt ajkát, megpróbált egy kis nedvességhez jutni az arcáról.

– Szedjél le innen, és elmondom!

Sanders nevetni kezdett, aztán megkerülte Huntert, és eltűnt a háta mögött.

– Robert, ezt sajnos nem tehetem, de talán egy kicsit segíthetek.

Hunter hirtelen hallotta, ahogy fém csikorog a fémen. A lánc meglazult, és a lába leért a padlóra. De csak épphogy. Kénytelen volt lábujjhegyre állni, hogy csökkentse a láncra nehezedő súlyt, és így a karja némileg megkönnyebbült. Mennyei érzés volt.

– Na, jobb így? – kérdezte Sanders.

Hunter nem felelt.

– Szóval? Hogyan segített a hívás a megoldásban?

Hunter lassan vette a levegőt.

– Az áldozat neve – felelte. – Alison.

Sanders megkerülte Huntert, és ismét szemben állt vele.

– Háromszor is elmondtad, hogy a diszpécser biztosan le tudja írni. Miért volt rá szükség? Semmi értelme nem volt, mert úgyis hamar kiderítettük volna, főleg, hogy az ő telefonját használtad.

Sanders nem szólalt meg, de az arcán halvány mosoly jelent meg.

Hunter próbált magasabbra ágaskodni, hogy a súlya még nagyobb része a lábára nehezedjen.

– Nagyon furcsa volt, hogy ennyire hangsúlyoztad a nevet, hogy ennyire fontos volt közölnöd. Ezért aztán visszatértem a nekünk küldött levelekhez, és újra alaposan áttanulmányoztam őket.

Sanders várt.

– A névben nyomra vezető jeleket talál – mondta Hunter. – Ezt írtad.

Sanders bólintott, a mosolya még szélesebb lett.

– A nyomra vezető jelek valóban a nevekben voltak, az áldozatok nevében.

Sanders megtapsolta Huntert.

– Kiváló, Robert! Le vagyok nyűgözve!

Hunter ismét megnyalta a száját.

– Azt is írtad, hogy... – köhögni kezdett, nagyon fájt a feje. – Hogy újraírod a történelmet.

A mosoly eltűnt Sanders arcáról.

– Szóval rákerestél az áldozatok nevére. Mindegyikre.

Hunter hallgatása egy igennel ért fel.

– Hadd találgassak! – mondta Sanders. – Beindult az agyad attól, amit találtál.

Hunter nagyot nyelt, de a nyál csak nagy nehézségek árán folyt le a torkán.

– Amit találtam, az szinte mindent megmagyarázott az üzeneteidben. Hirtelen minden értelmet nyert, a puzzle-darabkák elkezdtek a helyükre kerülni.

– Ennek örülök. De mindegy, mit találtál, Robert, tudom, hogy az nem magyarázhat meg minden kérdést. A kirakósból még hiányzik egy nagyon fontos darab.

– Igen – ismerte el Hunter.

– Tehát a kép még nem teljes, és fogalmad sincs, hogy ki is vagyok valójában.

A két férfi úgy nézett egymás szemébe, mintha egy csatában kerültek volna szembe egymással. Hunter pislogott először.

– Az igazi neved Richard – mondta. – Richard Temple.

Sanders döbbent csodálkozással nézett Hunterre. Kellett pár másodperc, hogy felülkerekedjen a zavarán. Amikor ez sikerült, újra felnevetett, de ez olyan nevetés volt, amely kifejezetten zavarta Huntert. Egészen mélyről jött, mintha már régóta érett volna a testében, és végre sikerült kiköpnie. Fájdalomtól rekedt hang volt ez. Érzelmekkel teli, fájdalmas nevetés. Amikor beszélni kezdett, a hangja egészen kísértetiesen szólt.

– Tévedsz, Robert. A nevem nem Richard. A nevem...

Egy pillanatra megállt, és ideges mozdulattal előbb balra, majd jobbra fordította a fejét.

– Féreg.

88. fejezet

Hat év telt el.

Féreg már rég nem reménykedett abban, hogy a rendőrség egy napon majd elkapja a Szörnyet az évek alatt elkövetett bűncselekmények miatt. Tudta, hogy sosem fogják kiszabadítani. A Szörny pedig sosem fogja elengedni.

Tizennyolc éves lett, még mindig vézna, de majdnem olyan magas, mint a fogvatartója. Korábban azt hitte, nem éri meg ezt a kort, ekkorra meghal, de úgy látszik, a Szörny kedvelte a társaságát.

Féreg minden születésnapján együtt ültek a konyhában, és úgy beszélgettek, mint két régi jóbarát. A fiú többet hallgatott, mint beszélt, mégis ez volt az egyetlen nap az évben, amikor a Szörny emberi lényként bánt vele.

Ezen a napon volt Féreg tizennyolcadik születésnapja.

A Szörny ugyanakkor ébresztette – hajnali öt óra negyvenöt perckor –, mint minden egyes nap az elmúlt hat évben, majd odabilincselte – ilyenkor csak az egyik kezét – a konyhában az egyik fémkarikához, és megengedte a fiúnak, hogy reggelizzen. Nem a padlóról, nem a kezével, hanem úgy, mint egy civilizált ember.

– Féreg, szeretnék kérdezni tőled valamit – mondta a Szörny, miután a fiú megevett egy szelet csokitortát.

Az utóbbi öt évben a Szörny mindig hozott neki egy szelet csokitortát a születésnapjára. Ez már amolyan szokássá vált.

Féreg félénken bólintott, de nem nézett a férfira.

A fiú végtelen félelemben nőtt fel, és ez teljesen lenullázta az önbizalmát. Talán egy riadt kiskutyához lehetett volna hasonlítani.

– Nem akarsz magadnak egy nőt?

Féreg megdermedt, és most ránézett a Szörnyre.

– Nagykorú lettél, most már hivatalosan is férfi vagy – mondta, és az öklével kétszer megütögette a saját mellkasát. – Mi lenne, ha adnék neked egy kis időt kettesben azzal a szeméttel, akit legközelebb idehozok? Jólesne, nem?

Féreg képtelen volt megszólalni.

– Sőt – folytatta a férfi könnyed stílusban –, ha belegondolok, még jobb ötletem van. Mi lenne, ha te magad szabadulnál meg tőle, miután megdugtad? És remélem, érted, hogy gondolom a megszabadulást.

Féreg azt hitte, beszakad a föld a kettejük közé ülő csend súlya alatt.

– Tudom, hogy meg tudod csinálni, Féreg – szólalt meg végül a férfi. – Nagyon sok leckét adtam neked az évek során, nem igaz?

A fiúnak minden egyes gyilkosságot végig kellett néznie az elmúlt hat év során. Összesen harminchármat. És a Szörny azt is megkövetelte tőle, hogy minden áldozat nevét tanulja meg. Féreg sosem fogja elfelejteni azokat a neveket. Ahogy az arcokat sem. És arra is örökké emlékezni fog, hogyan haltak meg.

– Azt tehetsz vele, amit csak akarsz. Na, hogy hangzik?

Féreg elfordult a férfitól, érezte, hogy összeszorul a torka.

– Tudom, hogy nagyon sok düh gyűlt fel benned – mondta a Szörny, és megvakarta a lába közét. – Talán itt az ideje, hogy szabadjára engedd a haragodat, és megbüntesd a nőt azzal, amid van. Visítson a rettegéstől, a fájdalomtól, a szenvedéstől, és garantálom, hogy szabadnak fogod érezni magad... erősnek... és megtisztulsz. Istennek fogod érezni magad!

Féreg szíve egyre hevesebben dobogott.

– Ez az én születésnapi ajándékom neked. Ma este nemcsak igazi férfi leszel, hanem igazi isten is – mondta a Szörny, és torokhangon nevetni kezdett. – Hidd el, nincs semmi ezen a világon, amitől hatalmasabbnak érezhetnéd magad.

Ma este?

A szíve a torkában dobogott.

Ma este?

A pulzusa egyre gyorsult. Úgy érezte, kiugrik a szíve.

Ma este.

Megrémült ettől a két szótól.

Szédülni kezdett.

Ma este nemcsak igazi férfi leszel, hanem igazi isten is.

Nem kapott levegőt.

A rettegés a teste minden egyes atomjába belehatolt.

Furcsamód ez a félelem, ez a mérhetetlen félelem volt az, ami megadta neki a bátorságot, amely hat évig hiányzott belőle. A bátorságot, amely minden este ott forrt az agyában, és reggelre nyom nélkül eltűnt belőle.

Ma volt Féreg születésnapja. Az egyetlen nap az évben, amikor a Szörny csak az egyik kezét bilincselte a falhoz.

Az utóbbi három születésnapján eszébe jutott, hogy nekitámad a Szörnynek, amikor az nem figyel, de az utolsó pillanatban mindig elillant a bátorsága. És ha a bátorságon múlt volna a dolog, akkor ezen a napon is elbukott volna, de néha maga a félelem győzi le a félelmet.

A tőle balra ülő férfira nézett. Most nem a félelem harcolt benne a bátorsággal, hanem a félelem a félelemmel.

A Szörny a falióra felé fordult. Féreg teste megfeszült, becsukta a szemét, és engedte, hogy a félelem irányítsa.

Féreg még sosem hallott a testen kívüli élményről. Most mégis ezt érezte, ahogy látta a szeme előtt zajló jelenetet.

Mintha egy filmet nézne a moziban, látta, ahogy ott ül a konyhában a Szörny jobb oldalán. Hirtelen – mintha a valóságos sebesség töredékére lassították volna a filmet – látta, hogy a jobb keze előrelendül. Nem az, amelyik szabadon volt, hanem amelyiken egy vastag fémbilincs szorította a csuklóját, és egy hosszú lánccal csatlakozott a helyiség túloldalán, a keleti falba rögzített karikához.

A megbilincselt kéz egyre közelített a Szörny arcához.

Féreg, a néző szinte nem is bírt odanézni. Mit csinálsz? Elment az eszed? Állj le! Állítsd meg!

De a filmen szereplő Féreg nem hallotta ezt. Ő célba vette a Szörny állkapcsát, de a férfi éppen jókor fordult a falióra felé. Úgy tűnt, a szerencse ezen a napon Féreg mellé állt. A fémbilincs a Szörny jobb halántékába csapódott.

Féreg, a néző látta, ahogy a férfi szeme megrebben, majd fennakad. A jelenet egyszerre volt megdöbbentő és izgalmas.

Ez most tényleg megtörtént?

Az idő lassan folyt tovább.

De Féregnek nem volt ideje.

A vászon felé kiáltott.

Adj neki még egyet! Üsd meg újra!

Ezúttal mintha a filmen szereplő fiú meghallotta volna a kiabálást, mert visszahúzta a kezét, és megint lecsapott. De most még keményebben. Az ütés majdnem ugyanott érte a férfit, mint az első.

A feje és a karja remegett, mintha epilepsziás rohamot kapott volna.

Féreg, a néző alig hitt a szemének.

Na, még egyszer! Ez lesz az utolsó, gyerünk, üsd meg!

És Féreg bevitt egy harmadik, utolsó csapást.

A fény kialudt.

A Szörny eszméletlenül rogyott a padlóra, a fejéből folyt a vér.

Féreg, a néző felugrott, visszatért a filmen szereplő Féregbe.

A tizennyolc éves fiút nem érdekelte, hogy a Szörny meghalt-e, vagy sem. Nem is nézte meg. Csak annyit tett, hogy kivette a kulcsokat a Szörny zsebéből, és a véres bilincset átrakta a férfi csuklójára.

Másodpercekkel később kinyitotta a bejárati ajtót, és kilépett a nagyvilágba, amelyről azt hitte, már soha többé nem láthatja.

89. fejezet

Az Adrian Kennedy által Hunternek küldött dokumentumokban benne volt Féreg teljes története, és a tizennyolc éves fiú fényképe is. Sokkal soványabb volt, és a fejét nem borotválta le, mint Sanders nyomozó, de az arcvonásai nem változtak, főleg az átható, halványkék szeme maradt ugyanolyan. Hunter azonnal felismerte a kép láttán.

Hunter megint köhögni kezdett, amitől ismét rettenetesen fájt a feje.

– Féreg – ismételte meg, amit Sanders az előbb mondott. – Így nevezett a fogvatartód, igaz? Olvastam az aktádban. Te meg magadban Szörnynek hívtad.

Sanders egy lépést hátrált a hallottak felett érzett döbbenetében.

Hunter észrevette ezt.

– Elolvastad az FBI-aktát? – kérdezte a férfi meglepve. – Hogyan fértél hozzá? Benne voltam az FBI áldozatelhelyezési programjában, és ez ugyanolyan titkos, mint a tanúvédelmi program. Még egy FBI-ügynök sem láthatja, kivéve a magas rangú tiszteket. Ezért tudtam elhelyezkedni a rendőrségnél. – Mindkét kezét felemelte. – A programnak köszönhetően teljesen új személyazonosságot kaptam, teljes, abszolút legitim előéletet, ami bármilyen alapos átvilágításon megáll, kutakodjon a bank, a biztosító, egy magánnyomozó, valamilyen kormányhivatal vagy akár a rendőrség.

– Tökéletes álca volt, hogy rendőrnek álltál.

Sanders szinte nevetve tiltakozott.

– Ne, ne, ne! Robert, ne okozz csalódást! Nagyszerűen rájöttél, mi történt, és akkor azt hiszed, azért lettem rendőr, hogy elkezdhessek gyilkolni?

Hunter ismét igazított a tartásán, és most inkább a jobb lábujjára helyezett nagyobb súlyt.

– Azért lettem rendőr, mert őszintén segíteni akartam az embereknek – folytatta Sanders, és a hangja most kissé keményebb lett. – Én akartam, hogy az eltűntekkel foglalkozó osztályra kerüljek, hogy segíthessek az olyan embereknek, amilyen én is voltam. Hogy elkaphassam az olyanokat, mint a Szörny. Te tudod a legjobban, hogy az az ember nem különleges, nem egyedi eset. A világ tele van olyan szörnyetegekkel, mint ő! – Egy pillanatra megállt, és Hunter szemébe nézve hozzátette: – Meg mint én.

Hunter nagyot sóhajtott, fájt tőle a tüdeje.

– Akarod tudni, mitől változtam meg?

Hunter már tudta.

– Az aktádtól – felelte.

Sanders csettintett, majd diadalittasan Hunterre mutatott.

– Pontosan. Az aktámtól. Rendőrként, főleg az eltűnési osztály vezetőjeként hozzáférésem volt bizonyos dolgokhoz. Olyan dokumentumokhoz, amiket egy átlagember nem láthat. Gyilkossági, eltűnési ügyek aktájához. Akkoriban nem tudták, de mindegyikben volt egy közös nevező. Szeretnéd kitalálni, mi volt ez a közös nevező, Robert?

– A Szörny.

– Így van! A Szörny. És az változtatott meg engem örökre, amiket azokban az aktákban olvastam. Tudod, miért?

Hunter szemében néma tagadás villant.

– Hétszer, Robert – mondta összehúzott szemmel Sanders. – Hétszer hallgatta ki a Szörnyet az FBI vagy a rendőrség a hat év alatt, amíg én az undorító cellámban raboskodtam! HÉTSZER! – üvöltötte Sanders, Hunter arcába fröcsögve.

Hunter megrándult, de késő volt. A nyál egy része a szájában landolt.

Sanders most már erősen zihált, a szavak az összeszorított fogai közül törtek elő.

– Robert, tizenegy éves voltam, amikor elrabolt! Még kisfiú! De értelmes, szép jövő előtt álló gyerek. És ezt a kisfiút több mint hat éven keresztül mindennap megerőszakolta és megverte valaki, mintha nem lettem volna más, csak egy darab hús!

Sanders egy lépést hátrált, két kézzel megragadta az ingét, és egyetlen rántással letépte magáról. A gombok messze felrepülve pörögtek, majd pattogva landoltak a betonpadlón.

A fájdalom és a kimerültség ellenére Hunter maga is megdöbbent a látványon. Sanders egész felsőtestét vágások borították: voltak köztük kicsik, nagyobbak és hatalmasak. Közülük jó pár csúnyán gyógyult, és úgy nézett ki, mint egy óriásira duzzadt, göröngyös véraláfutás.

Sanders megfordult. A háta még borzasztóbban festett.

Hunter nem szólalt meg.

– És ez alatt a hat év alatt a hatóságok hétszer szalasztották el az esélyt, hogy véget vessenek ennek az egésznek. HÉTSZER!

A férfi járkálni kezdett Hunter előtt. Úgy tűnt, mintha könnyek gyűlnének a szemében, de végül nem folytak le. Féreg még most is tartotta magát az ígéretéhez. A mély hangja egészen rekedt volt.

– Hétszer, Robert. A rendőrség és az FBI hétszer nézett ennek a szörnyetegnek a szemébe. Egy komplett őrült szemébe, és nem látták meg benne a szörnyeteget. – Megállt, és hozzátette: – Állítólag ők voltak a legjobbak a szakmában. A szakértők.

Sanders polgármesternek írt levele villant Hunter agyába.

Ezekről a hatóságokról azt tartják, hogy a jók között ők a legjobbak. Igazi szakértők, akik az emberek veséjébe látnak, és felismerik a különbséget a jó és a rossz között. De az igazság az, hogy csak azt látják, amit látni akarnak. És ezzel az a gond, hogy amíg adják a vakot, emberek szenvednek... emberek kínzásnak vannak kitéve... emberek halnak meg.

Sanders ismét mászkálni kezdett.

– Megmenthettek volna ebből a rémálomból, megmenthettek volna attól, ami lettem. Megmenthették volna azokat a nőket. És ezeket a nőket is megmenthették volna.

Hunter tudta, hogy a saját áldozataira céloz.

– Abban a hat évben harminchárom nőt ölt meg, és nekem mindegyiket néznem kellett. Minden áldozat nevét meg kellett tanulnom.

Hunternek eszébe jutott az akta, amelyet pár órával korábban olvasott. Miután Féreg elvezette a rendőrséget a Szörny rejtekhelyére, a férfi több mint hatvan gyilkosságot ismert be. Több mint tíz évig gyilkolt nőket.

– Tehát az változtatott meg, hogy megtudtad, megmenthettek volna?

– Szerinted téged nem változtatott volna meg? – vágott vissza Sanders. – Hogyan követhetnek el ennyi hibát a legjobbak? És ez hány ártatlan ember életébe került?

Hunter nem válaszolt.

– Robert, azok a nők meghaltak! Nem jönnek vissza! És tőlem is elvették az életemet – mosolygott keserűen Sanders. – A hibázásnak mindig vannak káros következményei, ezt te is pontosan tudod, és minél nagyobb hibát vétünk, annál súlyosabb a következmény. Nos, én vagyok a következménye a hatóságok huszonöt évvel ezelőtt elkövetett hibáinak! – mondta, és széttárta a karját, mintha valamilyen ajándékot várna az égből. – Itt vagyok. Tudtam, hogy ha ma lenne egy hasonló eset, akkor megismételnék ugyanezeket a hibákat, mert az emberek csak azt látják, amit látni akarnak. Te is csak azt látod, amit akarsz.

Hunter lábujjai már nagyon elfáradtak, a csuklóján a lánc megint belevágott a húsba, és elszorította a vérkeringést a kezében.

– Szóval te magad lettél a Szörny, csak hogy bizonyítsd az igazadat – mondta. – Ugyanazt tetted, amit ő: gyilkolni kezdtél. Mégpedig ugyanolyan nevű nőket, mint a te fogvatartód. Pontosan abban a sorrendben, ugyanazokkal a módszerekkel. És még le is filmezted.

Sanders kíváncsian nézett Hunterre, mert fogalma sem volt, hogy a nyomozó tud a filmezésről.

– De te nem gyűjtöd a trófeákat, a filmezés semmit sem jelent számodra. Csak azért csináltad, mert a Szörny is így tett. Még egy világtól elszigetelt, távoli helyet is találtál, és úgy alakítottad át, hogy az hasonlítson arra, ahol te raboskodtál.

– Persze, néhány modernizáló módosítással. Mit gondolsz, honnan tudtam, hogy közelítesz a házhoz? – vonta fel a szemöldökét. – Rejtett érzékelők vannak körben mindenhol.

Ettől Huntert kirázta a hideg.

– És szerinted miért volt nyitva a bejárati ajtó? Már vártalak, Robert, azt akartam, hogy bejuss az épületbe.

Hunter már alig érezte a karját.

– De meg kell mondanom, lenyűgöztél, Robert – folytatta Sanders. – Igazad van, azért váltam szörnyeteggé, hogy bizonyítsak. Hogy bebizonyítsam az igazamat. De nem csak annyit tettem, hogy kimentem az utcára, és gyilkolni kezdtem. Évekkel ezelőtt elkezdtem tervezni, nem akartam elsietni a dolgot. Mindent kigondoltam a legapróbb részletig. Az első esetnek egy merész emberrablásnak kellett lennie, mert így biztos lehettem benne, hogy az eltűntekkel foglalkozó részleghez fut be a riasztás. – Szinte kuncogott, hogy milyen okosan kitalálta. – Még azt a személyt is megtaláltam, aki tökéletes bűnbak lehet, ha esetleg a gyilkossági nyomozók túl alapos munkát végeznek. És az első számú gyanúsított kiválóan megfelelt.

– Mal Hale – mondta Hunter. – A nevem: Halál.

Sanders szemében őszinte meglepetés látszott.

– Váó! Ez igen, rájöttél? – bólintott helyeslően. – Na, most aztán már tényleg lenyűgöztél. Már akkor tudtam, hogy nagyon ügyes vagy, amikor először találkoztunk az irodámban Nicole esetével kapcsolatban. A megfelelő kérdéseket tetted fel, és bevallom, nem számítottam rá, hogy kérsz egy jelentést a hasonló emberrablásokról. Azt hittem, csak felkapod a lány aktáját, és már mész is. Ugyanakkor a kérésed remek lehetőséget adott arra, hogy bevonjam Mal Hale-t, és ezzel ellenőrizzem, hogy tényleg olyan jó nyomozó vagy-e.

– Felhívtál, és azt mondtad, nem találtál semmit.

– Pontosan. És ekkor jöttél rá arra, hogy mit csináltunk rosszul. Csak a lezárt ügyeket vizsgáltuk. Ez valóban lenyűgözött, Robert. Nyilvánvaló volt, hogy már az elejétől fogva manipuláltam, mert én is ezt akartam javasolni a Nicole ügyével megbízott nyomozónak. És ha te nem hívod fel a figyelmemet a lezárt esetekkel kapcsolatos hibára, akkor én jöttem volna elő vele.

Hunter szája már teljesen kiszáradt.

– Tudtam, hogy szükségem lesz egy megfelelő gyanúsítottra, és évekig kerestem. Malcolm Hale tökéletesen beleillett a tervembe. De még a legjobb tervben sem szerepelt volna a név, az pusztán szerencse volt. Tökéletes. El tudod képzelni, mennyire meglepődtem, amikor rájöttem, hogy nagyszerű anagrammát tudok faragni belőle? – Megint felnevetett a kísérteties torokhangján, majd hozzátette: – És ez kiváló lehetőséget adott arra, hogy finoman rátereljem a gyanút.

– A névben nyomra vezető jeleket talál – mondta Hunter.

– Klassz volt, nem? – kérdezte hencegve Sanders. – Egy utalás kettős jelentéssel: A név: Mal Hale vagy A nevem: Halál. De persze, nem ez volt az a név, amire utalni akartam, hanem az áldozatok nevére. Zseniális volt, ha szabad ezt mondanom.

– Tehát ezt már akkor tudtad, amikor átadtad Mal Hale aktáját. Nagyon vigyáztál a fickóra.

– Hát persze – felelte Sanders, és megint tapsolni kezdett. – Nem akartam, hogy megtaláljátok, mert az tönkretette volna a tervemet.

– És te vitted a lakásába a piros tollat, a papírokat meg a levélgyufát.

– Újabb zseniális ötlet, nem gondolod? Szerettem volna elhúzni a dolgot, és minden egyes áldozattal akartam adni egy újabb nyomot, amely egyetlen személyre tereli a gyanút: Mal Hale-re. Elég frusztráló lett volna számotokra, hogy egy fantomot üldöztök, nem igaz, Robert?

Néhány másodpercig csend volt, aztán Sanders folytatta:

– És igaz, hogy ügyes voltál, nagyon ügyes, de nem elég ügyes, Robert. Elkövetted ugyanazt a halálos hibát, amit a rendőrök és az FBI huszonöt éve is elkövetett. Tudod, mire gondolok, ugye?

– A szemedbe néztem, és nem láttam benne a gyilkost.

– Így van. Te és a társad egyenesen a szemembe néztetek. Ott ültem az irodádban, te az enyémben. Beszélgettünk, és mégsem vetted észre. Ismerd el!

Mielőtt Hunter felelhetett volna, egy elektromos hang kezdett sípolni a helyiségben.

Hunter körbenézett.

– Itt vannak – mondta Sanders, és a munkapadról felvett egy dupla csövű puskát, ami eddig megbújt az árnyékban.

Hunter nyugtalanul nézett rá.

– Tudtam, hogy nem egyedül jössz majd, nem vagy olyan hülye. Először te jössz be, felméred a helyzetet, aztán jön a segítség, igaz?

Hunter nagyot sóhajtott, Sanders pedig elmosolyodott.

– Tudom, hogy nem juthatok ki innen, de nem is akarok kijutni. Fölösleges volna. Az életem véget ért, amikor tizenegy éves voltam, és ha a pokolra kerülök, az is valóságos paradicsom lesz az utolsó huszonöt évemhez képest.

Mindkét csövet kibiztosította.

– Egy neked, egy nekem. Gratulálok, Robert, sikerült megállítanod egy gyilkost. És hidd el, folytattam volna, míg valaki végre ki nem javítja a huszonöt éve elkövetett hibákat! De te sem láttad meg az igazi valómat. Te sem ismerted fel a szörnyeteget, amikor a szemembe néztél.

A sípolás egyre hangosabb lett.

– Már bent vannak – jelentette be Sanders mosolyogva, és Hunterre célzott.

Hunter egyenesen a szemébe nézett. Nem fogja megadni neki azt az örömöt, hogy becsukja vagy másfelé néz.

Odafent a lépcső tetején megnyikordult az ajtó.

Sanders meghúzta a ravaszt.

90. fejezet

Garcia épp akkor nyitotta ki az ajtót, amikor meghallotta a második lövést. A két dörrenés gyors egymásutánban történt. A zárt helyiség még jobban felerősítette a hangot, ezért olyan volt, mintha két bombát dobtak volna le.

Garcia letérdelt, két kézzel fogta a pisztolyát. Nem viszonozta a tüzet, mert nem volt fix célpontja, csak megbújt az ajtó takarásában, és várt.

Két másodperc.

Öt.

Tíz.

Semmi sem történt. Nem volt több lövés.

Teljesen benyomta az ajtót, és benézett. A pisztolya még most is a célt kereste, Troy Sanderst kereste. Csak a lefelé vezető lépcsőt látta, és némi puskaport a levegőben.

– Robert! – kiáltotta el magát.

Nem jött válasz.

– Robert, itt vagy?

Semmi.

– Bassza meg! – sóhajtott egyet Garcia, és lassan megindult lefelé.

– Robert! – kiabált megint három lépés után.

Még mindig semmi.

Újabb öt lépést tett meg. Most már többet látott a pincéből, de a puskapor és a félhomály miatt nem sokat.

– Robert, lent vagy?

A hely teljesen nyugodtnak tűnt.

– ROBERT!

– Itt vagyok, Carlos. Itt vagyok lent – hallotta Garcia Hunter hangját. – Minden rendben, lejöhetsz.

Garcia elmosolyodott. Nagyon nem szeretett volna harcolni.

Sietve tette meg az utolsó pár lépést, odalent megállt, és döbbenten nézte az elé táruló látványt.

A munkapad mellett a padlón egy szinte fej nélküli holttest feküdt. Friss vér folyt a nyakából.

Hunter is a padlón feküdt, a csuklóján a láncot vér pettyezte, de a padló tiszta volt körülötte.

– Jól vagy? – kérdezte Garcia, és gyorsan odalépett hozzá. – Eltalált?

– Nem, minden rendben – felelte Hunter, és nagy nehezen felült.

Garcia segített neki.

– Két lövést hallottam – mondta.

– Először a láncot lőtte el – magyarázta Hunter a fémcső felé pillantva, amelyen még most is ott lengett egy láncdarab.

– De ha életben vagy, akkor mi a francért nem válaszoltál, amikor üvöltöztem neked? Azt hittem, meghaltál.

– Teljesen megsüketültem a lövésektől. Rohadt hangosak voltak itt lent.

Garcia sokáig nevetett ezen.

– Azt hiszem, jobb, ha felhívjuk a központot. Hosszú jelentést kell írnunk.

Hunter bólintott. Nem árulta el Garciának, hogy a ravasz meghúzása előtt Féreg mélyen a szemébe nézett, és csak ennyit artikulált némán: Köszönöm.

91. fejezet

Két nap múlva

Rendőrségi Igazgatási Központ

– Tehát mindent lemásolt és úgy csinált, mint sok évvel korábban a fogvatartója? – kérdezte Blake kapitány, aki még most is Hunter jelentésének a hatása alatt állt.

– Igen – felelte Hunter. Mindkét csuklója be volt kötve. – Mindent, kivéve a kisfiú elrablását.

– És ha nem fogjuk el, akkor maga szerint meg sem állt volna harminchárom gyilkosságig? – kérdezte Bracco rendőrfőnök. Ő volt az, aki összehívta ezt a megbeszélést Blake irodájában.

– Talán még többet is gyilkolt volna – válaszolta Garcia. – Szerette volna, ha valaki megállítja, és véget vet ennek a rémálomnak.

Bracco a homlokát ráncolva nézett Garciára.

– A dolog nem ért véget számára, amikor hat év után kiszabadult – magyarázta Garcia. – Csak annyi történt, hogy megkezdődött a rémálom második része. – Hunterre nézett, aki helyeselve bólintott. – Ha senki sem állítja meg, akkor folytatja az öldöklést, és a harminchárom sem jelentette volna a végét.

– A helyszínelők még most is dolgoznak a házában – mondta Blake. – Megtalálták az összes videófelvételt és az áldozatok listáját. Harminchárom név szerepelt rajta, de Carlosnak igaza lehet. Ha nem fogják el, akkor utána is folytatta volna.

– Bármennyire is erősnek gondolja magát valaki, főleg mentálisan – tette hozzá Hunter –, nincs senki, aki hat év fogság, kínzás után sértetlenül jön ki a dologból, mindegy, hogy egy tizenegy éves fiúról beszélünk, vagy egy felnőttről. A trauma örökre benne marad. Troy Sanders sokáig kontrollálni tudta, de teljesen bekattant, amikor rájött, hogy a rendőrség és az FBI hanyagsága, hibák sorozata miatt kellett olyan sokáig és olyan sokat szenvednie. Tulajdonképpen a hatóságokban bízott, hogy azok majd vigyáznak rá, és érvényre juttatják a jogot, ha valaki rosszat tesz vele. De mindenki ezt várja a rendőrségtől, az FBI-tól. És ők... illetve mi – helyesbített Hunter – csalódást okoztunk neki.

Sokáig senki sem szólalt meg.

– Hogyan találta meg azt az istenverte helyet? – kérdezte Blake kapitány Huntertől. – Sehol sincs regisztrálva, gyakorlatilag nem is létezik.

– Sanders autója segített. Minden rendőrkocsin van nyomkövető, és amikor rájöttem, hogy ő volt Féreg, felhívtam a műveleti csoportot, hogy adják meg nekem Sanders autójának pozícióját. Aztán értesítettem Carlost is. Nem volt egyszerű a dolog, mert manuálisan kellett betáplálnom a koordinátákat a navigációs rendszerbe.

– Nos – állt fel a rendőrfőnök –, én csak annyit mondhatok, hogy gratulálok a fantasztikus munkához.

Kezet rázott Garciával, de Hunter védekezően felemelte a két karját, jelezve, hogy be van kötve.

– Bocsánat, uram!

– Semmi gond – felelte Bracco, és az ajtó felé indult. – Na gyerünk vissza a munkába! Sajnos nem Troy Sanders az egyetlen pszichopata ebben a városban.

92. fejezet

Marlon Sloan megborzongott, amikor elindult sétálni.

Kíváncsivá tette a nyomozó, aki a házukban járt. Azt mondta, ne törődjön a pszichológus tanácsaival, mert egyedül is képes megoldani a problémát, csak annyit kell tennie, hogy sétálni megy, kilép a komfortzónájából, és kissé eltávolodik az otthonától. Marlon úgy döntött, tesz egy próbát.

Elballagott az utcájuk végéig, az volt a komfortzónája határa. De továbbment, és másfél háztömbbel később egy kis parkhoz ért a dombtetőn. Nehezen vette a levegőt, de nem a fáradtság miatt.

A nyomozó előre figyelmeztette, hogy ez lesz.

Keresett egy padot a kis zöld területtel szemben, és leült. A légzésére koncentrált, és azt figyelte, mennyire remeg. Félt, ehhez kétség sem férhetett. Szeretett volna hazafutni, de ellenállt a késztetésnek.

– Meg tudod csinálni – biztatta magát, a facsoport felé nézve. – Meg tudod csinálni.

Pár perc múlva már nem remegett annyira, és úgy vette a levegőt, mintha a saját szobájában lenne.

Alig hitte el.

Fél órát ült a padon, mire elég bátorságot gyűjtött a feladat második feléhez.

Amikor egy idős férfi haladt el a pad előtt, Marlon ránézett, és megszólította: – Elnézést, uram! – mondta kissé bizonytalanul.

A férfi megállt, és rápillantott.

– Meg tudná mondani, hogy mennyi az idő... Kérem?

– Természetesen – felelte a férfi, és az órájára nézett. – Két óra múlt tíz perccel.

– Köszönöm – hebegte Marlon megkönnyebbülve, még mindig remegő kézzel.

A férfi folytatta az útját.

Marlon felállt, elindult hazafelé, és hatalmas mosoly virított az arcán. Nem emlékezett, mikor volt utoljára ennyire vidám.

Köszönetnyilvánítás

Hatalmas hálával tartozom nagyon sok embernek, akik nélkül ez a regény nem jöhetett volna létre.

Az ügynökömnek, Darley Andersonnak, mert nemcsak a legjobb ügynök, akit egy író kívánhat magának, hanem igazi barát is. A Darley Anderson irodalmi ügynökség minden dolgozójának, akik igyekeznek reklámozni a könyveimet, ahol csak lehet.

Jo Dickinsonnak, a Simon & Schuster fantasztikus szerkesztőjének, mert elképesztő munkát végez, és rengeteg segítséget, támogatást kaptam tőle. Jamie Grovesnak a hihetetlenül előremutató reklámötleteiért, és mert létrehozta a „legütősebb” alakulatot, ami csak létezhet. A Simon & Schuster összes dolgozójának, mert iszonyú mennyiségű munkát végeztek, mire a könyv megjelenhetett.

Feltétel nélküli szeretetet érzek Kara Irvine iránt a türelméért és a megértéséért, de legfőképpen a kapcsolatunkért, és mert nem hagy megőrülni, ráadásul újra megtanított nevetni – szeretlek.

Szeretnék óriási köszönetet mondani Sharon Barnardnak Gloucester Tuffley nevű kerületéből, aki volt olyan kedves, és részt vett a CLIC Sargent, egy rákos gyerekekért küzdő jótékonysági szervezet árverésén, hogy szerepeljen ebben a regényben. Sharon, köszönjük a nagylelkű adományt.

Hivatkozások

{1} Baszd meg az anyádat! (spanyol)

{2} haver (spanyol)

{3} rohadt seggfej (spanyol)

{4} Tudja, hogy mi is beszélünk spanyolul, ugye? (spanyol)

{5} barátom (spanyol)

{6} Azt a rohadt... (spanyol)

{7} Hegyi Bertalan fordítása

141657604

Tartalom

A szerző megjegyzése

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

84. fejezet

85. fejezet

86. fejezet

87. fejezet

88. fejezet

89. fejezet

90. fejezet

91. fejezet

92. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Hivatkozások

Table of Contents

- {1}

- {2}

- {3}

- {4}

- {5}

- {6}

- {7}

- A szerző megjegyzése

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- 29. fejezet

- 30. fejezet

- 31. fejezet

- 32. fejezet

- 33. fejezet

- 34. fejezet

- 35. fejezet

- 36. fejezet

- 37. fejezet

- 38. fejezet

- 39. fejezet

- 40. fejezet

- 41. fejezet

- 42. fejezet

Table of Contents

A szerző megjegyzése

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

{7}

{1}

{2}

{3}

{4}

{5}

{6}