Ne reméld, hogy vége. Mert soha nincs vége.
Nem könnyű a Campbell lányok élete. Jess, Courtney és Dani egy félreeső farmon él Nyugat-Kanadában, ahol keményen dolgoznak, és igyekeznek elkerülni apjuk haragját. Egyik este eldurvul egy összetűzés, és a testvérek kénytelenek menekülni. Ám amikor az autójuk lerobban egy kisvárosban, a rémálom tovább fokozódik.

Egyre kilátástalanabbá válik a helyzetük, és borzalmas körülmények közt találják magukat. Nincs más választásuk, mint nevet változtatni, és újrakezdeni az életüket. Tizennyolc évvel később még mindig kísérti őket annak a nyárnak az emléke. Ám amikor az egyik lány eltűnik, a testvéreket utoléri a múlt. És ezúttal nincs menekvés.

A múlt nem felejt Chevy Stevens eddigi legmegrázóbb thrillere: a kétségbeesés, a hűség és a gyalázat feledhetetlen ábrázolása. Megrendítő történet túlélésről… és bosszúról.

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Chevy Stevens: Those Girls, 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent

Végzetes örökség, 2017

Soha nem engedlek el, 2018

Aznap éjjel, 2018

Út az elveszettekhez, 2021

Copyright © 2015 by Chevy Stevens

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordította: Horváth M. Zsanett

Borítóterv: Coverist Stúdió – Faniszló Ádám

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: Dubecz Adrienn

ISBN 978-963-5703-19-7

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 17707890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Készült 2021-ben az Alföldi Nyomda Zrt.-ben.

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Pipernek, a kedvencemnek

A szerző megjegyzése

Brit Columbiában létezik egy Cache Creek nevű város, az én Cash Creekem azonban kitalált helyszín. Littlefield kisvárosa szintén a képzelet szüleménye, a többi helyszín valós.

ELSŐ FEJEZET

1997. JÚLIUS

Alig egy órája voltunk úton, és máris majdnem kifogyott a benzin. Az országút fehér csíkja elmosódott előttem, le-lecsukódott a szemhéjam. Hajnali három óra volt, napok óta alig aludtunk. Dani vezetett, falfehér arca világított a sötétben, hosszú, seszínű haját lófarokba fogta és áthúzta hátul a baseballsapkáján, miközben meredten nézte az utat. A teljes neve Danielle volt, de mi csak Daninek becéztük. Majdnem tizennyolc évesen ő volt a legidősebb közülünk, és egyedül neki volt jogosítványa. Alig szólt egy szót, amióta elhagytuk Littlefieldet.

Jobbra mellettem Courtney is kibámult az ablakon. Amikor felcsendült a rádióban a kedvenc dala, a Wide Open Spaces a Dixie Chickstől, kikapcsolta, majd kinézett a koromfekete éjszakába. Amikor megérintette az arcát, tudtam, hogy sír. Megszorítottam a kezét, és viszonozta a gesztust. Le volt engedve a haja, féloldalt az arcába fésülte, próbálta elrejteni a haragosvörös sebet az állkapcsán.

Még egyikünk sem merészkedett ilyen messzire otthonról. A vaskereskedésben találtunk egy térképet – Dani ellopta, amíg mi Courtney-val őrt álltunk –, és gondosan megterveztük az utat Vancouverig. Úgy saccoltuk, nyolc óra alatt odaérünk, ha bírja a kocsi. De előbb meg kell állnunk Cash Creekben, kölcsönkérni egy kis pénzt Courtney régi fiújától.

Július derekán jártunk, és akkora volt a forróság, hogy ha kiléptél a napra, úgy érezted, mintha elevenen megsülnél. Aranybarnára égtünk, az arcunk és a felkarunk csupa szeplő volt – családi vonás. Már egy hónapja érvényben volt a figyelmeztetés az erdőtüzekre, némelyik kisvárost ki is ürítették. Minden kiszáradt, a mezőket fakósárgára szívta a nap, az útszéli gyomokat szürke por borította. Farmersortban és pólóban voltunk, izzadtunk még ezen a kései órán is, a levegő égette a tüdőnket.

Megérintettem a fényképezőgépet a nyakamban. Anya adta nekem, amikor tízéves voltam, röviddel a halála előtt. Dani utálta, ha lefotóztam, Courtney viszont imádta – régen legalábbis imádta. Most nem tudtam, mit érez. Újra rápillantottam, majd saját, lerágott körmeimre. Képzeletben néha még láttam alattuk a vért, mintha úgy áztatta volna át a bőrömet, mint otthon a padlót.

– Hamarosan benzinre lesz szükségünk – szólalt meg Dani váratlanul, mire összerezzentem.

Courtney elfordult az ablaktól. – Mennyi pénzünk van?

– Nem elég. – Mielőtt eljöttünk otthonról, kiszívtunk egy kis benzint a szomszéd kocsijából, és összeszedtünk annyi ennivalót, amennyit csak tudtunk, learattuk a zöldségeket és gyümölcsöket a farmról, kiloptuk a tojásokat a tyúkok alól, és mindent bepakoltunk a hűtőtáskánkba. A kamránk addigra kiürült – nem ettünk mást, csak levest, sajtos makarónit, rizst, és az utolsó kiló szarvashúst, amit apa lőtt tavasszal. Összegyűjtöttük a pénzünket – volt néhány dollárom, amit bébiszitterkedéssel kerestem, és Daninek is volt egy kis pénze a szénagyűjtésből, de a nagy részét már elköltötte a megélhetésünkre.

– Kapnánk valamennyit a fényképezőgépedért – jegyezte meg.

– Még mit nem!

– Courtney is eladta a gitárját.

– Pontosan tudod, hogy miért adta el – vágtam vissza. Dani erre elhallgatott. Bűntudatom támadt, de akkor sem tudtam megtenni, nem tudtam megválni az egyetlen jó dologtól az életemben.

– Mihez fogunk kezdeni? – kérdeztem.

– Kénytelenek leszünk benzint lopni – válaszolta Dani morcosán.

Dani mindig dühösnek tűnt, ami addig nem szokott zavarni, amíg igazán be nem pipult. Olyankor hanyatt-homlok menekültem előle.

Minden joga megvolt a dühöngésre. Mint mindannyiunknak.

A következő városban találtunk egy benzinkutat, egy régi Chevront két ősöreg kúttal, az ablakban egy sötét, magányos alak állt. Vajon egyedül dolgozott? Bekanyarodtunk hátra, ropogott a kavics a kerekek alatt. Dani leállította a motort, hallgattuk, amíg kattogott. Magamhoz szorítottam a fényképezőgépemet.

– Menj be, Jess, és nézd meg, hogy van-e valaki más is odabent! – szólt hátra Dani.

Rápillantottam, de feszült volt az arca. – Oké. – Határozottságot színleltem, noha még sosem csináltam ilyet – csak ennivalót és kozmetikumokat loptam, apró dolgokat. Persze, hogy nekem kellett bemennem. Courtney túl csinos volt – ugyanolyan seszínű haja volt, mint nekünk, de kiszőkített néhány tincset, és apa kék szemét örökölte, mely még ragyogóbbnak tűnt most, hogy lebarnult. A seb pedig emlékezetessé tette. Én viszont tizennégy éves létemre túl kicsi voltam, közönséges, karamellszínű hajam volt, és zöld szemem. Felejthető.

Csilingelt az ajtó, amikor benyitottam. A pult mögött álló fickó felnézett. Fiatal volt, talán a húszas évei elején járhatott, hosszú pajesz, pattanásos bőr. Körülnéztem, de senki mást nem láttam dolgozni. Üres volt a bolt, még kamerák és képernyők sem voltak idebent. A torkomat köszörültem.

– Megkaphatnám a mosdó kulcsát?

Elém lökte a kulcsot a pulton, majd visszafordult a magazinjához. Nézelődtem egy kicsit, majd kimentem hátra, a bolt mögé, ahol a tábla szerint a mosdó volt. Mellette egy mosoda volt a kamionosoknak. Kinyitogattam a pénzbedobókat, benéztem a gépek alá, hátha találok elgurult érméket – néha szerencsém szokott lenni, ma azonban semmi. A kukában találtam néhány üdítőt, és egy pizzásdobozt némi száraz tésztával. Korgott a gyomrom, de otthagytam a dobozt, és bementem a mosdóba, vécéztem, majd kezet mostam. Belenéztem a tükörbe. A szemem nagy volt, és riadt. A fejem fölött hangosan zümmögött a neonlámpa, hirtelen fagyosnak és üresnek tűnt a mosdó.

Elfordítottam az arcom, hogy lássam a sérülést az államon. Elkenődött a sminkem. Megdörzsöltem az ujjammal, és egyenletesen szétkentem. Hátraléptem, és a tükörképemre bámultam. Próbáltam hunyorítani és kihúzni magam, a szemembe húztam a sapkám, hátha attól keményebbnek látszom, mint Dani. Hiába.

Visszavittem a kulcsot, és kimentem a kocsihoz.

– Mit derítettél ki? – kérdezte Dani az ablakból.

– Csak egy fickó van a pultnál, valami lánymagazint olvasgat.

Bólintott.

– Na és most? – kérdeztem.

– Courtney, menj be és beszélj vele!

– A francba, miért pont én? – kérdezte Courtney.

Dani szigorú pillantást vetett rá. Courtney színpadiasan felsóhajtott, kigombolta a blúza felső gombját, és kiszállt a kocsiból.

– Én is megyek – mondtam.

– Nem. Maradj a kocsiban, Jess!

– De éhes vagyok!

– Jesszusom! – Dani folyton panaszkodott a feneketlen gyomromra, de azért mindig adott ráadást.

Követtem Courtney-t a boltba. A pult fölé hajolt, és cseverészni kezdett a fickóval, aki rögtön letette a magazint, és odafordult hozzá. A szemem sarkából láttam, hogy Dani odagördült a kút mellé. Gyorsan végigmentem a polcok közt, és teletömtem a zsebem csokival és rágcsálnivalóval. Courtney időnként kinézett az ablakon, várta a jelet. Én is szemmel tartottam Danit. Végül megemelte a sapkáját, és megtörölte a homlokát.

Kimentem az üzletből és beszálltam a kocsiba. Courtney elvett egy tollat a fickótól, és leírt valamit egy darab papírra. A fickónak fülig ért a szája. Courtney úgy tett, mintha a farmerzsebében keresgélne valamit, majd megrázta a fejét, és biccentett a kocsi felé.

Most visszafelé tartott hozzánk, lassú léptekkel közeledett, ringott a csípője. A fickó megbabonázva nézett utána odabentről. Courtney beszállt, úgy tett, mintha a táskájáért nyúlna, majd becsukta az ajtót. Dani gázt adott. A kocsi kilőtt az útra, a kerekek megcsúsztak a poros, száraz útpadkán. Hátranéztem; a fickó kirohant a benzinkútról a telefonnal a kezében, már hívta a rendőrséget. A rendszámtáblánkra rászáradt a sár, mégis hevesen dobogott a szívem. Ha elkapnak, visszavisznek Littlefieldbe, és a zsaruk kérdezősködni fognak – rengeteg kérdésük lesz.

Visszafordultam, és elővettem a csokikat. Szótlanul falatoztunk a sötétben.

– Emlékeztek, amikor apa minden évben karamellás csokit vett karácsonyra? – szólt Courtney vékony hangon, és szíven ütött az emlék.

Lassabban rágtam, könnyek szöktek a szemembe. Apa évek óta nem vett nekünk csokit, azóta, hogy anya meghalt.

Alig három napja öltem meg apát.

MÁSODIK FEJEZET

LITTLEFIELD

HÁROM NAPPAL KORÁBBAN

Apa most egy hónapra ment el, Albertában dolgozott az olajfúrótornyon. Azelőtt többnyire építkezéseken vállalt munkát a város különböző részein, és a farmon robotolt, ahol éltünk. Littlefield egy álmos kisváros az albertai határ közelében, ahol nem sok munkalehetőség akad – csupán földművelés és favágás, amióta bezárt a fűrészmalom –, ezért a legtöbb férfi Calgaryba járt dolgozni, két órára Littlefieldtől. Apa szerint Albertában jobban lehet keresni, és lehet, hogy igaza volt, de mi egy árva centet sem láttunk abból a pénzből. Három hetet dolgozott, egy hetet pihent. Az olajfúrótoronyról hazafelé jövet betért néhány bárba, és addig abba sem hagyta az ivást, amíg fel nem kellett vennie a következő műszakot.

Mégis biztos voltam benne, hogy ezúttal minden más lesz. Közeledett a tizenötödik születésnapom, és apa azt ígérte, hogy valami különlegességgel fog meglepni. Egész héten csak erre tudtam gondolni.

– Nem fog neked akármicsodát hozni – közölte Dani aznap reggel.

– De megígérte! – tiltakoztam.

– Na és?

Makacsul kerültem a szemkontaktust, és a számba tömtem még egy kanál rántottét. Az asztal túloldalán Courtney néhány akkordot gyakorolt a gitárján, és egy kis jegyzetfüzetbe firkált. Rám mosolygott.

– Írok neked egy dalt – ígérte. – A születésnapodra.

– Az tök jó lenne. – Viszonoztam a mosolyt.

– Csak nem akarom, hogy csalódj, Jess – szólt Dani az asztal végéről.

– Tudom, de olyan jó előérzetem van. Szerintem a fényképezőgépemhez fog hozni valamit… talán egy új lencsét.

– Hogy te mekkora tökfej vagy! – Dani mindig azt mondta, hiába reménykedem, apa sosem fog megváltozni. Néha azonban hetekig bírta piálás nélkül. Talán egy nap örökre abbahagyja.

Szinte azt vártam, hogy megpillantom apa kocsiját a ház előtt, amikor hazafelé bandukoltam, vagy elszáguld mellettem, és hahotázva felveri rám a port. Hátrapillantottam. A távolban tehenek bőgtek, és egy traktor zúgott a földeken. Egy bájos kismadár felé fordítottam a fényképezőmet, aki a kerítésen ült, majd újra lefotóztam a házunkat. Dani otthon volt. Tudtam, hogy rossz a kedve, abból, ahogy a kocsijával parkolt – ferdén, az ablakok leeresztve, a lökhárító majdnem hozzáért a bejárat lépcsőjéhez –, és a házban bömbölő zenéből. Lassítottam.

Nem bántam, hogy egy farmon éltünk, de sajnáltam, hogy nem a miénk volt a ház – a bank elvette a régi otthonunkat. Az a ház valóban szép volt – még emlékeztem a hintaágyra a teraszon, és a hófehér kerítésre, mely egészen az útig húzódott, és apa minden évben lefestette. Ez csak egy öreg farmház volt egy tehénfarmon, igazi tágas, terjedelmes udvarán elfértek apa cuccai, és szükségünk volt a munkára. Miután anya meghalt – elgázolta egy szénát szállító teherautó apa elvesztette az állását. Hónapokra eltűnt Calgaryban. Épphogy betöltöttem a tízet. Courtney tizenegy és fél volt, Dani majdnem tizenhárom. Nevelőszülőkhöz kerültünk.

Nem találtak nekünk olyan helyet, ahol együtt lehettünk, és egy olyan családhoz kerültem, ahol már volt hat gyerek, közülük kettő sérült. Sosem volt annyi ennivaló, hogy mindenki jóllakjon. Megvártam, amíg a nevelőanyánk elfordult, és átkanalaztam a krumplipürémből a kisebbek tányérjára, közben a fejemet ráztam, hogy hallgassanak. Ha valamelyikük megfeledkezett magáról, és felkiáltott, hogy „Köszönöm!”, a nevelőanyám megpördült, és senki sem kapott semmit. Egyszer elszöktem, hogy megkeressem a nővéreimet, de elkaptak a zsaruk. Később kiderült, hogy párszor a testvéreim is meglógtak. Egyikünk sem járt sikerrel.

Végül öt hónappal később apa hazajött, és megígérte, hogy nem iszik többet.

Courtney mesélt egy keveset a nevelőszüleiről, arról, hogy a férfi zuhanyozás közben kukkolta, az asszony meg felpofozta, ha a férje épp nem figyelt.

Dani nem sokat beszélt a nevelőszüleiről, csak annyit mondott, hogy idős emberek voltak, akik már nem bírtak dolgozni a farmon, és segítségre volt szükségük. Nem tudom, rosszul bántak-e vele – Dani sosem mondta. Néha megfordult a fejemben, hogy talán szívesebben lenne még mindig velük. – Jobb volt ott, mint rólunk gondoskodni? – kérdeztem. Meglegyintette a fejem, és rám förmedt: – Ne hülyéskedj!

Amikor beléptem a házba, épp a konyhában söprögetett, éreztem a fenyőillatú takarítószer illatát. Nyitva volt minden ablak.

– Hol voltál? – kérdezte. – Kerestelek az istállóban.

– Ingridnek segítettem a mezőn.

Tanév közben esténként és hétvégén dolgoztunk a farmon, nyáron viszont bármikor, amikor segíteni kellett. Megerősödtek a tagjaink, felhólyagosodott a tenyerünk – Courtney rendszeresen krémezte a kezét és lakkozta a körmét. Dani, ha tehette, egész nap a mezőn dolgozott, mosolyogva vezette a traktort, a fejébe széles cowboykalapot csapott. Suli után néha még a fiújához is átment segíteni – a szomszédos farm a srác családjáé volt. Én nem bántam, ha a mezőn kellett dolgozni, de szívesebben foglalkoztam az állatokkal. A tavasz volt a kedvenc időszakom, amikor megszülettek a kicsik, húst viszont nem voltam hajlandó enni, ami felbőszítette apát. Néhányszor el is vert miatta.

– Muszáj kitakarítanunk, mielőtt apa hazaér – magyarázta Dani.

– Oké. – Nekiláttam, hogy elmossam az edényeket, amik legalább egy hete voltak a pulton, lekapartam a rájuk száradt ételt, és az ünnepi vacsoráról álmodoztam apával. Reméltem, hogy elvisz magával bevásárolni.

Miután apa elhozott minket a nevelőszülőktől, megtalálta ezt a helyet, és néhány hónapra összeszedte magát. Azután megjelentek az üres sörösdobozok. Párszor bekopogtak a zsaruk, megkérdezték, hogy jól vagyunk-e, de tartottuk a szánkat. Ha a tanárok rákérdeztek egy-egy monoklira vagy zúzódásra, amit nem tudtunk elrejteni, azt mondtuk, hogy elestünk vagy megsérültünk a farmon, esetleg megrúgott egy megvadult ló. Ha Daninek a fülébe jutott, hogy valaki kicsúfolt minket, kamatostul fizette vissza. Inkább nem szóltam neki, ha valaki kigúnyolt a trágyaszagú cipőmért, vagy lekurvázta Courtney-t. Az ilyesmi csak nyomasztotta volna Danit.

– Hol van Courtney? – kérdeztem.

Dani vállat vont. – Hol szokott lenni?

Szóval megint egy fiú után kajtatott. Kíváncsi voltam, ezúttal kit szemelt ki magának.

Mire Courtney hazaért, Danivel tisztára suvickoltuk a házat. Kimentünk hátra, és sorba raktunk néhány sörösdobozt, hogy gyakoroljuk a célba lövést. Apa itthon hagyta nekünk a puskáját, ha elment a városból – egy régi Cooey .22-es félautomatát, amit az apjától kapott –, és ügyelt, hogy mindig legyen elég töltényünk. Azt mondta, azért, hogy vigyázni tudjunk magunkra. Nem sok időnk maradt a szórakozásra, de szerettünk célba lőni és horgászni. Hunyorítottam, megcéloztam a sörösdobozt, visszatartottam a lélegzetemet, és meghúztam a ravaszt. A doboz a levegőbe repült.

– Szép lövés! – szólalt meg a hátam mögött bársonyos hangon Courtney.

Leeresztettem a puskát, és megfordultam. Courtney egy rekesz sört támasztott a csípőjére, a másik kezében cigaretta volt. Hosszú haja nedvesen és kócosan omlott a vállaira, és fordítva vette fel a baseballsapkáját. A sötét lencséjű napszemüveg túl nagy volt az arcához, menőnek nézett ki benne, fekete trikója alatt bikinifelsőt viselt.

– Mindig szépen lő – mondta Dani. Fukarkodott a dicséretekkel, ezért sokat jelentett az elismerése. Szerettem lőni, élveztem azt a pillanatot, amikor minden kiélesedett, és fél pillanaton múlt az egész. A fényképezéssel is ez volt a helyzet, kompozíció, fókusz, mély levegő, és katt!

– Jesszusom, mi történt a sortoddal? – kérdezte Dani. Courtney farmersortja olyan rövidre volt vágva, hogy kilógtak alóla a zsebek.

Courtney felkacagott. – Tetszik? A fiúk imááádják. – Az utolsó szót énekelte. Courtney mindig nevetett vagy énekelt. Anya szerint Courtney előbb tudott énekelni, mint beszélni. Egész ügyesen zenélt, vett magának egy használt gitárt, és a rádiót utánozva megtanult játszani rajta.

– Mindened kilátszik. – Dani farmersortot hordott – mind azt hordtunk –, de mindig Courtney-é volt a legrövidebb, és rojtos, kifehérített széle kihangsúlyozta Courtney aranybarna bőrét. Végignéztem a lábain, majd a sajátomon, és eltűnődtem, vajon rövidebbre vághatnám-e az enyémet is.

– Nesze, itt a sör, pofa be végre! – szólt Courtney.

Dani elvigyorodott, és elvett egyet. Kibontotta a dobozt, és hosszan belekortyolt.

– Istenem, de jólesik!

Courtney a kezembe nyomott egyet. Meghúztam, és élveztem, ahogy a hideg ital lecsúszott kiszáradt torkomon ebben a hőségben. Szerettem a sört, a hódító érzést, a malátaízt, a szaga viszont mindig apára emlékeztetett.

– Honnan szerezted a sört? – kérdezte Dani.

– Egy havertól.

Dani a fejét rázta. Courtney-nak hiába beszélt az ember. Úgyis a saját feje után ment. Ha Dani megharagudott rá, Courtney átölelte, vagy elénekelt neki egy bugyuta dalocskát, vagy megnevettette valamivel. Keményen dolgozott és keményen játszott. Ha Dani rászólt, hogy aludjon is néha, csak annyit mondott: „Majd alszom a sírban”.

Dani a cigire mutatott, és Courtney odadobta neki az egész dobozt. A cigi is luxuscikknek számított. Néha elcsentünk pár szálat apa csomagjából, ha éppen otthon volt, vagy a bérmunkásoktól. Azután kiültünk a teraszra, és felváltva szívtuk el őket. Leültünk a kövekre, amik valaha egy bájos kertet szegélyeztek a ház körül. De újabban elgazosodott. Dani hiába próbált zöldségeket termeszteni a hátsó kertben, apa mindig letarolta a kocsival.

Courtney adott egy cigit, és meggyújtotta a végét a saját cigijével. Nekitámasztottam a puskát a meleg köveknek, mélyet szippantottam, és néztem, hogy csinálja Dani, aki kinyitotta a száját, hogy egyetlen hosszú, lusta sóhajjal kifújja a füstöt. Hátradőltem, hogy ne lásson, és megpróbáltam utánozni.

Még csak július közepe volt, de a fű már kiszáradt, akárcsak a virágok, amiket kiültettünk. Az élőkért többnyire csupasz földből állt. Apa folyton kacatokat hurcolt haza a szeméttelepről, és a ház körül halmokba gyűlt a fém- és fahulladék. A ház is rossz állapotban volt – télen be kellett deszkáznunk az ablakokat –, a tágas teraszt azonban szerettem. Meg akartam kérdezni apát, hogy lefesthetjük-e.

Sosem hívtam át hozzánk senkit, a suliban sem barátkoztunk senkivel. Dani többnyire a fiújával volt, Corey-val, aki egész helyes volt, amolyan vidéki gazdalegény, napbarnított, fehér fogú és szeplős. Courtney folyton lógott vagy fiúzott; a legtöbb lány ki nem állhatta. Én szünetben vagy a nővéreimmel voltam, vagy a házimat írtam. Dani kitette egy mágnessel a hűtőre a bizonyítványomat, mint régen anya. Néha segítettem nekik a házijukban. Ha Courtney-n múlik, egyszerűen megíratta volna velem a háziját, Dani azonban sosem hagyta.

Dani átült a kocsija csomagtartójára. Az öreg Fordon helyenként még kilátszott az ezüst festék a rozsdaréteg alól. A fiúja apjától vette olcsón, és ledolgozta náluk az árát. Gyakran lefulladt. Dani tisztán tartotta, kókuszillatú légfrissítőt akasztott a visszapillantóra, ám még az sem tudta elfedni a csizmánkra ragadt trágya szagát. Mielőtt beszálltam, mindig lehúztam a sarat a talpamról a sárvédőn, nehogy Dani lehurrogjon.

Courtney mélyet szippantott. – Később megint elmegyek itthonról.

– Megvesztél? – hördült fel Dani.

– Ha vissza is jön, még órákig nem ér haza.

– Nem tudhatod biztosan – mondtam. Apa néha benézett Bobhoz, a haverjához a városban, és együtt mentek kocsmázni, néha viszont egyenesen hazajött.

Courtney meghúzta a hajamat. – Ne izgulj!

Úgy tett, mintha nem izgatná, hogy mit tett vele apa, de én tudtam, hogy félt tőle. Anya volt az egyetlen, aki meg tudta fékezni apát, aki hatott rá, de még akkor is elment tivornyázni a barátaival, és amikor hazajött, kiabált és pusztított, sorra törte a tányérokat. Pár hónappal a halála előtt anya kirúgta apát, ő azonban visszahízelegte magát józanul, és megfogadta, hogy nem iszik többet. Anya egy ideig nagyon boldog volt – mind azok voltunk. Apa józan maradt addig az estéig, amíg meg nem kaptuk anya halálhírét. Néha eszembe jut, milyen szomorú lenne anya, ha tudná, mi történt velünk, és milyen dühös lenne apára.

Kinéztem az útra, és elképzeltem, ahogy közeledik a kocsija.

– Megígéred, hogy korán hazajössz? – kérdeztem. Legutóbb, amikor apa rajtakapta Courtney-t, a nővérem napokig nem tudott a fenekére ülni.

– Megígérem – válaszolta Courtney.

– Megmondta, mi lesz, ha még egyszer előfordul. – Dani a földre dobta a csikket, és eltaposta a sarkával. – Figyelmeztetett.

– Tisztára paranoiások vagytok – sóhajtott fel Courtney. –Még nincs is a városban.

Én azonban láttam, hogyan sandít az útra, mielőtt megfogta a puskát.

– Gyertek, lőjünk még egy kicsit!

HARMADIK FEJEZET

Dobozokra lövöldöztünk, amíg el nem fogyott a sör, egyre távolabbra pakoltuk őket, hogy nagyobb legyen a kihívás, és próbáltuk elterelni a figyelmét annak, aki épp célzott. Mind ügyesen lőttünk – apa megtanított minket. Kisebb korunkban velünk állíttatta sorba a dobozokat – egyszer rálőtt arra, amelyikért épp nyúltam. Hátrazuhantam, felkiáltottam, apa meg csak nevetett. A következő alkalommal arcizmom sem rezzent.

Délután elvégeztük a mosást, kiteregettük a nedves ruhákat odakint, mert a szárítónk megint bekrepált, majd vacsorát főztünk, némi rizzsel tettük tartalmasabbá a paradicsomleves maradékát.

Vacsora után Courtney a szobájába indult, hogy felkészüljön a randira.

– Velem tartasz? – kérdezte.

Courtney nem szeretett egyedül lenni, és gyakran kért meg, hogy lógjak vele, amit egyáltalán nem bántam. Szerettem a kád szélén ücsörögni, amíg ő az új fiújáról áradozott, közben elkészítette a haját és a sminkjét. A smink nagy részét loptuk – úgy okoskodtunk, hogy termékmintát lopni nem olyan nagy bűn –, de megosztottuk egymással, amink volt. Néha hajba kaptunk, általában csak azért, mert Courtney elfelejtette visszacsavarni valamire a kupakot, de többnyire jól megvoltunk. Dani csak akkor sminkelte ki magát, ha Corey-val elmentek valahová, én viszont szerettem kísérletezni.

Courtney közelebb hajolt a tükörhöz, és gondosan kiszedte a szemöldökét egy régi csipesszel. Közben a kád szélén egyensúlyoztam, a lábam a hideg porcelánhoz simult. Nyitva volt az ablak, a függöny lágyan lengett a szélben, mégis pokoli volt a hőség. Beszűrődött a napon száradó cédrusfa zsindely illata, és elvegyült Courtney hajlakkjával és parfümjével.

– Shane-nel találkozol? – kérdeztem.

Értetlenül nézett rám.

– Azzal a sráccal, akinek kék a kocsija – pontosítottam.

Elfintorodott. – Fúj, dehogy. Múlt héten kirúgtam.

Courtney fiúi nem húzták sokáig. Az egyetlen srác, akivel majdnem komolyra fordult a dolog, Troy Dougan, májusban elköltözött. Courtney azt mondta, nem érdekli, mert úgyis Vancouverbe akar menni, amint leérettségizett. Úgy saccolta, néhány év alatt össze tud kaparni annyi pénzt, hogy leköltözzön az Államokba, Nashville környékére, ahol countryénekes lesz. Amint leérettségizem, én is követem Vancouverbe – már alig vártam, hogy lássam az óceánt. Sokat tervezgettük, hogy elkísérem a turnékra, és én fogom fotózni. Most is készítettem róla egy képet, barna bőre ragyogott a nyitott ablakon beszűrődő, meleg esti fényben, mely aranyszínűre festette a profilját.

Valójában nem volt film a gépben, már hetek óta. Apa néha hozott nekem egy tekercset, akárcsak Courtney – aki lopta, vagy a fiúival vetette meg. Élvezte az izgalmat, ahogy egyenesen az eladó orra előtt emelte el. Dani mindig azt mondta neki: „Dutyiba kerülsz, mielőtt betöltöd a húszat.”

Courtney hátralépett, és lesimította a nyári ruháját. Nem sok ruhánk volt, és ami volt, azt is használtan vettük. Courtney órákat töltött azzal, hogy megpróbálta úgy összeállítani őket, hogy a magazinok modelljeire hasonlítson. Danivel többnyire farmert és pólót hordtunk, de Courtney mindig szívesen kölcsönadta a cuccait.

Courtney most beletúrt a hajába. Elmosolyodtam, és készítettem még egy képet, közben eszembe jutott anya, akit sokat néztem, ahogy a haját fésülte a tükör előtt. Anya azonban soha nem sminkelte ki magát, nem takarta el a szeplőit. Megtartottuk néhány ruháját, amíg nevelőszülőkhöz nem kerültünk. Apa szinte mindentől megszabadult – még a jegygyűrűjét is eladta. Sikerült megmentenem néhány fotót és a fényképezőt, Dani megőrizte anya receptjeit, Courtney pedig megtartott egy régi parfümös üvegcsét, ami mára teljesen kiszáradt.

– Hová mész? – kérdeztem.

– El. – Courtney ennél beszédesebb szokott lenni, tehát valószínűleg olyasvalakivel találkozott, akivel nem kéne, például egy barátnője fiújával. Anya vadócnak hívta Courtney-t, de ezt büszkén mondta. Dani volt a szorgos méhecske, én meg az álmodozó. Sosem éreztem, hogy kivételezne valamelyikünkkel, ehelyett mindenkiben valami mást szeretett. Azt mondta, mi vagyunk a szíve-lelke, és ha bajunk esne, megszakadna a szíve.

Courtney belemosolygott a tükörbe. – Hol a te pasid?

A szememet forgattam. Courtney pontosan tudta, hogy Billy nem a pasim – csak egy srác, aki az utca végén lakott. Néha együtt lógtunk, de nem úgy – igaz, Billy azért próbálkozott. Egyszer hagytam, hogy megcsókoljon, mert kíváncsi voltam, milyen érzés. Undorító ízű volt a csók, mint a barbecue-s chips, és Billy bűzlött az izzadságtól. Courtney-nak és Daninek nem szóltam róla, de szerettem hallgatni, amikor ilyesmiről meséltek. Dani eddig csak Corey-val feküdt le – nyolcadik óta jártak Courtney viszont sok mindenkivel lefeküdt, és eleget mesélt nekem a szexről meg a fiúkról ahhoz, hogy elmenjen a kedvem az egésztől.

Éjfél is elmúlt, mire Courtney végre hazabotorkált, kölni- és cigiszagúan, majd kuncogva felhúzta a hálóingét a szobánkban – csöpp korunk óta egy szobában aludtunk. Sokszor egy ágyba feküdtünk, összebújtunk, mint a kiskutyák, hosszú haja mindkettőnket beborított. A hideg éjszakákon Dani is csatlakozott hozzánk. Anyáról beszélgettünk, az álmainkról, Daniról és a farmjáról, mely többhektáros lesz, Courtney-ról és a zenéjéről, a nevét kántáló rajongókról. Én csak fényképezni akartam, bárkit és bármit. A nővéreim voltak a kedvenc modelljeim, de legjobban azt szerettem, ha nem is tudják, hogy ott vagyok. Dani, ahogy a paradicsomokkal szöszmötöl, és a kukoricásban andalog, Courtney smink nélkül, kócosán, gitárral a kezében.

Courtney a fejére húzta a takarót, és elájult. Lassan én is visszaaludtam.

Órákkal később csattanásra riadtam fel, odalentről jött a hang.

Felültem, és vakon tapogatóztam a lámpa után az éjjeliszekrényemen.

– Mi a franc történt? – nyögött fel Courtney.

– Ő lenne az?

– Nem tudom. Hallottad a kocsiját?

– Aludtam. Zajt hallottam lentről.

Épp megtaláltam a kapcsolót, amikor Dani nyugtalan arckifejezéssel besurrant a szobánkba. Együtt bámultunk az ajtóra, mozdulatlanul hallgatóztunk. Kinyílt a hűtőajtó? Valami leesett. Fojtott káromkodás.

Súlyos léptek közeledtek a lépcsőn. Kiugrottam az ágyból, és Dani mellé léptem. Courtney felült, lerázta magáról a takarót, egyik lába a padlón, menekülésre készen.

Apa kitárta az ajtót. Fehér trikója izzadságfoltos volt, vér vagy ketchupcseppek éktelenkedtek a mellén, lebarnult vállait sötét szeplők borították.

Szélesen ránk mosolygott. – Hát itt vannak a lányaim!

Gyanakvóan néztem, hátha lehervad a mosoly az arcáról és sértéseket vág a fejünkhöz. Apa mindig vidáman kezdte az ivást, de nem sokáig tartott a jókedve.

– Na mi van, hol az a nyavalyás ölelés? – Még mindig mosolygott, de már dühös fény csillant a szemében.

Danivel odaléptünk hozzá, Courtney mögöttünk kullogott. Apa a keblére nyalábolt bennünket, körbelengte a sör, az izzadság és a cigi savanyú bűze.

– Gyertek, kártyázzunk! – mondta, amikor elengedett minket.

– Késő van, apa – tiltakozott Dani. – Walter korán munkába akar állítani minket, és…

– Nagy ívben leszarom Waltert! – dörögte apa. – Kártyázni akarok. – Walter nevével néha sikerült kicsit előbb leállítanunk apát. Nem akart még egy helyet elveszíteni. Ma éjjel azonban túlságosan be volt állva, kék szeme opálos volt, sárgásszőke haja nyirkos homlokára tapadt.

Apa Courtney-ra pillantott. – Ugyan már, Court. Te mindig szeretsz játszani… Nem igaz, kisanyám? – Különös éle volt a hangjának, úgy kóstolgatta Courtney-t, mint aki sejt valamit. Courtney halálra váltan nézett apára.

– Persze, apa. Kártyázzunk egy kicsit!

Apa haragudott rá. Már tudtam. De miért, mit csinált a nővérem?

Courtney elindult apa mellett, lassan, feszült tartással, mint aki arra számít, hogy megütik. Apa úgy tett, mintha rávetné magát. Courtney felsikoltott, apa meg csak nevetett, mély hangja betöltötte a szobát.

– Gyáva nyulak vagytok, egytől egyig!

Követtük apát a lépcsőn, széles háta betöltötte a teret. Kihúzta az egyik széket az asztaltól, és rácsapott a tenyerével a fára.

– Tegyétek le a seggeteket!

Körbeültük apát, ő pedig rám vigyorgott. – Hogy s mint, tökmag? Hiányoztam?

– Igen, apa. – Majdnem elbőgtem magam, ki nem állhattam a piától kásás hangját, a krákogását, véreres szemeit.

Elővett egy paklit a farzsebéből, és osztani kezdett. Amikor mindenki megkapta a lapjait, kivett egy csomag cigit a másik zsebéből, és rágyújtott, a cigi a szájából csüngött, egyik szemével hunyorgott a füstben.

– Cigiért játszunk – jelentette ki, és mindenki elé odavetett néhány szálat.

Összenéztünk.

– Azt hiszitek, nem tudom, hogy lopjátok a cigimet, mi?

Dani tiltakozni kezdett: – Mi nem is, apa…

– Ne erőlködj! – Rám nézett. – Hozz egy sört a hűtőből!

Fölpattantam, és kivettem egy dobozt. Már csak két sör maradt.

Odaadtam apának, és visszaültem a helyemre. Hangos kattanással kinyitotta és belekortyolt, kicsurgott a sör a szája sarkából. Nem törölte le. Courtney és Dani a lapokra koncentrált. Dani homloka csillogott a verejtéktől. Courtney riadtan pislogott apára, majd a kártyáira.

Apa észrevette. – Meg akarod lesni a lapjaimat?

– Nem.

Apa ököllel az asztalra csapott, és előrehajolt. – Meg akarod lesni a kurva lapjaimat?

– Dehogy, apa! – sikoltott fel Courtney.

Apa hátradőlt, majd tetőtől talpig végigmérte. – Baromi okosnak képzeled magad, mi?

A nővérem megrázta a fejét. – Egyáltalán nem vagyok okos.

Apa végignézett rajtunk. – Semmirekellők! Azok vagytok. Halálra gürizem magam miattatok, és ég a pofám, ha rátok nézek.

– Sajnálom, apa. – Nem tudom, miért kértem bocsánatot, de nem számított.

Ismét Courtney-ra meredt. – Te is sajnálod?

– Igen apa, nagyon sajnálom.

– Akkor vonszold a tűzhelyhez a segged, és csinálj nekem egy tükörtojásos szendvicset. – Apa nevetése köhögésbe fulladt, amikor letüdőzte a cigifüstöt.

Courtney felállt, begyújtotta a tűzhelyet, egy serpenyőt tett a lángra, és kivette a tojásokat a hűtőből.

– Nincs itthon kenyér – jegyezte meg Dani nyugodt hangon, a kezében azonban megremegtek a kártyalapok.

Apa kikapta a cigit a szájából. – Nincs itthon kenyér!

– Nem volt rá pénzünk.

– Mi lett a pénzzel, amit itt hagytam nektek? – Száz dollár. Ott álltunk a közértben, és a konzervek és dobozok árait tanulmányoztuk. Az alma épp le volt árazva – vettünk is egy nagy zsákkal.

– Elfogyott – válaszolta Dani. – Ennivalóra költöttük.

Apa a fejét rázta, lassú, vészjósló mozdulattal. – Szaros kis semmirekellők. Hazajön az ember a többhetes melóból, és még egy nyavalyás tükörtojásos szendvicset sem kap?

Courtney ledermedt a hűtő mellett, és várt.

– Csinálhatok neked rántottát, apa! – ajánlkozott. – Nagyon jó tojást tudok csinálni.

Apa megfordult, és Courtney-ra meredt. – Jó tojást csinálsz, mi? – Felröhögött. – Legalább egyvalamihez értesz.

Nézte, ahogy Courtney remegő kézzel feltörte a tojásokat egy tálba. A nővérem rémült pillantásokat vetett rá. Apa ismét meghúzta a sört, beleszippantott a cigibe, kis híján ráharapott.

– Ajánlom, hogy forró legyen az a serpenyő.

– Forró, apa – válaszolta Courtney.

– Nagyon forró?

– Aha. – Újabb riadt pillantás.

A torkomban dobogott a szívem, és émelyegni kezdtem a rettegéstől. Tudtam, hogy történni fog valami. Láttam apa arcán, ahogy a sört markolta, a bakancsával az asztal alatt dobolt.

– Mit csinálsz, Courtney? Keményen dolgozol?

– Igen, minden nap.

– Na és éjszaka? Olyankor mit csinálsz, Courtney?

Courtney arcára kiült a félelem.

– Csak lógok – mondta. A tojás egy része kilöttyent a serpenyőből a tűzhelyre, és betöltötte a konyhát az odakozmált tojás szaga. Courtney kapkodva próbálta félresöpörni a tojásmaradványokat a lángtól.

Apára sandítottam, aki még mindig Courtney-t nézte. Vártam a kirohanást, apa azonban hallgatott, és kifújta a cigifüstöt. Végül a nővérem elzárta a lángot, kilapátolta a tojást egy tányérra, és elővett egy villát a fiókból.

Visszajött az asztalhoz, és gondosan apa elé tette a tányért, majd leült a helyére. Lélegzet-visszafojtva néztük, ahogy apa a szájába tett egy falatot, miközben szanaszét potyogtak a tojásdarabkák a villájáról az asztalra. A másik kezében még mindig parázslott a cigi, a füst egyenesen Dani szemébe szállt. A nővérem azonban nem mozdult, még köhögni sem mert.

Apa elégedetten felmordult, biccentett, majd evett még egy falatot.

Éreztem, ahogy Courtney megkönnyebbülten fellélegzett és elernyedt mellettem.

Apa abbahagyta a rágást, elfintorodott, majd kinyitotta a száját, és visszaköpte a falatot a tányérra.

– Ezek kibaszott záptojások!

– Tegnap szedtük össze a tojásokat! – szólt Courtney.

– Így igaz! – kiáltotta Dani.

– Lehet, hogy te vagy a záptojás! – vágta apa Courtney fejéhez, és villámokat szórt a szeme. – Minden szarrá változik, amihez hozzáérsz. – Apa fogta a tányért, és Courtney felé hajította. A nővérem elhúzódott, mire felborult a szék, és a padlóra zuhant. A tányér összetört mögöttünk. Danivel felugrottunk a helyünkről.

Apa Courtney felé lódult, nagy teste a nővérem fölé tornyosult. Dani a háta mögé taszigált, miközben Courtney-ért nyúlt, apa azonban már megragadta a karját, és felrántotta a padlóról.

Courtney sikítva próbált szabadulni a szorításából. Apa odacibálta a tűzhelyhez. Utánuk akartam menni, Dani azonban visszatartott.

– Van fogalmad róla, hogy milyen érzés ezt hallani a saját kölykömről? – dörögte apa.

Courtney könyörögni kezdett. – Mit tettem?

– Bob felhívott a táborban, azt mondta, hogy a semmirekellő lányom egy házas emberrel kefél!

Apa a tűzhelyhez húzta Courtney-t. A nővérem torkaszakadtából üvöltött. Én zokogva kiabáltam: – Engedd el, apa!

Dani eleresztette a karom, és a puskáért rohant, kivette a kanapé alól, és felmarkolta a töltényes dobozt.

Apa megragadta a serpenyőt, és odatartotta Courtney arcához. A nővérem kétségbeesetten próbált elhúzódni. Felugrottam apa hátára, ököllel vertem, a nyakát karmoltam, ott csépeltem, ahol értem. Apa hátralendítette a könyökét, állon talált, mire elterültem a padlón.

A kezébe szorította Courtney arcát, akinek kidülledtek a szemei.

– Dani! – sikítottam. Dani a vállához emelte a puskát, megcélozta apát, de csak nézte, döbbenten, falfehér arccal.

Apa Courtney állához nyomta a serpenyőt. A nővérem felvisított, az éles hang a csontomig hatolt. Dani csak állt, a puska csöve remegett a levegőben.

Talpra ugrottam, megrántottam apa karját, és elhúztam a serpenyőt. Apa nekem rontott, és az arcomba bokszolt. Hátratántorodtam, és nekizuhantam az asztalnak. A serpenyő kicsúszott apa kezéből, és koppant a padlón.

– Hülye picsák!

Belemarkolt Courtney hajába, és a fürdőszoba felé vonszolta. Courtney a hátán csúszott a padlón, közben tehetetlenül rúgkapált.

Utánuk iramodtam, két kézzel belecsimpaszkodtam apa övébe, hogy visszatartsam. Lesújtott rám a szabad kezével, én azonban nem engedtem el. Már a fürdőszobánál voltunk.

– Hívtam a zsarukat! – kiáltotta Dani. – Már úton vannak!

A telefont két hete kikapcsolták a házban.

Utánunk szaladt, a puskával a kezében. – Állj! Apa, állj meg!

Apa felnyitotta a vécétetőt, és odahúzta Courtney fejét a csésze fölé. Belenyomta az arcát, majd kihúzta, hogy levegőt vehessen, és újra belenyomta. Courtney hiába próbálta lerúgni magáról.

Apa hátát püföltem, fogtam a kukát és a fejéhez vágtam, mégsem állt le. Dani újra felemelte a puskát.

– Állj félre az útból! – kiáltott rám, mire eldobtam a kukát, és visszahúzódtam az ajtóhoz.

– Ereszd el! – üvöltötte Dani. – Ereszd már el!

Apa felröhögött. Ömlött a víz Courtney arcáról. Öklendezett és fuldokolt, vakon karmolászta apa kezét. Apa újból lenyomta a fejét. Elhúzódott a pillanat. Képtelen voltam elfordulni. Dani sikoltozott, de nem húzta meg a ravaszt. Courtney keze elernyedt. Már nem rugdosott.

Kikaptam a puskát Dani kezéből, megcéloztam apa vállát, és meghúztam a ravaszt.

Visszhangzott a lövés a szűk helyiségben. Dani felsikoltott. Apa nyakán véres lyuk tátongott.

Elengedte Courtney-t, aki a padlóra esett. Apa megérintette a nyakát, és a vérre bámult. Megfordult és elindult felém, az arca eltorzult a haragtól.

– Ezért kinyuvasztalak!

Elkeseredett zokogás tört fel belőlem, és újra meghúztam a ravaszt. A golyó apró lyukat ütött a homlokán, és apa térdre rogyott, majd előrezuhant. Furcsa hangokat adott ki, hörögve próbált levegőt venni, majd elcsendesedett. A vére a linóleumra ömlött, tócsába gyűlt a feje körül.

– Jesszusom! – Dani odarohant hozzá, és megnézte a pulzusát. – Nem lélegzik!

Remegett a kezem. Letérdeltem, és apát bámultam. Dani átfordította, és mozdulatlanul tartotta apa fejét, amíg levegőt fújt a szájába, majd lenyomta a mellkasát, de tudtam, hogy már késő. Courtney elkúszott apa mellett, arcáról-hajáról csöpögött a víz. Amikor odaért mellém, elejtettem a puskát. Szorosan átöleltük egymást. Végül Dani felhagyott a próbálkozással, és a sarkára ült.

– Basszus, basszus, basszus!

Ránk bámult, potyogtak a könnyei.

– Megölted – mondta döbbent, remegő hangon.

Megöltem apát. Megöltem apát. El sem tudtam hinni. Nagyot nyeltem.

– Muszáj volt. Courtney majdnem megfulladt!

Dani szégyenkezve lesütötte a szemét. Megtörölte az orrát, és ismét apát nézte. A tenyerébe temette az arcát.

– Most mi a fenét csináljunk?

A vért bámultam apa feje körül, nyitott szemével mintha a mennyezetet bámulta volna. Eszembe jutott, hányszor rettegtem attól, hogy megöli valamelyikünket, hányszor kívántam, hogy eltűnjön, és többé ne kelljen félelemben élnünk. Azt hittem, jobb lenne az életünk, és végre szabadok lennénk.

Ám most, ahogy lenéztem apám élettelen testére, jobban féltem, mint valaha.

NEGYEDIK FEJEZET

Apát a fürdőszobában hagytuk a puskával, és becsuktuk az ajtót. Dani a konyhában segített Courtney-nak hideg vízzel leöblíteni az égést. Courtney a mosogató fölé hajolt, zokogott és reszketett, a haja és a hálóinge felül csupa víz volt.

– Talán kórházba kéne mennie. – Le sem bírtam venni a szemem az égésről az állán, a ráncos, vörös sérülésről, mely majdnem tízcentis volt. Fájdalmasnak tűnt.

Courtney a fejét rázta, záporoztak belőle a vízcseppek. –Megint nevelőszülőkhöz kerülnénk.

Dani most a konyhában járkált fel-alá, a pólóján vörös foltok éktelenkedtek, az arcán és a kezén piros vércsíkok. Megállt, és a pólómra bámult, zaklatottnak tűnt. Végignéztem magamon, és megpillantottam a vércseppeket. Duzzadtnak tűnt az ajkam, a szám sarkában vérízt éreztem. Felhasadhatott, amikor apa megütött.

Dani folytatta a járkálást. – Basszus, ez gáz, kurva nagy gáz!

– Ne szóljunk Walternek és Ingridnek? Hátha tudnak segíteni, vagy…

– Nem, észnél kell lennünk. – Leült. – Letartóztatnának téged. Talán minket is, ha azt hiszik, bűnrészesek voltunk, vagy ilyesmi.

– Lehet, hogy Walter idejön… a lövések miatt – magyaráztam. A 22-es nem túl hangos, ám az öntöttvas kád visszaverte a hangot, és nyitva volt az ablak. Szinte láttam a lelki szemeimmel, ahogy Walter felöltözik, csizmát húz, és a kocsikulcsait keresgéli.

Dani bólintott. – Igyekeznünk kell!

– Megmondom a zsaruknak az igazat, hogy én tettem.

Remegett a lábam. Megragadtam a lábszáramat, talán, hogy lefogjam, talán, hogy megtartsam magam. Magam sem tudtam. A fürdőszobaajtóra pillantottam. Néma csend borult a házra. A levegő vibrált, fojtogatónak tűnt. Vérszag terjengett a levegőben.

Dani is elnézett a fürdőszoba felé. Talán arra gondolt, hogy nem bírta meghúzni a ravaszt.

Amikor visszafordult hozzánk, az arca komor volt, és eltökélt.

– Elrejtjük a kocsiját, amíg eldöntjük, mit tegyünk.

– Oké – válaszoltam. Courtney-ra néztünk.

– Oké – bólintott.

Amíg Courtney és Dani átöltözött, kirohantam a házból. Nem volt jogosítványom, Dani viszont néha megengedte, hogy gyakoroljak. Beültem apa kocsijába, és előrébb húztam az ülést. Bűzlött a kocsi a sörtől és apa kölnijétől – tavaly vettük neki karácsonyra. Igyekeztem figyelmen kívül hagyni a visszapillantóról fityegő apró, műanyag cowboykalapot, apa munkásingét a padlón, az üres sörösdobozokat és a kiürült cigicsomagot, melynek egyik sarkán be volt gyűrve az ezüst papír. Eszembe jutott, hogy kicsi koromban állatokat hajtogatott nekem a fóliából.

Ekkor észrevettem a nejlonzacskót az ülésen. Kilátszott a belsejéből egy sárga doboz sarka. Szétnyitottam a zacskót az ujjaimmal.

Az egyik dobozon egy kameralencse képe volt, a másikban filmtekercs volt. Behunytam a szemem.

Ne nézz rá, ne is gondolj rá!

Behajtottam a kocsival a fák közé a ház mögött, csak a holdfényre és az emlékezetemre támaszkodtam, féltem felkapcsolni a fényszórókat, hátha Walter és Ingrid már lefelé tart a dombról. Elbizonytalanodtam, végül fogtam a nejlonzacskót, és visszaszaladtam a házba. Courtney az ajtóban várt, időközben tiszta pólót húzott, térdig érőt.

– Dani megpróbál kitakarítani – magyarázta. – Neked is át kéne öltöznöd, de valami olyat vegyél fel, amiben aludnál. Igyekezz! – A fogai közt szűrte a szavakat, az arca megfeszült, mintha minden mozdulat fájna.

Megmostam az arcom, és felhúztam a régi hálóingemet.

Odalent Dani fogott néhány régi törölközőt, és apa feje köré gyűrte őket, hogy felitassa velük a vért. Courtney a konyhában takarított, elpakolta a serpenyőt, és a helyükre tette a székeket. Összeszedtem a kártyákat és a cigiket az asztalról, közben a nővérem a kuka aljára rejtette apa üres sörösdobozát.

Danit a fürdőszobában találtuk, a padlón térdelt, és meredten nézte apa holttestét.

– Mit… mit csináljunk vele? – kérdeztem.

– Nem tudom.

Courtney megállt mellettem. – Átvigyük a hátsó szobába?

– Mindent össze fog vérezni – válaszoltam.

Megállt egy kocsi a ház előtt. Rémülten néztünk egymásra.

Dani talpra ugrott, az ablakhoz rohant, és kilesett a függöny mögül.

– Zsaruk? – suttogtam.

Becsapódott egy ajtó.

– Csak Walter – sziszegte Dani. – Tégy úgy, mintha teát főznél. – Courtney-hoz fordult. – Nem láthatja meg. Ülj a kanapé sarkára, ahol sötét van, és fordulj el.

Mindenki a helyére szaladt, puhán surrantak a lábaink a padlón, Dani pedig az ajtóhoz lépett, és kinyitotta.

– Helló, Walter!

A konyhából nem láttam őket, de hallottam Walter hangját: – Jól vagytok, lányok? Lövéseket hallottam.

– Na igen, megint patkány volt a kamrában… ezúttal sikerült eltalálnom.

– Vigyázzatok azzal a puskával!

– Vigyázunk… apa megtanított lőni.

– Mintha az ő kocsiját hallottam volna az imént. – Megdermedt a kezem a levegőben, ahogy a bögréért nyúltam.

– Csak Courtney-t hozták haza.

Fellélegeztem. Okos ötlet, Dani.

– Mikor jön haza apátok? Késik a lakbérrel.

– A napokban. Van bármi extra munka, amit elvégezhetünk?

– Nem hiszem, Dani. Már így is épp elég munkát adtunk nektek, tudod? – Rövid hallgatás, majd: – Mi ez a szag?

A francba, csak nem érzi a vérszagot?

– Miféle szag? – Dani hangja nyugodtnak tűnt, de olyan erővel szorította az ajtót, hogy elfehéredett az ökle.

– Mintha odakapott volna valami.

– Ja, az Jess műve. A tűzhelyen felejtette a serpenyőt, és odaégett a tojás. Mivel mind felébredtünk, gondoltuk, harapunk valamit, de Jess olyan kétbalkezes a konyhában. – Dani felnevetett.

Kikiáltottam: – Estét, Walter!

Walter válaszolt: – Estét, Jess! – Majd visszafordult Dani-hez: – Ágyban a helyetek, gyerekek. Holnap nagy nap lesz a farmon.

– Igen, uram.

– Jól van, akkor szóljatok, ha megjött apátok!

– Ügy lesz.

Dani becsukta az ajtót, nekidőlt, majd kilesett az ablakon, és nézte, ahogy Walter elhajt a kocsijával.

Visszafordult hozzánk. – Meg kell szabadulnunk a holttesttől.

A garázsban találtunk egy régi ponyvát, amire rágurítottuk apát. Hárman kellettünk ahhoz, hogy megmozdítsuk. Ezután köré csavartuk a ponyvát, és ragasztószalaggal rögzítettük a bokáin és a felsőtestén. A véres törölközőket és rongyokat egy szemeteszsákba tettük. Sebesen dolgoztunk, nem pazaroltuk az időt fecsegésre, Courtney azonban szipogott, Dani arca pedig holtsápadt volt, a szeme dühös.

Egyre csak apa mosolyát láttam magam előtt, bevillant, ahogy tökmagnak becézett, elvitt minket autózni vagy lőni, és arra is gondolt, hogy filmet hozzon nekem, Daninek pedig vetőmagokat. Úgy nevelt minket, hogy ne kelljen férfiakra támaszkodnunk, megmutatta, hogyan cseréljünk olajat és kereket a kocsin, és hogyan javítsuk meg, amit kell a ház körül.

Ha itthon volt, senkitől és semmitől nem féltünk. Tőle viszont mindig. Eszembe jutott, ahogy elnyomta a lábamon a cigijét, ahogy kilökte Courtney-t a kocsiból az útra, ahogy összeszűkült a szeme, amikor ivott. Hatalmába kerített az érzés, hogy engem néz a ponyván keresztül, és hallottam a hangját a fejemben.

Semmirekellő kis picsák!

– Levigyük a kőfejtőbe? – kérdezte Dani. A régi kőfejtő* mely mára megtelt vízzel, fél mérföldre volt tőlünk, és olyan mély volt, hogy azt beszélték, még teherautók is voltak a fenekén.

Courtney megrázta a fejét. – Muszáj eltemetnünk, különben feljön a víz színére.

– Olyan helyen, ahol senki sem fogja keresni – tette hozzá Dani. – Messze a háztól.

Csendben törtük a fejünket.

– Mit szólnátok a disznófarmhoz? – vetettem fel. – Az itató alatt. Ott mindig nedves a föld a sártól – és évek óta nem mozdították el a helyéről az itatót.

Dani bólintott. – Ott még a szag sem lesz probléma.

Megborzongtam, Dani szája keskeny vonallá vékonyodott.

Felemeltük apát, nyögtünk a súlya alatt, és elcipeltük a hátsó ajtóig. Ott letettük, amíg Dani kiszaladt a fészerbe egy talicskáért.

Lehúztuk a lépcsőn és a talicskára fektettük, majd rátettük a rongyos zsákot és néhány lapátot. Felváltva toltuk és húztuk előre. A hátsó ösvényen mentünk, ami összekötötte a házat a farmmal. Ami máskor tízperces séta volt, most húsz percig is elnyúlt, mire verejtékezve, kifulladva megérkeztünk a talicskával. Félrehúztuk az itatót a sárból, és ásni kezdtünk. A sárréteg alatt száraz volt a talaj, és mire sikerült elég mély gödröt ásnunk, beterített minket a mocsok, és elfáradtunk.

Közelebb toltuk a talicskát, és kiborítottuk belőle apánkat. Félig belecsúszott a gödörbe, így bele kellett löknünk. Épphogy belefért. Dani utánahajította a szemeteszsákot. Hangosan puffant, és felkaptuk a fejünket. Csendes volt az éjszaka, csak az egyik kutya ugatott fenn, a dombon. Reméltem, hogy Walter nem jön ki körülnézni.

– Mondjunk valamit? – suttogta Courtney.

Lenéztünk a holttestre, a fekete ponyva megcsillant a holdfényben.

Semmirekellők, egytől egyig…

Belemélyesztettem az ásót a földbe, és lapátolni kezdtem a gödörbe, egyre gyorsabban és gyorsabban, és minden kupacnál felsírtam. A nővéreim követték a példámat.

Amikor végeztünk, Dani magához ölelt engem és Courtney-t. Szorosan egymásba csimpaszkodtunk, beszívtuk egymás levegőjét.

– Minden rendben lesz – ígérte Dani.

Majdnem reggel volt, pirkadni kezdett, és pár órán belül munkába kellett állnunk a farmon, de előbb felmostuk hipóval a fürdőszobapadlót, amihez régi takarókat használtunk felmosórongynak. Végül abba kellett hagynunk, és túl fáradtak voltunk ahhoz, hogy bármi mást csináljunk. Nem tudtuk kiszedni az összes vért – a linóleum rovátkáiban rozsdaszínű foltok éktelenkedtek.

Nem gletteltük ki a lyukat, amit az első lövéssel ütöttem a falon, ezért elé akasztottunk egy kisebb festményt a nappaliból. A rongyokat a szemeteszsákokba tettük, a zsákot pedig az előszobai szekrénybe rejtettük, amíg eldöntjük, hogyan szabaduljunk meg tőle, majd becsuktuk a fürdőszoba ajtaját és bezártuk a házat, de előbb ellenőriztük, hogy az összes ablak be legyen csukva. Ágyba zuhantunk, hogy pihenjünk néhány percet, mielőtt elkezdődik a nap, de csak forgolódtam az ágyban. Courtney-t is hallottam mocorogni. Bevett egy fájdalomcsillapítót, de a zihálásából és a nyögéseiből ítélve még mindig fájdalmai voltak. Nekem is sajgott az állam, ahol apa megütött a könyökével – sőt, még a fogaim is –, mivel azonban kevés gyógyszerünk volt, meghagytam Courtney-nak. Amikor Dani értünk jött, hogy elinduljunk dolgozni, kisírt volt a szeme.

Egész napra becsukva hagytuk az ablakokat. Tudtuk, hogy mire hazaérünk, úgy felforrósodik a ház, mint egy katlan, de nem volt más választásunk, nem kockáztathattuk meg, hogy valaki kutakodni kezdjen, mielőtt rendesen kitakarítjuk a fürdőszobát, és megszabadulunk a hipószagtól.

A duzzanat lelohadt az ajkamról, de azért fájt, ha beszéltem, és kék-zöld foltos volt az állam. Eltakartuk sminkkel.

Nem tudtuk, mi keltene gyanút: ha Courtney kihagyja a munkát, vagy ha megjelenik az égési sebbel, ami nappal még csúnyábbnak tűnt, vörös és hólyagos volt a bőre. Dani szerint másodfokú égési sérülés lehetett. Egyikünk sem merte megkockáztatni a kórházat. Beszélni akarnának apával, az biztos.

– Majd azt mondjuk, baleset volt – vetette fel Courtney. – Szükségünk van a pénzre.

– Most arra van szükségünk, hogy ne kapjanak el – mondta Dani.

– Gyakran ér minket baleset – jegyeztem meg. – Ha azt hazudjuk, hogy beteg, lehet, hogy Ingrid benéz hozzá. Ha pedig mégsem, akkor is rájönnek, mi történt, ha pár nap múlva meglátják, és még mindig ott a seb az arcán. Tudni fogják, hogy rejtegettük.

Dani bólintott. – Igazad van. Legjobb lesz, ha úgy viselkedünk, mint máskor.

Aznap a farm más-más részein dolgoztunk, de megegyeztünk abban, hogy ha bárki rákérdez, Courtney azt mondja, aznap reggel lehajolt, hogy kivegyen valamit az alsó polcról, én meg épp elmentem mellette egy forró serpenyővel.

Kipucoltam az ólakat, és megpróbáltam a munkára koncentrálni. Takarítsd ki ezt a sarkot, fogd azt az ásót, töltsd meg a talicskát… Ám egyre csak az ásóra gondoltam a kezemben, apa holttestére a talicskában, ahogy kiborult belőle. Embert öltél. Ezért börtönbe kerülsz. Sajgott minden tagom, kiszáradt a szemem és a torkom, és felhólyagosodott a tenyerem – hiába húztam kesztyűt aznap reggel, minden mozdulatnál felszakadtak a hólyagok, mígnem szúrt és égett a kezem. Amikor megnyaltam az ajkam, vérízt éreztem. Önkéntelenül a disznólegelő felé pislogtam.

Olyan valótlannak tűnt, amit tettünk. Amit én tettem.

– Idebent vagy, Jess? – szólt Ingrid.

Elfordultam, és elkezdtem kivakarni a trágyát a sarokból. Alapozót kentünk a zúzódásomra, ami kissé elhalványította, de azért átütött rajta a színe.

– Igen, az utolsó ólban.

Ingrid nekidőlt a nyitott ajtónak, és az egyik lóról fecsegett – hogy később kijön az állatorvos, és át kell vinnem a lovat egy másik mezőre. Amíg beszélt, el kellett fordulnom, hogy a talicskába lapátoljam a trágyát. Abban bíztam, hogy nem figyel az arcomra, Ingrid azonban hirtelen elhallgatott. Felpillantottam.

A zúzódásomat nézte. Nem először jöttem összeverve munkába, de féltem, hogy eszébe jutnak a tegnap esti lövések.

– Mi történt veled? – kérdezte. Ingrid ízig-vérig farmerfeleség volt. Férfifarmert és -inget hordott, kontyba fogta a haját, fél kézzel meg tudott cumiztatni egy kisbárányt pitesütés közben, és férfiakat megszégyenítő erővel vetette a szénabálát.

És soha semmi nem kerülte el a figyelmét a farmon.

– Ja, ez? – Megdörzsöltem az állam. – Angus eltalált. –Angus egy Clydesdale ló volt, aki gyakran lefejelte az embereket, többnyire szándékosan.

– Megmondtam, hogy kerüld a fejét.

Mosolyt erőltettem az arcomra. – A hátsó fertálya sem veszélytelen.

Ingrid felnevetett. – Az már biztos. – Elkomorult az arca, és pergamenszerű, barna bőre ráncokba gyűlt a szeme körül. – Walter említette, hogy meggyűlt a bajotok a patkányokkal…

– Elintézzük.

– Talán ideje mérget bevetni ellenük.

– Nem akarjuk, hogy bebüdösítsék a falakat. – Émelyegni kezdtem, amikor eszembe jutott a vér a fürdőszobapadlón, és a véres rongyokkal teli zsák, amit körbedongtak a legyek.

– Majd megbeszéljük apátokkal, ha hazajön.

– Igen, asszonyom.

Este felmelegítettük az utolsó paradicsomleves-konzervet. Courtney elmesélte, hogy Ingrid rákérdezett az égésre.

– És elhitte, amit mondtál? – kérdeztem.

– Nem tudom. Mindenféléket kérdezgetett, például, hogy miért pont te főztél, miért nem Dani, és hogy elmentünk-e a kórházba. Azt mondta, nem jó, hogy ilyen sokat vagyunk egyedül, de csak annyit feleltem, hogy apa hamarosan hazajön. – Ingrid kotnyeles nő volt, és bárkivel megosztotta mások személyes ügyeit, aki hajlandó volt végighallgatni. Nyilván már számos embernek kikotyogta, hogy még mindig egyedül vagyunk itthon. Lehet, hogy egyesek szomszédi kötelességüknek érzik, hogy benézzenek hozzánk.

Courtney Danire pillantott. – Jobb lenne, ha elhúznánk innen.

Dani eltöprengett, és olyan sokáig hallgatott, hogy legszívesebben ráüvöltöttem volna, de tudtam, hogy minél inkább erőltetem, annál tovább húzza az időt. Szerette alaposan végiggondolni a dolgokat, fontolóra venni minden lehetőséget, de szerintem hallgathatott volna az ösztöneire. Egyetértettem Courtney-val, de ha elmondom Daninek a véleményemet, csak rám förmed, hogy fogjam be.

– Ha rögtön a lövések után elpucolunk, fantáziálni kezdenek – szólt végül. – Talán még a zsarukat is ránk küldik. Egyelőre maradunk.

Miután megvacsoráztunk, felszedtük a linóleumot a fürdőszobában, ami helyenként már úgyis feljött. Nem tudtuk, mit kezdjünk vele, ezért csak bevittük a fészerbe, amíg eldöntjük, mi legyen a sorsa. Kihúztuk a golyót a falból – beékelődött az egyik gerendába –, majd betapasztottuk a lyukat némi gittel, amit a fészerben találtunk. Végül az egész fürdőszobát és a furnérpadlót lefestettük régi festékkel, amit apa lopott valamelyik haverjától.

Éjfél körül elvittük apa kocsiját a kőfejtőhöz a mellékutakon. Dani vezetett, a fejére húzta apa egyik cowboykalapját, és a vállára terítette a nagykabátját, amitől sokkal vaskosabbnak tűnt, ha esetleg valaki elmegy mellettünk. Courtney-val behúztuk a fejünket az anyósülésen. Megkerültük a kőfejtőt, nehogy meglásson minket egy késő esti strandoló. Semmi mozgás. Felhajtottunk a part legmagasabb pontjára, üresbe tettük a kocsit, és beletoltuk a vízbe. Nem süllyedt el rögtön.

– Francba! Nem süllyed el – sopánkodtam. – Le kellett volna húznunk az ablakokat.

– Várj! – szólt Dani. A kocsi végül megingott, és süllyedni kezdett a felszín alá. Buborékok törtek fel a mélyből.

– Mi lesz, ha meglátják? Ha mondjuk leúsznak a vízfenékre, vagy ilyesmi – akadékoskodtam.

– Nem fogják – válaszolta Dani. De kerülte a pillantásomat.

Úgy döntöttünk, hogy a szomszédnál rejtjük el a hipós rongyokat és a feltépett linóleumot. Több szemetet gyűjtött az udvarára az az ember, mint apa, és az egyik műhelye mögött halmokban állt az építési törmelék – Courtney egyszer randizott az egyik fiával, és a srác azt mesélte, hogy már évtizedek óta ott rohad a szemét. A legjobb esetben, ha mégis eltakaríttatja, legalább a mi holmink is a szemétlerakón landol.

Dani kocsijával mentünk, a szemetet begyűrtük más hulladékok alá, és megálltunk a farm szélén, a szomszéd traktorja mellett, majd lekapcsoltuk a reflektort, és közelebb gurultunk. Nem mehettünk túl közel – nehogy meghalljon minket ott fenn, a házban –, ezért gyalog mentünk tovább a traktor taposta úton, mindegyikünk felnyalábolt egy halom szemetet, és nekivágtunk a holdfényben. Courtney megbotlott, és hangos puffanással kiejtette a holmit a kezéből.

Ledermedtünk, és vártuk, hogy meghallott-e valaki. Csendes volt az éjszaka.

Begyűrtük a szemetünket a furnérlemezek, gipszkartondarabok és fémhulladékok alá, gondosan elrejtettük közéjük a linóleumot, amennyire lehetett, a halmok hátsó oldalán. Nem volt könnyű, mert el kellett mozdítanunk a szemét egy részét, ami súlyosnak bizonyult, s mindezt hangtalanul kellett csinálnunk, ezért lassan haladtunk, és minden izmunk égett a fájdalomtól. Nem tudtuk eldönteni, hogy mit kezdjünk a rongyoszsákkal. Courtney és Dani suttogva vitatkozott fölötte – Courtney szerint el kéne temetni, Dani szerint azonban a vérszag odavonzaná a vadállatokat, akik kiásnák. Végül begyömöszöitük egy olajoshordóba, majd visszafutottunk a traktorúton a kocsihoz, a nővéreim sötét árnyként vezettek az úton.

Odahaza rágyújtottunk apa utolsó cigarettáira, és leültünk, hogy megbeszéljük, hogyan tovább.

– Munkát kéne szereznünk – mondta Courtney.

– És mivel foglalkoznánk? – kérdeztem. – Egyáltalán ki adna nekünk munkát?

Nem sok álláslehetőség akadt ebben a városban három tinilánynak, csak farm munka, esetleg pincérkedés vagy bolti munka a közértben.

– Nem értitek a lényeget – szólt közbe Dani. – Apa nélkül nem hagyják, hogy itt maradjunk – az emberek, a főnöke, a barátai, mind keresni kezdik. Ha azt mondjuk, hogy itt hagyott minket, megint nevelőszülőkhöz kerülünk.

– Te már majdnem tizennyolc vagy, lehet, hogy megengedik, hogy te gondoskodj rólunk – mondtam.

– Ahhoz előbb be kell bizonyítanom, hogy el tudlak tartani titeket.

– Talán Walter és Ingrid megengedi, hogy itt maradjunk, ha tovább dolgozunk a farmon.

– Azzal nem keresnénk eleget, és apa már így is tartozik nekik – érvelt Dani.

– Kérhetnénk segélyt – erőltettem. – Vagy talán Corey szülei megengednénk, hogy náluk maradjunk? – Dani szoros kapcsolatba került a fiúja családjával, akik kedves emberek voltak.

– Náluk nincs elég hely – válaszolta. – És különben sem maradhatunk. Nem tudjuk, hogy apa megállt-e valahol, mielőtt hazajött. Lehet, hogy valaki látta a városban.

– Ma éjjel elmegyünk? – kérdezte Courtney.

– Nem – rázta a fejét Dani. – Úgy festene, mintha nem várnánk haza, mintha tudnánk valamit. – Ezt úgy mondta, mint aki már sokat törte ezen a fejét. – Pár nap múlva azt mondjuk, hogy megint lelépett, és rokonokhoz megyünk.

– Nem fognak gyanút, ha évekig nem látja senki? – kérdeztem.

Dani mélyet szippantott a cigiből. – De, és éppen ezért időre van szükségünk, hogy elmehessünk innen, és új életet kezdjünk valahol máshol, azután új személyazonosságot kell szereznünk.

Mire megtalálják a kocsit vagy mást, nekünk már hűlt helyünk lesz. – Courtney-ra pillantott. – Mi van azzal a nős férfival, akivel apa szerint kavarsz? Gondot jelenthet?

– Ki az egyáltalán? – kérdeztem.

– Ben Miller – válaszolta Courtney. – Tegnap este szakítottam vele, azt mondtam, nem akarom, hogy apa megtudja.

– Ben Miller? – hüledeztem. – De hát ő legalább harminc, vagy mennyi. – Ben Miller volt az egyik építési vállalat tulajdonosa a városban, felesége volt, és két gyereke. Nem tudtam, hogy Courtney összeállt vele, de nem csoda, hogy apa kiakadt.

– Már nem számít – legyintett Courtney, és elvörösödött. – Vége.

– Na és Corey? – kérdeztem. Egyszer átjött, amióta apa hazajött, megállt a ház előtt néhány haverjával, és megkérdezte Danit, hogy elmegy-e velük úszni, Dani azonban azt mondta, túl fáradt. Hamarosan ő is gyanakodni fog.

Dani pislogott néhányat, megremegett az alsó ajka, végül összeszorította a száját. Majdnem fellélegeztem – egy másodpercig azt hittem, elsírja magát. Évek óta nem láttam sírni. Anya temetése óta. Nem tudom, mihez kezdtem volna, ha összeomlik.

– Kénytelen leszek szakítani vele.

– Ne! – hördültem fel halkan.

– Biztos? – Courtney ledöbbent. Dani is sokkot kapott, mintha maga sem hinné, hogy mit mond. Mind azt hittük, hogy összeházasodnak. Barátok voltak, mielőtt járni kezdtek, és már nem is emlékszem arra, amikor nem voltak együtt. Corey olyan volt nekem és Courtney-nak, mintha a bátyánk lenne, vezetni tanított minket, elvitt a tóhoz vagy moziba, és sosem éreztette velünk, hogy nyűgnek tartaná a barátnője kishúgait.

– Nem fogja furcsállni a dolgot? – kérdezte Courtney.

– Nem valószínű.

– Összevesztetek?

Dani bólintott, dühösen szippantott a cigiből, majd kifújta a füstöt.

– Miért nem szóltál róla? – Courtney legalább annyira meglepődött, mint én, kicsit meg is sértődött.

– Mert semmi közötök hozzá. – Dani felszegte az állát.

– De folyton arról beszél, hogy egyszer összeköltöztök… – Courtney összezavarodott, majd hirtelen kisimult az arca. –Kérlelt, hogy költözz már össze vele, te meg miattunk nem mentél.

Dani vállat vont. – Mindegy.

Könnybe lábadt a szemem. – Sajnálom, Dani.

– Nem a te hibád. – Fojtott volt a hangja, mint aki alig bírja kipréselni magából a szavakat. – Szombat este találkozunk. Akkor elintézem.

– Hová fogunk menni? – kérdezte Courtney.

– Egy nagyvárosba, ahol nem tűnünk fel senkinek – válaszolta Dani.

– Vancouverbe – mondtam.

Courtney-val Danire néztünk.

– Oké. – Tudta, mennyire vágytunk oda, de ez a mi álmunk volt, nem az övé. Bűntudatom támadt, amiért olyan sok mindent kell hátrahagynia.

Dani megint a fürdőszoba felé bámult, a cigi már leégett a kezében. Egyikünk se bírt bemenni oda, amióta kitakarítottuk.

– Sajnálom, Dani – ismételtem. Ezúttal nem válaszolt.

ÖTÖDIK FEJEZET

Megegyeztünk, hogy várunk még néhány napot. Másnap délután hazafelé baktattunk a farmról, felhevülve és hullafáradtan, Dani vezetett minket, hosszú haja ringott minden lépésnél, a tartása feszült volt, dühös. Vajon arra gondolt, hogy szakítania kell Corey-val? A fényképezőgépemmel babráltam, az exponálógombot nyomkodtam újra meg újra kedvetlenül, a kialvatlanságtól kábán. Courtney megérintette az égést az arcán. Dani folyton rászólt, hogy ne piszkálja, különben elfertőződik, Courtney azonban egyre csak tapogatta, és a tükörben nézegette.

Dani hirtelen megállt, mire felemeltem a fejem. Egy rendőrautó állt a ház előtt. Megdermedt az ujjam a fényképezőn. Dani nem nézett ránk.

A fogai közt szűrte a szavakat: – Majd én beszélek.

Az őrmester kiszállt a kocsiból, mi pedig odasétáltunk hozzá. Magas, szikár ember volt, alacsonyan ült a csípőjén az öv.

– Gibbs őrmester – szólt Dani. – Mit tehetünk magáért?

– Csak látni akartam, hogy jól vagytok-e.

– Megvagyunk.

– Hallom, patkányproblémával küszködtök. – Tehát tudott a lövésekről. Ingrid vagy Walter nyilván felhívta.

– Elbírunk velünk.

– Apátok itthon van?

– Jön nemsoká’.

– Most tovább elmaradt, mint szokott. Küld nektek elég pénzt?

– Jól vagyunk.

– Úgy hallom, késésben vagytok a lakbérrel.

– Ki lesz fizetve.

Gibbs végignézett a kocsibeállón, úgy tanulmányozta a földutat, mintha keréknyomokat keresne. Visszanézett a házra, majd odafordult hozzánk. – Nem bánjátok, ha körülnézek?

– Miért? – kérdezte Dani. Higgadt volt a hangja, de kihúzta magát.

– Egyedül vagytok idekint, csak látni akarom, hogy biztonságos a ház.

– Apa nem örülne.

– Nos, nem kell elárulnunk neki.

Danire pillantottam, görcsölt a gyomrom az idegességtől.

– Nézelődjön csak – vetette oda Dani, és vállat vont.

Felment a lépcsőn, és belökte az ajtót. Követtük, és feszengve megálltunk a konyhában. Courtney megnyitotta a csapot, töltött magának egy kis vizet. Rám pillantott, majd az őrmesterre. Nekidőlt a konyhapultnak, látszólag hanyagul, de a keze kissé megremegett a poháron. Leültem az asztalhoz, és a mosogató alatti puskára gondoltam. Dani a hátam mögött állt. Éreztem a testéből áradó hőt, a vibráló feszültséget a levegőben.

Az őrmester körbejárt, ellenőrizte az ablakokat, súlyos léptei alatt megnyikordult a padló. Megpiszkálta a törött zárat az egyik hátsó ablakon.

– Megjavítja valaki?

– Apa megcsinálja, ha hazaért.

Az őrmester felmordult, majd a fürdőszobához lépett, és benyitott. Visszafojtott lélegzettel vártam. Oldalra billentette a fejét, és szemügyre vette a frissen festett padlót.

– Festegettek?

– Gondoltuk, ha karbantartjuk a házat, Walter elenged egy kicsikét a lakbérből.

Kilépett a fürdőszobából és visszajött hozzánk, közben Courtney-ra siklott a pillantása, az égésre az arcán.

– Veled meg mi történt?

– Jess megégetett egy serpenyővel, amikor lehajoltam. –Courtney felnevetett, de idegesen csengett a hangja.

– Súlyosnak látszik. Megmutattad a dokinak?

Courtney a fejét rázta.

Az őrmester az arcát bámulta. – Az ilyen mély égéshez általában idő kell.

– Nagyon forró volt a serpenyő – mondtam.

Rám pillantott, és észrevette a zúzódást az államon. Éreztem, ahogy elvörösödöm, és tudtam, hogy az arcomra van írva, hogy bűnös vagyok. Abban bíztam, hogy Ingrid a lóról is mesélt neki. Ha bármit kérdezne tőlem, biztos voltam benne, hogy csapnivalóan hazudnék.

Végül elfordult és kinyitotta a hűtőt, majd felvonta a szemöldökét, amikor meglátta, milyen üres. Előrehajolt, és ide-oda tologatta benne a holmikat. Eszembe jutott a sör, amit apa hozott, a maradék doboz. Nem is gondoltunk arra, hogy kivegyük a hűtőből. Ökölbe szorítottam a kezem.

– Mit keres odabent? – érdeklődött Dani.

– Ha nem esztek rendesen, hívnom kell a gyermekvédelmiseket, hogy segítsenek rajtatok.

– Rendesen eszünk.

Az őrmester kiegyenesedett, és becsukta a hűtőt. – Hány éves vagy most, Dani?

– Majdnem tizennyolc.

– Mindannyian kiskorúak vagytok. Egyikőtöknek sem lenne szabad egyedül élnie itt. Vannak rendes nevelő…

– Nem megyünk megint nevelőszülőkhöz.

– Ha apátok nem jön haza időben, kénytelen leszek telefonálni.

– Hazajön.

Ismét beleszippantott a levegőbe, a házban még erős volt a hipó és a friss festék szaga. Lélegzet-visszafojtva vártam. Vajon rá fog jönni?

– Nem szabadna szülői felügyelet nélkül használnotok azt a puskát. El kéne koboznom. – Danire nézett a fejem fölött.

– Óvatosan bánunk vele – válaszolta a nővérem.

Olyan hevesen dobogott a szívem, hogy attól féltem, meghallja az őrmester, vagy észreveszi a riadalmat az arcomon. Végül elfordult, és az ajtóhoz indult.

– Zárjátok el, amíg haza nem ér apátok. Nehogy véletlenül belelőjetek a lábatokba, vagy ilyesmi.

– Igen, uram. – Dani halkan felsóhajtott mögöttem.

Az őrmester visszafordult az ajtóból. – Átküldőm a nejemet némi ennivalóval, azzal ellesztek egy darabig.

– Nincs szükségünk ennivalóra – szólaltam meg.

Dani meglökött. – Az nagyszerű lenne – mondta. – Csak amíg apa haza nem ér. Utána visszafizetjük.

– Csak amíg apa haza nem ér. – Az őrmester elgondolkozva nézett a nővéremre, majd kisétált a kocsijához. Odakint ismét lenézett a földre a csizmája mellett, és belekotort a talpával. Vajon mit láthatott? Vércseppet? Keréknyomot?

Még egyszer visszanézett ránk, majd beszállt a kocsiba, és elhajtott.

Aznap este szótlanul kanalaztuk a levesünket. Dani összekotorta a különféle munkákból gyűlt pénzecskéjét, és vett egy rekesz Mr. Noodles instant levest – négy csomag egy dollárba került. Én jobb szerettem tésztaként enni, a fűszereket ízesítésként rászórtam, és összekevertem egy kis vajjal. A vaj azonban rég elfogyott, és Dani azt mondta, hogy csináljunk belőle akkor levest, hogy jóllakasson. Megsütötte a maradék szarvashúst, és hozzáadott pár szál répát, amit a farmról szedtünk, s mindez belement a fazékba, amit magának és Courtney-nak készített – próbált rávenni, hogy én is egyek a búsból, én azonban láttam a szarvasokat a mezőn, belenéztem a nagy, barna szemükbe, és képtelen voltam rá. Külön edényben főztem meg magamnak a tésztát, a leveslét, és a répát.

– Két napon belül el kell indulnunk – mondta Dani. – Nem hagynák, hogy itt maradjunk, nevelőszülőkhöz küldenének.

– Neked nem kell menned, már majdnem tizennyolc vagy. Összeköltözhetnél Corey-val. Csak mi ketten mennénk Courtney-val.

Courtney úgy festett, mint aki mindjárt elsírja magát. –Csak pár évről lenne szó – mondta. – Meg tudnánk csinálni.

– Nem – szólt Dani. – Össze kell tartanunk, és különben is túl rizikós itt maradni.

– Arra nincs pénzünk, hogy új életet kezdjünk valahol máshol – emlékeztette Courtney.

– Egyszerűbb lenne, ha feladnám magam – mondtam.

Dani keményen megszorította a vállamat.

– Senki sem megy a rendőrségre. Nem mész börtönbe, és nem mentek nevelőszülőkhöz.

– Az én hibám – szólalt meg Courtney.

– Nem, apa hibája – szögezte le Dani. Elengedte a vállamat, de mélyen a szemembe nézett. – Megölte volna Courtney-t, meg kellett tenned.

Eltoltam magam elől a levest.

– Félek – ismertem be.

– Mind félünk – bólintott Dani, és visszatolta elém a tálat.

Másnap Courtney és Dani odakint várt az istálló előtt, amikor befejeztem a munkát. Azelőtt külön-külön mentünk haza, Dani olykor a fiújához ment, most viszont összetartottunk. Amikor hazaértünk, egy láda várt minket a bejárati lépcsőn. Ennivaló volt benne, száraztészta, konzervhús, leves, valamint néhány régi farmer és ing. Eszembe jutott, hogy az őrmester lányai néhány évvel idősebbek nálunk. Ekkor megpillantottuk a poros csizmanyomokat a verandán. Az őrmester személyesen hozta el a ládát. Vajon benézett az ablakon? Szétnéztünk a ház körül. A fészer mellett is volt egy csizmás lábnyom.

Ideje volt felszívódnunk.

Dani átment Corey-ékhoz. Kisírt szemmel jött haza. Egyenesen a szobájába ment, és órákig nem volt hajlandó kijönni.

Courtney bekiáltott neki a csukott ajtón keresztül, hogy elviszi a kocsit, és Dani nem szólt semmit. Courtney fogta a gitárját, és a bejárati ajtó felé indult.

– Hová mész? – kiáltottam utána. – Én is jöhetek?

– Maradj itt Danivel.

Eltűnődtem, hátha egy fiúval találkozik, és frusztráltsággal vegyes tehetetlenség kerített hatalmába. Képes, és még több bajt hoz a fejünkre. Dani megállíthatta volna. Fel-alá járkáltam, amíg le nem higgadtam. Nem lesz semmi baj, gondoltam, Courtney nem hülye.

Elsétáltam a farmra, és loptam néhány tojást a tyúkólból, majd szedtem egykevés snidlinget, az üvegházból pedig paradicsomot és zöldpaprikát, közben imádkoztam, nehogy meglásson Ingrid és Walter. Elhessegettem az egyik border collie-t, aki lelkes farkcsóválással követett.

Sütöttem Daninek egy kis rántottát, és halkan bekopogtam az ajtaján.

– Csináltam neked vacsorát, Dani. – Semmi válasz. Visszamentem a konyhába, és belakmároztam, Dani tányérját pedig letakartam.

Öt perccel később utánam jött, az arca ki volt pirulva, és kedvetlenül piszkálta a tojást a villájával, majd lekorholt, amiért rendetlenséget hagytam a konyhában.

– És mi a fenét képzelsz, hogy egyedül mész lopni? Egyikünket mindig vidd magaddal, őrt állni.

– Bocs, Dani. – Elmosolyodtam, örültem, hogy haragszik rám. Azt jelentette, hogy jobban van.

Mosogattam, amikor Courtney hazajött. Felvillantott egy halvány mosolyt, és rám köszönt: – Hé!

– Hol voltál? – szólt ki Dani a nappaliból, ahol a bekeretezett fotóinkat pakolta egy dobozba.

– Eladtam a gitáromat.

Dani átjött a konyhába. – Mi az ördög! Miért?

– Mert kell a pénz, és már úgysem akarok énekelni többé. – Megérintette a sebet az arcán. – Sosem leszek sikeres ezzel a képemen.

– Baromság, Courtney – mondtam. – Még mindig szép vagy.

– Nem. Nem vagyok az. De ha az is lennék, akkor is végeztem az énekléssel.

Összenéztünk Danivel.

– Előbb Cash Creekbe kéne mennünk – folytatta Courtney. – Troy majd kölcsönad egy kis pénzt. Minden centre szükségünk lesz a hamis igazolványokhoz. – Cash Creek is egy kisváros volt, Littlefieldtől úgy két és fél órára, délnyugatra. Úgy tudtuk, nincs ott más, csak farmok és legelők. Mindenki sajnálta, amikor Troynak el kellett költöznie.

– Senki sem tudhatja meg, hogy hová megyünk – mondta Dani.

– Troy nem árulna el minket – pláne, ha pénzt ad nekünk. – Troy drogokat árult, többnyire csak füvet, de mindig volt nála kápé. – Azt mondta, egy lakókocsiparkba költöznek – biztos könnyen megtaláljuk a kocsiját.

Dani egy percre elgondolkodott. – Oké.

Aznap éjjel összecsomagoltunk. Volt néhány könyvem, ruhám, a fényképezőgépem, és néhány boríték, telis-tele fotókkal – nem volt családi fotóalbumunk. Apa egyszer mindet kidobta, amikor egyik este berúgott. Viszont megvolt a kedvenc fotóm anyáról, amin megnyerte a horgászversenyt, és a pecabolt előtt pózol, kócos haján kalap, az arcán széles mosoly. Az egyik könyv lapjai közé rejtettem a képet, majd beborítottam az összes cuccomat egy málhazsákba. A kameralencse és a filmtekercs is megvolt, amit apa hozott nekem, de azokat a táska mélyére dugtam.

Courtney szinte az összes ruháját és sminkjét becsomagolta. A dalszövegkönyveit hátra akarta hagyni, de rávettük, hogy hozza magával őket. Néhány holmit a fészerben tároltunk, kihúztuk onnan a régi sátrat és a kempingfelszerelést.

Vitatkozni kezdtünk, hogy szóljunk Ingridnek és Walter-nek, vagy csak üzenetet hagyjunk. Én személyesen akartam elmondani nekik.

– Számítanak ránk reggel – magyaráztam. – És Ingrid ideges lesz, aggódni fog.

– Pont ezért nem mondhatjuk el neki. Túl sok kérdése lenne. – Dani csípőre tette a kezét, és utánozni kezdte Ingrid reszelős hangját. – Hová mentek? Miféle nagynéni? Hogyhogy eddig nem említettétek? Előbb beszéljünk az őrmesterrel, hátha időközben valaki hallott apátok felől.

– Üzenetet kell hagynunk, Jess – mondta Courtney.

– Furcsának fogják tartani – tiltakoztam.

– Akármit csinálunk, úgyis furcsállják majd – érvelt Dani. – De ha ma éjjel útnak indulunk, szerzünk néhány óra előnyt, mielőtt keresni kezdenek minket.

Nem szívesen, de elismertem, hogy igazuk volt. Kipróbáltunk néhány megfogalmazást, és végül nekem kellett megírnom az üzenetet – az én kézírásom volt a legszebb.

Kedves Walter és Ingrid!

Köszönjük, hogy nálatok lakhattunk. Nagyra értékelünk mindent, amit értünk tettetek, és igazán sajnáljuk, hogy el kell hagynunk titeket. Apa még mindig nem jött haza, és elfogyott a pénzünk, ezért elmegyünk a nagynénénkhez Edmontonba. Ha apa megjönne, mondjátok meg neki, hogy Helenhez mentünk.

Szeretettel:

Jess, Dani, Courtney

Megvártuk a hajnali két órát, amikor úgy véltük, hogy a legnagyobb csend lesz az utcákon, kiragasztottuk az üzenetet a bejáratra, és elhajtottunk. Miután kijutottunk a városból, és a Littlefield nevét hirdető fatábla eltűnt a visszapillantóban, rossz előérzetem támadt. Mi lesz velünk? Vajon Walter utánunk küldi a zsarukat? Találnak vért a házban? Mi van, ha megfeledkeztünk valamiről? Elhoztuk a puskát – a hátsó ülés alá rejtettük. Ha megállít egy rendőr, bajt hoz ránk, ha megtalálja nálunk, de most ez a legkisebb problémánk.

– Pihenjetek egy kicsit – szólt ránk Dani.

Hiába, nem jött álom a szemünkre. Egy ideig arról beszélgettünk, hogy milyen lesz Vancouver, és hol fogunk lakni. Dani úgy vélte, keresnünk kéne egy ifjúsági szállót. Azután keresünk valami munkát, takarítást vagy pincérkedést. Dani kíváncsi volt, vajon vannak-e farmok a város szélén, ahol felvesznek munkásokat. Azonnal szükségünk lesz új igazolványokra – egyikünknek sem volt társadalombiztosítási száma de azt sem tudtuk, hogyan fogjunk hozzá. Dani szerint meg kell keresnünk a város legrosszabb negyedét, ahol például a drogárusok lézengenek, ott majd megkérdezzük.

Miután loptunk benzint, vezettünk még egy órát; kisvárosokon és farmokon át, tavak és utak mellett suhantunk el. Ilyen késő éjjel sötét volt a településeken, csak egy-egy kamionnal találkoztunk az úton. Dani egyszer elbóbiskolt a volán mögött, felhajtott egy száraz buckára, és csak a kiáltozásunkra ébredt fel, ezért félrehúzódtunk egy mellékúton, és kiterítettük a hálózsákokat a kocsi platóján. Korán fel akartunk kelni, de olyan kimerültek voltunk, hogy mire felriadtunk, a hasunkra sütött a nap, és sajgó, merev tagokkal kászálódtunk fel. Ittunk egy kis vizet, ettük néhány falatot, fogat mostunk – az árokba köpködtük a vizet –, majd folytattuk az utunkat. Ha sikerül különösebb gond nélkül megtalálni Troyt, úgy saccoltuk, hogy délutánra már Vancouverben lehetünk.

– A szülinapodon lemegyünk a tengerhez – ígérte Dani.

– Az klassz lenne. – Próbáltam kiverni a fejemből apa ajándékait, s hogy alig néhány napra még másra sem vágytam.

Fél órával később, Cash Creek közelében gőz kezdett szivárogni a motorháztető alól, majd hirtelen hömpölyögve tört fel alóla.

– Mi a franc történt? – kérdezte Courtney.

– Tudja a fene – morogta Dani, miközben lehúzódtunk az út szélére. Kiszálltunk, és körbeálltuk a kocsit. Alul csöpögött belőle a víz.

– A hűtő lenne? – találgattam.

– Úgy tűnik. Basszus! – Dani belerúgott a kerékbe.

Kiszedtük hátulról, amit tudtunk – az ivóvizet, a hátizsákokat, az élelem egy részét –, és kutyagolni kezdtünk. A puskát kénytelenek voltunk a sofőrülés alatt hagyni, és féltem, hogy valaki feltöri a kocsit. Nem jutottunk messzire, még látszott a kocsi, amikor motorzúgás ütötte meg a fülünket, és megállt mellettünk egy fekete Ford. Két srác mosolygott ki az ablakon, talán húszévesek lehettek. A sofőr, akinek sötét haja volt a baseballsapka alatt, és fehér trikót viselt, áthajolt a kormány fölött.

– Lerobbantatok?

Dani tisztes távolságból válaszolt: – Aha, ömlött belőle a gőz.

– Talán a hűtő vagy a vízpumpa. Ránézhetek… szerelő vagyok – ajánlotta fel a sötét hajú srác. A másiknak barna haja volt, és széles, csupa fog vigyora, nem volt rajta felső. Úgy barnult le, mint egy földműves, más-más árnyalatú volt a nyaka és a karja.

Dani megfordult, és kérdőn nézett ránk.

Courtney a fejét rázta. – Inkább sétáljunk be a városba.

Dani visszasúgta: – Hosszú az út gyalog.

A srácok összenéztek. A sötét hajú vállat vont.

– Megértem, ha nem akarjátok, hogy segítsünk. Küldünk vontatót, legalább egy százasba fog kerülni.

A másik srác hozzátette: – Vagy, ha inkább gyalogolnátok, úgy egy óra lesz az út. – Az aszfaltból már sütött a forróság, szinte felperzselte a hőség.

– Ha mégis megnéznétek, az nagyszerű lenne – mondta Dani.

HATODIK FEJEZET

– Az bizony, a vízpumpa – mondta a sötét hajú fiú, miután bedugta a fejét a motorháztető alá. Briannek hívták, magas és vézna volt, nagy, sötét szemekkel, sötét szemöldökkel és pillákkal, kicsi orral és szájjal, és puskagolyó függött a nyakában egy láncon. Kopott farmergatyája elszakadt a térdén, és régi foltok csúfították, viharvert bakancsára vastagon rászáradt a sár. Olaj- és cigiszaga volt.

A fivére, Gavin egyáltalán nem hasonlított rá, világosabb volt a haja, széles szájából fel-felvillantak fehér fogai. Termetesebb volt, széles vállú, és lomhán mozgott, magasabb volt. Az emberekhez is másképp viszonyult. Briannek elevenen csillogott a szeme, hadarva beszélt, és gyakran elnevette magát. Gyorsan felmérte a helyzetet, és határozott, gyakorlott mozdulatokkal matatott a motorháztető alatt. Gavin körültekintőbb volt, csöndesebb.

Gavin a plató szélén ült, sört iszogatott. Nekünk is adtak egy-egy dobozzal – jéghideg volt, egyenesen a hűtőtáskából, páracseppekkel az oldalán, és mohón ittuk, miközben én a fiúkon tartottam a szemem. A fényképezőgépem a nyakamban volt, egyik kezem a pánton, a viseltes bőr tapintása ismerős és megnyugtató volt. Éreztem a nővéreim feszengését. Courtney elfordította a fejét, és a sör címkéjét kapirgálta a körmével. Dani szűkszavúan válaszolt, amikor megkérdezték, honnan jöttünk – azt felelte, hogy Goldenből, ami egy kisváros volt Littlefieldtől kétórányira északra. Leanne-ként mutatkozott be, és mi is hamis nevet használtunk. Courtney Sandy volt, én pedig Heather, mint az a lány, aki éveken át mögöttem ült az osztályban.

A fiúk mintha észre sem vették volna az idegességünket, vagy csak nem törődtek vele. Barátságosak voltak, és sokat mosolyogtak, Brian elmesélte, hogy a nagybátyja szerelőműhelyében dolgozik bent, a városban, Gavin pedig tréfásan olajbúvárnak nevezte a fivérét.

– Apánknak jókora földje van – mondta Gavin. – Háromszáz marhával, de lovaink is vannak. Brian viszont feszt a traktorokat bütyköli. Le sem tudja venni a kezét a motorokról. – Felnevetett.

Countryzene szólt a rádiójukból, a hátsó ülésen üres sörösdobozok, a szájukban cigaretta, olyanok voltak, mint a srácok, akikkel együtt nőttünk fel, és lassan ellazultam. Courtney is el-elmosolyodott a vicceiken, Dani pedig a farmról kérdezgette őket.

– Szerintem találok egy vízpumpát a bontóban – jegyezte meg Brian. – De beletelik legalább két napba. Nagyon siettek?

– Igen, a nagynénénkkel találkozunk – vágtam rá.

Dani bosszús pillantást vetett rám, nem örült, hogy elsőként válaszoltam. – Mennyibe fog ez kerülni?

– Ötven lesz az alkatrész, ha találok használtat, de nem lesz könnyű. Az új legalább százötvenbe kerül, plusz a pár óra munka. És persze a vontatás. Összesen kábé háromszázra jön ki.

Dani lebiggyesztette az ajkát. – Nincs annyink.

Brian Gavinre pillantott. – Valószínűleg találunk nektek némi munkát a farmon – mondta kerítésjavítást, ólpucolást, kápéért. És van egy hely, ahol le tudtok táborozni.

Dani az ajkába harapott. – Ismered Troy Dougant?

– Troyt? – Brian felnevetett. – Troyt mindenki ismeri. Miért kérded?

– Egy barát barátja. Ha bevisztek a városba, ő tud segíteni. – Megkönnyebbültem. Ezerszer jobban hangzott, mint ezekkel a srácokkal maradni.

– Kár. Troy elment kempingezni két hétre – mondta Brian sajnálkozva, de nekem úgy tűnt, hogy titkon örül a fordulatnak.

Courtney nyugtalannak tűnt, Dani viszont csak bosszúsnak.

– És a szüléitek nem bánják, ha nálatok táborozunk? – kérdezte Dani.

– Nem kell megtudniuk – válaszolta Gavin. – Ha nem raktok tüzet, nem lesz baj.

– Meg tudtok keresni annyit, amiből kijön az alkatrész –magyarázta Brian. – A nagybátyám ki akarja majd fizettetni a munkabért, de nektek megcsinálom ingyen.

– Miért tennéd? – kérdezte Courtney, és összevonta a szemöldökét.

Brian rámosolygott. – Mert rendes srác vagyok.

– Azt akarod mondani, hogy valami mással tartozunk neked? – kérdezte a nővérem.

Brian összezavarodott. Kezdtem azt hinni, hogy csak a kocsikhoz ért, az emberekhez kevésbé.

– Mi mással tartoznátok? – Vállat vont. – Szeretek kocsikkal babrálni. – Lepillantott a kezére, az olajos körmeire. Furcsa volt a kisujja – befelé hajlott, a többi ujj felé.

– Meg kell beszélnünk – mondta Dani.

– Csak rajta, úgyis hugyoznunk kell. – A fiúk besétáltak a fák közé. Hallottuk, ahogy megreccsentek az ágak a talpuk alatt, majd csend lett. Átmentünk a kocsijuk túloldalára, hogy a zene elnyomja a hangunkat.

– Nem tetszik ez nekem… – kezdte Courtney.

– Nekem sem – bólintott Dani. – De szükségünk van a kocsira.

– Mehetnénk busszal – javasoltam.

– Azt se tudjuk, hogy van-e buszmegálló a városban.

– Stoppolhatnánk Vancouverig – mondtam.

– Kiszúrhatnak a zsaruk az úton, és túl sokan emlékeznének ránk – három lány feltűnő látvány. A busszal is ugyanez a helyzet, a zsaruk könnyen kiderítenék, hová mentünk.

Dani ingerültnek tűnt, mégsem tudtam leállni a kérdésekkel. – Mi lesz a puskával az ülés alatt? Pár napra itt ragadunk.

– Nincs okuk benézni az ülés alá. Amint megjavították a kocsit, elhúzunk innen. Senki sem tudja, hová megyünk.

Elnéztem arra, ahol a fiúk bementek a bokrok közé, és láttam, hogy visszafelé tartanak.

– Szerinted velük minden rendben lesz? – suttogtam.

Dani megfordult, és végigmérte őket. – Persze, tipikus suhancok, csak a szerencséjükben reménykednek. Ha kedveskedni akarnak, legyen, nekünk attól még semmit sem kell csinálnunk.

Beültünk hátra a kocsiba, és bedobtuk magunk mellé a csomagokat és a hűtőtáskát. A fiúk segítettek bepakolni a többi cuccunkat az ülésekre, hogy bezárhassuk az autót. Brian azt mondta, később visszajön a vontatókocsival. Hozzáírják a számlánkhoz, de Brian megígérte, hogy kedvezményt kér rá a nagybátyjától.

Áthajtottunk a városkán. Még Littlefieldnél is kisebbnek tűnt, és nyilvánvaló volt, hogy a fiúk mindenkit ismernek – a járókelők integettek, amikor elhaladtunk mellettük, és kíváncsian pislogtak ránk. A szememhez emeltem a fényképezőgépet, és úgy tettem, mintha készítenék pár fotót a belvárosról, ahol nem sok látnivaló akadt. Láttam néhány boltot, egy bisztrót, egy téglaépítésű motelt. A műanyag székekkel körberakott pizzéria és a virágboltos kirakata között a hirdetőtáblán annyi hirdetés függött, mintha soha semmit nem vennének le róla. A posta a vaskereskedés épületében volt. Úgy tűnt, csak egy szerelőműhely akadt a városban: – Itt dolgozom! – kiáltott hátra Brian. Megállt a műhely előtt, és kiszállt.

– Beszélek a nagybátyámmal, és képbe hozom. – Gavin is kiszállt, és követte Briant.

Megvártuk őket a kocsiban. Kíméletlenül tűzött a nap, a fekete fém ontotta magából a hőt, hozzá sem lehetett érni. Courtney a műanyag dobozra hajtotta a fejét a hátsó ablak alatt. Hosszú volt, és le volt lakatolva. Littlefieldben is gyakran lehetett ilyen dobozokat látni a kocsiplatókon, szerszámokat tároltak bennük. Courtney az égési sebre tette a kezét. Dani őt nézte, közben a körmét rágta.

Megpillantottam egy kocsmát a műhely mellett, legalábbis kocsmának néztem, odabent dübörgő zene szólt, és zsíros ételszag szállt ki. A hátsó ajtaja a két üzlet közti sikátorra nyílt. Függönyök lengedeztek a szélben, és arra gondoltam, talán laknak odafent.

Kinyílt a hátsó ajtó, és egy fiú lépett ki rajta. Velem egykorú lehetett, szőke haja a szemébe hullt. Félresöpörte. Ki volt pirulva, mint aki felhevült, fehér kötényén pacák éktelenkedtek. Körülnézett, majd rágyújtott, nekidőlt a falnak, és behunyt szemmel mélyet szippantott a cigiből, majd kifújta a füstöt.

Brian és Gavin kijött a műhelyből; hangosan beszélgettek, becsapódott mögöttük az ajtó. A fiú felkapta a fejét a sikátorban, és egyenesen rám nézett.

Egy pillanatra összenéztünk, majd a fiúkra sandított. Árnyék suhant át az arcán és hunyorított, mintha nem kedvelné őket.

Gavin beintett neki. A fiú nem reagált, csak ráérősen beleszippantott a cigibe. Most egy dús szakállú, ezüstös hajú, idősebb férfi lépett ki, épp mondani akart valamit, amikor észrevett minket. Brian és Gavin visszaszállt a kocsiba. A férfi nézte, ahogy elhajtottunk.

A fiúk megálltak egy közért előtt. Brian kiugrott a kocsiból.

– Veszünk sört.

– Van valahol egy mosdó? – kérdezte Courtney.

– Hátul.

Lekászálódtunk a platóról, és hátramentünk a közért mögé. Az ablakból néztem, ahogy a fiúk kiválasztottak két rekesz sört. Gavin oldalba bökte Briant, és felnevettek valamin. Danire sandítottam – Courtney a mosdóban volt. Dani is a fiúkat figyelte. Kérdőn néztem rá.

– Csak srácok – mondta, de idegesen csengett a hangja.

Courtney csatlakozott hozzánk, és ő is észrevette a fiúkat. Felpillantottak, mint akik érzik, hogy valaki bámulja őket, és széles mosollyal a magasba emelték a sört, mint egy trófeát.

– Látjátok? – szólt Dani, és a mosdó felé indult. – Tipikus srácok.

Magunk mögött hagytuk a várost, és áthajtottunk néhány farmon, majd egy kígyózó vidéki úton; durva és repedezett volt az aszfalt. Elhaladtunk egy traktor mellett, az öreg biccentett nekünk. Frissen kaszált széna szaga töltötte be a levegőt. Dani szomorúan nézett maga elé, és tudtam, hogy Corey-ra gondol.

Ráhajtottunk egy földútra, és hiába húztuk be a fejünket, belepett minket a finom, felvert por, és köhécselve dörzsöltük a szemünket. Végül a fiúk rákanyarodtak egy keskenyebb útra, majd megálltak egy fémkapu előtt. Gavin kiugrott a kocsiból, hogy kinyissa.

– Már majdnem ott vagyunk – mondta mosolyogva.

Kiértünk egy füves rétre, és a hepehupás földön zötykölődtünk, végül megálltunk egy liget mellett egy kiszáradt patakmeder partján.

Brian kiszállt a kocsiból. – Ez a birtok része. Itt letáborozhattok. Elhozzuk a kocsitokat. Reggel pedig felviszünk benneteket a farmra.

Fogta az egyik rekeszt, és mindenkinek a kezébe nyomott egy-egy doboz sört, majd magának is felbontott egyet. Egy zacskó szárított húst is adott. – Az italboltban nem nagyon volt más, de éhesnek tűntök. Holnap hozunk nektek rendes kaját.

– Mit fogtok mondani a szüleiteknek? – kérdezte Dani.

Brian vállat vont. – Nincs itt semmi titok. Az úton találkoztunk, és szükségetek van egy kis pénzre, hogy megjavíttassátok a kocsitokat. – Észrevette, hogy összenéztünk. – De ha akarjátok, nem mondok semmit.

Gavin hozzátette: – Mondhatjuk azt is, hogy a városban laktok.

– Hálásak lennénk érte – válaszolta Dani.

– Szökésben vagytok, vagy mi? – nevetett fel Gavin.

– Csak nem szeretjük a kíváncsiskodókat – mordult rá Dani bosszúsan.

Brian felemelte a tenyerét. – Nyugi, kislány. Nekünk igazán mindegy.

Miután a fiúk elmentek, megjegyeztem: – Nem tetszik ez nekem – túl szívélyesek. És már azt is tudják, hogy rejtegetünk valamit. El is lophatják a kocsinkat.

– Ha el akarnák lopni, nem kellett volna felvenniük. Jobb, ha tudják, hogy csendben akarjuk elintézni, mint ha boldog-boldogtalannak beszámolnak rólunk.

– Attól még megtehetik – mondta Courtney.

– Nem hiszem – rázta a fejét Dani. – Van egy olyan érzésem, hogy nem lenne szabad ennyit segíteniük. Nekik is érdekük, hogy tartsák a szájukat.

Néztem, ahogy a kocsi elhajtott a mezőn, majd ráfordult az útra, a kerekek felverték a port. Körülnéztem.

– Nagy a csend idekint. Sehol egy ház vagy ilyesmi.

– Jobb is – mondta Dani, és kibontotta a sátrat. – Nem akarjuk, hogy bárki megtudja, hogy itt vagyunk.

Visszafordultam, amerre eltűnt a kocsi, de már csak porfelhő maradt utánuk.

– Ha te mondod.

A délután folyamán felállítottuk a sátrat, és lemerészkedtünk a patakhoz. Találtunk néhány mélyebb tócsát a mederben, és megfürödtünk, kiöblítettük a hajunkat, megpróbáltuk kisikálni a port a bőrünkből és a körmünk alól, ám amint megszárítkoztunk, mintha újra belepett volna minket. Aznap éjjel nyugtalanul forgolódtunk, összebújtunk egy kis melegségért, kényelmetlen volt az alvás a földön. Courtney-val sokáig sutyorogtunk, aggódtunk a kocsink és a fiúk miatt. Végül Dani ránk szólt, hogy fogjuk be.

A fiúk másnap kora reggel értünk jöttek. Felkapaszkodtunk a platójukra, és felvittek a farmra. Szép hely volt, a bejáratnál élénk színű tábla hirdette: Luxton marhafarm, az utat fehér kerítés szegélyezte virágágyásokkal, a fehér, viktoriánus korabeli farmház pedig egy filmbe illett a ház körül körbefutó verandával, a hintaággyal és juharfákkal. Szinte azt vártam, hogy kilép egy asszony, csinos, fodros ruhában, és jegesteával kínál.

Felemeltem a fényképezőmet, és úgy tettem, mintha készítenék pár képet. Brian kiszúrt a visszapillantóban, és gyorsan leeresztettem a gépet.

A marhák már kint legeltek a mezőn, de a farmon rengeteg ló is volt, két istálló, és egy jókora baromfiudvar. A szülőkkel nem találkoztunk, csak egy Theo nevű munkással, aki folyton hunyorgott, mintha örökösen a szemébe tűzne a nap. Körbevezetett minket, és elmagyarázta, hogyan ellenőrizzük a kerítést, réseket keresve, vagy kidőlő cölöpöket, amiket megrogyasztott a tavalyi hó vagy a menekülni próbáló tehenek súlya. Két quadot használtunk, utánfutóval vittük a szögesdróttekercset és a faanyagot. Kemény munka volt kiásni a száraz, sziklás talajt és lekalapálni a nehéz cölöpöket, a szögesdrót olykor beleakadt a ruhánkba, a bőrünkbe, a nap a tarkónkat perzselte. Kesztyűt húztunk, de a kezünk így is sajgott az ásótól és a kemény dróttól, a vágószerszámoktól. A fényképezőgépem pántja a húsomba vájt, minden mérfölddel egyre nehezebbnek tűnt, de eszem ágában sem volt otthagyni a zsákban.

Megfordítottuk a baseballsapkánkat, bekentük magunkat napolajjal, és az összes vizünket megittuk, de jó érzés volt pénzt keresni. A fiúk egyszer visszajöttek egy másik quaddal.

– A bontóban nem találtam pumpát – közölte Brian. – Meg kellett rendelnem, két napba is beletelhet, mire megérkezik. Nem tudom rögtön beszerelni, legalább fél nap kell hozzá, és a nagybátyám előbb mást akar megcsináltatni velem.

– Szerinted mikor lesz kész? – kérdezte Dani.

– Talán péntekre. Megteszem, amit tudok – ígérte. Őszintének tűnt, mint aki igazán sajnálja, ám amint elment, Danihez fordultam.

– Az már négy nap. Valami nem stimmel ezekkel a srácokkal… nem bízom bennük. Tovább kéne állnunk, nem tetszik itt nekem.

– Nekem sem, de kell a kocsi – válaszolta Dani.

– Buszozhatnánk is.

– És hogy jutunk vissza a városba? Mérföldekre van. Arra sincs elég pénzünk, hogy vegyünk három jegyet. Muszáj legalább két napig dolgoznunk.

– Csak a kocsit félted… makacs vagy, mint egy szamár! –Úgy éreztem, sarokba szorítottak, és pánikba estem.

– Cseszd meg, Jess! Taknyos kölyök vagy, szart se tudsz…

– De tudom, hogy valami nem stimmel, Dani!

– Talán hatodik érzéked van?

– Nincs – sóhajtottam fel frusztráltan. – De ez akkor sem oké.

– Szerintem sem! – szólalt fel Courtney.

Daninek elborult az agya. Ki nem állhatta, amikor összefogtunk ellene. Dühödten kiásta a gödröt a cölöpnek, a bicepsze megduzzadt és ellazult, ahogy belevágta az ásót a kemény földbe, majd lejjebb nyomta a lábával. Mi is folytattuk a munkát, közben vártuk, hogy mit fog mondani.

– Maradunk, amíg meg nem kerestünk egy kis pénzt – jelentette ki végül. – Az igazolvány se lesz ingyen. Lehet, hogy Vancouverben még nehezebb munkát szerezni. Most keli megkeresnünk, amit lehet. Ha péntekre nem készül el a kocsi, megpróbáljuk eladni nekik.

Ez sem tetszett jobban, de nem volt mit mondani. Dani már elhatározta magát.

Miután végeztünk a munkával, visszasétáltunk a földúton a táborunkhoz, és megpróbáltuk lecsutakolni sajgó, kimerült tagjainkat a patakban. A hűtőtáskában már megromlott az étel, így megettük a maradék szárított húst, néhány almát, és a szendvicset, amit Courtney egy ételhordóban talált az istállóban. A farmon megtöltöttük friss vízzel a palackjainkat, de csak estére volt elég. Egy órával később megérkeztek a fiúk, hoztak mogyoróvajas szendvicset, müzliszeletet és gyümölcsöt.

– Kifosztottuk az ősök kamráját – nevetett Gavin.

– Kifizetjük – mondtam. Nem akartam tartozni nekik, de majd’ éhen haltunk.

– Á, észre se fogják venni a hiányt. – Megpaskolta a pocakját. – Szeretünk habzsolni.

Amíg falatoztunk, a fiúk beszéltek. Gavin tizenkilenc volt, a bátyja két évvel idősebb. Mindketten a szüleiknél éltek, segítettek a ház körül.

– De már nem sokáig – tette hozzá Brian. – Amúgy ti hány évesek vagytok?

Dani válaszolt: – Én tizennyolc – mondta, hozzáhazudva néhány hónapot a korához. Majd ránk mutatott. – Ok pedig tizenhét és tizenöt. – Courtney csak februárban tölti be a tizenhetet. Nekem másnap lesz a szülinapom, kaptam észbe.

– Vakmerő dolog egyedül nekivágni az útnak – jegyezte meg Gavin.

– Tudják, merre járunk – válaszoltam. – Van családunk.

Brian derűs pillantást vetett rám, mint aki tudja, hogy hazudok, de csak annyit mondott: – Akartok úszni egyet?

Elvittek egy folyóhoz, néhány mérföldre az úton, ahová elmondásuk szerint a helyi fiatalok járnak úszni. A keskeny, homokos parton, kisebb csoportokba verődve tinédzserek napoztak a kiterített strandtörölközőkön. Néhányan egy kötélről ugráltak a vízbe, vidám kurjantással csobbantak a folyóban. Lejjebb, a folyó túlpartján, egy másik strandszakaszon a nagycsaládosok élvezték a napsütést a törölközőiken, napernyők árnyékában, míg a sekély vízben gyerekek pancsoltak, a kutyák pedig botok után szaladgáltak.

Egy kicsit távolabb ültünk le a többiektől, egy kisebb dombon. Néhány srác odaköszönt a fiúknak, amikor elmentünk mellettük, a lányok azonban nem foglalkoztak velük, összesúgtak egymás közt, páran felvihogtak. Brianre sandítottam. Dühösnek tűnt, majd önelégültnek, amikor látta, hogy a lányok kíváncsian nézegetnek minket.

Brian mindenkinek hozott törölközőt, valamint sört és füvet. A sört elfogadtam, a füvet viszont nem, mert nem szerettem, ahogy megszédít.

Courtney hosszú slukkot szívott, és behunyt szemmel a tüdejében tartotta a füstöt, a válla végül elernyedt, ellazult. Dani is beleszippantott, gyors, haragos mozdulattal, mielőtt továbbadta Gavinnek. Gavin rávigyorgott.

Egész délután úsztunk, lemostuk a testünkről az izzadságot, és kiöblítettük a hajunkat a vízben. A folyó túloldalán néhány férfi ücsörgött a motorháztetőkön, és Courtney-t bámulták, aki fekete bikiniben napozott. Nem tetszett, ahogy Brian biccentett nekik – magabiztosan, mintha az ő tulajdona lennénk.

A fiúk folyamatosan sörrel itattak minket. Jól éreztük magunkat, elmúlt az éhség, a víz hűs volt, és tiszta, és a sörtől minden elhomályosult. Még Dani is ellazult, lelkesen cseverészett Gavinnel a gazdálkodásról. Dani elmosolyodott, és hátrasöpörte a haját a válláról, majd felnevetett valamin, amit Gavin odasúgott neki. Szerettem volna, ha ő is pólót húz a bikinijére, mint én – ám ekkor eszembe jutott Corey, és hogy Dani még sosem volt együtt mással. Talán nem árt, ha érdeklődni kezd egy másik fiú iránt.

Még ha nem is tetszik nekem, sem a fiú, sem a csupa-fog mosolya.

Sötétedni kezdett, a legtöbb strandoló már elment. Néhány hang áthallatszott hozzánk a túlpartról, valaki csobbant a vízben, majd felbőgött egy motor, és elhajtott egy kocsi. Mindenki hazament. Körbeültük a tábortüzet, a folyó illata még körbelengte a testünket, homok tapadt a talpunkra, és már halmokban álltak mögöttünk a sörösdobozok. Gavin el akarta hívni Danit sétálni messzebbre a folyó mentén.

– Gyere, megmutatom a hidat – mondta. Ám a mosolyából egyértelmű volt, hogy mást akar, és ezt Dani is tudta.

– Nem hagyhatom itt a húgaimat.

– Jól ellesznek nélküled. Nem igaz, lányok? – Ellenségesen meredtem rá. Gavin felröhögött, és bebotorkált az erdőbe hugyozni, de nem ment túl messzire. Fehér trikója izzadságfoltos volt a hónalja alatt, a farmersortja lecsúszott a derekáról.

– Vissza akarok menni a táborunkba – nyafogtam.

Dani bólintott, és elkezdte összeszedegetni a holminkat.

Courtney-val felálltunk, és kiráztuk a törölközőt.

– Várjatok! – szólt Brian. – Igyunk még egy sört!

Gavin megpördült, és felhúzta a sortját. – Mi a helyzet?

– Visszamegyünk a táborba – közölte vele Dani.

– Mi a bajod? – Gavin elindult felé. – Azt hittem, jól szórakozunk.

– Holnap dolgoznunk kell – válaszolta Dani barátságosan, nehogy felbőszítse a fiúkat.

– Csak ettől parázol? – kérdezte Gavin. – Oda se neki, mi is folyton másnaposan megyünk melózni. Nem nagy ügy, csak sok vizet kell inni.

Leült a törölközőjére, és megragadta Dani karját, majd lerántotta maga mellé. Dani ezúttal begurult, és ellökte magától.

– Hé, seggfej, ez fájt!

Gavin is meglökte Danit. – Kapd be!

– Ereszd el a nővéremet! – Felkaptam egy palackot, hogy hozzávágjam.

– Hé, hé! Higgadjatok le, lányok – csitított Brian.

Dani lefejtette magáról Gavin kezét, és felállt.

– Visszamegyünk a táborba. – Elindult az ösvényen, és intett, hogy kövessük.

Courtney-val utánaszaladtunk, a fényképezőgép a nyakamban libegett, fél kézzel próbáltam lefogni.

A fiúk kicsit lemaradtak, hozták a törölközőiket és a hűtőtáskát.

– Ne csináljátok már! – kiáltott utánunk Brian.

– Reggel majd beszélünk – szólt hátra Dani a válla fölött.

– Ajánlom is, ha vissza akarjátok kapni a kocsitokat –mondta Gavin undok hangon.

Courtney megijedt. Mindketten Danire pillantottunk. Láttam rajta, hogy ő is megrémült, ugyanakkor feldühödött. Most már nem visszakozhatott. Tudtam, hogy az bosszantja, hogy ennyire kiszolgáltatottak voltunk, hogy nem hallgatott rám, amikor órákkal ezelőtt le akartam lépni. Gyalog mentünk vissza a táborba, a fiúk a kocsijukkal követtek, a reflektor fénye elvakított, valahányszor hátranéztünk.

– Mit csinálunk a táborban? – kérdeztem. – Elbújjunk?

– Fogd már be, hadd gondolkozzak! – szólt rám Dani.

Hallottam mögöttünk a kocsit, mely sötét fenevadként cserkészett be minket.

– Talán elhitethetnénk velük, hogy nem haragszunk, tudjátok? Hogy minden oké? – kérdezte Dani elkeseredetten, mint aki maga sem tudja, hogy mi a teendő. Ami mindennél jobban megrémített.

– Amekkora marhák – felelte Courtney –, el is hinnék.

Amikor odaértünk a táborunkhoz, Dani megpördült, és visszasétált a fiúk kocsijához.

– Hé, bocs, hogy úgy kiborultunk a folyónál – szólt be az ablakon. Nem láttam be a kocsiba, nem láttam a fiúk arcát.

– Csak elfáradtunk – folytatta Dani. – Holnap munka után megint elmehetünk úszni, oké?

– Persze, bébi – válaszolt Brian. – Minden rendben, nem igaz? – Higgadtnak tűnt a hangja. – Csak látni akartuk, épségben hazaértek.

– Kösz – mondta Dani.

A fiúk kitolattak a mezőre, megfordultak a kocsival, és elhajtottak.

Becipzároztuk a sátrunkat, és felhúztuk a melegítőnket. Volt nálam egy zseblámpa, de nem akartam, hogy látsszon a sziluettünk a sötétben. Bebugyoláltam a fényképezőgépemet egy pólóba, és lenyomtam a hátizsákom aljára.

– Megharagudtak ránk – jegyeztem meg.

– Tudom – felelte Dani.

Courtney a cuccaival babrált, kicipzározta a hátizsákját.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

– Előveszem a késem.

– Szerinted visszajönnek? – Utáltam, hogy olyan rémült a hangom.

– Dehogy, le fognak higgadni. Aludj egy kicsit.

Bemásztam a hálózsákomba, és a nővéreim is lefeküdtek.

Ébren akartam maradni, a kinti zajokat hallgattam, de minduntalan lecsukódott a szemem.

HETEDIK FEJEZET

Felriadtam, sebesen dobogott a szívem, és vakon bámultam a sötétbe. Lépéseket hallottam kintről, ruhasusogást, ahogy valami bozzádörzsölődött a sátorhoz.

Dani lecsitított – Sss! –, olyan halkan, hogy alig hallottam.

A másik oldalamon Courtney a késéért nyúlt.

Én is benyúltam a hálózsákom alá, hogy elővegyem a zseblámpámat. Megérintettem a hideg fémet, és köré fontam az ujjaimat. Füleltem. Úgy hangzott, mintha két ember körözne a sátor körül. Brian és Gavin. Vajon ránk akartak ijeszteni?

Eszembe jutott, milyen képet vágott Gavin. Mennyire feldühödött. Hirtelen minden elcsendesült. Hová tűntek?

Lassan átfordultam, próbáltam csendben maradni, és Courtney felé nyúltam, megérintettem a karját. Megragadta az ujjaimat, és megszorította őket. Dani lassan feltérdelt. Épphogy láttam az alakját a sötétben.

Újrakezdődött a mocorgás odakint.

– Kismalac, kismalac, engedj be! – Gavin hangja halk és kásás volt.

Azt hiszik, ez egy játék? Szorosan megmarkoltam a zseblámpát. Ha hozzáérnek a cipzárhoz a sátron, ha csak egy centivel is közelebb jönnek, eltöröm a kezüket.

– Aludni próbálunk – szólt ki Dani hangosan. – Holnap folytatjuk a bulit, oké?

– Mi most akarunk bulizni! – kurjantott Brian.

Courtney odasúgta: – Talán megihatnánk velük egy sört, hátha utána békén hagynak.

– Kétlem, hogy megelégednének ennyivel – mondta Dani.

– Tűnjetek el innen! – kiáltottam fel. – Seggfejek vagytok!

Dani durván oldalba bökött. – Fogd be, Jess!

Hallottuk, hogy a fiúk úgy matattak odakint, mintha felállítanának valamit, tompa puffanás, súrlódás, egy sörösdoboz szisszenése.

– Ugyan már, lányok! Csak bocsánatot akarunk kérni a korábbiakért. Szemetek voltunk. Hoztunk egy kis füvet, hogy kiengeszteljünk.

Kigyúlt egy láng, majd ropogni kezdett a tűz. Tábortüzet raktak.

– Reggel dolgoznunk kell – mondta Dani.

– Mi vagyunk a főnökeitek. Felőlünk aludhattok.

– De kell a pénz.

– Ha kijöttök, holnap este munka után túlórázom egy kicsit – és ki tudja, talán hamarabb be lesz szerelve az a vízpumpa.

– Nem bízom bennük – suttogtam.

– Egyikünk sem bízik – súgta vissza Dani. – De nem fognak elmenni. – A sátor kijárata felé fordult. – Egy sör, oké? – kiáltott ki.

– Egy sör. Csak ennyit kérünk.

– Gyertek. – Dani lehúzta a cipzárt, lehajolt, és mezítláb kimászott a sátorból. Courtney követte. Hátramaradtam egy kicsit, állig felhúztam a cipzárt, reméltem, hogy így nem látszik, hogy nincs rajtam melltartó. Megfordult a fejemben, hogy a sátorban maradok, de a nővéreim közelében akartam lenni. A tűz fénye beragyogta a sátrat. Fémes csillogást pillantottam meg magam mellett. Courtney kése. Zsebre tettem, majd kimásztam.

– Hát itt van! – szólt Brian. – Helló, húgi! – Egy korhadt farönkön ült. A tűz mellé húztak két rönköt, hogy leülhessünk.

Mosolyt erőltettem az arcomra. Megpaskolta a rönköt maga mellett, én azonban megkerültem a tüzet, és Dani mellé ültem.

Brian kivett egy sört a ládából, és megkínált. Megráztam a fejem.

Courtney elfogadta, és előrehajolt érte. Amikor felcsúszott a pólója és kivillant a csípője, Brian megbámulta. Legszívesebben megigazítottam volna a pólóját.

Brian szívélyesen elmosolyodott. – Ugye, hogy milyen jó idekint?

Courtney és Dani biccentett, de csendben voltak, a tüzet bámulták, amit a fiúk raktak, a kőkört a lángok körül, az izzó faágakat.

– Mi a fene bajotok van? – förmedt ránk Gavin. Egy öreg fatörzsön ült, és a tüzet piszkálta egy bottal.

– Csak elfáradtunk – válaszolta Courtney.

Pont olyan bocsánatkérő volt a hangja, mint amikor apa éjszaka kihívott minket kártyázni, és álmosan pislogva hordtuk neki a sört, amíg ki nem ütötte magát.

Gavin kiitta a sörét, és kinyitott egy másikat.

– Azt hittem, nem szabad tüzet raknunk – mondtam.

– Nyugi. Elmentek otthonról a szüleink. Idekint senki sem látja.

Elakadt a lélegzetem. Idekint senki sem látja.

Senki sem lát minket.

– Szóval, vár otthon fiú titeket? – kérdezte Gavin lassan, mint aki igyekszik józanságot színlelni.

– Aha – válaszolta Dani. – Mindannyiunkat.

Gavin bosszúsnak tűnt. – Hol vannak a szüléitek?

– Otthon – mondta Dani.

Nem tetszett ez a kérdezősködés, eltűnődtem, vajon miért akarják tudni.

– A nagynénénk már vár minket – közöltem.

A fiúk összenéztek. – Nagyon izgulhat már, hogy ennyit késtek, meg minden – szólt Brian ridegen.

– Felhívtuk, amíg sört vettetek – hazudtam.

– Ja, persze. Honnan hívtad? – kérdezte Brian, a hangja hirtelen józanul csengett. Csak színlelte, hogy részeg? Megpróbáltam felidézni, hogy láttam-e nyilvános telefont a bolt közelében, de nem emlékeztem.

– Ne izgulj, húgi. – Brian mosolyából ítélve pontosan tudta, hogy hazudtam. – Hazaérsz, mielőtt annyit mondhatnál, hogy fapapucs.

– Fapapucs – ismételte Gavin.

– Ennyi volt, fiúk – szólt Dani, és felhajtotta az utolsó kortyot.

– Ja, vége a bulinak – tette hozzá Courtney.

– Úgyis majdnem kialudt már a tűz – jegyezte meg Gavin. – Hideg van. – Megdörzsölte a karját. – Lehet, hogy összebújunk veletek. Túl sokat piáltunk ahhoz, hogy vezessünk.

– Még mit nem! – tiltakozott Dani. – Aludjatok a kocsiban.

Elindult a sátor felé. Gavin megragadta a karját, és a húsába mélyesztette az ujjait.

Felpattantam a rönkről. – Ereszd el!

Dani megpróbálta kiszabadítani a karját. – Hagyd abba!

Gavin lerántotta az ölébe, szorosan átkarolta Danit, és megmarkolta a torkát.

– Unom már, hogy szórakozol velem – sziszegte.

Courtney-val Dani felé rohantunk, amikor Brian elkapta a derekamat, és a levegőbe emelt. Amíg a karjában ficánkoltam, elgáncsolta Courtney-t, aki elterült a földön. Brian belerúgott a fejébe. Courtney a tűz mellett hevert a porban, lecsukódott a szeme, halkan felnyögött. Kihúztam a zsebemből a kést, és beledöftem Brian karjába.

Brian felüvöltött és elejtett. Dani felé rohantam a késsel a kezemben. Gavin leteperte a földre, az egyik kezével hátrafogta a karját, közben a másikkal kicsatolta az övét, és összekötözte vele a csuklóit. Dani ficánkolt és rugdosott. Gavin leütötte.

Brian fellökött. A földre zuhantam, megpróbáltam négykézlábra állni, ő azonban megragadta a bokámat, és húzni kezdett, mire felvisítottam. Forgolódtam, vakon döfködtem a késsel, a csuklóm azonban ki volt fordulva, és elejtettem a kést. Brian nagy teste rám nehezedett, forró lehelete a fülembe csapott.

Felült, a felsőtestemről eltűnt a nyomás, a térde viszont a combomba mélyedt, az öklét pedig a lapockáim közé nyomta. Hallottam, ahogy kicsatolta az övét, majd hátrafogta a karomat, és összekötözte a csuklóimat. Egy másik hang, textil szakadása. Teli tüdőből sikítottam. Valamit lenyomtak a torkomon, egy zsíros rongydarabot.

– Kötözd meg a másik picsát is! – vakkantott Brian.

A vállára vett. Meztelen volt a háta, az arcom hozzádörzsölődött csupasz bőréhez. Odavitt a kocsihoz, és hátradobott a platóra. Koppant a fémen a hátam. Megpróbáltam félrecsúszni, közben Brian felé rúgtam. Brian utánam mászott, és átfordított. Rátérdelt a lábamra, megragadta a tarkómat, ujjai a torkomba mélyedtek. Áthelyezte a testsúlyát, most a lábamra nehezedett, mintha keresne valamit. Beleüvöltöttem a rongyba. Átfűzött valamit összekötözött csuklóimon, rákötözte, és feszesre húzta. Durva kötélnek éreztem.

Fém kattanása fémen, mintha a plató egyik oldalához rögzítené a kötelet. Talán egy karabinerhez? Ismét áthelyezte a testsúlyát, és a combomra nehezedett. Majd hirtelen eltűnt a súlya. Tompa puffanással a földre ugrott. Megrántottam a karom, ám túl feszes volt a kötél. A nyakamat nyújtogattam, hogy lássam, mi történik Courtney-val és Danivel, de alig láttam valamit a vállam fölött. A kocsi még nyitva volt, láttam egy keveset a külvilágból, a tűz halovány fényét, a fiúk sápadt felsőtestét.

Courtney még mindig a földön hevert, sötétben volt az alakja. Épphogy ki tudtam venni szőke haját, és úgy láttam, behunyta a szemét. Gavin fölé térdelt.

– Tedd a kocsiba! – utasította Brian.

A vállán hozta Danit. Bevágta hátra, Dani feje a platónak csapódott, fojtott volt a sikolya, mivel neki is betömték a száját. Gavin felugrott, és odavonszolta mellém Danit. Átfordította. Megint azok a hangok, mintha kötelet tekerne le a kocsi oldaláról. Egy pillanatra enyhült a nyomás a csuklómon, majd újra megfeszült a kötél, ahogy Dani csuklóján is átfűzte.

Súrlódó hangok, ahogy kimászott a kocsiból. Megint hátranéztem, megpillantottam meztelen hátát.

– Hozd a cuccaikat! – szólt rá Brian.

Courtney-t is belökték, majd odahúzták a másik oldalamra. Neki is be volt tömve a szája, mintha egy széttépett pólót használtak volna erre a célra. A karja hátul, de nem láttam, mivel kötözték meg. Találkozott a tekintetünk, Courtney halálfélelemmel nézett rám, a szeme fehérje szinte világított a sötétben. Ismét meglazult a kötél, majd megfeszült, ahogy egymáshoz kötöztek minket. Ezúttal még szorosabbra húzták. Éreztem, ahogy a fenekemet dörzsölte, a kötél és a szíj belevágott a csuklómba. Hallottam, ahogy a fiúk lebontják a sátrat. Nem beszélgettek, sietve dolgoztak, a lihegésünk betöltötte a csendes éjszakát.

Utánunk hajították a sátrat a kocsiba, csattantak a fémrudak, majd puffant a többi holmi: a hálózsákok, hátizsákok, és a hűtőtáska.

Sziszegő hang, ahogy vizet öntöttek a tűzre, súrlódás, ahogy földet rúgtak a parázsra, és a farönköket visszahúzták a fák közé.

Semmi jel nem utalt arra, hogy valaha is ott jártunk.

Földúton zötykölődtünk, talán fél óráig, de az is lehet, hogy csak tizenöt percig – nehéz volt megmondani, zavarodottan és rémülten a sötétben. Osszekoccant a vállunk, és csúszkáltunk a platón, valahányszor bevettek egy kanyart, a kötél fájdalmasan belemart a húsunkba, nyögtem és öklendeztem a ronggyal a számban. Próbáltam feltérdelni, a kötél azonban túl szoros volt, alig bírtam pár centire megemelni magam. A jobbomon Dani ugyanezzel próbálkozott. Elkeseredetten zokogtam, betömött szájjal fuldokoltam.

Koncentrálni próbáltam, beazonosítani a szagokat, hangokat, a magas hegyeket vagy éles kanyarokat, bármit, de az út változatlanul egyformának tűnt. Fájt a csuklóm, és kezdett elzsibbadni a karom. Az állam és az arcom lüktetett, ahol nekicsapódott a földnek, és hasogatott a fejem. A kocsiban countryzene szólt, Gavin röhögéséit, mellettem nyögés és gurgulázás. Mindkét irányba elfordítottam a fejem, próbáltam kivenni a nővéreim arcát a sötétben. Csak a szájukat láttam a holdfényben, ahogy megfeszült a rongygombócon, és csillogott a szemük.

Potyogtak a könnyeim. Próbáltam elfojtani a zokogást, amitől csak fuldokoltam és öklendeztem a rongy miatt, a testem azonban reszketett a rémülettől.

Kátyúra hajtottunk, és nagyot zökkent a kocsi, amitől megint a húsomba vájt a kötél. Tovább mentünk. A kocsi végül lassított, és megállt. Elfordítottam a fejem, megpróbáltam felnézni. Nem láttam mást, csak a fákat.

Kinyílt a sofőrülés ajtaja. Lépéseket hallottam a kocsi körül.

– Megérkeztünk, lányok! – kurjantott Brian.

Az egyikük lenyitotta a platót, ami hangos csattanással lecsapódott.

Megingott a kocsi, ahogy az egyik fivér bemászott hátra, majd újra, amikor a másik is utána ugrott. A bokámhoz ért egy kéz. Kirúgtam, mezítlábas lábam eltalált valami keményet, csattant a hús.

– Hülye picsa! – mordult fel Gavin. Megragadta a bokámat és megrántotta, majd ráült kinyújtott lábaimra.

Éreztem, hogy mellettem Dani is vergődik, ahogy rúgni próbált. Courtney ugyanezt tette. Az életünkért harcoltunk.

– Hagyjátok abba, vagy kinyírunk! – ordította Brian.

Mozdulatlanná dermedtünk.

Zaj a jobbomon, kioldották a kötelet, és elernyedt a csuklóm. Danit hirtelen lerántották a bokájánál fogva. A kocsi vége megingott, majd morgó hangok, botorkáló lépések, mintha Brian próbálná elvonszolni. Hangos puffanás, valami a földre zuhant.

– Hülye kurva! – Brian hangja. Nedves csattanás.

Gavin megragadta az övét a csuklómon. Áthajolt fölöttem, és kioldotta a kötelet Courtney oldalán. Lemászott rólam. Fel akartam térdelni, ám visszarántott valami a csuklómnál fogva. Courtney-t is kihúzták mellőlem. Gavin pórázként használta a csuklónkra rögzített kötelet. Lecsúsztunk a platóról, és olyan erővel csapódtunk bele a földbe, hogy ráharaptam az alsó ajkamra.

Most a földön húztak, még mindig hason, a pólónk felcsúszott, a hasunkat felhorzsolták a kövek és apró kavicsok. Hátranéztem a vállam fölött, és láttam a holdfényben, hogy Gavin vigyorogva húzza a kötelet. Talpra akartam állni, láttam, hogy Courtney is ezzel próbálkozik. Gavin megrántotta a kötelet.

A vállamra zuhantam, belehasított a karomba a fájdalom. Megint feltérdeltem. Mászni próbáltunk. Valami nekiütődött a fejemnek. Előrezuhantam, minden elhomályosult, és elsötétült körülöttem a világ. Fel akartam könyökölni, a fejem azonban a földre zuhant.

Arra ébredtem, hogy valaki a nevemet suttogja újra meg újra. – Ébredj fel, Jess!

Kinyitottam a szemem, de nem láttam semmit.

Valami keményen feküdtem, durvának és hidegnek tűnt, mint a beton, a kezem még mindig hátra volt kötve. A rongyot már kivették a számból, az ajkam azonban fájt, kicserepesedett, a torkom száraz volt, és kapart. Lassan átfordultam, Courtney-t és Danit kerestem. Sötét volt idebent, csak némi holdfény szűrődött be felülről.

– Itt vagyok – szólt Dani jobbról. Arrafelé fordultam, láttam a sziluettjét. – Courtney a másik oldaladon van, azt hiszem.

Nyögés volt a válasz.

– Mióta vagyunk itt? – suttogtam.

– Pár perce – felelte Dani. – Nem régóta.

Körülnéztem, lassan hozzászokott a szemem a sötétséghez, de nem tudtam megállapítani, hogy mekkora helyiségben vagyunk. Száradó gyümölcs szagát éreztem, mintha egy kamrában lennénk. Előrekúsztam a térdemen, majd megfordultam, és felnéztem a holdfénybe. Egy rést láttam fenn, a fal tetején a szarufa mellett, úgy harminccentis lehetett, és a kamra teljes hosszán végigfutott.

– Már felálltam… legalább három méter magasan van –súgta Dani.

– Hol vannak?

– Azt hiszem, odakint.

Balról hangokat hallottam, visszhangosak voltak, mintha egy folyosón vagy nagyobb helyiségben beszélgetnének. Habár inkább vitának tűnt.

Courtney ismét felnyögött. Letérdeltem mellé, és a fülébe súgtam: – Semmi baj, Courtney.

Összerezzent, és felsikoltott.

– Sss! – csitította Dani.

Túl késő. A beszélgetés abbamaradt. Kaparó hangot hallottunk, mintha félrehúznának valamit. Kinyílt az ajtó. Beléptek a fiúk egy gázlámpával, a farmerük lecsúszott a csípőjükre. Gavinnek volt egy kis hasa, petyhüdten lógott a bőre, a mellkasán sötét szőrcsomó nőtt. Brian bal karja véres volt, ahol megszúrtam. Izgatottan csillogott a szemük, szinte vibrált körülöttük a levegő. Áradt belőlük a sör, az izzadság és a fű szaga.

Dani felült mellettem, őket nézte. Vér szivárgott az orrából, az arca fel volt horzsolva. A bal oldalamon Courtney a falhoz lapult. Alul betonból volt a fal, úgy harminc centiig, majd faburkolat futott a szarufákig. A tető nem volt leszigetelve, és láttam, hogy alumíniumból volt. Koszos volt a szoba, minden csupa pókháló, mintha évek óta nem használták volna.

– Nicsak, felébredtünk? – Brian odalépett Courtney-hoz, és leguggolt elé. Megragadta az arcát, és elfordította, majd szemügyre vette az égésnyomot. Gavin az ajtóból figyelt.

– Látom, valaki már elintézett – jegyezte meg Brian. Visszafordította maga felé az arcát, és elmosolyodott. – De attól még dögös kis csaj vagy.

Courtney arcán legördült egy könnycsepp, de dühödten nézett farkasszemet a fiúval. Brian megragadta az állát, egyre erősebben és erősebben szorította, amíg Courtney fel nem jajdult, ekkor elengedte.

Most felém fordult, még mindig mosolygott. – Te is felébredtél, hugi? – Lehervadt a mosolya. – Megnehezítetted a dolgunkat. A helyedben leállítanám magam.

Gavin odajött, és belerúgott Danibe. Dani grimaszolt, de nem kiáltott fel.

– Lehettetek volna kedvesebbek hozzánk – mondta Gavin. – Sokkal, de sokkal kedvesebbek.

– Mit akartok tőlünk? – kérdezte Dani reszelős hangon.

– Elszórakozunk egy kicsit – válaszolta Brian.

– Ha eltűnünk, keresni fognak – mondta Dani.

– Ja, persze. Csak várunk egy kicsit, majd alkatrészenként eladjuk a kocsitokat, és puff! Itt sem voltatok. – Az órájára pillantott. – Most már mennünk kell. De ne izguljatok, hamarosan visszajövünk.

Az ajtó felé indultak.

– Legalább eloldoznátok? – szólt utánuk Dani.

Brian megfordult és felnevetett. – Szó sem lehet róla, hercegnő.

– Adnátok egy kis vizet? – kérdeztem. – Különben szomjan halunk.

A fiúk összenéztek, és Brian bólintott. Gavin kiment, Brian pedig rajtunk tartotta a szemét, közben szórakozottan vakargatta a hasát. Mintha csak a tévé előtt ülne.

Hallottam, hogy odakint kinyílik, majd becsukódik a kocsiajtó. Gavin visszajött egy négyliteres műanyag palackkal, amilyet a farmon is láttam. Fogott egy koszos fazekat a sarokból, megfordította, és beleöntötte a vizet.

– Menjünk. – Brian még egyszer végignézett rajtunk. – Jók legyetek ám! Nehogy valami zűrbe keveredjetek itt nekünk. – Gavin felröhögött.

Kattant az ajtózár, és újra sötétség borult ránk. Nehéz súrlódás, majd Brian hangja: – Tartsd oda! – Kalapálás. Deszkát szögeztek az ajtóra, minden ütés visszhangzott a helyiségben.

Összebújva töltöttük az éjszakát. Megpróbáltuk kiszabadítani egymást, nekifeszültünk egymás hátának, de túl szoros volt a kötél – a fiúk átkötöztek, amíg eszméletlenek voltunk, többször is körbetekerték a csuklónkat, mintha vágóhídra szánt marhák lennénk.

– Reggel újra megpróbáljuk – vigasztalt Dani. – Felmászunk a falon.

– Tudod, hogy visszajönnek – mondtam. Lüktetett a fejem, ahol Gavin leütött. Nehezen fogott a fejem, és elszédültem, ha túl gyorsan mozogtam.

– Előtte kijutunk.

– Szerintem egy régi gyümölcsraktár lehet, vagy ilyesmi – jegyeztem meg.

– Valószínűleg – mondta Dani.

– Nagyon kell pisilnem – panaszkodtam.

– Nekem is – szólalt meg Courtney.

Ismét összetettük a hátunkat, és bemásztunk a kamra sarkába, letoltuk egymás nadrágját, és pisiltünk. Utána aludni próbáltunk, de egész éjjel fenn voltunk, néha egymás vállára hajtottuk a fejünket.

– Szerinted mit fognak tenni velünk? – kérdeztem.

– Nem tudom – felelte Dani, de hallottam a hangján, hogy hazudik.

– Dehogynem tudod.

– Még előtte kijutunk innen – ígérte újra.

Behunytam a szemem, a vállára hajtottam a homlokomat, beszívtam ismerős illatát, és megnyugtatott az izmaiból és a szavaiból áradó erő.

Amikor világosodni kezdett a kamrában, és besütött a nap a szarufák alatti résen, amit egy átlátszó nejlon takart, újra megpróbáltuk kiszabadítani magunkat. Amíg az egyikünk a másik kötelével babrált, a harmadik utasításokkal látta el: „Dugd az ujjad a csomó alá, és húzd balra.”

A csomók azonban túl szorosnak és bonyolultnak bizonyultak, a kötelet nyolcas alakban tekerték többször a csuklónkra. A lábunkat is megpróbáltuk áthúzni a karunkon, de ehhez egyikünk sem volt elég hajlékony. Dani az ajtóhoz lépett, hátat fordított neki, és a kilincset próbálgatta, de már tudtuk, hogy hiába.

Úgy döntöttünk, hogy Dani a fal mellé guggol, én pedig felmászom a hátára, és megpróbálok kilesni a résen. Sikerült feljutnom, meginogtam, próbáltam megtartani az egyensúlyomat, miközben Courtney és Dani biztatott, de nem voltam elég magas – a rés még így is egy fejjel magasabban volt.

Utána kipróbáltuk, hogy felülök Dani vállára, ő pedig lassan feláll, de így sem értünk magasabbra. Észrevettem, hogy a nejlon sarka ki volt szakadva, lifegett a huzatban, láttam a fák tetejét odakint. Dani leeresztett.

– Újra meg kell próbálnunk, talán Courtney-val – mondtam elhaló hangon.

– Alig magasabb nálad pár centivel – legyintett Dani.

Felsikoltottam a rés felé: – Segítség! Valaki segítsen!

Courtney mögém állt, csatlakozott hozzám. – Segítség!

Felváltva kiáltoztunk segítségért, amíg be nem rekedtünk.

Végül leültünk, hogy kifújjuk magunkat.

– Milyen nap van ma? – kérdezte Courtney erőtlenül.

– Azt hiszem, kedd – válaszolta Dani.

– Jess szülinapja.

Könnyek szöktek a szemembe, és kitört belőlem a zokogás. A nővéreim körém gyűltek, és nekem dőltek. Odabújtam Danihez, és még hevesebben sírtam. Egy idő után felültem, megdörzsöltem a szemem a térdemen, és mély levegőt vettem.

Egyre nagyobb volt bent a hőség, hamarosan leizzadtunk, a hajunk nyirkos volt. Összekötött kézzel nem tudtuk levenni a melegítőfelsőnket, és a forró levegő fojtogatóvá vált. Szinte az utolsó cseppig megittuk a vizet.

– Hagyjuk meg későbbre a maradékot. Nem tudjuk, mikor jönnek vissza – mondta Dani.

– Ki kell jutnunk, mielőtt visszaérnek – hebegte Courtney rémülten. – Meg fognak erőszakolni… meg fognak ölni!

Egymásra néztünk, éreztük a szavak súlyát. Zokogás tört fel a torkomból, de elfojtottam, és Danihez fordultam.

– Most mihez kezdünk?

– Kijutunk innen. – Nekirontott az ajtónak, beleverte a vállát, majd rúgni kezdte újra meg újra, mígnem attól féltem, hogy eltöri a saját lábát.

– Elég! – kiáltottam. – Hagyd abba, Dani! – Ő azonban tovább rúgta, és dühödten ordított. Végül abbahagyta, térdre zuhant az ajtó előtt, és lehajtotta a fejét.

– Lehet, hogy elengednek… utána – szólt halkan, de tudtam, hogy ezt egyikünk sem hiszi el.

– Csak rá kell jönnünk, mivel tudnánk távol tartani őket magunktól – mondta, és újra felemelte a fejét, határozottságot színlelt, de hallottam a rettegést a hangjában.

– Ha azt mondjuk, hogy szökésben vagyunk, tudni fogják, hogy nem áruljuk be őket – vetette fel Courtney.

– El kell hitetnünk velük, hogy keresnek minket – mondta Dani, és felállt, majd visszajött mellénk.

– Annál inkább el akarnak majd hallgattatni minket – rázta a fejét Courtney.

Dani elfordította a fejét, és behunyta a szemét, mint aki próbál nem sírni.

– Majd én megteszem – mondta Courtney. – Én leszek az első.

– Te meg miről beszélsz? – kérdeztem.

– Talán akkor békén hagynak téged.

– Hagyd abba! – kiáltottam rá, szabadulni akartam a szörnyű gondolatoktól és az elmémbe törő képektől. – Ellenállunk.

– Már próbáltuk – mondta Courtney.

– Nem adhatjuk fel ilyen könnyen!

– Néha úgy harcolunk, hogy feladjuk a harcot, Jess. Akkor nálunk az irányítás.

– Állítsd már le, Dani! – kérleltem a nővéremet.

– Courtney-nak igaza van. Mi megtesszük, amit akarnak, de téged békén kell hagyniuk.

– Ezt nem tehetitek! – Már sírtam. – Az egész az én hibám.

– Az én hibám, hogy folyton pasiztam – mondta Courtney. – Te még fiatal vagy, neked jobban fájna.

– Attól még neked is fájni fog.

– Én ki tudom zárni. Olyan, mintha ott sem lennék. Tudok színlelni. – Olyan volt a hangja, mintha most is színlelne, mint aki bátorságot tettet, hogy ne ijedjek meg.

– Na és azután? – kérdeztem. – Ha megteszitek, akkor sem fognak elengedni.

Elhallgattunk.

NYOLCADIK FEJEZET

Majdnem teljesen besötétedett, mire meghallottuk a kocsi zaját, a bömbölő countryzenét. Hirtelen csend lett, majd becsapódtak az ajtók. Danire pillantottam, megbénított a félelem, levegőt sem tudtam venni.

– Szerinted megölnek minket?

– Már rég megtehették volna – válaszolta, de tágra nyílt a szeme, és meredten bámulta az ajtót.

Kaparászás az ajtó felől: leszedték a deszkát. Közelebb húzódtunk egymáshoz, megálltunk a sarokban, vártuk a támadást. A fiúk beléptek a kamrába, Gavin a lámpánkat fogta, és egy barna papírzacskót. Brian odajött, és vizet öntött a tálba. Mind szomjasak voltunk, de egyikünk sem mozdult. A fiúk idegesnek tűntek, kapkodva mozogtak, megvakarták az arcukat, a hajukat, sörszag áradt belőlük. Remegni kezdett a lábam.

Dani szólalt meg elsőként. – Tudjuk, hogy tegnap este nem akartatok bántani minket, csak részegek voltatok és begurultatok. Ha elengedtek, nem mondjuk el senkinek.

– Bocs, lányok, de azt nem tehetjük – mondta Brian. Visszament Gavinhez, és elvette tőle a barna zacskót.

– Már keresnek minket…

– Baromság! – förmedt ránk. – Senkit sem érdekel, mi van veletek.

Brian letérdelt elém, kinyitotta a zacskót, és egy szendvicset vett ki belőle. Éreztem a mogyoróvaj illatát. A számhoz emelte, felkínált egy falatot. Danire pillantottam. Bólintott. Beleharaptam. Nem akartam engedelmeskedni, de annyira éhes voltam, hogy önkéntelenül habzsolni kezdtem, nagyokat nyeltem, a mogyoróvaj elkenődött a számon. Brian várt, az arcán szinte gyengéd mosollyal, és újabb falatot kínált. Amíg rágtam, felnézett Gavinre.

– Etesd meg a többi picsát.

Gavin kivett egy másik szendvicset a zacskóból, és odavitte Courtney-hoz. A nővérem arca eltorzult a dühtől, és tudtam, hogy meg akarja tagadni az ételt, de farkaséhesek voltunk. Gavin azonban csak szórakozott vele, odatartotta elé a szendvicset, majd az utolsó pillanatban elrántotta, aztán vissza.

– Ne szórakozz már! – szólt rá Brian.

Gavin ingerültnek tűnt, de nem incselkedett tovább Courtney-val. A szabad kezével elővett egy harmadik szendvicset is, és Danit is etetni kezdte.

Amikor ezzel végeztek, Gavin kiment, és behozta a hátizsákjainkat. Beletúrt Dani cuccai közé, és kivette a kézitáskáját. Kiborította a padlóra a tartalmát. A lábával beletúrt a holmikba, majd lehajolt, és felvette a tárcáját, átkutatta, majd megállt, és szemügyre vette a jogosítványát. Elborzadtam.

– Daniellé Campbell, mi?

Dani nem válaszolt. Brian elvette a tárcát, megnézte a jogosítványt, majd elvette, és berakta a saját tárcájába. Ezután az én zsákomban kezdett kutakodni, kivette a fotóimat, és végigpörgette őket.

– Dögunalmas, csak madarak és nyavalyás tehenek. – Elhallgatott, majd füttyentett. – Ez már döfi! – Felmutatta a fotókat, hogy mind lássuk. – Ti aztán dögösek vagytok! – Daniról és Courtney-ról készültek a képek. Zsebre tette őket, a többit széttépte, a padlóra szórta a fecniket, és rájuk taposott. Leguggolt, és az egyiket meggyújtotta az öngyújtójával, közben egész idő alatt engem nézett, a reakciómat leste. Igyekeztem nem sírni, miközben néztem, ahogy a fotóim összepöndörödnek és elégnek.

Csak papír, nem több. Semmi baj. Nem számít.

Újra felállt, és a táskámba nyúlt, kivette a fényképezőmet. Babrálni kezdett a gombjaival, kinyitotta a filmtartót, megnézte, van-e benne film.

– Hagyd abba! – szaladt ki a számon, mielőtt észbe kaptam. Ostoba, ostoba!

Brian megállt, és rám nézett.

– Odavagy ezért a vacakért, mi, hugi?

– Hagyd békén. Még eltöröd!

Brian hahotában tört ki. Gavin is nevetni kezdett, habár látszott rajta, hogy nem érti a poént.

A könnyeimet nyeltem.

Brian a szeméhez emelte a gépet, úgy tett, mintha lefotózna minket, „Katt! Katt!” – mondta nevetve.

– Hugi izgul, nehogy összetörjük a drágalátos gépét. – Gavinhez fordult. – Óvatosan kell bánnunk vele.

– Óvatosan ám! – Gavin felröhögött.

Brian felém nyújtotta a fényképezőt, mintha oda akarná adni nekem. Előrehajoltam, erőt adott a remény.

Elengedte. A fényképezőgép éles csattanással landolt a betonon.

– Ne! – kiáltottam. Rögtön láttam, hogy a lencse eltört.

Brian lehajolt érte, felvette. – Most a mi szabályaink szerint játszunk, lányok.

– Mit akartok? – kérdezte Dani.

Brian Danire bámult, majd Courtney-ra, elidőzött rajta a pillantása, közben visszadobta a gépet a zsákomba. Gavin is visszadobálta Dani holmiját a nővérem táskájába.

– Azt akarjuk, amivel tartoztok nekünk – mondta Brian. –Mi kedvesek voltunk hozzátok, segítettünk nektek, ti viszont szart sem tettetek értünk.

– Bármit akartok, én megteszem! – szólalt fel Courtney. –Csak hagyjátok békén a tesóimat.

Brian elvigyorodott. Élvezte a hatalmát a nővérem sorsa felett. – Majd meglátjuk, mennyire vagy jó.

– Courtney, ne! – kiáltottam fel. – Ne!

Courtney felállt.

– Menjünk – mondta remegő hangon.

Gavin Brianre pillantott. – Én vagyok az első. Még tartozol nekem a kerékgumikért.

Brian dühödten meredt rá, de végül haragosan biccentett.

Gavin megragadta Courtney karját, és kirángatta a kamrából.

Utánaszóltam: – Courtney! –, mielőtt a nővérem kilépett az ajtón, de nem nézett vissza. Dani visszatartotta a lélegzetét. Brianhez fordultam.

– Gyűlöllek! Rohadt mocskok vagytok!

Brian közelebb hajolt. Éreztem a leheletén a sör és a cigi bűzét.

– Bizony, azok vagyunk.

Elfordult, és Danit kezdte mustrálni. Dani kihúzta magát, összeszorította a száját, keménynek akart tűnni, ám egész testében reszketett.

Brian odalépett hozzá, megragadta a felsőjét, és talpra állította. Kivonszolta a kamrából, és becsukta az ajtót.

Közelebb húzódtam, és kiabálni kezdtem: – Ereszd el! Kérlek, ereszd el!

Megálltak odakint. Dani hadarva beszélt, ömlött belőle a szó. – Nem kell ezt tenned. Senkinek sem mondjuk el.

– Nem mész sehová – szólt vissza Brian. Kulcscsörgés, fémes kattanás – hoztak magukkal egy lakatot. Dulakodás zaja, egy fojtott sikoly, majd távozó léptek dobbanása.

Térdre zuhantam, és úgy bámultam az ajtót, mintha átlátnék rajta, a testem rázkódott a zokogástól, és lázasan gondolkodtam. Hol voltak a nővéreim? Meg fogják ölni őket?

Végül lépéseket hallottam. Gyorsan visszamásztam a helyemre a fal mellett, és füleltem, hátha meghallok valamit, bármit, amiből kiderül, hogy a nővéreim jól vannak.

Gavin kinyitotta az ajtót, és belépett Courtney-val, a karját fogta – Courtney keze még mindig hátra volt kötve. Gavin a másik kezében a lámpát tartotta. Vér csöpögött a nővérem orrából, és fájdalmasan bicegett. Az arca vörösre volt pofozva, még látszott rajta a kézlenyomat.

Gavin a földre lökte, Courtney pedig összekuporodott, remegés futott végig a testén. Duzzadt ajka fel volt szakadva. Próbáltam a szemébe nézni, ő azonban alig látott a könnyeitől, és elfordította a fejét. Gavin leizzadt, és ki volt fulladva.

Letérdelt a nővérem elé.

– Ha mindig így kielégítesz, talán nem nyúlok a kishúgodhoz. – Odanyúlt Courtney arcához, és a füle mögé simított egy hajtincset.

Brian belépett a kamrába, Danit maga mögött vonszolta. Az idősebb nővérem merev léptekkel járt, a nyaka vörös volt, mintha megszorították volna.

Sápadt volt az arca, a szeme azonban haragosan izzott.

– Adj nekik egy kis vizet – szólt Brian.

Felnéztem rá. Rideg volt az arca, és agresszíven fölénk tornyosult, ám azt mondta Gavinnek, hogy itasson meg minket. Vajon megsajnált minket? Az arcát fürkésztem, ám nem láttam mást, csak gyűlöletet. A nővéreimre pillantottam. Dani is Briant figyelte, Courtney azonban a térdére hajtotta a fejét, és mereven összehúzta magát.

– Miért nem adsz nekik te? – feleselt Gavin.

Brian megpördült. – Azt mondtam, hozz nekik egy kis kurva, vizet!

Gavin elvörösödött. – Baszd meg, Brian! – Mégis kiment, majd visszajött a vizespalackkal. Rátöltött a tál tartalmára.

– Hozz egy vödröt, amibe szarhatnak – utasította Brian.

– Miért ne szarhatnának a padlóra? – vágott vissza Gavin, ismét dühösen.

Brian megragadta a fivére pólóját. – Csináld, amit mondtam!

Gavin lerázta magáról, az arca csupa düh, de azért elment, és hozott egy nagy, fehér, műanyag vödröt, és berakta a kamra sarkába.

– Viszlát holnap, lányok – mondta Brian.

Fogták a hátizsákjainkat, és elmentek.

A sötétben kuporogtunk – a lámpát is elvitték.

– Dani? Courtney? – suttogtam.

– Jól vagyok – mondta Dani, a hangja azonban feszült és erőltetett volt.

Courtney felől csak zokogást hallottam. Vakon közelebb kúsztam a hanghoz a sötétben, és odabújtam hozzá.

– Sajnálom. Annyira sajnálom – motyogtam, a hangom elcsuklott, és elszorult a torkom. – Kijutunk innen. – Courtney egyre hevesebben sírt.

KILENCEDIK FEJEZET

A következő két napban órákon át próbáltuk eloldozni magunkat. A falat és az ajtót rúgtuk, kaparásztuk az ujjainkkal. Fel-alá járkáltunk, vagy a padlón kuporogtunk, a testünk síkos volt az izzadságtól, felbámultunk a résre, és nyeltük a friss levegőt, amit a bőség szinte azonnal kilopott a tüdőnkből.

Esténként visszatértek a fiúk, mogyoróvajas szendvicsekkel etettek, néha eperrel vagy almaszeletekkel. Sosem oldoztak el. Gavin türelmetlennek tűnt, Brian azonban szemmel láthatóan élvezte az etetést, megbabonázva nézett minket, mintha tudományos kísérlet lennénk. Amikor végeztek, elhurcolták Courtney-t és Danit. A második éjszakán cseréltek, majd a következőn visszacserélték a nővéreimet. Már mindketten hoztak magukkal lámpát, de sosem hagyták a kamrában, engem mindig a sötétben hagytak. Puskájuk is volt, megbökték a csövével a nővéreimet, hogy felálljanak, majd kiterelték őket a kamrából. A végzetükbe terelték őket. Éheztünk, de sosem beszéltünk ételről. Lassan már alig beszéltünk. Courtney haja fénytelen lett, és kócos, az egyik orcáján lila és kék foltok éktelenkedtek, és egész nap hallgatott, mígnem estefelé zokogni kezdett, olyan hévvel, hogy alig kapott levegőt. Egyszer énekelni próbáltam neki, a kedvenc dalát, alig emlékeztem a szövegére, de rám üvöltött.

– Fogd be, Jess! Fogd már be!

Én is sírtam, de hangtalanul, elfordítottam a fejem, végül Courtney odabújt hozzám, és a vállamra hajtotta a fejét.

Dani szótlanul bámulta a falat, az arca, mint egy kemény, dühös maszk.

Brian és Gavin, mielőtt kivezették őket a kamrából, szerették ingerelni a nővéreimet és engem. – Ne feledjétek, lányok, ha keményen dolgoztok, békén hagyjuk a hugit.

Gyűlöltem, amit tesznek, gyűlöltem, hogy miattam kínozzák őket. A harmadik estén nem bírtam tovább.

– Csak vigyetek engem!

Brian felnevetett. – Te is sorra kerülsz.

Másnap korábban jöttek, hoztak egy műanyag gyerekmedencét, és beleöntöttek néhány palack vizet. Pánikba estem, azt hittem, bele akarnak fojtani. Courtney és Dani is megriadt, ám a fiúk ekkor eloldoztak minket. Kinyújtottuk a karjainkat. Sajgott a vállam, megmerevedtek az izmaim. A csuklómra pillantottam, a felhorzsolt bőrre és a hegekre, és megfordult a fejemben, hogy el is fertőződhet.

– Mosakodjatok meg, büdösek vagytok – förmedt ránk Brian.

A puskával a térdükön nézték, ahogy Courtney és Dani levetkőzött. Már számtalanszor levetkőztünk egymás előtt, mégis elfordítottam a fejem. Hallottam, ahogy bemásznak a medencébe, nyekkent és recsegett a műanyag, ahogy beleléptek, majd felszisszentek, amikor beleültek a hideg vízbe.

Brian rám szegezte a puskát. – Te is, hugi.

– Menj a fenébe! – csattantam fel, mégis vágyakozva néztem a vízre.

– Csak tedd, amit mond! – kiáltott rám Dani.

Rápillantottam, és elborzadtam, amikor megláttam a sebeit.

A harapásnyomokat a mellein. Courtney testét is zúzódások és harapásnyomok borították.

Gavin odalépett Danihez, hátrahúzta a haját, feltárva a nyakát, és a füle mögé nyomta a puska csövét.

– Hallgass a nővéredre!

Felálltam és lehámoztam a ruháimat, remegő kézzel, lesütött szemmel. Nem bírtam rájuk nézni, nem bírtam a nővéreimre nézni.

Brian füttyentett. – Nicsak, mit rejtegettél előlünk!

Elbőgtem magam, remegve hüppögtem. Odamentem a medencéhez, és lassan beleültem a hideg vízbe, átkaroltam a térdem, takargatni próbáltam a melleimet.

Szappant és sampont adtak, és hideg vizet öntöttek a fejünkre, hogy kiöblítsük. Csípte a csuklómat a szappan, de kiáztattam a hideg vízben, hátha sikerül kimosnom a sebeket. Az egyikük folyamatosan ránk fogta a puskát.

– Kifelé! – vakkantott Brian.

Vacogva álltunk fel. Courtney és Dani meg sem próbálta takargatni a testét, én azonban elbújtam mögéjük. Gavin hozzánk vágott néhány törölközőt.

Megszárítkoztunk, majd új ruhákat adtak, virágmintás nyári ruhákat. Használtnak tűntek, kopott és fakó volt az anyaguk. Új alsókat is kaptunk – melltartót viszont nem. Összeszedték a régi cuccainkat.

Hoztak egy sminkkészletet, és ránk szóltak, hogy csinosítsuk ki magunkat a kedvükért. Remegő kézzel kisminkeltük egymást. Megszemlélték az eredményt.

– Több rúzst! – szólt Brian. Engedelmeskedtünk.

Gavin rámutatott Danire. – Rázd fel a hajad a vállaidon. – Dani beletúrt a hajába. – Igen, úgy.

Sört adott mindegyikünk kezébe. – Nem értem, miért voltatok olyan ridegek velünk. Remekül elszórakozhattunk volna.

Belekortyoltunk a sörbe. Féltem, hogy beletettek valamit, de jólesett a hideg ital. Szendvicseket is kaptunk, az utolsó morzsáig felfaltuk őket, közben a fiúkat figyeltük, vártuk, hogy mi következik ezután.

Hoztak egy hordozható hifit, és bekapcsolták a countryt.

Gavin tapsolni kezdett, rúgott párat a csizmájával. – Táncoljunk! – Döbbenten néztünk rájuk.

– Miért nem táncoltok? – kérdezte Brian.

Táncolni kezdtünk, mire csatlakoztak hozzánk, megpörgettek, mintha egy szüreti mulatságon lennénk. Éreztem a nővéreimből áradó haragot, noha egyikük sem szólt semmit. Végre el volt oldozva a kezünk, ám amíg az egyik fivér táncolt, a másik ránk szegezte a fegyvert.

Nem volt könnyű táncolni. Courtney és Dani dülöngélt, én meg elbotlottam, amivel kiérdemeltem egy csattanós ütést a fenekemre Briantől. – Ébresztő!

A fiúk végül ráuntak a mulatságra, és incselkedni kezdtek Courtney-val és velem. – Mi az igazi nevetek?

– Sara vagyok, ő pedig Melissa. – Courtney rám mutatott.

– Hazudsz – mondta Gavin. – Hazudtok, amióta megláttunk titeket abban a lerobbant csotrogányban.

Brian felröhögött. – Majdnem kész. – Dani felkapta a fejét. – Asszem, megtartom. Leszedem a rendszámtáblát és lefestem. Csinos kis szuvenír lesz.

Szuvenír.

Eltűnődtem, vajon meddig tartanak még életben.

Brian odalépett hozzám. – A nővéred azt mondta, most töltötted be a tizenötöt.

Eltűnődtem, vajon melyikük mondhatta ezt.

Brian még mindig beszélt. – De szerintem ez is hazugság. Nem ilyen egy tizenöt éves teste.

Mögém állt, a lehelete a nyakamba csapott. Felemelte a hajam, a keze a nyakamat súrolta, megragadott és hátrarántott. Felsikoltottam.

A nővéreim odaszaladtak. Gavin útjukat állta a puskával. – Ott maradtok.

– Hagyd békén! – kiáltott fel Dani.

– Még gyerek – mondta Courtney. – Velem azt csinálhattok, amit akartok, bármit, amit csak akartok. De őt engedjétek el!

Brian előrenyúlt, megragadta a mellemet, és erősen megszorította. Belevágtam a könyököm a hasába, közben hátrarúgtam.

– Te kis szaros! – Megragadta a derekamat, és kiráncigált a szobából.

Dani és Courtney kórusban üvöltöttek: – Ne! Hagyd békén! Majd a húson csattanó fém förtelmes hangja következett.

– Lelövöm a húgod, te kurva! – üvöltötte Gavin.

Riadtan hátranéztem a vállam fölött. Gavin Courtney-ra fogta a fegyvert. Dani a földön hevert, az arcát fogta.

Brian kicibált az ajtón. Ellenkeztem, ahogy tudtam, teljes erővel próbáltam eltaszítani magamtól, ő azonban szorosan fogta a derekamat. Meg akar ölni? Úgy megőrjített a félelem, hogy már nem érdekelt. Nem akartam tudni, hogy mit tartogat nekem. Bevillant Courtney és Dani hangja, amikor mosakodni próbáltak, a nyögéseik éjjel, amikor nem bírtak aludni, a zokogás a sötétben.

Brian végigvitt egy rövid folyosón, majd belökött egy nyitott ajtón. A puska a hóna alatt volt, a lámpa a kezében imbolygott, különös árnyakat vetett a falakra. Körülnéztem, menekülőutat kerestem, bármit, ami segíthet rajtam. Egy raktárban voltunk, ebben a helyiségben látszólag magasabb volt a mennyezet, látszott minden szarugerenda és az alumíniumborítás. Az épület mindkét végén áttetsző nejlon fedte a fal háromszög alakú csúcsát a tető alatt. A faládák kártyavárként voltak egymásra hányva, oldalt egy futószalag állt mozdulatlanul. Rohadt gyümölcs szaga terjengett a levegőben. Elszaladt mellettünk egy patkány. Brian összerezzent, halkan motyogott: – Francos dögök.

Bevitt egy kisebb helyiségbe. A fapulton egy régi pénztárgép volt, a falak mentén üres polcok sorakoztak. A padló közepén egy matrac hevert, rajta kifakult, kék pokróc. Vörösesbarna foltok.

A nővéreim vére.

– Kérlek, kérlek, ne! – könyörögtem.

– Kussolj, és ülj a matracra.

Leültem.

A sarokba tette a lámpát, majd a puska csövét cirógatva mustrálni kezdett. Ellenkezzek vagy engedelmeskedjek? Beszélhetnék, Dani ezt tenné, megpróbálna beszélni vele.

– Kérlek, még gyerek vagyok… hallottad a nővéreimet. Csak haza akarunk menni. Senkinek sem mondjuk el. Azt hittem, kedves fiú vagy.

Brian hátradőlt, és számítóan méricskélt. – Azt hiszed, olyan ostoba vagyok, hogy nem tudom, hogy csak át akarsz verni?

Ez nem vált be. Lázasan gondolkodtam, és eszembe jutott, Hogyan néztek rá a lányok a folyónál, és mennyire dühös lett miattuk.

– Ha elengedsz, leszek a barátnőd.

– Azt hiszed, nem tudok barátnőt szerezni magamnak? –Megdermedt és elvörösödött.

– Szerintem te nagyon jól bánnál a barátnőddel.

– Igazán? – Elmosolyodott. A falnak támasztotta a puskát, mely így neki karnyújtásnyira volt, én viszont épp nem értem el, és leült a matracra. Átkarolta a vállamat, és magához húzott. – Akkor viselkedj úgy, mint a barátnőm.

– Ez nem így működik. Ha úgy bánsz velem, mint az igazi barátnőddel, akkor megtesszük… úgy, ahogy kell. – Leráztam magamról a karját.

Kezdett begurulni. – Ha a barátnőm akarsz lenni, akkor viselkedj is úgy, baszod. – Felállt, és lenézett rám. – Vetkőzz le!

– Kérlek… még szűz vagyok.

Elvigyorodott. – Épp ezért akartalak téged. – Lehervadt a mosolya. Lehajtotta a fejét, és egyenesen a szemembe nézett. – Vedd le a kurva ruhád!

Remegő kézzel lefejtettem magamról a ruhát, és ott ültem egy szál bugyiban.

– Mindent vegyél le! – utasított.

Levettem a bugyit, és a lehető legkisebbre összehúztam magam a matracon. Azt sem tudtam, mennyire fog fájni. Brian is levetkőzött. Behunytam a szemem, hallottam, hogy az övcsatja koppan a padlón.

– Dőlj hátra! – mondta.

Lefeküdtem, a karom a melleim előtt, a kezem az ágyékomon. Heves reszketés tört rám.

Brian rám mászott, durván gyúrni kezdte a melleimet, beléjük csípett. Potyogtak a könnyeim. Feljajdultam.

– Azt hittem, a barátnőm akarsz lenni – jegyezte meg.

Megráztam a fejem. – Kérlek, ne!

Szétfeszítette a lábaimat a térdével.

– Ezt élvezni fogod – mondta.

Visszafelé támogatnia kellett, alig bírtam járni. Szédültem, elviselhetetlen volt a fájdalom a lábaim között. Megpróbáltam kitörölni az emlékezetemből az imént történteket, de beleégett az agyamba a hörgése, a ködös pillantása.

Visszavitt Danihez – Courtney és Gavin eltűntek.

Dani ideges kifejezéssel fürkészte az arcomat. Sírni szerettem volna, ám megacéloztam magam, nem akartam, hogy Dani lássa, mennyire megrémültem, mennyire fájt. Brian odalökött a nővérem mellé.

– Hugi épp azt mondta, hogy a barátnőm akar lenni. – Dani arckifejezése nem változott, ám egy fél pillanatra rám nézett.

Brian letérdelt elém, megragadta az arcomat, és olyan erővel dugta a számba a nyelvét, hogy az ajkam a fogaimhoz préselődött.

– Ne izgulj, bébi. Lehetsz a barátnőm.

Sodort egy jointot, és megitta a sör maradékát. Courtney felsikoltott odakint. Visszhangzott a hangja az épületben. Dani felpattant, én meg felzokogtam.

– Ülj vissza a seggedre! – mordult rá Brian. Dani habozott, az ajtóra bámult, majd Brianre, mint aki azon tűnődik, odaérne-e időben.

Brian ráérősen a kezébe vette a puskát, fél kézzel megcélozta vele Danit, majd lassan elfordította, mígnem rám szegeződött.

Dani visszaült.

Brian szívott egy slukkot, és köhögő nevetéssel kifújta. A kamrát megtöltötte a marihuána csípős szaga.

– Gavin fura szerzet… durván szereti. – Danire pillantott. – Ma éjjel megúsztad, aranyom. Majd holnap bepótoljuk.

– Mikor engedtek el? – kérdezte a nővérem.

Brian vállat vont. – Hétvégén? Holnap? Soha? Talán megtartunk egy időre.

– Éhen fogunk halni – mondtam. – Napi egy szendvics nem elég.

Elgondolkozva bólintott. – Ma jól viselkedtél. Lehet, hogy holnap több ennivalót hozunk.

Újabb sikoly tört fel a folyosó felől, a csontomig hatolt a hang.

– Kérlek, állítsd le! Kérlek! – könyörögtem. – Fájdalmat okoz neki. – Még sosem hallottam ilyen hangosan sikoltani Courtney-t. Bele sem mertem gondolni, hogy mit művelhet vele Gavin.

– Bocs, nem lehet. Gavin, ha egyszer a fejébe vesz valamit, olyan, mint egy buldog. És nagyon megtetszett neki az a lány.

– Ha megöli, börtönbe kerültök – közölte Dani. – Gyilkosok lesztek.

– Lehet, hogy megölünk titeket – mondta Brian hideg mosollyal. – Az mindent leegyszerűsítene. Sok stoppos fordul meg errefelé. Eddig bele sem gondoltunk a lehetőségekbe, most viszont? – Felröhögött. – Felnyílt a szemünk.

– Egyszerűbb lenne megtartani minket, mint újrakezdeni az egészet valaki mással – jegyezte meg Dani.

– Azt hiszed, nem tudnánk újra megtenni? – Az arckifejezése alapján a nővérem borotvaélen táncolt.

– Mi értelme az erőfeszítésnek, ha már itt vagyunk nektek mi? – kérdezte Dani. – Csupán erre céloztam. Csak épségben kell tartanotok.

Brian eltöprengett. Szívott egy kis füvet, majd odajött hozzánk, és megkínálta Danit. Mélyet szippantott. Amikor Brian nekem is felkínálta, a nővéremre pillantottam. Bólintott, hogy fogadjam el a színjáték kedvéért. Beszívtam a füstöt.

Brian visszaült. – Szóval szerintetek meg kéne tartanunk titeket?

Úgy tűnt, Gavin hosszan elidőzik Courtney-val. Nem volt több sikoly, ami szinte rosszabb volt. Próbáltam nem gondolni arra, hogy mi történhet a nővéremmel, inkább arra koncentráltam, hogy időt szerezzek magunknak.

– Miért ne? – szóltam. – Nincs veszítenivalód.

– Nem olyan egyszerű minden nap kijárni ide – közölte.

– Nem kell minden nap kijárnotok – válaszoltam. Megkönnyebbülnék, ha nem tennék. – Hagyhatnátok elegendő élelmet és vizet, és akkor jöttök, amikor akartok.

– Mintha a kutyáink lennétek – mondta, a hangja elvékonyodott a fűtől. Felnevetett. Gyűlöltem a nevetését. Gavinét még jobban.

– Ja, mintha a kutyáitok lennénk – ismételte Dani. Kihallottam a haragot a hangjából, tudtam, hogy már nem bírta cérnával.

Tarts ki még egy kicsit, Dani!

Brian közelebb hajolt. – Már mindent elvettünk tőletek, amit akartunk. – Lusta mosollyal hátradőlt. – Meggondolom.

Néhány perccel később Gavin végre visszahozta Courtney-t. A nővérem alig bírt járni, harapásnyomok voltak a kulcscsontján. Az arca kifejezéstelen volt, folyt a könnye és a taknya, amibe vér és por keveredett. Gavin lenyomhatta a földre. Courtney felnyögött, és felhúzta a térdét.

Gavin fogott egy sört, kinyitotta, és hosszan belekortyolt. Beletörölte izzadt arcát a karjába, és végignézett rajtunk. Elidőzött rajtam a tekintete.

– Holnap téged is kipróbállak. – Courtney-ra pillantott. –Kezdem unni ezt a kurvát. – Leköpte. Courtney-nak a szeme sem rebbent.

Brian felröhögött. – Rendesen elintézted. – Odalépett a nővéremhez, és megkínálta a jointból.

Courtney rá sem nézett. Brian erre belerúgott a csizmájával. – Szívjál! – Courtney felé fordította a fejét, Brian pedig odatartotta a jointot az ajkaihoz, és szinte gyengéden nézte: – így már jobb. – Adott neki még néhány slukkot, majd felállt, és Gavinhez fordult. – Menjünk!

Odakúsztunk Courtney-hoz, és hozzásimultunk vézna testéhez. A légzését hallgattam, megnyugtatott a hang. Életben van. Még mindannyian életben vagyunk. Nem akartam a fajdalomra gondolni a lábaim között, Gavin ígéretére, hogy legközelebb engem akar. Sajnáltam, hogy nem adtuk fel magunkat. Ennél még a börtön is jobb lenne.

– Jól vagy? – suttogta Courtney néhány perccel később.

– Én jól. És te?

– Nem bírom még egyszer megtenni. Nem bírom. – Könnyekben tört ki.

– Nem is kell – mondtam felindultan. – Legközelebb, ha eloldoznak, nekik rontunk, megpróbáljuk elvenni a puskáikat, és… és…

– Túl erősek – hűtött le Dani.

– Akkor mihez kezdjünk? – kérdeztem.

– Csak… csak akkor oldoznak el, amikor megerőszakolnak – hüppögte Courtney. – Gavin szeret… szeret mindenféléket csináltatni velünk, de közben kést tart a torkunkhoz. Brian néha leteszi a puskát.

– Gavin engem visz el legközelebb. – Nem kaptam levegőt, alig bírtam kipréselni magamból a szavakat.

– Megpróbálom elvenni a puskát Briantől – mondta Dani. – Lelövöm, utána elkapom Gavint. Ha Brian téged visz el, Courtney, meg kell szerezned a puskáját.

– Oké. – Elapadtak a könnyei. Megremegett a teste, ahogy reszketegen mély levegőt vett.

– Mi lesz, ha Brian visz el engem? – kérdeztem. – Azt sem tudom, hol van Gavin szobája.

– Az is egy kamra, olyan, mint ez, a raktárépület elejében. Ne gondolkozz, csak lőj.

– Mi lesz, ha Gavin meghallja a lövést?

– Ha csak az egyiküket sikerül megölnünk, már annak is örülnék – válaszolta Dani.

Arról nem beszéltünk, mi lesz, ha nem járunk sikerrel.

TIZEDIK FEJEZET

Ezúttal Kentucky Fried Chickent hoztak sült krumplival és káposztasalátával, és eloldozták a csuklónkat, hogy enni tudjunk. Nekiestünk a csirkének, egyik zsíros falatot a másik után habzsoltuk, majd’ megfulladtunk, annyira tele volt a szánk, de egyikünk sem bírt lassítani vagy elfojtani a megkönnyebbült sóhajokat. Evek óta nem ettem húst, de erre most nem is gondoltam, nem érdekelt. Szürcsöltük a káposztasalátát, egyenesen a dobozból ettük, a szánkba tömtük a sült krumplit.

Brian nekidőlt a falnak, a cowboy csizmájához ütögette a puska csövét, és rám mosolygott. – Azt hiszem, ma is a kis barátnőmmel leszek. – Megdöbbentem – szinte biztos voltam benne, hogy ma Gavinnel kell mennem.

– Baszd meg! Most én következem! – hördült fel Gavin.

Brian ridegen nézett a fivérére. – Majd megkapod, ha én

megengedem. – Danire és Courtney-ra mutatott a puskával. – Vidd az egyiküket.

– Hát jó. – Gavin felrántotta Courtney-t a padlóról, és elvonszolta.

Brian odalépett hozzám.

– Kérlek! – szólt Dani. – Még fáj neki. Én bármit megteszek, amit csak akarsz.

Brian elmosolyodott. – Ő is.

Megragadott és felállított. Nem néztem Danire, féltem, nehogy leleplezzem magunkat, és Brian megneszelje, mire készülünk, de éreztem a nővérem riadalmát.

A másik teremben megfordított. Tudtam, hogy ha arccal lefelé leszek, nem fogom elérni a puskát, és újra megvolt kötözve a kezem. Gyorsan gondolkodtam.

– Mi lenne… mi lenne, ha inkább leszopnálak?

Halálra voltam rémülve, elszorult a torkom. Nem akartam belegondolni, csak a tervre összpontosítottam.

Brian hallgatott. Felkészültem lelkileg a dühére.

– Oké, rendben. – Visszafordított és letérdeltetett maga elé, majd fél kézzel elkezdte lehúzni a sliccét.

– Leülnél az ágyra? – kérdeztem. – Úgy könnyebben hozzád férek. És szükségem lenne a kezemre. – Émelyegtem a gondolattól, hogy hozzá kell érnem, hogy meg kell érintenem azt.

– Amit csak akarsz, édesem. – Elüldözött, felállt, hogy lehúzza a sliccét, majd leült az ágy szélére, felkönyökölt, és behunyta a szemét.

Letérdeltem elé, mély levegőt vettem, és a számba vettem, de csak a hegyét. Majdnem öklendezni kezdtem, szorosan behunytam a szemem, igyekeztem nem gondolni semmire, a húsos ízére, a férfibűzre. Megragadta a fejemet és közelebb rántotta magához, ezzel mélyebbre nyomta magát a torkomban. Ismét öklendeztem, levegő után kapkodtam.

Kinyitotta a szemét és a halántékomhoz nyomta a puska csövét, a hideg fém belém mart. Kibiztosította a puskát.

– Ha megharapsz, kiloccsantom az agyad.

Bólintottam. Nyitva tartotta a szemét, engem figyelt. Végül behunyta, de szorosan tartotta a fejem. Arra koncentráltam, hogy az orromon keresztül vegyek levegőt. Brian nyögni kezdett, belemarkolt a hajamba. A másik keze elernyedt a puskán. Lassan kinyúltam, megérintettem a csövét és kirántottam a kezéből, majd egy gyors mozdulattal elhúztam a számat, és talpra ugrottam.

Meglendítette a karját és kiütötte a kezemből a puskát, mielőtt meghúzhattam volna a ravaszt. Utánakaptam. Kirúgta alólam a lábaimat, és a földre zuhantam. A keze már a lábamon volt, visszarántott.

Fogtam egy törött lécet a padlóról, megfordultam, és meglendítettem, a szemére célozva. Az utolsó pillanatban félreütötte a kezem, és a szemgolyója helyett az arcába állt a léc. Felüvöltött.

Elhúztam a lábam, előremásztam, és megragadtam a puskatust. Brian még a bokámat szorongatta, próbált visszahúzni. Nem voltam elég távol ahhoz, hogy le tudjam lőni, meg sem tudtam fordítani a puskát. Az oldalamra fordultam, mindkét kezemmel megmarkoltam a puskát, és teljes erőből halántékon vágtam a puskatussal. Megingott. Újra megütöttem. Tompán puffant.

Brian rázuhant a lábamra, és nem mozdult többé. Nem tudtam, milyen messze lehet a másik szoba, de reméltem, hogy Gavin nem hallotta Brian kiáltását.

Kimásztam Brian alól és fölé álltam, megcéloztam a fejét a puskával. Egy 22-es félautomata volt. Reméltem, hogy maradt néhány golyó a tárban. Az ujjam a ravaszhoz ért, visszafojtottam a lélegzetem. Meghúztam – semmi sem történt. Megfordítottam a puskát, és láttam, hogy egy törött vaktöltény a golyó útját állta. Basszus, basszus, basszus! Próbáltam kipiszkálni az ujjaimmal, ügyetlenül, izzadságtól síkosán. Vajon mennyi időm maradt, mielőtt Gavin beront az ajtón? Hevesen dobogott a szívem, lelassult az idő. Nem jött ki. Elkeseredetten behunytam a szemem, majd kinyitottam, és lenéztem Brianre.

– Te rohadék – suttogtam a hátának. – Gyűlöllek!

Brian kezét hátrakötöztem az övével, folyton kicsúszott az ujjaim közül a bőrszíj, ahogy próbáltam szorosabbra húzni és összecsatolni, és rettegtem, nehogy felébredjen.

A puskával a kezemben kiaraszoltam a helyiségből, át a raktáron, a ládahalmokat kerülgetve. A lámpa a térdem mellett himbálózott, csak egy kis fénykort vetett elém. Dani azt mondta, lőjem le Gavint, de még mindig nem tudtam kipiszkálni az elakadt vaktöltényt.

Visszamentem a szobába, igyekeztem semminek sem nekimenni, ahogy a sötétben motoszkáltam. Kihalásztam Brian kulcsait a farzsebéből, felszisszentem, amikor összekoccantak, de Brian még mindig ki volt ütve. Valami mást is kitapintottam a zsebében, és lassan visszanyúltam érte, majd kihúztam egy bicskát.

Megfordult a fejemben, hogy előbb elmegyek Daniért, ám amikor kiléptem a helyiségből, a folyosón észrevettem egy másik ajtót. Nagyobb volt, kijáratnak tűnt. Kinyitottam. Az épület oldalából nyílt. A bozóton át előreosontam a főbejárathoz. Brian kocsija az épülettel szemben parkolt.

Beindítottam a motort és bekapcsoltam a rádiót – üvöltött a zene. Kiugrottam a kocsiból, és visszarohantam a főbejárat mellé. Elbújtam a sarok mögé és lekapcsoltam a lámpát. Az alkonyi fényben láttam, hogy a raktárépület egy fákkal övezett tisztáson állt. Egy út vezetett el az épület oldala mellett. Nem láttam házakat vagy fényeket a fákon túl. Csak Garth Brooks bömbölését lehetett hallani Brian kocsijából.

Kijött Gavin, a kezében egy puskával. Odasettenkedett a kocsihoz.

– Brian? Te vagy az? Mi a faszt csinálsz?

Mozdulatlanul állt, körülnézett, úgy három-négy méterre lehetett. Újra megpróbáltam kipiszkálni a vaktöltényt a tárból, de túl csúszós volt a kezem.

Gavin kinyitotta a kocsi ajtaját, és belenyúlt.

Lassan mozogtam, halkan lépkedtem, vigyázva, nehogy nekikoccanjon valaminek a lámpa, és visszaosontam az ajtóhoz. Ha eljutok Danihez, utána elmegyünk Courtney-ért. Az egyik lábammal átléptem a küszöböt, a másik még odakint volt. Csattanás, a lámpa széle a kilincsnek koccant. Hátrapillantottam.

Gavin megpördült, célba vett a nyitott kocsiablak mögül, és lőtt. A fa felrobbant az arcom előtt. Elejtettem a lámpát és Dani nevét kiáltozva beugrottam az épületbe. Hallottam, ahogy kiszólt a jobb oldali ajtón. Mögöttem újabb lövés dörrent. Kinyitottam az ajtót.

– El kell tűnnünk innen – szóltam be a sötétbe.

Dani már mellettem volt, megérintett. Megragadtam a karját. Végigfutottunk a folyosón, és benyitottunk a raktárhelyiségbe. A fal mentén haladva elrejtőztünk néhány ládahalom mögé.

– Kismalac, kismalac, hol bujkálsz? – visszhangzott Gavin hangja a folyosón.

Hozzálapultunk a falhoz, majd leguggoltunk a sarokban. Fogtam a kést, és elvágtam Dani köteleit. Megdörzsölte a csuklóját. A fülébe súgtam: – Be van dugulva a puska, a marhák nem tisztították ki.

Dani elvette tőlem, és babrálni kezdett a tárral. Lélegzet-visszafojtva vártam, végül a vaktöltény halk csilingelőssel a betonra esett.

– Meg kell keresnünk Courtney-t. – súgta Dani, és visszaadta a puskát.

A kezébe nyomtam a kést. – A kulcsait is elvettem. A kocsiban vannak.

Végigkúsztunk a fal mentén, pókhálók akadtak a hajunkba, az arcunkra, vigyáztunk, nehogy beleakadjunk a ládákba. Minden hang felerősödött, minden lépés visszhangzott. Hallottam Gavin lépteit az ajtó előtt, a nyikorgást, ahogy kinyitotta. Hallottam szaggatott légzését, tudtam, hogy ő is fülel. Lassítottunk. Nem láttam más kijáratot, a teremben szinte teljes volt a sötétség. Ugyanazon az ajtón kell kijutnunk valahogy.

Dani megfogta a kezem, és riadtan balra mutatott.

Arra fordítottam a puskát, és még épp láttam, ahogy Gavin árnyéka közelebb araszol. Céloztam, ám ő lőtt előbb.

Lebuktam és Danit is magammal rántottam, ám ekkor rádöbbentem, hogy Gavin a raktár másik végébe lőtt. Vajon mennyi tölténye maradt?

Káromkodott, majd felkiáltott: – Brian? Hol a faszban vagy?

Elindult a raktárban, a másik vége felé tartott, az ajtóval szemben.

– Eldobok valamit – súgta Dani a fülembe. – Amikor rálő, lődd le! – Csendesen körbetapogatta a padlót. – Megvan – lehelte a fülembe. – Készülj fel!

Eldobott valamit balra. Gavin árnyéka megpördült, fülsüketítő dörrenéssel lőtt. Célba vettem sötét alakját, meghúztam a ravaszt, és üvöltést hallottam, majd zuhanó hangokat, eldőlő ládákat. Nem tudtam, mennyire súlyosan sebezhettük meg, de talpra ugrottunk, és visszarohantunk a raktár végébe, és kitapogattuk a másik kamra ajtaját.

– Itt van – szólt Dani.

Belöktük az ajtót. Courtney vékony alakja összekuporodva hevert a földön egy lámpa mellett. Meztelen volt.

Dani felemelte, benyúlt a hóna alá, és talpra állította. Courtney nekidőlt Daninek, a keze a vállán, és felnyögött fájdalmában.

Fölkaptam Courtney ruháját a földről, és kiszaladtunk az ajtón a kijárat felé. Dani Courtney-t támogatta, szorosan átkarolta a derekát, én pedig előrementem, a puskával a vállamon.

Hol lehetett Gavin? Megöltem volna?

Kint voltunk a folyosón, igyekeztünk a kijárat felé. Dani hevesen lihegett mögöttem. Odaértünk a kocsihoz. Imádkoztam, hogy még benne legyenek a kulcsok.

Dani beemelte Courtney-t az ülésre. Közben célba vettem a puskával az ajtót, és figyeltem. A bozótban lenne? Meg tud kerülni minket?

Dani beült a kormány mögé. – Szállj már be, Jess!

Odarohantam az ajtóhoz, és beugrottam.

A kulcs az indítóban volt. Dani beindította a kocsit és bekapcsolta a reflektort. Gavin kirohant az épületből, ömlött a vér a vállából. Brian mögötte.

Dani tolatott, majd sebességbe tette a kocsit, beletaposott a gázba, megfordult, az egyiküket majdnem elütötte. Brian belekapaszkodott az oldalsó ablakba. Mind üvöltöttünk.

Addig ütöttem az ujjait, amíg el nem eresztette, és a földre zuhant.

Végighajtottunk a földúton, porzott mögöttünk az út, a kanyarokban kilengett a kocsi fara.

– Azt sem tudom, merre kell menni! – fakadt ki Dani. –Nem tudom, hol vagyunk.

– Csak menj, amíg egy házhoz nem érünk – mondtam.

– Nem mehetünk semmiféle házhoz. Nem kérhetünk segítséget – mondta.

– Senkit sem akarok látni! – Végre Courtney is megszólalt – hisztérikus zokogásban tört ki. – Nem akarom, hogy megtudják – mondta zokogva. – Senki sem tudhatja. – Kivette a ruhát a kezemből, és magára húzta.

– A rendőrség tudni akarja a nevünket – mondta Dani. –Rájönnének, kik vagyunk. – Mind tudtuk, mi lesz azután. Apa holttestére gondoltam a disznófarm alatt, a kocsijára a bányatóban.

– De akkor megússzák! – méltatlankodtam.

– Senki sem tudhatja! – hajtogatta Courtney.

– Mégis mihez fogunk kezdeni? – Pánikba estem, menekülni akartam Brian és Gavin elől. – Nem hajthatunk be a városba a kocsijukkal. Az emberek felismernék. Elmenjünk vele Vancouverbe?

Dani a műszerfalra pillantott. – A marháknak majdnem üres a tankja.

– Lopjunk el egy másik kocsit? – kérdeztem.

– Azzal csak magunkra vonjuk a zsaruk figyelmét. A saját kocsinkat kell visszaszereznünk.

– A műhelyből? – hüledeztem.

– Igen, ezt a városban hagyjuk – késő van, ilyenkor nem sokan járnak az utcán. Otthagyjuk a kocsmánál, és visszalopjuk a miénket. Nálunk vannak a műhely kulcsai. Azt mondták, megjavították a kocsit – és tudjuk, hogy fel van tankolva. A puskánk még nyilván az ülés alatt van, különben eldicsekedtek volna azzal, hogy megtalálták.

– Lehet, hogy hazudtak, és megszabadultak a kocsitól – jegyeztem meg.

– Nem. Lefogadom, hogy megtartották.

Szuvenírnek.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Vakon vezettünk, azt sem tudtuk, hogy közeledünk a városhoz, vagy távolodunk tőle.

– Mi van, ha rossz irányba megyünk, és már a városban vannak?

– Megsérültek. Nekik is ki kell találniuk valamit.

– Lehet, hogy azt mondják, hogy megtámadtuk őket, és elloptuk a cuccaikat.

– Ők sem akarják, hogy szimatolni kezdjenek a zsaruk –mondta Dani.

Courtney-ra sandítottam, aki alig szólt néhány szót, amióta megmenekültünk. Kibámult az ablakon. Néha hátranézett a válla fölött. Megfogtam a kezét és megszorítottam, de nem éreztem benne erőt.

Végül házakat pillantottunk meg, és áthajtottunk egy hídon. Búgtak a kerekek a felületén.

– Ismerős hang. Szerintem aznap éjjel is áthajtottunk ezen a hídon!

– Igazad lehet – bólintott Dani.

– Már majdnem ott vagyunk, Courtney – biztattam. – Sikerült!

A szemembe nézett, de üres és csüggedt volt a pillantása.

A városban lassítottunk, szinte araszolva haladtunk előre. A rádió tizenegy órát mutatott. Nem haladtunk el más kocsi mellett az úton, és csak néhányan parkoltak a kocsma előtt. Fogalmam sem volt, milyen nap lehet. Dani megkerülte a háztömböt, és leparkolt a kocsma mögött. Zene és sült olaj szaga szivárgott ki a parkolóba.

Kiszálltunk, ügyelve, nehogy becsapjuk az ajtókat. Ki kellett segítenem Courtney-t a kocsiból. Csak most vettem észre, hogy véres volt a füle, mintha Gavin beleharapott volna. Találtam egy palack vizet a kocsiban, és egy pólót. Megnedvesítettem a sarkát, és letöröltem a vért.

Dani hátrament, és megpróbálta kinyitni a szerszámosládát a hátsó ablak mögött. Végigpróbálgatta a kulcsokat Brian kulcstartóján.

– Mit csinálsz? – suttogtam. – Mennünk kell.

Végül sikerült felnyitnia a ládát, és kivette belőle a hátizsákjainkat. Végigosontunk a sötét sikátoron a műhelyig. Dani újra kipróbálta a kulcsokat, és kinyitotta az ajtót. Lélegzet-visszafojtva vártam a riasztó éles vijjogását, de néma csend volt. Csak egy kocsi állt bent.

– Basszus. Nincs itt – dünnyögte Dani.

– Itt kell lennie. – Körülnéztem, izgatottan felemeltem a ponyvát a sarokban. Csak egy öreg kocsi volt alatta. – Hátha van benne benzin. Attölthetnénk a kocsijukba, és legalább leléphetnénk innen.

Épp szemügyre vettünk egy benzineskannát, amikor kinyílt a bejárati ajtó.

Még mindig a kezemben volt Brian puskája, megpördültem, és rászegeztem az ajtóra. A szakállas férfi állt előttünk, akit aznap láttunk, amikor a fiúk behoztak a városba. Jól megtermett ember volt, ezt csak most láttam, széles vállú, bosszú szakálla a melléig ért. Baseballsapkát viselt Harley-logóval, kopott farmerjének övtartójában Harley-csatos övvel, fehér pólóján fekete bőrmellénnyel. Az egyik karján csúnya seb éktelenkedett, a bőre rózsaszín és ráncos volt, mintha megégett volna.

Amikor megpillantott engem a puskával, feltette a kezét. Egyenként végigmért minket.

– Jól vagytok, lányok? – Érdes hangja volt, mint a dohányosoknak.

Dani előrelépett, lenyomta a puska csövét a padló felé. Még vártam egy pillanatot, de jelentőségteljesen nézett rám. Leengedtem a puskát.

– Nem akarunk semmi rosszat – mondta –, csak azért jöttünk, ami a miénk.

– A kocsitokat keresitek.

Dani nem válaszolt.

– Van egy udvar hátul – magyarázta a férfi. – Láttam, amikor úgy egy hete a srácok letakartak ponyvával egy kocsit. De az egy zárt udvar, nagy kutyával.

Bátran akartam viselkedni, ezért dühös lettem, amikor könnyek szöktek a szemembe. Kásás hangon megkérdeztem: – Fel fog jelenteni minket?

Megrázta a fejét. Ezúttal alaposabban megnézett minket, a szedett-vedett ruháinkat, mezítlábas lábunkat, kócos hajunkat. A tekintete elidőzött Courtney arcán.

– Biztos, hogy nem akarjátok, hogy segítséget hívjak? Úgy látom, bajba kerültetek.

– Nem akarunk zsarukat – csattant fel Dani. – Csak el akarunk tűnni innen.

– Hová akartok menni?

Dani szemmel láthatóan vívódott, hazudjon-e, végül mégis válaszolt: – Vancouverbe. Élelemre és ruhákra van szükségünk. Tud segíteni nekünk?

A férfi habozott, mintha gondolkodna.

Courtney felemelte a fejét, és elcsukló hangon megszólalt. – Kérem, segítsen!

Követtük a férfit a hátsó ajtón át vissza a kocsmába, majd fel a lépcsőn. Hosszú haja be volt fonva hátul, és egy bőrszíjjal volt megkötve a vége. Hangos volt a zene, betöltötte a levegőt, mely bűzlött a zsírtól, a cigifüsttől és az állott sörtől. Kiráztam a fejemből Brian és Gavin emlékét. Nem akartam itt lenni, nem akartam felmenni ehhez a férfihoz, de nem volt más választásunk.

Kicsi, de takaros volt a lakása. Leültünk a nappaliban, és összebújtunk a kanapén. Az ölembe fektettem a puskát, és végignéztem a fekete bársony táj festményeken, az amorf fa dohányzóasztalon, és az üvegpolcon, amin Harley-Davidson modellek sorakoztak. A kőkandalló párkányára, egy kis, fehér térítőre egy nő fotóját helyezték nagy gonddal. A nő hosszú haja középen el volt választva, az arcán széles mosoly. Egy Harley-n ült.

– Allennek hívnak – mondta a férfi, majd hallgatott, és várt, hogy mi is bemutatkozzunk. Hallgattunk. – Jól van, akkor keresek valami ruhát.

Bement egy hátsó szobába, majd visszajött néhány farmerrel és blúzzal, amiket Courtney-nak és Daninek adott.

– A feleségemé… néhány éve halt meg. – Nekem is adott egy farmert, egy pólót, és egy szürke, cipzáros-kapucnis felsőt. – A fiamé.

– Kösz – mondtam.

– Megnézem, találok-e cipőt. – Hozott két pár régi, kopott tornacipőt, és egy pár strandpapucsot, ami szintén viseltes volt. – Addig nyúzza őket a fiam, amíg le nem feslenek a lábáról.

Megmutatta a fürdőszobát a folyosó végén, amit még látni lehetett a nappaliból. Dani azt mondta, menjek előbb én. Odaadtam neki a puskát, bevittem a hátizsákomat, majd gyorsan átöltöztem, és megmostam a hajam és az arcom. Utána Dani ment be Courtney-val, de előbb visszaadta a puskát. Az ajtó előtt vártam, a hátizsák a lábaimnál, a puska a kezemben. Eltűnődtem, vajon van-e másik kocsija Gavinnek és Briannek. Vajon visszajöttek-e már a városba, hogy megkeressenek.

Allen a konyhában volt, felbontott egy leveskonzervet, és végigmért. A csuklómra bámult, és ráncok jelentek meg a homlokán. A telefonjára pillantott a pult végén.

– Jobban teszi, ha nem hív senkit! – szóltam rá. Közelebb léptem, hátranéztem a vállam fölött, Courtney és Dani azonban még a fürdőszobában voltak. Nem tudtam, mit tegyek. Szédültem, egész testem remegett a félelemtől és az éhségtől.

Allen felemelte a kezét. – Csigavér. Csak arra gondoltam, hogy a zsarukat érdekelné, ha bántottak a fiúk.

– Ha felhívja őket, én fogom bántani magát. – Meglengettem a puskát.

– Senkinek sem kell bántania senkit, oké?

Dani és Courtney kilépett a fürdőszobából. Nedves volt a hajuk. Nagy volt rájuk a ruha, de örültem, hogy nem a nyári ruhákban voltak.

– Mi folyik itt? – Dani odasietett mellém.

– Hívni akarta a zsarukat.

– De miért? – kérdezte Dani. – Hisz megmondtuk. Semmi sem történt.

Allen ránk nézett. – Valami pedig történt.

– Úgysem mondunk nekik semmit – közölte Dani. – Azok a fiúk viszont meg fogják tudni, ha kihívja rájuk a zsarukat. – Dani Allenre meredt.

A férfi állta a tekintetét, a keze még a leveskonzerven, és megfontolta Dani szavait, majd bólintott.

Intett a konyhaasztal felé. – Beszéljünk arról, hogyan fogtok kijutni a városból.

Courtney és Dani leültek egymás mellé, a hátizsákjukat a lábuk mellé tették. Én a falnak dőltem, innen láttam az arcukat, a puska még a kezemben volt, de leeresztettem. A férfi kivett a szekrényből egy lábast, és beleöntött néhány csirkeleves-konzervet. Összefutott a nyál a számban. Hidegen is meg tudtam volna enni, legszívesebben kiszürcsöltem volna a lábasból. Danire sandítottam, ő is a tűzhelyet bámulta. Lassan, mereven elfordította a fejét.

– Jobb, ha itt hagyjátok a kocsitokat – mondta a férfi.

– Szükségünk van rá. Csak el kéne altatni a kutyát vagy ilyesmi – válaszolta Dani.

– Hátul kamerák vannak a műhelyben.

– Ezt eddig nem mondta! – hördültem fel. A leves már forrt a tűzön. Allen megkavarta, az illata betöltötte a konyhát. Korgott a hasam.

– Nem akartalak megijeszteni titeket. Brian nagybátyja rendszeresen ellenőrzi a biztonsági felvételeket.

– Basszus! – szitkozódott Dani, és a körmét rágta.

– Ha nem jön senki a kocsiért, szétszedik alkatrésznek. Nem tudom, honnan jöttök és mi elől menekültök, de kockázatos volt idejönnötök. A kocsiba benzin kell, a kocsi lerobbanhat. Ha otthagyjátok, nyom nélkül tűnhettek el.

Mintha meghaltunk volna odakint. Courtney-ra pillantottam. Szorosan maga köré fonta a karját, és még mindig olyan üres tekintettel bámult maga elé, hogy megrémültem.

– Akkor hogy jutunk el Vancouverbe? – kérdeztem.

– Busszal. Kora reggel…

– Nem maradhatunk olyan sokáig – riadtam meg.

Allén elgondolkozott. – A fiam átvihet Armstrongba ma este. Ott is felszállhattok.

– Nincs pénzünk – jegyezte meg Dani felszegett állal.

– Segítek. Vár valaki benneteket?

Dani megrázta a fejét. – Senki.

– Akkor mit fogtok csinálni? – Kivett néhány levesestányért a szekrényből.

– Majd az utcán élünk, vagy egy menhelyen, vagy ilyesmi – válaszolta Dani.

Allen hátranézett a válla fölött. – Három lány egyedül, Vancouver utcáin… Garantált a baj.

– Már így is bajban vagyunk – vágott vissza Dani.

Allen bólintott, és mintha eszébe jutott volna valami.

– Van egy régi barátom… Edzőterme van, hajléktalan fiatalokkal foglalkozik. Ő lehet, hogy talál nektek egy helyet, ahol meghúzódhattok.

Dani Courtney-ra pillantott, aki az asztalt bámulta, majd rám nézett. Összevontam a szemöldököm, és a fejemet ráztam. Újra Courtney-ra nézett, majd Allenhez fordult.

– Felhívná? Sokat segítene.

– Nincs szükségünk rá! – méltatlankodtam. – Egyedül is megoldjuk.

Dani rám meredt. – Fogd be és bízd rám!

– Nekünk is van beleszólásunk!

– Miért nem beszélitek meg egymás közt? – kérdezte a férfi.

Danivel Courtney-ra pillantottunk.

– Majd én vigyázok rá – ígérte Allen. – Bemehettek a fiam szobájába. – Hátramutatott a lakás végébe.

Fölkaptam a telefont a pultról, és a férfi szemébe néztem, hogy lássa, nem bízom benne. Bementünk Danivel a hátsó hálószobába, ahol hokizászlók sorakoztak a falon, együttesek poszterei, az asztalon két faragott apróság. Takaros volt az ágy, a ruhák gondosan összehajtva, a polcok dugig könyvekkel.

– Vissza kell szereznünk a kocsit – súgtam Daninek. – Mire Brian nagybátyja ellenőrzi a kamerafelvételeket, már Vancouverben leszünk.

– Előbb ott van még a kutya is… szerintem igaza van. Lehet, hogy a zsaruk már keresik a kocsit. Egy hete el kellett volna tűnnünk innen.

– Na és a puska?

– Reménykedjünk, hogy ha a rohadékok megtalálják, megszabadulnak tőle.

– Semmit sem tudunk ennek a fickónak a haverjáról.

– Róla sem tudunk semmit. Nincs választásunk. A stoppolás túl veszélyes, ránk találhatnak.

Elkeseredetten agyaltam, hátha eszembe jut, hogyan hagyhatnánk el segítség nélkül a várost, mielőtt azonban bármit mondhattam volna, Dani kikapta a kezemből a telefont, és kinyitotta az ajtót.

– Ő az egyetlen reményünk, Jess.

Courtney még mindig ugyanott ült, és a padlót bámulta. A férfi átnyúlt az asztal fölött, hogy elé tegyen egy tál kekszet, és Courtney összerezzent. Allen félrehúzódott a konyha távolabbi sarkába.

– Mint mondtuk – szólt Dani, és figyelmeztető pillantást vetett rám hálásak lennénk, ha felhívná a barátját. – Visszaadta neki a telefont, és leült.

– Elő kell keresnem a számát – mondta Allen. – Rég beszéltünk, de megpróbálom. – Hozott két tányér levest, és kanalat is adott a nővéreimnek. Majd hozzám fordult. – Nem akarsz leülni?

Dani újabb pillantást vetett rám.

Leültem a nővéreimmel szemben; féltem, nehogy Allen mellém üljön, ő azonban csak elém tette a levest, majd visszament a pulthoz. Nekiestem, szürcsöltem a levét, és olyan gyorsan kanalaztam, hogy kilöttyent az asztalra.

– Lassíts! – szólt Allen. – Megfájdul a hasad.

Kedvesen mondta, ezért megpróbáltam lassítani. Courtney gyorsan, de módszeresen evett, egyik kanállal a másik után, mint egy robot. Dani nyugodtan falatozott, biztos kézzel merítette a kanalat a levesbe, majd a szájához emelte. Láttam a megkönnyebbülést az arcán.

Allen kihúzott egy fiókot, belekotort. Kihalászott belőle egy noteszt, és belelapozott, közben halkan dünnyögött. Végül megállt és felénk fordult.

– Megvan a száma. Most rögtön felhívom.

Dani bólintott. – Kösz.

Allen fogta a vezeték nélküli telefont a pult végéből, és felénk fordult, mintha érezte volna, hogy látni akarjuk az arcát. A kezem a puska mellett volt, amit a lábamnak támasztottam. Nem tudtam, mit tennék, ha a zsarukat hívná, de fel akartam készülni.

Úgy tűnt, egy ideig kicsengett. Végül Allen megszólalt: –Patrick? Bocs, hogy felébresztettelek. Itt Allen… – Elhallgatott és figyelt. – Megvagyok. És te…? – Újabb szünet. – Ide hallgass, van itt nálam néhány lány, akik bajba kerültek. – Ránk pillantott. – Nagy bajba. Reggel feltesszük őket a buszra. Ki tudsz menni értük? Kéne egy hely, ahol meghúzhatják magukat… Kösz, öreg. Hamarosan újra beszélünk, elmegyünk motorozni, jó? – Jó éjszakát kívánt, és letette.

– Segít nekünk? – kérdezte Dani reménykedve.

– Igen, értetek megy, és elvisz egy biztonságos helyre.

Dani szemmel láthatóan fellélegzett. Dühös voltam rá, haragudtam, amiért megint veszélybe sodor minket. A szemembe nézett.

– Így jobb lesz Courtney-nak – mondta.

Lesütöttem a szemem, de a haragom még nem párolgott el maradéktalanul. Egyedül is tudnánk gondoskodni Courtney-ról. Allen rendesnek tűnt, de erről a Patrickről semmit sem tudtunk. Mi lesz, ha ő is olyan, mint Brian és Gavin? Nem mintha számítana. Dani már meghozta a döntést.

– Felhívom a fiamat – közölte Allen. Dani bólintott. Allen tárcsázott. – Fel tudsz jönni, Owen? – Letette a telefont. –Owen lenn dolgozik a konyhán. Miért nem mentek át a nappaliba pihenni? – Összeszedte az üres tányérokat.

Fogtuk a táskáinkat, és leültünk a kanapéra. Jó meleg volt idebent, Courtney mégis reszketett, a karját szorosan maga köré fonta. Amikor Allen visszajött, Dani épp bebugyolálta egy takaróba.

– Elég rossz bőrben van a testvéred – jegyezte meg.

– Nem mondtuk, hogy testvérek vagyunk – szólt Dani.

– Látom, hogy azok vagytok.

Lépések közeledtek a lépcső felől, és belépett egy fiú a nappaliba, magas, szőke haja kócos, kék szeme metsző. Őt láttam aznap a sikátorban.

– Ti vagytok azok a lányok – szólt meglepetten. Végignézett a ruháinkon, a cipőinken. Végül az ölemben nyugvó puskára esett a pillantása, és riadtan elkerekedett a szeme.

Eszembe jutott, hogy megbámult minket a fiúk kocsiján. Vajon azt hitte, kedveljük Briant és Gavint? Azt hitte, velük akartunk lenni? Elvörösödtem és elszorult a torkom. Kipislogtam a könnyeket a szememből.

Visszafojtott lélegzettel figyeltem, ahogy elment mellettem, és az apjához lépett. Hátradőltem a kanapén, és félrehúztam a lábam, nehogy hozzám érjen.

– Ma este el kell vinni a lányokat Armstrongba – magyarázta Allen.

– Ma este? – Owen ismét elcsodálkozott, de megtartotta magának a kérdéseit.

– Elkíséred őket a buszmegállóba. – Allen odalépett egy vitrinhez a szoba túlsó végében, benyúlt alá, és megragadott valamit.

Egy puskát vett elő, egy doboz lőszerrel.

– Az minek? – kérdezte Dani túl hangosan, kendőzetlen riadalommal.

– Hátha valaki nem akarja, hogy elhagyjátok a várost. – Allen átadta a fegyvert Owennek. – Töltsd meg és tedd az ülés alá. – Owen bólintott.

Nem tetszett a gondolat, hogy fegyver lesz Owennél, de az sem tetszett volna, ha nincs fegyvere. Vajon mennyi ideig tart, mire Brian és Gavin visszaér a városba? Először a műhelyben fognak keresni. Kíváncsi lennék, vajon megszabadultak-e a többi holminktól, vagy még mindig a kocsinkban voltak. Mindenesetre lemondhattunk róluk. Örültem, hogy Dani megtalálta a hátizsákunkat. Belenyúltam az enyémbe, kitapintottam a fényképezőgépemet, és majdnem elsírtam magam, amikor az ujjam a törött lencséhez ért.

A nővéreimre pillantottam. Courtney összekuporodott, Dani pedig őt figyelte, közben a lábát masszírozta, ahogy anya csinálta régen.

– Bukjatok le, amíg Owen kihajt a városból – mondta Allen. – Sőt, a következő városban is, a Luxton fivéreknek vannak barátaik.

Elöntött a félelem. Mi van, ha a littlefieldi zsaruk még mindig keresnek minket? Vajon körbemutatják a fotóinkat a buszmegállóban?

– Meg kéne változtatnunk a külsőnket – jegyeztem meg.

– Igen, álcára van szükségünk. – Dani a férfira pillantott.

– Szerintem találunk nektek valamit – bólintott Allen. –Előbb készíts néhány szendvicset a lányoknak, Owen!

– Csak mogyoróvajasat ne! – szóltam rémülten. Döbbenten néztek rám. Elvörösödtem.

– Allergiás – magyarázta Dani.

A fiú kiment a szobából. Hallottam, ahogy kinyitja a szekrényajtókat a konyhában.

Allen leült velem szemben egy székre.

– Azt itt kéne hagynod – mondta, és a puskára mutatott.

– Szükségünk van rá – tiltakozott Dani.

– Valószínűleg be van jelentve. Ha megtalálják nálatok, bajba sodorhat. Majd én megszabadulok tőle.

Mindenünk odalett, a kocsink, a fegyver. Dani rám nézett, és tudtam, mit vár tőlem. Kerültem a tekintetét.

– Add oda neki – szólt rám.

Allen felállt, és kinyújtotta a kezét a puskáért.

Végiggondoltam, amit mondott. Igaza volt, nyilván regisztrálva volt, és nem mintha felszállhatnék a buszra egy karabéllyal a vállamon.

Átnyújtottam.

Kinyitotta a tárat, a tenyerébe borította a töltényeket, és zsebre tette őket. Majd bedugta a fegyvert a kanapé alá.

– Jobb lesz, ha lemegyek, nehogy valaki gyanút fogjon. Owen majd gondoskodik rólatok.

– Köszönjük – mondta Dani –, hogy segített.

Allén megállt a lépcső tetején, és visszanézett ránk. – Vigyázzatok magatokra.

Magunkra maradtunk Owennel. Barna papírzacskókba csomagolta a szendvicseinket, és odaadta őket Daninek. Dani betette a hátizsákjába. Owen kíváncsian nézte Courtney-t, az arca együttérzésről tanúskodott.

– Ne bámuld! – szóltam rá.

Odafordult hozzám. – Van orvosság a hátsó szekrényben, anyáé volt, amikor betegeskedett. Fájdalomcsillapítók. Kéritek?

Danire pillantottam. Tétovázott, végül bólintott: – Igen.

Owen hozott néhány fiolát, és odaadta őket Daninek. – A használati utasítás a címkén. – Felmutatta az egyik fiolát. – Ez szorongás ellen van. Nagyon erős szer, úgyhogy ne adj neki túl sokat egyszerre.

Dani Courtney-hoz fordult. – Vedd be, édesem! – Odatartotta elé a kék pirulát. Courtney nem nyúlt érte, nem emelte fel a fejét.

– Csak nyisd ki a szád! – mondta Dani. Courtney kinyitotta, és rögtön becsukta, amint Dani a nyelve alá tette a pirulát. Dani visszafordult Owenhez. – Volt anyukádnak sminkkészlete?

– Megnézem. – Owen elment hátra. Hallottam, ahogy kinyílt, majd becsukódott egy ajtó, és visszajött. – A fürdőszobába tettem a sminket. – Átnyújtott nekem egy fekete hajkendőt, és két vastag, fekete szalagot. – Gondoltam, ez menne a ruhádhoz, betakarhatnád vele a hajad és a csuklód. – Meglepődtem, észre sem vettem, hogy mikor figyelt fel a csuklómra. – Ha felviszel egy kis sötét sminket, úgy néznél ki mint egy heavy metalos vagy gördeszkás csaj, tudod?

Bólintottam, megkötöttem a fejemen a kendőt, és a csuklóm köré csavartam a szalagokat – utáltam, hogy megint megkötözve éreztem magam, viszont örültem annak, hogy megvéd a kíváncsi tekintetektől.

Owen visszafordult Danihez és Courtney-hoz. – Nektek nem tudok mit felajánlani, legfeljebb baseballsapkát, de az furán mutatna a ruhátokkal. Viszonylag ódivatúak azok a blúzok, ezért hoztam nektek trikókat. – Zavarba jött, mint aki nincs hozzászokva, hogy ilyesmiről beszéljen lányokkal. – Alávehetitek, és nyitva hagyhatjátok a blúzt, ahogy a lányok szokták, tudjátok? – Egy lila sálat is adott Daninek. – Ha az egyikőtök a nyakába teszi, az emberek erre fognak emlékezni, nem az arcotokra. És ha nem tűritek fel az ingujjatokat, nem látszik a csuklótok. A hajad viszont… – Dani hosszú hajára pillantott.

– Levágom – mondta Dani.

– Ne már! – hördültem fel.

– Ez csak haj – vágott vissza Dani bosszús hangon, közben Courtney nyakába tette a sálat.

Owen kiment a konyhába ollóért. Dani felállt, és magával húzta Courtney-t.

– Gyere, édesem!

Bezsúfolódtunk a szűk fürdőszobába. Dani lehajtotta a vécétetőt, és leültette Courtney-t. Dani mély levegőt vett, fogta az ollót, megragadott egy marék hajat hátul a fején, és vágni kezdte. A számra tapasztottam a kezem, nehogy felkiáltsak. Miután levágta a nagyját, amit a kukába dobott, tépettre vágta rövid haját. Benedvesítette a kezét és beletúrt, mígnem kócos tüskékben meredezett a haja. Nagyobbnak tűnt tőle a szeme.

Kigombolta a blúzát és felhúzta a trikót, közben Courtney-ra is rásegítettem a másikat. Ezután Dani felvitt egy kis alapozót Courtney arcára, benedvesítette a régi, kiszáradt kencét, hogy el tudja simítani a sebein. Majd befonta Courtney haját. Amíg ezzel foglalatoskodott, fekete szemfestéket kentem a szemem köré, és bepúdereztem az arcomat. Rábámultam a tükörképemre.

Halottnak tűntem. Kísértetiesnek.

– Gyertek – szólt Dani.

Visszamentünk a nappaliba. Owen felállt a kanapéról. Idegesnek tűnt.

– Arra gondoltam… így hárman együtt elég feltűnőek vagytok, tudjátok? Nem kéne együtt ülnötök a buszon.

Danire pillantottam. – Igaza van. – Akár a zsaruk, akár a fiúk keresnek minket, három lányra több ember emlékszik.

– Nem ülhetünk mind külön. – Tudtam, hogy Courtney miatt aggódik.

– Mi lenne, ha úgy tennétek, mintha barátnők lennétek, vagy ilyesmi? – vetettem fel.

– Jó ötlet – bólintott Owen. – Mondjuk összebújhattok, és foghatnátok egymás kezét, tudjátok?

– Talán Vancouverben sem kéne együtt felvenni minket – mondta Dani. Rám pillantott. – De nem akarlak hátrahagyni.

– Megtudom csinálni. Nem lesz baj. – Nem akartam elválni a nővéreimtől, Daninek viszont igaza volt. Majd rájöttem, hogy furcsán nézne ki, ha ugyanazzal a kocsival jönnének vissza értem. – Esetleg várhatnék valahol máshol?

– Van egy park a közelben, oda el tudsz sétálni – mondta Owen.

– Igyekeznünk kell – jegyeztem meg.

Követtük Owent a lépcsőn, ki a garázsba. Jókora terepjárójuk volt, fekete, hátsó ülésekkel. Owen kinyitotta a hátsó ajtót, és várta, hogy beszálljak. Elbizonytalanodtam, bevillantak az emlékek.

Akartok úszni egyet?

Owen az arcomat fürkészte. Vajon tudta, hogy mit tettek velünk? Látta rajtunk? Elfordítottam a fejem.

– Megbízhattok apámban – szólt Owen. – Senkinek sem mondjuk el.

– Miért? – kérdeztem, és a szemébe néztem.

– Évekig ült börtönben. Most másokról gondoskodik. – A fegyverre gondoltam a vitrin alatt.

Dani megkérdezte a kocsi túloldaláról: – Miért csukták le?

– Megölt egy embert egy kocsmai verekedésben. Önvédelem volt, mégis leültették.

– Na és a barátja? – kérdeztem.

– Ő is megjárta a börtönt. Rendes fickó, megtanított bokszolni. Gondoskodni fog rólatok.

Leparkoltunk a buszmegálló mellett. Owen adott némi készpénzt Daninek. A műszerfal órája szerint hajnali három óra volt.

– Veletek maradok, amíg ide nem ér a busz – mondta Owen. – Aludhattok egy kicsit, majd én őrködöm.

Hullafáradt voltam, sajgott minden tagom, de nem akartam aludni.

– Jól vagyok – mondtam.

– Én is – szólt Dani az anyósülésen. Mellettem, a hátsó ülésen Courtney az ajtónak dőlve aludt.

– Ne feledjétek, hogy a buszon nem ismeritek egymást –emlékeztetett Owen.

– Nem vagyunk hülyék – méltatlankodtam.

Hátranézett. – Bocs. Csak segíteni akarok.

– Semmi baj – mondtam némi bűntudattal.

– Lesz néhány megálló – folytatta Owen –, de dél körül Vancouverbe értek. – Ismét hátranézett. – Ha megérkeztek a pályaudvarra, csak sétálj át a parkba.

– Hogy jutok oda? – Kicsit féltem az idegen nagyvárostól a nővéreim nélkül.

– Csak kövesd a főutat, és menj egyenesen. A pályaudvar be van kamerázva, úgyhogy ne maradj ott sokáig.

– Kiszálljak most? – kérdeztem.

– Igen, leülhetsz a padra a megálló előtt, amíg ki nem nyit a váróterem. Innen szemmel tartunk. Ha bárki zargat, odamegyek.

– Oké. – Mély levegőt vettem, kiszálltam a hátizsákkal a vállamon, és visszanéztem Danire az ablakon át. – A buszon találkozunk.

– Ne izgulj – mondta. – Így a legbiztonságosabb.

Owen is kiszállt, kivett valamit a kocsiból, és a kezembe nyomott egy matricákkal teli gördeszkát.

– Így már tényleg gördeszkás csajnak nézel ki.

A deszkára meredtem, majd Owen elpirult.

– Nekem már nem kell – legyintett.

Éreztem, ahogy figyelt, amíg a buszmegállóhoz sétáltam. Leültem a padra, összehúztam magam a melegítőben. Fiúszaga volt, de tiszta – nem úgy, mint Briannek és Gavinnek. Megborzongtam, amikor eszembe jutottak. Vajon visszaértek már a városba? Elkezdtek keresni? Most már biztos, hogy meg akarnak ölni.

A csuklómra néztem, égett és fájt a bőr a szalagok alatt. Ökölbe szorítottam a kezem, és fogcsikorgatva tűrtem a fájdalmat.

Soha többé nem hagyom, hogy bántsanak.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Elhajtott egy sötét kocsi a buszmegálló mellett, és lassított. Megragadtam a hátizsákomat, felkészültem, hogy elfussak. Owen terepjárójára pillantottam a sötétben, majd a közeledő járgányra. Ők lennének? Elhaladt az utcai lámpa alatt. A lámpa fénye ezüstös halántékra vetült, ősz szakállú arcra a kormány mögött. Egy öregember.

Végül derengeni kezdett a hajnali fény a láthatáron. Egy órával később megjelent a busz, és csikorogva fékezett. Kinyitották a buszmegálló ajtaját, és megfordították a Nyitva táblát az ablakban. Az elmúlt órában összeverődött néhány ember. Mindenki odatódult.

A pénztárosnő kávét szürcsölt, és szó nélkül elvette a pénzem, rám se nézett. Kócos volt, mint aki most ébredt. Felszálltam a buszra – citromillatú takarítószertől és hányásszagtól bűzlött a levegő –, majd leültem egy ablak melletti ülésre. Néztem, ahogy a nővéreim átkeltek az úton. Courtney bizonytalanul lépdelt, meg-megingott, úgy festett, mint akit egy szellő is feldönthet. Dani a karját fogta. Bementek a váróterembe, majd kijöttek, és felszálltak a buszra.

Összenéztünk Danivel, amikor elhaladtak mellettem, de nem mosolyogtunk, és nem szóltunk egymáshoz.

Leült mellém egy molett asszony, begyömöszölte a táskáját az ülés alá, és mélyebbre tolta a lábával, mely úgy festett, mintha bármelyik pillanatban szétfeszítené a cipőjét, a fűzője belevágott a kitüremkedő hájba. Megvetően végigmért, majd felhorkant, és elővett egy könyvet. Örültem, hogy nem akart beszélgetni.

Hat óráig tart az út Vancouverbe. Hat óra, mire megmenekülünk Briantől és Gavintől. Kibámultam az ablakon, néztem az elsuhanó autókat, a buszra szálló embereket, és valahányszor megpillantottam egy baseballsapkát vagy egy hórihorgas alakot, elakadt a lélegzetem. Végül megtelt a busz, és elindultunk. Megálltunk a következő városban, és még kettőben, de sosem szálltunk le kinyújtani a lábainkat. Egyszer hátramentem a vécére, rá sem néztem a nővéreimre, csak a szemem sarkából láttam, hogy Dani az ablaknak dőlt, Courtney pedig a vállára hajolva aludt.

Át kellett préselődnöm a mellettem ülő nőn, majdnem belezuhantam az ölébe, végül visszaültem az ablak mellé, és a telefonpóznákat számoltam, mígnem a busz mozgása lassan álomba ringatott. Arra riadtam fel, hogy a nő megszorítja a karomat. Különös pillantást vetett rám.

– Rosszat álmodtál.

– Elnézést. – Elvörösödtem.

Ezután ébren maradtam.

Amikor Vancouver közelébe értünk, kibámultam az ablakon, és a hideg üveghez nyomtam a homlokomat. Rácsodálkoztam a rengeteg emberre, az autók és buszok tömegére, a magas épületekre.

A buszpályaudvar egy tágas épület volt a kikötőben. Ipari helyre számítottam, betonra és fémre, ám kőből épült. A buszsofőr a hangosbeszélőn közölte az utasokkal, hogy műemlék jellegű. A pályaudvaron túl látszott a napsütésben ragyogó, széles, kék óceán. Ahogy leléptem a buszról, a szél az arcomba fújta a sós párát. Amikor megálltam, hogy beszívjam az illatot, a molett nő nekem jött, kis híján feldöntött. A vállamra vettem a hátizsákomat, megragadtam a gördeszkát, amit Owentől kaptam, és útnak indultam.

Kinn, a pályaudvar előtt visszanéztem a tolakodó emberekre, és megvártam, hogy a nővéreim is leszálljanak a buszról. Courtney még mindig kábának tűnt, és mereven mozgott, de legalább nézelődött. Daninek beesett volt a szeme, egyik oldalt elaludta a haját. Egymás kezét fogták.

Dani rám pillantott, az arca kifejezéstelen volt. Egy barna furgon elindult a parkolóban, és lassan közeledett feléjük. Az oldalán az állt: Phoenix Bokszolás és Edzés. Nem láttam a kormány mögött ülő férfi arcát, csak dús, fehér haját és tetovált, izmos karját, mely kilógott az ablakon. Owen említette, hogy az apja barátja is börtönviselt ember volt.

A furgon megállt a nővéreim előtt. Nem hallottam, miről beszéltek, de kinyílt az oldalajtó, és a nővéreim beszálltak.

Egy pillanatra összenéztünk Danivel, majd becsukódott az ajtó.

Elhajtottak.

Legszívesebben utánuk rohantam volna kiáltozva, hogy Várjatok, ne hagyjatok itt!

A furgon kikanyarodott az útra, és eltűnt a forgalomban. Körülnéztem. A legtöbb utas már szétszéledt. A molett nő épp beszállt egy dzsipbe, a hátsó ülésről két nagy testű kutya nyalogatta a nyakát.

Beérkezett egy másik busz, hömpölygött körülöttem a tömeg. Dudálás, csikorgó kerekek, a hangosbemondó bömbölése. Megpördültem. Merre is kéne mennem? Hol az a park?

Egy férfi állt a túloldalon, a nyilvános telefonok mellett, és végigmért. Gyorsan továbbálltam.

Ekkor eszembe jutott, hogy Owen azt mondta, menjek tovább egyenesen a főút mentén. Megszorítottam a hátizsákot a vállamon. Valahányszor lassított mögöttem egy autó, megpördültem. Járókelők furakodtak el mellettem, furcsa pillantásokat vetettek rám, vagy észre sem vettek. Tehetetlenül sodródtam, mint egy ág a vízben. Megpillantottam a parkot a bal oldalamon, élénk zöld színfolt a szürke betontengerben. A parkoló mellett volt egy pad, az ölembe vettem a zsákom, és ráhajtottam az állam.

A járműveket néztem, eltűnődtem, vajon meddig kell még várnom. Nagy volt a forróság, a nap magasan járt az égen, ontotta magából a hőt. Szomjas voltam, kicserepesedett az ajkam, és már órákkal ezelőtt megettem a szendvicsemet a buszon. Pisilnem is kellett, de nem mertem elmenni, nehogy elkerüljük egymást a furgonnal. Végül megállt mellettem.

A fehér hajú férfi letekerte az ablakot. – Jól vagy, kölyök?

A haja ellenére nem volt olyan öreg, apánknál idősebbnek tűnt, de talán csak az ötvenes éveiben járhatott, nem tudtam biztosan. Le volt bámulva, és halványzöld szeme volt.

– Igen. – Felálltam, és odamentem hozzá. Dani és Courtney a hátsó ülésen ült. Courtney még mindig Dani vállára hajtotta a fejét.

A férfi kezet nyújtott az ablakon át. – Patrick. Örvendek.

Megráztam a kezét, de nem árultam el a nevemet. Barátságosan rám mosolygott, és csak annyit mondott: – Szállj be! – Kinyílt az ajtó.

Beszálltam, és leültem, hátranéztem a nővéreimre. Dani kimerültnek tűnt, hátrahajtotta a fejét, a szeme félig lecsukva. Visszafordultam. Patrick furgonjának vaníliaillata volt. Megpillantottam egy üres Tim Hortons kávéspoharat, tető nélkül. A hamutálcába egy marék kaparós sorsjegy volt begyűrve, mind le volt kaparva.

Könnybe lábadt a szemem, és eszembe jutott, amikor Danivel és Courtney-val loptunk egy kis aprót apától, és vettünk néhány kaparós sorsjegyet, annyira biztosak voltunk abban, hogy nyerünk és örömöt okozunk neki. Megdöbbentünk, amikor mindegyiken az állt, hogy „nem nyert”. Újra lekapartattam őket Danivel. Hiába, vesztesek maradtunk.

Patrick a lábamhoz mutatott. – Van a táskában szendvics. A nővéreid már ettek. – Sebességbe tette a furgont, és kikanyarodott az útra.

– Hová megyünk? – kérdeztem, és kivettem a szendvicset a táskából. Pulykás-sonkás. Beleharaptam.

Patrick az ülés mögé nyúlt, és adott egy palack vizet.

– Hozzám. A feleségem segít rendbe szedni magatokat, utána megbeszéljük, hogyan tovább.

– Miért csinálja ezt? – kérdeztem teli szájjal, de olyan éhes voltam, hogy nem érdekelt.

– Miért ne?

– Az emberek semmit sem csinálnak ok nélkül. – Hátranéztem, és láttam, hogy időközben a nővéreim elaludtak.

– Nem ok nélkül csinálom. Nekem ez befektetés.

Kíváncsian néztem rá. – Ez mit jelent?

– Amikor valaki jót tesz veled, és egy nap majd te is jót tehetsz másokkal. – Ismét rám pillantott. – Valaha segített rajtam valaki. Ezért most én segítek a fiataloknak, mielőtt ugyanarra a sorsra jutnak.

A tetoválásaira bámultam. – A börtönre céloz?

– Többek közt. – Elhallgattunk egy időre. – A nővéred elég rossz passzban van – jegyezte meg halkan.

– Rendbe jön. – Rendbe kell jönnie.

Patrick újabb különös pillantást vetett rám. – Vannak, akik másképp élik meg a dolgokat.

Nem tudtam, mit mondjak erre. – Vigyázni fogunk rá.

Patrick azt mondta, a keleti városrészben vagyunk, és mesélt Vancouver többi részéről, Kitsilanóról, Shaughnessyről, Point Greyről. Összefolytak a nevek a fejemben. Azt mondta, a keleti részen vannak balhés területek – ahol a hajléktalanok és drogosok éltek –, de rengeteg család nem engedheti meg magának a belvárosi költségeket. Megálltunk egy McDonald’snál pisilni. Courtney már alig bicegett, de amikor megdicsértem, hogy sokkal jobb a járása, azt mondta, még mindig fájdalmai vannak a lába között.

Amikor kijöttünk a mosdóból, Patrick tejes turmixokkal várt minket.

– Láttam, hogy még éhesek vagytok. Nem akartam, hogy leharapjátok a karomat, vagy ilyesmi. – Megfeszítette az izmait és nevetett, meglepően lágy hangon ilyen nagydarab férfi létére.

Éreztem, hogy mosolyra húzódik a szám, majdnem el is mosolyodtam, mielőtt észbe kaptam. Még nem kedvelhetem meg, nem engedhetem el magam a társaságában.

Patrick háza nem volt nagy, csak egy jellegtelen kockaház, sápadt, krémszínű stukkóval, amit valaki megpróbált lefesteni. Megálltunk előtte azt utcán. Patrick kiszállt. Csupa izom volt, vaskos lábak, széles váll, kidülledt mellizmok. Angusre emlékeztetett, a Clydesdale lóra. A pólóján egy felszálló, sötét madár virított.

Kinyitotta a kovácsoltvas kaput, melynek túloldalán egy kerti törpe állt őrt hetyke, piros kalapban. Valaki sálat kötött a nyakába, és napszemüveget tett rá. Dani és Courtney belépett az udvarra. Megálltam, és megbámultam a kerti törpét.

Patrick elmosolyodott. – Gyűjtöm.

A házhoz vezető ösvény mentén még több kerti törpe sorakozott, más-más színű kalapban. A hátsó udvar élénk színekben pompázott, virágok borítottak mindent, köztük, kaotikusan elhelyezve, mitologikus lények szobrai, némelyik törött orral vagy hiányzó karral. Semmi sem illett egymáshoz, nem volt a kertben rendszer, se logika. A veteményes összeolvadt a virágágyásokkal, a kerítésre ráfeküdtek a fák. Némelyik ágon fém, máson fa szélcsengők függtek. Szélforgók pörögtek lustán a szélben.

Az összevisszaság ellenére különös módon szépnek találtam.

– Amikor börtönben voltam, megfogadtam, hogy egy nap saját kertem lesz – jegyezte meg mellettem Patrick. Rápillantottam. Büszkén mosolygott. Lehajolt, és megigazított egy feldőlt kerti törpét. – Macskák – mondta.

Bent a házban vidám és meleg hangulat fogadott. Élénk színű, horgolt takarók borították az össze nem illő kanapékat. Minden ablakba szobanövényeket zsúfoltak, levelüket a nap felé nyújtogatták. A falakon fotók, tarka képkeretekben. Macskák heverésztek a kanapé hátán, a székeken és a magas kaparófán a szoba sarkában, a szőnyeg feslett volt. Tíz macskát számoltam, mielőtt belezavarodtam a számolásba. A konyhában, egy kalitka védelmében madár csiripelt – két másik macska a padlóról figyelte, közben a farkukat tekergették.

Patrick felesége is nagy termetűnek bizonyult, le volt barnulva, az arca csupa mosoly. Egyidősnek tűnt Patrickkel, szőke haját lófarokba fogta. Feszes, fekete sortot viselt edzőcipővel, hozzá cukorrózsaszín trikót.

– Gyertek csak, gyertek! Karen vagyok. Kértek egy teát? Valami harapnivalót? Egy forró zuhanyt?

– Ledőlhetne valahol a testvérünk? – kérdezte Dani. Courtney már alig állt a lábán, le-lecsukódott a szeme.

– Hát persze. – Karen végigvezetett egy szűk folyosón a hátsó szobába, amiben két ágy volt. Courtney ledőlt az egyikre, és eltakarta az arcát a kezével.

– Készítek nektek ennivalót – szólt Karen halkan, ünnepélyes arckifejezéssel. Becsukta maga mögött az ajtót.

– Adtam neki még egy pirulát – magyarázta Dani, közben le sem vette a szemét Courtney-ról, mintha a légzését számolná, nehogy abbahagyja.

– Óvatosan kéne adagolni – mondtam.

– Sírni kezdett a buszon, és könyörgött érte. Azt mondta, segít felejteni. – Rám pillantott. – Veled minden rendben volt a parkig?

– Persze. – Az ajtó felé biccentettem. – Mi a véleményed róluk?

– Rendesnek tűnnek.

– Szerinted nem fura? Hogy csak így segítenek?

– Vannak, akik egyszerűen ilyenek, Jess. Ettől jobban érzik magukat.

– Hol vannak a gyerekeik?

– Szerintem nincs nekik. De láttam néhány fotót, amik gyerekekről készültek egy edzőteremben.

A folyosó felől főzés hangja és illata szűrődött be.

– Ebédet készít – mondtam. – Kijössz?

– Itt maradok Courtney-val. – Leült az ágy szélére, és megsimogatta a haját. Courtney felnyögött, és riadt hangot adott ki.

– Sss – csitította Dani. Courtney elhallgatott, és újra lelassult a légzése.

– Szerinted ránk találnak? – kérdeztem.

– A rendőrség… vagy ők?

– Mindkettő.

Rövid hallgatás. – Nem, szerintem rendben leszünk. – Ám hallottam a bizonytalanságot a hangjában. Odabújt Courtney mellé, és a vállára hajtotta a fejét.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Karen megpakolta a tányéromat spagettivel, amit az utolsó morzsáig befaltam, észre sem vettem a meztelen lábujjaimat pofozó fekete-fehér macskát, amíg abba nem hagytam az evést. Megvakartam meleg hasát a lábammal, közben Karent néztem a konyhában. Tetszett, ahogy magában beszélt főzés közben: „Hová is tettem azt a csipeszt?” és „Szólnom kell Patricknek, hogy tisztítsa ki a lefolyót”. Anyára emlékeztetett, ahogy az ételhez beszélt, miközben főzött, és belegyűrte a fazékba a csirkét, majd ráparancsolt, hogy maradjon is benne, a nemjóját!

Anya nem bonyolította túl a főzést, többnyire olajban sütött valamit, vagy húst és krumplit készített, de mindig finom illatok terjengtek a konyhában – és a hűtőnk is mindig tele volt. Egyszer elmesélte, hogy gyerekkorában szegények voltak, és mindig arról álmodozott, hogy egy nap dugig lesz ennivalóval a hűtője. Kedvelné Karent.

Felajánlottam, hogy segítek elmosogatni.

– Nem kell, édesem – legyintett Karen. – Zuhanyozz le vagy vegyél egy forró fürdőt, és pihenj egy kicsit. Ma éjjel itt alszotok, majd holnap beszélünk.

Beültem a fürdőkádba. A combomat még mindig zúzódások borították. Lebámultam a harapásnyomra a bal mellemen, majd eltakartam szappanhabbal. Behunytam a szemem, jó szorosan, de még mindig láttam magam előtt Brian arcát, ahogy mozgott fölöttem, hallottam a hangját. Fogtam a szivacsot és a szappant, és dörzsölni kezdtem a testem, mintha mocskos lennék, közben próbáltam elfojtani a zokogást.

Amikor visszamentem a szobánkba, Courtney és Dani már mélyen aludt, a lámpafény meleg fénybe vonta az arcukat. Dani még álmában is dühösnek tűnt. Courtney haja az arcába hullt, egyik keze a feje alatt nyugodott, mint egy kislánynak. Lefeküdtem a másik ágyra, és körülnéztem az idegen szobában. Összerezzentem, amikor egy busz hangos robajjal elhaladt a ház előtt, és veszekedő hangok szűrődtek be az utcáról. Fogtam a párnát és a takarót, és lefeküdtem a padlóra a nővéreim ágya mellé.

Másnap reggel Patrick bekopogott az ajtón.

– Ha kész vagytok, beszélhetünk, lányok.

Kimentünk a konyhába, és leültünk az asztalhoz. A reggeli már a tányérunkon, mellette gőzölgő kávé várt. Felugrott egy macska az asztalra, és ellopott egy darab sült szalonnát. Karen felnyalábolta, és letette a padlóra.

– Nem mész innen, Rocky!

Courtney egy kicsit éberebbnek tűnt, de túl lassan reagált, és olyan ködös volt a pillantása, hogy aggódni kezdtem. Kért még egy pirulát Danitól, Dani azonban azt mondta, jobb, ha még várnak vele. Dani úgy festett, mint aki ülve el tudna aludni, mint aki csak be akarja csukni a szemét, és összekuporodni a padlón.

Hajnali kettőkor felébredtem, hevesen dobogott a szívem, amikor lépéseket hallottam a folyosóról. Már majdnem felébresztettem Danit, amikor hallottam, hogy valaki lehúzza a vécét. Utána elcsendesült a ház, mégsem tudtam visszaaludni. Dani keze lelógott az ágyról, minden körmét tövig rágta. Megnéztem a saját körmeimet, beszakadoztak és piszkosak voltak. Eszembe jutott Brian, a sötét kosz a körme alatt. Összekuporodtam, behunytam a szemem, és a fülemre tapasztottam a kezem.

Most kába voltam, szalonnaszeleteket tömtem a számba, és automatikusan rágtam, de még álmos volt a szemem, alig bírtam nyitva tartani. Dani alig nyúlt a reggelijéhez, Courtney-t próbálta evésre bírni. Courtney csak a kávéját kortyolgatta.

– Szóval, hogy hívnak? – kérdezte Patrick.

Dani Patrickre bámult, elkerekedett a szeme. Courtney megrémült.

– Nem árulhatjuk el – válaszolta Dani.

– Új személyire van szükségetek. – Ez nem kérdés volt.

– Tud segíteni? – kérdezte Dani.

Patrick bólintott, mint aki erre számított, majd fogott egy sült szalonnát, és elropogtatta. – Megszerzem, de ki kell találnotok az új neveteket. Használjátok az eredeti monogramotokat.

Belém hasított a rémület. Ha megadjuk neki a monogramunkat, vajon ki tudja deríteni valahogy az igazi nevünket? Ha rájön, hogy hol nőttünk fel…

– Miért akarja tudni? – kérdeztem. Dani türelmetlen pillantást vetett rám.

– Úgy könnyebben megjegyzitek, nem fogtok belezavarodni – válaszolta Patrick. – Szerzek nektek születési anyakönyvi kivonatot. Két nap alatt meglesz. Hány évesek vagytok?

Összevont szemöldökkel Danire sandítottam, féltem, nehogy túl sokat áruljon el rólunk. Habozott, rám pillantott, majd Patrickre.

– Ide hallgassatok. – Megrakta sült szalonnával a tányéromat. – Nagy ívben leszarom, hogy mit csináltatok, vagy hogy honnan jöttetek. Csak abban akarok segíteni, hogy új életet kezdhessetek. – Rámosolygott Karenre, aki épp kávét töltött a bögréjébe. – Kösz, édes! – Tejszínt öntött bele, majd visszafordult hozzánk. – Tehát. Együtt tudunk működni?

Dani felsóhajtott. – Én néhány hónap múlva töltöm be a tizennyolcat. – Courtney-ra mutatott. – Ő tizenhat és fél. –Majd rám. – Ő pedig most lett tizenöt.

– Elég fiatalok vagytok ahhoz, hogy még ne legyen társadalombiztosítási számotok. De hamarosan meg kell szereznetek, persze nem egyszerre. – Biccentett Daninek. – Előbb te. – Courtney-hoz fordult. – Van jogosítványod?

– Még csak kezdő vezetői engedélye van – magyarázta Dani.

– Kérhet egy másikat. Most már egy évvel idősebbek vagytok.

Courtney kifejezéstelen arccal nézett Patrickre, és ivott még egy korty kávét.

Patrick elnézte egy pillanatig. Karen is csatlakozott hozzá. Nem tetszett az arckifejezésük, az aggodalmuk. Mi lesz, ha kihívják a zsarukat, vagy kórházba viszik?

Patrick most ismét hozzám fordult. – Te tizenöt maradsz. Fiatalnak nézel ki.

Nem ilyen egy tizenöt éves teste. Kipislogtam a szememből a könnyeket, és az asztalt bámultam, korgott a gyomrom a sült szalonna illatától.

Karen felállt, és feltett még egy kanna kávét.

– Van számunkra valami munka? – kérdezte Dani. – Itt ez a nagy kert. – Reménykedő, kérlelő hangon beszélt. – Nagyon erősek vagyunk.

– Mihez értetek?

– Többnyire a földműveléshez, Jess azonban szuperokos… és keményen dolgozunk.

– Szerintem kezdetnek találok nektek valami munkát az edzőteremben.

– Nincs hol laknunk – mondta Dani, és elvörösödött. – Van valahol a környéken egy hajléktalanszálló? Nincs pénzünk…

Karen elfordult a mosogatótól, és jelentőségteljes pillantást vetett Patrickre. Eltűnődtem, mégis mit jelenthet. Vajon meg akart szabadulni tőlünk?

– Később megbeszéljük – válaszolta Patrick. – Megmutatom az edzőtermet.

Az edzőterem két háztömbnyire volt a háztól – Patrick elmagyarázta, hogy számolják a háztömböket a városban. Egy régi raktárépületben volt, de frissen mázolva, és tisztának tűnt, odabent fenyő- és citromillat fogadott. Magasan fenn, a falakon régi bokszfilmek bekeretezett poszterei sorakoztak, körbe a teremben. Patrick körbevezetett, és mindent megmutatott: a ringeket, az irodáját – zsúfolásig tele mappákkal és egy öreg számítógéppel, proteinszeletekkel teli dobozokkal, a sarokban súlyzókkal és melegítőfelsőkkel. Ahogy végigvonultunk, a srácok megállították beszélgetni, és lelkesen mutatták neki az ütéseiket és horgaikat. A mennyezetről súlyos zsákok lógtak be a térbe, a sarkokban jókora labdák álltak halomban, a falakat matracok szegélyezték, és néhány doboz dugig volt bokszkesztyűkkel.

Patrick fogott néhány kesztyűt, és odaadta nekünk.

Mutatott egy kisebb zsákot az egyik sarokban, úgy fejmagasságban. Azt mondta, ezt bokszkörtének hívják, és megmutatta, hová álljunk, és hogyan üssük meg, hogy visszajöjjön. Elképesztő gyorsasággal mozgott a keze, szinte elmosódott a szemünk előtt.

Utána én következtem.

Eleinte furcsa volt, nehezen találtam meg a ritmust. Minél többet ütöttem, annál jobban belezavarodtam. Frusztráltan fordultam Patrickhez.

– Kitartás – biztatott. – Mindjárt ráérzel.

Újra nekiveselkedtem, minden mást kizártam, csak a labdára összpontosítottam, és hosszan elidőztem vele, előbb a jobb kezemmel ütöttem, majd a ballal, majd újra a jobbal. Egy idő után kialakult a ritmus, és különös izgalom áradt szét a testemben, valahányszor a kezem a labdához ért.

Dani azonnal ráérzett, Patrick el volt ájulva, hogy micsoda őstehetség. – Van érzéked hozzá, kölyök!

Dani elmosolyodott, hosszú ideje most először, és eltökélt arccal püfölte a zsákot, a hang elsöprő volt, kitartó és erős. Puff-puff-puff!

Örültem Dani örömének, hiányzott a kezemből a fényképezőgép, de azóta nem vettem ki a hátizsákból, amióta Brian földhöz vágta.

Még Courtney is magához tért a révületből, amikor Patrick a kezére kötötte a kesztyűt, és megmutatta neki a mozdulatokat. Courtney odalépett egy nehéz zsákhoz a sarokban, és sebesen ütlegelni kezdte, újra meg újra, ritmustalan, heves mozdulatokkal, éles csattanásokkal, Courtney szinte felsírt, valahányszor becsapódott az ökle. Néhány srác kíváncsian körénk gyűlt, Patrick azonban elhessegette őket. Potyogtak a könnyeim. Dani megrendülten figyelte, ahogy Courtney kiéli a dühét a zsákon.

Végül Courtney abbahagyta. Kifulladva fordult Patrickhez. – Megtanítaná nekünk, hogyan védjük meg magunkat?

– Még szép! Senki sem fog még egyszer ujjat húzni veletek.

Még egyszer. Eltűnődtem, vajon mennyit sejtett vagy tudott. Ki akarja deríteni, hogy honnan jöttünk? Reméltem, hogy nem. Reményvesztett fiatalokon segíteni egy dolog. De ha megtudja, hogy gyilkoltam, nem biztos, hogy ilyen segítőkész marad.

– Gyertek! – mondta, mintha megérezte volna a riadalmunkat. – Hadd mutassam meg a lakást az emeleten.

– Miféle lakást? – kérdezte Dani gyanakvóan.

– Az edzőteremhez tartozik. Nemrég költöztek ki a bérlők. Nem túl nagy, de itt maradhattok, amíg újra talpra nem álltok. Majd kitaláljuk, mi legyen a lakbérrel.

Igaza volt, csak egy kétszobás kis lakás volt az edzőterem fölött – felhallatszott lentről a püfölés, ami nekem tetszett, megnyugtatott a zaj, az emberek közelsége. Volt néhány szekrény a konyhában, egy karcos, halványsárga előkészítő pult, egy kicsi mosogató, parányi hűtő és tűzhely, a fürdőszobában mállott a csempe, és rozsdás volt a kád. Ám volt három ágy hálózsákokkal, egy kanapé egy horgolt takaróval, és két komód.

– Evőeszköz is van, lábasok, tányérok, miegymás – magyarázta Patrick.

– Tökéletes – mondta Dani. – Igazán hálásak vagyunk érte.

Elhúztam a függönyt a hátsó ablakról. A túloldali házakra nézett. Egy nő virágokat ültetett a balkonládájába az erkélyén. Nálunk is volt egy kis erkély, és arra gondoltam, szerzek Daninek néhány magot.

Lenéztem az utcára. Ide senki sem tud felmászni.

– Tényleg tökéletes – bólintottam.

Két nappal később Karennel és Patrickkel reggeliztünk. A laminált kártyát bámultam, az új nevemet.

– Ez a tiéd, Jamie. – Patrick Courtney-nak is adott egy kártyát. – Crystal. – Daninek pedig az utolsót. – És Dallas.

Két nappal ezelőtt sokáig fennmaradtunk, és megbeszéltük a sötétben, hogy mi legyen az új nevünk. Courtney a Crystalt választotta, Crystal Gayle után. Dani Dallas akart lenni, anya kedvenc sorozata miatt. Én hosszan vívódtam, különféle neveket próbálgattam: Janine, Jennifer, Jewel, Jillian, Jocelyn, Jackie.

Végül Courtney döntött helyettem: – Jamie. Lehetnél Jamie. – Amióta először átjöttünk az edzőterembe, beszédesebb lett. – Mint Jessie James.

– A bandita?

Sandán rám mosolygott. – Miért ne?

Jamie. Ahogy a nevet kóstolgattam a nyelvemen, már meg is feledkeztem a Jessicáról. Jamie leszek. Új személyiségem lesz.

A személyire pillantottam. Jamie Caldwell. Dani egy fiú fotóját nézte a konyhafalon. Huszonévesnek tűnt, nagydarab volt, mint Patrick, ugyanaz a zöld szem, de fekete haj. Boksznadrágot és kesztyűt viselt, támadóállásban volt, az ökle az arca előtt, a szeme komoly.

Patrick követte a tekintetünket. – Ő volt a fiam, Stephen.

Láttam Patrick arcán, hogy nem akar beszélni arról, hogy mi történt vele. Dani lenézett a személyire, és elvörösödött, mintha rajtakapták volna. Karenre sandítottam, aki tükörtojást sütött a tűzhelyen. Belenyúlt az egyiknek a sárgájába, próbálta megmenteni, óvatosan összekaparni, közben halkan káromkodott.

Az elkövetkező két hét során Patrick megmutatta, hogyan kell kitakarítani az edzőtermet, és mi a dolgunk az irodában. Három lánynak azonban nem volt elég feladat, ezért más munkát is kellett találnunk mellette. Amint összegyűlik egy kis pénz, lakbért fizetünk, de Patrick megígérte, hogy méltányos árat fog szabni.

Dani és Courtney azonnal találtak pincérnői állást, és szinte minden este dolgoztak, én viszont nem jártam sikerrel, és esténként órákon át virrasztottam a lakásban. Nem voltam hozzászokva az egyedülléthez – minden neszre és reccsenésre összerezzentem. Apára gondoltam, mennyire vártuk gyerekkorunkban esténként, hogy hazajöjjön, a csizmája koppanására a lépcsőn azon az utolsó éjszakán. Majd a mennyre és a pokolra, és eltűnődtem, vajon hová jutok most, hogy megöltem az apámat, vajon szégyenkezne-e miattam anya.

Addig sosem feküdtem le, amíg haza nem ért valamelyik nővérem.

Az edzőteremben segítettem Patricknek rendszerezni az irodáját, és figyeltem, hogy mindenkinek meg legyen újítva a tagságija.

– Jó lenne ezt az egészet bevinni a számítógépbe – jegyezte meg Patrick.

– Nem probléma. Megtanultam a suliban. – Megkönnyebbültem, hogy akadt végre valami, amivel elfoglalhattam magam – és az elmémet.

Karen megmutatta Courtney-nak, hogyan kell aerobikórát tartani, és Courtney hamar belejött. Szerettem nézni, ahogy végrehajtotta a bonyolult lépéseket, ahogy ugrált a zenére, szőke haja lófarokban. Platinaszőkére festette. Danivel mi a másik irányba mentünk, sötétebbre színeztük, csokibarnára. Tetszett, hogy még zöldebbnek tűnt tőle a szemem. Daninek is jól állt. Tovább kísérletezett a rövid hajával, más-más fazont próbált ki, néha tüsisre fésülte, máskor kuszára borzolta. Idősebbnek tűnt tőle. Én is le akartam vágni a hajam, Karen azonban azt mondta, szép hajam van. Egyik este levágta a végét, és frufrut is vágott, majd megmutatta, hogy szárítsam be, hogy szép sima és egyenes legyen, és leérjen a kulcscsontomig. Azt mondta, a frufru titokzatosabbá tett. Ebben nem voltam olyan biztos, de tetszett, hogy megváltozott a külsőm.

Úgy néztem ki, mint egy Jamie.

Mindennap gyakoroltuk az új nevünket, azon szólítottuk egymást újra meg újra, amíg le nem feküdtünk aludni. Courtney-ra bámultam, és gondolatban kántálni kezdtem: Crystal, Crystal, Crystal, de hiába, nekem akkor is Courtney maradt, és tudatosan emlékeztetnem kellett magam a nevére, valahányszor megszólaltam, mások jelenlétében mindig haboztam. Danivel sem ment könnyebben, noha új neve illett rövid frizurájához, ahogy az edzőteremben dolgozott melegítőben, amit Patrick hozott nekünk. A haja csillogott az izzadságtól, barna karjai formásak voltak, kidülledtek az izmai, ahogy órákon át gyakorolta az ütéseket.

Reggelente úgy öltöttem magamra az új nevemet, mint a friss ruhát. Más járást, más tartást gyakoroltam, kihúztam magam, a tekintetem kihívó lett. Jamie. Magabiztosan szóltam a telefonba: – Phoenix edzőterem. Miben segíthetek? – Minden aktával, amit bevittem a számítógépbe, minden dobozzal, amitől megszabadultunk, úgy éreztem, visszaszereztem az irányítást, és egy nap talán rendbe jönnek a dolgok, talán új életet kezdhetünk. Még mindig féltem – Briantől és Gavin-től, a zsaruktól, nehogy ránk találjanak, féltem, hogy minden összeomolhat.

Courtney-val újra egy szobában aludtunk – Dani a szemközti hálóban. Néha felkiáltottam álmomban, máskor Courtney vagy Dani ébresztett a saját kiáltozásával. Néha csak annyit hallottam, hogy valamelyikük sírdogál. Nem mindig tudtam, melyikük az, de nem is számított – osztoztunk a fájdalmon és a rémálmokon.

Időnként körbejártam a lakásban, ellenőriztem a zárakat, végigmentem a folyosón, és órákig ültem a karosszékben, az ajtót bámulva.

Nem beszéltünk apáról, sem arról, ami Cash Creekben történt. Nem beszéltünk a farmról, a régi házunkról, Ingridről, Walterről és Corey-ról. Továbbléptünk.

Patrick és Karen sosem tett megjegyzést reggelente a sötét karikákra a szemünk alatt – gyakran reggeliztünk együtt a házukban, ami rövid sétára volt az edzőteremtől. Karen elbeszélgetett Courtney-val a zenéről, amihez új gyakorlatokat akart kitalálni, Patrick pedig az új mozdulatsorokat magyarázta Daninek, amiket meg akart tanítani neki, közben jól megrakták a tányéromat, és Karen felkacagott.

– Ilyen kicsi lány létedre rengeteget eszel!

Patrick bokszleckéket adott nekünk, és megtanított az önvédelmi fogásokra. Azt mondta, rengeteg kurzus van, amit elvégezhetünk, ha kicsit idősebbek leszünk, hogy okleveles fitneszoktatók lehessünk. Danit már be is íratta az egyikre.

Mindenkinek azt mondta, hogy az unokatestvérének a gyerekei vagyunk. A szüléink meghaltak autóbalesetben, ezért magához vett minket, amíg elég idősek nem leszünk ahhoz, hogy megálljunk a saját lábunkon.

Az iskolát is szóba hozta. – Van egy a környéken, de gondot jelenthet, ha be kell bizonyítanom, hogy én vagyok a törvényes gyámotok.

– Engem nem érdekel a suli – szólt Courtney. – Úgyis bukásra álltam.

– Na is titeket? – kérdezte Danitól és tőlem.

– Én majd leérettségizem – válaszolta Dani.

– Én is – tettem hozzá, de a sírás kerülgetett. Kipislogtam a könnyeimet.

Dani elcsodálkozott. – De hiszen olyan jól ment neked a suli. Imádtad.

– Nem számít – mondtam. – Ha idősebb leszek, talán beiratkozom a fősulira vagy egyetemre. Esti képzésre.

Patrick bólintott. – Ne adjátok fel az álmaitokat, lányok! Csak más utat kell keresnetek.

Ha nem az edzőteremben töltöttem a napot, akkor a kukákat túrtam konzervekért és üvegekért, hogy pénzért visszaváltsam őket, még az út menti csatornákat is végignéztem, de a sikátorokba nem mertem bemenni, és mindig ügyeltem, hogy hazaérjek sötétedés előtt. Néha a frissen mosott ruhát hajtogattam a mosodában borravalóért. Dani keményen dolgozott, leizzadva jött haza az edzőteremből és az étteremből, ahol dolgozott, túlórázott, ha csak tehette, és hazahozta a maradékot, amit a táskájába rejtett. Courtney egy kétes hírű étteremben dolgozott, és időnként eljárt a tulaj egyik fiával. Csontsoványra fogyott, beesett az arca, és olykor hosszabb időszakra eltűnt, néha haza sem jött hajnalig. Amikor felkeltünk, ő is kikászálódott az ágyból, az asztalra dobta az összegyűrt bankókat, felöltözött, és lement az edzőterembe.

Egyik este beszéltünk róla Danivel.

– Drogok. Biztos vagyok benne – mondtam. – Szedi és árulja is őket.

– Beszélünk vele, ha hazaér.

Megpróbáltuk, Courtney azonban csak legyintett. – Jól vagyok, minden oké.

– Honnan van a pénz? – firtatta Dani.

– Szereztem néhány új barátot, ne izguljatok már annyit. Dani követte a fürdőszoba felé. – Egyáltalán nem oké… nekünk ez a pénz nem kell! – A padlóra hajította.

Courtney megpördült. – Most bezzeg törvénytisztelő vagy, mi?

– Nem kerülhetünk még nagyobb bajba – magyarázta Dani.

– Kérlek, Courtney! – szóltam. – Ha elkapnak a zsaruk, és rájönnek, kik vagyunk, mindannyiunknak befellegzett.

– Jó, rendben. – Vállat vont.

Nem hozott haza több pénzt, csak a borravalóját, de továbbra is órákra eltűnt, néha egyáltalán nem jött haza. Addig nem tudtam elaludni, amíg meg nem hallottam az ajtózár kattanását, Courtney táskáját a földre puffanni, az ágyrugók nyikorgását.

Néha mellém feküdt, meleg háta a hátamhoz simult, és egy ritmusra lélegezve aludtunk el.

Máskor napokig jól viselkedett, sokat volt itthon vagy az edzőteremben, és ébernek tűnt, elevennek. Majd hirtelen dührohamot kapott, felkapta a vizet valami hülyeségen, vagy csak hallgatott, alig szólt hozzánk, órákig ágyban feküdt, egyik sört a másik után itta, és a falat bámulta.

Dani egyszer ráripakodott, azzal vádolta, hogy piára pazarolja a keresetünket.

– El fogod cseszni az életedet!

– Kaptam a sört – mondta Courtney. – És már elcseszték az életemet. – Keserűen ránk mosolygott, és megemelte a sört. – Fenékig!

Courtney egyre ritkábban jelent meg az edzőteremben. Dani kiakadt, azt mondta, Patrick és Karen kirúg minket, Courtney azonban csak legyintett.

– Nem fognak kirúgni titeket.

– Ha nem akarsz lejárni, mondj fel.

– Jó.

Attól kezdve csak az étteremben dolgozott. Féltünk, hogy mit fog szólni Patrick és Karen, de megértően fogadták a hírt. Rendszeresen megkérdezték, hogy van Courtney, és mindig szívesen látták vacsorára. Karen ugyanazzal a töprengő, aggodalmas arckifejezéssel nézte, és jól megrakta a tányérját, Courtney viszont alig nyúlt az ételhez. Nekem azonban addigra nagyobb problémám akadt.

Három hónappal azután, hogy elmenekültünk Cash Creek-ből, rádöbbentem, hogy terhes vagyok.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Az első két hónapban, amikor nem jött meg a menzeszem, nem foglalkoztam vele. Sosem volt rendszeres – korábban is kimaradt egy-egy hónap –, és láttam néhány vércseppet, ezért azt hittem, minden rendben. Ám amikor a következő hónapban sem jött meg, aggódni kezdtem. Csak vártam és vártam, minden reggel biztos voltam benne, hogy aznap végre megjön. A nővéreimnek nem szóltam még két hétig, mert még mindig abban reménykedtem, hogy egyszer csak megjön.

Nem jött.

Danit egyedül találtam a lakásban, egy teljes alakos tükör fakeretét polírozta. A sikátorokban keresgélt, és gyakran hozott haza ezt-azt a lakásunkba: régi székeket, egy dohányzóasztalt, még egy kanapét, növénytartókat, és össze nem illő tányérokat. Konyharuhákat aggattunk az ablakokra függöny helyett, lefestettük különféle vidám színekkel a székeket és a faasztalt, virágmintákat stencileztünk a konyhaszekrényekre. Lassan, de biztosan igazi otthonná varázsoltuk.

– Baj van – mondtam.

– Court… Crystallal?

– Velem.

Dani összevonta a szemöldökét. – Beteg vagy?

– Egy ideje nem jött meg a menstruációm.

Felnézett rám. – Mennyi ideje?

Majdnem elsírtam magam. – Amióta… tudod.

Úgy hőkölt hátra, mintha arcul ütöttem volna, óvatosan nekidöntötte a tükröt a konyhapultnak, majd odacsoszogott egy székhez, és leroskadt.

– Bassza meg! – szitkozódott.

Sosem beszéltünk a terhességről. Emlékszem, milyen megkönnyebbültnek tűnt Dani és Courtney, amikor kijöttek a fürdőszobából az első hónapban, miután elhagytuk Cash Creeket, de egyikük sem kérdezte meg, hogy nekem megjött-e már.

– Csinálnunk kell egy terhességi tesztet – mondta.

Az asztalra tettem egyet, úgy pörgött a műanyag pálcika, mint egy iránytű.

– Hol szerezted?

– Loptam.

– Le kéne állnod ezzel, még elkapnak!

– Húsz dollárba kerül!

– Ha orvoshoz mész, ingyen megcsinálják.

Nem tudtam elhinni, hogy emiatt hisztizik. De rádöbbentem, hogy csak megrémült.

– Nem tudtam – motyogtam.

– Megcsináltad már a tesztet?

– Nem. Félek.

– Talán csak késik a stressz miatt.

Nem tetszett, hogy Dani arca olyan kétségbeesettnek és reménykedőnek tűnt. Pont, mint az enyém, amikor tükörbe néztem.

– Talán.

Ám a kis vonal kékre színeződött.

Aznap este elmondtuk Courtney-nak, amikor hazajött. Lehuppant a kanapéra, és döbbenten nézett ránk.

– Ez nem lehet igaz! Most mihez kezdjünk?

Dani a másik kanapén ült, felhúzta a lábát. Én a sarokban kuporogtam, a kezem a hasamon, nyomtam, ahogy csak bírtam, mintha ki tudnám nyomni a testemből a babát; zavarban voltam és szégyenkeztem, mintha mindannyiunknak csalódást okoztam volna.

– Szerinted túl késő az abortuszhoz? – kérdezte Dani.

– Nem tudom – válaszolta Courtney. – Van, ahol később is megcsinálják, nem?

Nem tetszett, hogy úgy beszéltek rólam, mintha ott sem lennék, meg sem kérdezték, hogy én mit akarok. A meztelen lábamat bámultam – kicsi volt, mint anyámé, a kis lábujjamon alig látszott a köröm. Éles fájdalom hasított belém, és ki akartam önteni anyának a szívem.

– Beszélhetnénk valakivel – mondtam.

Másnap elmentünk egy ingyenes klinikára. Megvizsgált egy orvos, vért vett, és megerősítette a terhességet. A tizenhatodik hétben voltam, április harmadik hetére vártam a babát. Utáltam, ahogy hozzám ért, ahogy érzéketlen hangon faggatott az utolsó menstruációmról, és hogy mikor szexeltem utoljára, de azt utáltam a legjobban, hogy azt kellett mondanom, hogy nyáron ismerkedtem meg a fiúval. Örültem, hogy Dani is ott volt velem a rendelőben. Rákérdezett az abortuszra, de már az orvos vonakodó hangjából tudtam: – Az első trimeszter után… – Adott Daninek egy köteg brosúrát. Eljöttünk onnan.

Otthon bezárkóztam a szobámba, és kiolvastam a brosúrákat. Courtney és Dani a konyhában volt. Hallottam a sutyorgásukat, és tudtam, hogy arra várnak, hogy kijöjjek, és eltervezhessük, mit tegyünk. Hazafelé jövet alig szóltunk egymáshoz a buszon. Rájuk sem bírtam nézni, nem tudtam elviselni a szorongást a szemükben, szinte hallottam a gondolataikat.

Bementem a konyhába egy pokróccal a vállamon, és leültem az asztalhoz.

– Kérsz valamit enni? – kérdezte Dani. – Egy kis levest vagy teát?

– Kösz, nem – válaszoltam.

Dani leült velem szemben. – Az a doki egy seggfej volt. Attól még elvetetheted. Courtney megkérdezheti a barátját…

– Akkora, mint egy avokádó – mondtam. – Hall engem.

– Akkor mit akarsz csinálni? – Dani nem vesztette el a fejét, de hallottam a hangjából szűrődő pánikot.

– Nem tudom – ismertem be.

– Nem tarthatjuk meg – szólalt meg Courtney. – Magunkat is alig tudjuk eltartani. Patrick és Karen kirúghat innen. – Elvékonyodott a hangja, kifulladva beszélt a félelemtől. – Mi lesz, ha úgy néz ki, mint ő?

– Gondolkodnom kell – szögeztem le.

– Nincs sok időd – tiltakozott Dani. – Már tizenhat hetes!

– Tudom! De gondolkodnom kell. – Minden ajtó bezárult körülöttem, egymás után csapódtak be.

– Jess, nem lehet…

– Hagyj békén! – Fölpattantam, és visszamentem a szobámba.

A következő néhány napban nem beszéltünk róla, de éreztem, hogy választ várnak, még akkor is, ha nem tartózkodtunk ugyanabban a szobában. Ha csak tehettem, kerültem őket, órákig ücsörögtem egyedül, a naptárt bámultam, éreztem, ahogy lassan kifutok az időből. Újra meg újra átnyálaztam brosúrákat, a magzat képeit nézegettem, a parányi kezeket. Visszamentem egyedül a klinikára, beszéltem egy másik orvossal, aki elmagyarázta, hogy milyen komplikációkkal és kockázatokkal jár egy kései abortusz. Mielőbb döntenem kellett, de megbénított a félelem.

Az éjszaka közepén felriadtam, nyomást éreztem a mellkasomon, olyan súlyosat, hogy levegőt sem kaptam. Apámra gondoltam. Egyszer már öltem – ha elvetetem a gyereket, azzal újra ölnék? Milyen érzés lenne megszülni? Elviselném a fájdalmat? Mi lenne a gyerekkel? Mi lenne velem?

Végül egy héttel később, egyik reggel kimentem a konyhába, ahol Dani és Courtney reggelizett. Várakozva néztek rám, amikor leültem az asztalhoz.

– Már túl késő.

Danit elöntötte a méreg. – Ha egy hete elintézted volna…

– Már akkor is késő volt – mondtam. – Majd örökbe adom. Valaki máshoz kerül, valakihez, aki gyereket akar. Sosem fogják megtudni, és a gyerek sem fogja tudni.

– Biztos, hogy ezt akarod? – kérdezte Dani. – Végig akarsz menni az egész hercehurcán, hogy a végén örökbe adhasd? Kilenc hónap! És még meg is kell szülnöd. – Erélyesen beszélt, parancsolóan, mintha még mindig gyerek lennék.

– Pontosan tudom, hogy mit jelent, Dani! Terhes vagyok, nem hülye… és negyven hét, nem kilenc hónap.

Meglepte a haragom, az újonnan szerzett tudásom. Megszokta, hogy ő dirigál, hogy ő vezet minket csatába, és ő vezet ki belőle. Csakhogy most az én testemről volt szó.

– Örökbe adom – ismételtem.

– Te mondod el nekik – közölte Dani, aki még mindig a hatalmába csimpaszkodott, és velem mondatta el Karennek és Patricknek büntetésből, amiért a magam útját jártam, saját döntést hoztam. Ismét fellángolt a haragom. Vádaskodó sutyorgás az elmém sötét sarkában. /Az hallgatott volna rám, eleve nem rekedtünk volna abban a városban. Kiráztam a fejemből a gondolatot. Nem Dani tehetett róla.

Másnap elmondtuk Patricknek és Karennek.

Karen összezavarodott. – Tudod… tudod már, hogy mit akarsz tenni?

– Örökbe adom.

– Az apa…

Megráztam a fejem. Courtney elsírta magát.

Patrick a nővéremre nézett, majd rám. – Amit csak akarsz, kölyök. Mindenben segítünk.

– Maradhatunk? – kérdeztem.

– Hát persze! – kiáltották kórusban.

Megdöbbentette őket a felismerés, hogy emiatt izgultunk.

Nagy kő esett le a szívemről, a fájdalom azonban mélyebbre fúródott a mellkasomban. Ezzel végérvényesen eldőlt.

Gyereket szülök.

Rettegtem a szüléstől, és egyes részeit el sem tudtam olvasni annak a könyvnek, amit Karen adott kölcsön, mert nem kaptam levegőt és pánikba estem, nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy olyasmi felé tartok, amit nem tudok megállítani – és ami rendkívül fájdalmas lesz. Máris úgy éreztem, mintha a testem többé nem az enyém lenne, megszállta egy idegen vagy parazita, és átvette az irányítást.

Az edzőteremben még senkinek sem mondtuk el, mégis úgy éreztem, mintha mindenki látná rajtam, ezért nem mertem a szemükbe nézni. A klinika várótermében a többi terhes nőt nézegettem, a karikagyűrűt az ujjukon, boldogságtól sugárzó arcukat, ahogy védelmezőn a hasukra tették a kezüket. Nekem még nem látszott a hasam, és eltűnődtem, vajon mit gondolnának rólam, ha tudnák, ringyónak tartanának-e, rossz lánynak. Nem voltam benne biztos, hogy helyesen cselekszem.

Az ötödik hónapra már kidomborodott a hasam, és laza felsőket kellett hordanom, a farmeremre csak rugalmas övét tudtam tenni, vagy melegítőnadrágban jártam. Karen ügyelt, hogy rendesen egyek, és szedjem a vitaminokat. Új orvoshoz kezdtem járni. A doktornő tudta, hogy örökbe akarom adni a gyereket, de kedvesen bánt velem, gyengéden ért hozzám, amikor vizsgált, megvárta, hogy ellazuljon a testem. Az ultrahang közben érzelemmentesen figyeltem, ahogy a doktornő elmagyarázta, milyen növekedési szakaszban van a kicsi, és megmutatta a kezét, a lábát. Próbáltam nem a sajátomnak tekinteni a babát, és nem is az övének, mintha valaki más gyerekét hordanám a szívem alatt, és csak az lenne a dolgom, hogy vigyázzak rá.

Találkoztam az örökbefogadást intéző ügynökséggel, de még nem választottam ki az örökbe fogadó szülőket. Senki sem tűnt elég jónak. Nem akartam megtartani a babát, de abba sem bírtam belegondolni, hogy valaki rosszul bánjon vele, hogy olyan apát fogjon ki, mint én. Jobbat érdemelt.

Courtney a kanapén aludt. Azt mondta, azért, mert nem akar felverni, amikor későn ér haza, de biztos voltam benne, hogy haragszik. Rá sem bírt nézni a hasamra. Dani normálisan viselkedett, sőt, néha kifejezetten kedves volt velem, gyógyteát főzött, vagy hozott még egy takarót. De láttam, milyen nyugtalanul pillant rám, láttam a félelmet az arcán, amikor a hasamra nézett.

Egyre nagyobbra duzzadt a pocakom, fürdés után a tükör elé álltam, megbámultam telt melleimet, eltűnő köldökömet. Addigra a baba is mocorogni kezdett bennem. Amikor lefeküdtem, éreztem, ahogy rugdos és nyújtózkodik, néha a belső szerveimet ütlegelte, mint aki szabadulni akar.

Félve gondoltam arra, hogy milyen lesz a külseje – kire fog hasonlítani. A doktornő megkérdezte, hogy akarom-e tudni a nemét, de azt mondtam, inkább nem. Néha, amikor behunytam a szemem, láttam magam előtt Brian arcát, és eltűnődtem, mi lesz, ha rá hasonlít. Sajnáltam a kicsit – nem ő akarta, hogy így legyen, nem ő akart gonosz apát és olyan anyát, aki nem akarja őt. A nővéreim sosem beszéltek róla, noha Dani egyszer említett valamit, amit majd csinálunk, „miután örökbe adtam a gyereket”.

Állandóan éhes voltam, Dani azonban sosem panaszkodott a költséges bevásárlások miatt. Patrick szerzett nekem munkát, mosónőként dolgoztam egy hotelben – Patrick segítette a tulaj gyerekét. Ahogy nőtt a hasam, fájt a csípőm és a lábam, és dülöngélve jártam, de nem hagytam, hogy lelassítson a fájdalom.

Néha, amikor mozgott bennem a baba, odatettem a kezem, és éreztem a kezét vagy a lábát. Bűntudatom támadt, most először, és elrántottam a kezem, de néhány perccel később visszatettem, és szótlanul ücsörögtem a sötétben. Addigra szereztünk egy régi tévét, és mesélni kezdtem a kicsinek, hogy mi megy benne, néha a hasamra tettem a tányért, amikor ettem. A nővéreim előtt sosem csináltam ilyet, sosem szóltam nekik, ha éreztem a kicsi rúgásait, ha belerengett a hasam az akrobata babamutatványokba.

Ha éjszaka nagyon megrémültem, amikor belegondoltam, mennyire fog fájni a szülés, elképzeltem, milyen boldog lesz egy pár, akik már hosszú évek óta várnak egy saját gyerekre. Elképzeltem a házukat, hogy milyen szépen feldíszítették a gyerekszobát, mennyi mindent fognak megtenni a babáért, mennyire szeretik majd.

Karen egyszer beszélni próbált velem a múltunkról, óvatosan érdeklődött a szüléink felől.

– Nehéz volt az élet otthon? – kérdezte.

– Eléggé – válaszoltam. – Nem szívesen beszélünk róla. –Reméltem, hogy ezzel sikerül rövidre zárnom a beszélgetést.

– Ha egyszer mégis beszélnél valakivel arról, ami történt… – Mélyen a szemembe nézett. – Jó hallgatóság vagyok, és van a közösségünkben néhány remek program, csoportterápia…

– Jól vagyunk.

Bólintott. – Hát persze. De ha mégis meggondolnád magad, és beszélni akarsz valamiről, csak szólj.

– Oké, kösz. – Tudtam, hogy sosem gondoljuk meg magunkat.

Karennek azonban igaza volt. Tényleg odafigyelt az emberekre. Gyakran leült beszélgetni a tinikkel, akik az edzőterembe jártak, a problémáikról otthon és az iskolában. Néha én is füleltem, és nem értettem, miért nem volt saját gyerekük Patrickkel.

– Nem akartál gyereket? – kérdeztem.

Elmosolyodott. – Dehogynem, de nekem nem lehetett.

Patrick fia az előző házasságából született. – Ők sem sokat beszéltek a múltról, de néha, amikor kettesben voltunk, Karen elmesélt nekem ezt-azt. Szerintem azért, mert megsajnált, vagy ilyesmi. Azt mondta, Patrick fia drogfüggő lett, miközben az apja börtönben ült, és egy díler ölte meg – főbe lőtték.

– Patrick nagyon rosszul viselte, sokat szenvedett.

– Ezért akar fiatalokon segíteni? – kérdeztem.

– És ezért vagytok mind az én gyermekeim. – A hasamra siklott a tekintete, majd elfordította a fejét. – Folytatnom kell a munkát.

Dani és Courtney sokat volt távol. Dani többnyire az edzőteremben volt, Courtney pedig dolgozott vagy bulizott. Néha arra gondoltam, hogy nem akarnak otthon lenni velem, mintha még mindig haragudnának rám, amiért nem szabadultam meg a babától. Egyik este Courtney részegen jött haza, és a pocakomra bámult.

– Miért titkoltad el olyan sokáig? – szegezte nekem a kérdést.

– Nem tudtam róla.

Keserűen felnevetett. – Ugyan már. Tudtad.

– Hagyd békén! – förmedt rá Dani.

Bezárkóztam a szobámba és sírva fakadtam, azon rágódtam, amit Courtney mondott. Tényleg tudtam volna? Csak nem akartam szembenézni vele? Felidéztem a terhesség első hónapjait, de nem voltam benne biztos, semmire sem emlékeztem, csak a félelemre.

Dani imádott bokszolni, és a többi tinivel edzeni. Még órát is tartott a kisebbeknek. Én csak az irodában segítettem Patricknek, vagy a hotelben dolgoztam. Ha pedig nem dolgoztam, az érettségire tanultam. Courtney már nem szomorkodott olyan sokat, de gyakran eljárt bulizni. Néha csúnyán összevesztek Danivel. Összejárt néhány sráccal az edzőteremből, akik korábban dílerek vagy bandatagok voltak. Amikor Dani azt mondta, hogy bajba fogják sodorni, Courtney csak nevetett.

– Mi jöhet még?

Múltak a hónapok, és leérettségiztem. Párszor beszéltem az ügynökséggel, végiglapoztam az örökbefogadásra váró párok fotóit, de egyre csak a férfiak arcát bámultam, és eltűnődtem, hátha isznak, hátha gonoszak. Dani sokat piszkált emiatt, azt mondta, hamarosan muszáj kiválasztanom egy családot. Megígértem, hogy így lesz, de elrepült az idő.

Az utolsó trimeszter végén még mindig a hotelben robotoltam minden nap, sőt, néha az esti műszakot is bevállaltam, ha éppen ki kellett segítenem valakit. Végül egy este, április közepén kifolyt belőlem valami, mintha bepisiltem volna, de tudtam, hogy nem így történt. Bementem a mosdóba. Nedves volt az alsóm. Összegyűrtem és a kukába dobtam. Épp lefelé mentem a lépcsőn, hogy megkeressem a hoteligazgatót, amikor újra végigfolyt valami a lábamon. Felhívtam Danit a nyilvános telefonról, ő pedig bevitt a kórházba Patrick kocsijával. Courtney épp szórakozott valahol.

Halálosan rettegtem, az első összehúzódás rosszabb volt, mint bármi, amit elképzeltem, a vizsgálat borzalmas, az orvos keze mélyen a testemben. Adtak fájdalomcsillapítót, de így is fájt. Akárhogy feküdtem, nem múlt el, tehetetlenül nyöszörögtem és sírtam. Sétáltam a folyosón, beültem a kádba, de semmi sem segített.

A vajúdás elnyúlt, az éjszakából a következő délelőttbe. Az ápolónők a gépeket figyelték, jegyzeteltek, megigazították a pántot a hasamon, halkan duruzsoltak, hogy próbáljak meg pihenni az összehúzódások között. Ám kora délutánra már egyre szaporábban érkeztek – és egyre fájdalmasabbak lettek. Égett a torkom a sok hörgéstől, az ajkam száraz volt, kicserepesedett. Dani jégkását kanalazott a számba, az arca falfehér volt. Kisimította a hajamat a homlokomból, és hideg törölközővel borogatott.

– Nagyszerűen csinálod – biztatott. – Már nem tart sokáig. – Órákkal ezelőtt is ezt mondta.

– Courtney megérkezett már?

– Később be fog jönni.

Még a fájdalomtól és drogoktól eltompulva is tudtam, hogy ez mit jelent. A nővérem nem akarta látni a babát.

Hullámokban törtek rám az összehúzódások, magukkal rántva a testemet. Az ápolónők szétfeszítették a lábaimat, és utasítottak, hogy nyomjak. Mindent beleadtam, éreztem, ahogy valami elszakadt bennem.

Különféle pozíciókba rendezték a testem, a lábam egy fémrúdon nyugodott. Azt akartam, hogy vége legyen, hogy mindennek vége legyen, könyörögtem nekik, hogy segítsenek, hogy állítsák le. Tovább ösztökéltek. Dani a kezemet szorongatta, megsimogatta a homlokomat, és a fülembe súgta: – Minden rendben, tarts ki, nyomd!

Folytatódott a kínszenvedés. Fetrengtem az ágyon és enyhülésért könyörögtem.

– Nem bírom tovább! Szedjék ki belőlem!

Végül éreztem, ahogy valami elválik tőlem, megszűnt a nyomás a testemben, és egy kisbabát tettek a mellemre.

– Kislány! – jelentette ki az orvos.

A baba sírt, a szája nyitva, engem keresett. Odatartottam a kisujjamat, éreztem, ahogy az apró száj rátapadt, elcsodálkoztam az érzésen. Elvették tőlem, megvizsgálták, megmérték a súlyát, és mindkettőnket lemostak. Az ágyról néztem őt, a pityergése hallatán fel akartam kelni, hogy a karomba vegyem. Az ápolónő visszahozta, és ismét a karomba tette.

– Nem akarja megszoptatni – közölte vele Dani.

Én azonban már a mellemhez emeltem.

– Csak tudni akarom, milyen érzés – mondtam, noha a nő az ügynökségtől már odakint várt, hogy kiválasszam az örökbefogadókat. Dani, aki felhívta őt a kórházból, rémülten hátrahőkölt.

Az ápolónő visszajött, megsimogatta a baba fejét, és megemelte az állát, mire a baba szája kinyílt.

– Remekül csinálod. Született anya vagy.

Anya voltam. Ámulattal néztem a kicsit, apró szája a mellemen, a szemöldöke tökéletes, a sötét haja nedves.

– Neked is hozok valamit enni. – Az ápolónő magunkra hagyott.

– Nem tarthatod meg – szólt Dani.

Felnéztem rá. – Tudom.

– Akkor mit művelsz!

– Csak megetetem.

– Arra való a cumisüveg.

– Te ezt nem érted. – Már sírtam, a testem elgyengült a szüléstől, átjárták a testem az érzelmek, újra felnyitottak. – Ha odaadom, nem fogom tudni, hogy jól van-e.

– Jobb ez így.

– Kinek?

– Mindenkinek. Tizenöt éves vagy, Jess! Gondolj a babára! Olyasvalakire van szüksége, aki képes gondoskodni róla.

Forró düh hasított belém. – Én gondoskodnék róla.

– Nincs pénzed.

Újra lenéztem a kicsire, és kipislogtam a könnyeimet. – Majd reggel megcsinálom.

– Minél tovább vársz, annál nehezebb lesz.

– Te nem tudod – szóltam, és már szinte kiabáltam. – Nem tudhatod mindig, hogy mi a legjobb. Ez az én kisbabám, nem a tiéd! – Éket vertek közénk a szavaim. A kicsi felsírt. Dani könnyes szemmel bámult le rá.

– Itt maradhatok veled a kórházban. – A hangja szomorúan, megadóan csengett.

– Egyedül akarok lenni.

Most Dani tűnt megsebzettnek. – Biztos?

– Igen.

Fogta a cuccát, és egy pillanatra visszafordult az ajtóból, mint aki mondani akar még valamit, végül kisétált a szobából.

Az ápolónő hozott nekem vacsorát. A kicsi még a mellemen feküdt, mint egy meleg gombolyag. Az ápolónő azt mondta, pihennem kell, és én bólintottam, de egy darabig ébren feküdtem, kinéztem a kórházi ablakon az égre. Olyan nagy ez a világ! Lenéztem a kicsire, a parányi körmökre, selymes hajára a homlokán. Elnéztem a vonásait, őt kerestem benne. De csak egy babát láttam, egy védtelen kicsit. Elképzeltem őt egyedül a világban, és elviselhetetlenül kiszolgáltatottnak éreztem magam. Ki védené meg? Ki vigyázna rá, nehogy baja essen?

Reggel – emlékeztettem magam. – Reggel majd eldöntöm.

MÁSODIK RÉSZ

Skylar

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

2015. JÚLIUS

Lassan indult be az élet az edzőteremben, csak a kézi súlyzók puffantak olykor a háttérben, bömbölt a zene a hangszórókból, de engem nem zavart. Legalább volt időm új dalokat keresni a SoundCloudon – Patrick nem bánta, hogy a recepciós asztalnál laptopozom, amíg minden betérőt tisztességesen üdvözlök. És ez jobb volt, mint otthon ücsörögni a tévé előtt. Néha még a szabadnapjaimon is lejártam ide. Szerettem eldumálni a tagokkal a turmixbárban, hallgatni a sztorikat a pasijukról vagy a csajukról, a munkahelyi problémáikról. Épp bejelentkezett az egyikük, egy Dave nevű fickó, akiről sejtettem, hogy titkon odavan Daliasért, a nagynéném azonban egy pillantásra sem méltatta.

– Jó edzést! – szóltam utána.

– Kösz, Skylar – válaszolta. – Az a mix, amit Dallas spin órájára készítettél, szuper. Kiírnád nekem DVD-re?

– Naná!

Bárokban és klubokban még nem játszhattam, de rendszeresen feltöltöttem a mixeimet a SoundCloudra és a YouTube-ra, amivel sikerült követőket szereznem. Már saját DJ nevem is volt: Lark, mivel anya Skylarknak, pacsirtának becézett kiskoromban. Szerettem popdalokat remixelni és keverni. Fogtam valamit, ami már eleve jó volt, és addig játszottam vele, amíg el nem értem, hogy másképp hallják az emberek.

Az elmúlt órában dalok listáját próbáltam összeállítani, megterveztem a következő YouTube-videómat, most viszont csak pálcikaemberkéket rajzoltam a jegyzettömbbe. Muszáj volt csinálnom valamit a kezemmel, különben megzakkannék. Kicsi koromban anya megtanított origamimadarakat hajtogatni, mert kis híján az őrületbe kergettem a folyamatos babrálással – mindig elkapta a kezem, hogy leállítson.

Az egyik ringben két fiú bokszolt. Az egyikük, Aaron, gyakran próbált szédíteni. Rajtakapott, hogy nézem.

– Hé, Skylar! Gyere, itass meg, kislány! – Játékosan pózolt, széles vigyorral megfeszítette az izmait.

A szemeimet forgattam, és elfordultam. Helyes srác volt, az utcák durvaságához képest, a kopaszra borotvált fejével és a tetoválásaival, és az őrületes sebhellyel az egyik orcáján, de nem akartam, hogy megtudja, hogy tetszik, különben sem volt az esetem. Túl macsó volt. Túlságosan el volt telve magától.

Nagyon szerettem volna megkérdezni, hogyan szerezte azt a sebhelyet az arcán, de nem akartam tolakodóan viselkedni. Arról nem is beszélve, hogy még azt hinné, hogy érdeklődöm iránta, vagy ilyesmi.

Lebámultam a pálcikaemberkéimre, bicepszeket rajzoltam a karjukra, és kidülledt lábizmokat, némelyikre két-két felfordított D is került. Kinyílt az ajtó, és felpillantottam. Megjött Crystal néni. Fáradtnak tűnt, sötét karikák éktelenkedtek a szeme alatt, nyilván megint átbulizta az éjszakát. Csaposként dolgozott egy bárban a Kitsilano part közelében, és munka után gyakran elment szórakozni a pincérnőkkel.

– Szia, Sky! Dallas itt van valahol?

– Az edzőteremben.

– Kösz. – Odahajolt, megleste a pálcikaemberkéimet. –Cukik.

– Ha mindennap edzel, neked is ilyen jó tested lesz.

Felnevetett. – Ahhoz én túl lusta vagyok.

– Úgyis csinosabb vagy, mint bármelyik lány, aki ide jár.

Felragyogott az arca. – Ezért vagy te a kedvenc unokahúgom. – Elvett egy proteinszeletet a pultról, feltépte a csomagolást, és beleharapott a sarkába.

– Én vagyok az egyetlen unokahúgod. – Rámosolyogtam. Örültem, hogy ma jókedve volt. Crystalnál sosem lehetett tudni. Néha magával rántotta a rosszkedv a mélybe, vagy bemasírozott az edzőterembe eszelős tekintettel, hangosan vihogva, amivel felbosszantotta Dallast és anyát.

– Menő a pólód – mondta.

– Kösz. – Végignéztem magamon. Egy retró Bruce Springsteen koncertpóló volt rajtam, amit anya talált egy használtruha-boltban, cicanadrágot húztam hozzá. Nem szerettem a farmert, mert olyan hosszú volt a lábam, hogy nehezen találtam olyat, ami illett rám.

– Anyád melózik? – kérdezte Crystal, és körülnézett.

– Ma a hotelben van.

Dallas elsétált a recepció előtt egy doboznyi pólóval. A proteinszeletre pillantott Crystal kezében.

– Ki is fizeted? – Úgy hangzott, mint aki viccel, de láttam az arcán, hogy pipa volt. Crystal gyakran kiszolgálta magát.

– Beszélnem kell veled – szólt Crystal, és hátrasöpörte a haját. Kivillant a sebhely az állán, ahol anya gyerekkorukban megégette. Amikor évekkel ezelőtt megkérdeztem róla anyát, azt mondta, csak egy baleset volt a serpenyővel, de azt gyanítottam, hogy veszekedhettek, vagy ilyesmi, mert anya olyan bűnbánó képet vágott, elvörösödött, és a lelkemre kötötte, hogy Crystalnak ne említsem.

Dallas a kezembe nyomta a pólókat. – Kitennéd őket, kérlek? A nagyokat hátra, a kisebbeket…

– Előre, tudom.

Dallas rám meredt.

– Bocs – mondtam, és utáltam, hogy a nagynéném két másodperc alatt el tudta érni, hogy újra ötévesnek érezzem magam. Ritkán mosolygott, és ő volt az egyik legkeményebb bokszolónő az edzőteremben, de mindig számíthattam rá. Ha anya sokáig dolgozott, Dallas jött értem az iskolába. Kicsi koromban gyakran vigyázott rám. Ha vele voltam, sosem rosszalkodtam vagy feszegettem a határokat, nem úgy, mint anyával – ha Dallas azt mondta, hogy lefekvés, elvonszoltam a seggem az ágyba.

– Pár perc múlva kezdődik az órám – válaszolta Crystalnak.

– Nagyon fontos – erősködött Crystal. – Kérlek, Dallas!

Dallas bosszúsnak tűnt, de csak annyit mondott: – Menjünk az irodámba! – Ezek szerint Crystal megint nyakig ült a bajban. Eltűnődtem, vajon ezúttal mi történhetett – rendszeresen kirúgták az állásából, szakított a pasijaival, kilakoltatták, lelécelt. Szerettem együtt lógni Crystallal, de még új volt a bizalom, akkor kezdődött, amikor rájöttem, hogy DJ akarok lenni. Sokat dumáltunk a különféle együttesekről, és iskola után felugrottam hozzá zenét hallgatni. A nagynéném azonban nem igazán avatott be a problémáiba.

Dallas visszafordult hozzám. – Ha a pólókkal végeztél, lepucolnád a tükröket?

– Persze, Dallas.

Elvonultak Dallas irodájába, ahová be lehetett látni egy belső ablakon keresztül. Amíg felakasztottam a pólókat, a nyakamat tekergettem, hogy lássam, mi történik odabent. Crystal beszélt, majd rákönyökölt az asztalra, és lehajtotta a fejét, mint aki ki van borulva. Dallas a fejét rázta, majd hosszan beszélni kezdett. Sejtettem, hogy épp a fejmosás zajlik.

Végül Dallas eltűnt egy percre, és amikor visszajött, egy borítékot adott Crystalnak. Crystal felpattant és a nyakába borult. Dallas folytatta a kioktatást, Crystal pedig lelkesen bólogatott. Biztos megint lakbérre kért kölcsön. Kicsi koromban mind együtt laktunk az edzőterem fölötti lakásban. Azután Crystal összeköltözött az akkori pasijával, majd anyával találtunk egy lakást két háztömbnyire innen. Dallas még mindig itt lakott.

Eltűnődtem, mennyi pénz lehet a borítékban, és álmodozni kezdtem, hogy mihez kezdenék egy borítéknyi kápéval. Félretetettem a zaciban egy digitális keverőpultot és néhány Rokit hangszórót, addig rágtam a tulaj fülét, amíg be nem adta a derekát. Munka után néha elugrottam hozzá nézegetni őket.

Szerettem volna bevállalni néhány extra pincér műszakot, és megkérdeztem anyától, hogy szerezne-e nekem munkát. Egy drága belvárosi hotelben dolgozott, át kellett szállnia, hogy eljusson oda, de rengeteg borravalót kapott, különösen nyáron. De azt mondta, túl messze van ahhoz, este nem ingázhatok. Szerintem csak rajtam akarta tartani a szemét. Az edzőteremben legalább nem zargatott folyamatosan a szia-hogy-vagy-el-ne-felejtsd-bezárni-az-ajtót SMS-ekkel.

Dallas kijött az irodából, és gyorsan elfoglaltam magam a pólókkal, csak a szemem sarkából néztem, ahogy eltávolodott az edzőteremben.

Crystal visszajött a recepcióra.

– Rohannom kell – mondta, és kivett egy energiaitalt a hűtőből.

– Minden oké? – kérdeztem.

– Persze. – Rám mosolygott, de még mindig idegesnek tűnt. – Vasárnap találkozunk. – Már kint is volt az utcán. Beült a parkolóban egy kék autó anyósülésére, és elhajtottak. Egy pillanatra láttam a volán mögött ülő fickót – napszemüveget viselt és kopasz feje volt.

Belestem az edzőterembe. Dallas is megfordult, és aggodalmasan nézett a kocsi után.

Amióta az eszemet tudom, minden hónap első vasárnapján Patrick és Karen házában vacsoráztunk. Anya későn ért haza a munkából, és mire odaértünk hozzájuk, Dallas már a konyhában segített Karennek, aki a tűzhelyen kevergetett valamit. Fölkaptam az egyik macskát, aki a lábam köré tekeredett, és puszit adtam Karen arcára.

– Hogy vagy, édesem? – kérdezte.

– Remekül. – Karen egyre kevesebb időt töltött az edzőteremben, jobb szeretett otthon kézimunkázni, de azért még eljött edzeni Patrickkel hetente néhány alkalommal.

Anya is odalépett hozzá, és ő is megcsókolta Karent.

Karen helytelenítően végigmérte. – Agyonhajszolod magad, kicsim.

– Jól vagyok, csak melegem van. – Legyintett, mintha elhessegethetné Karen aggodalmát. Anya valóban kimerültnek tűnt, és előző éjjel hallottam, hogy fel-alá járkált a lakásban. Mindig is rossz alvó volt, gyakran felkelt az éjszaka közepén tévézni, nyáron viszont alig aludt, és utálta az átforrósodott lakást, mindig megpróbált elrángatni valahová.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte.

– Megoldjuk – válaszolta Dallas.

Felpillantottam rájuk; a nappaliban ültem, az ölemben két macskával, és a tévécsatornákat váltogattam. Anya a pult fölé hajolt, nevetgélt valamin. Tudom, hogy szerinte Crystal volt a legszebb, szerintem viszont anya legalább olyan szép volt. Viszont nem sokban hasonlítottunk egymásra. Anyának helyes szeplői voltak, zöld szeme és csokibarna, fényes haja – az én hajam rakoncátlan fekete fürtökben omlott a hátamra és a szemembe. Anyának szép ívű volt a szája. Megérintettem a saját számat, utáltam, hogy olyan pici. Anya öt perc alatt gyönyörűen le tudott barnulni, én viszont hiába süttettem magam a napon egész nyáron, meg sem látszott. Az orrunk egyforma volt, egyenes, az orrlyukaknál kicsit kiszélesedett, de anya arca kerek volt. Anyán minden domborúbb volt, akárcsak a nagynénéimen, és mindannyian alacsonyabbak voltak. Én hórihorgasra nyúltam – már majdnem száznyolcvan volt a magasságom.

Belépett Patrick a házba. – Hé, cukorfalat, van egy új filmem ma estére.

– Kitalálom: a Rocky háromezredik része?

Felnevetett. – Húzódj odébb, kölyök! – Félrehúzódtam, és mellém ült, széles vállát a vállamhoz nyomta. Ráhajtottam a fejem.

Anya és Dallas már majdnem végzett a terítéssel – mindig a mi dolgunk volt Patrickkel leszedni az asztalt. Karen az ajtót leste. – Ne hívjuk újra?

– Inkább együnk – sóhajtott fel Dallas.

Asztalhoz ültünk, és kiszolgáltuk magunkat. Nyílt a bejárati ajtó, és egy hang bekiáltott: – Helló! Helló!

Crystal belépett a konyhába. – Ne haragudjatok, hogy késtem.

Karen felállt. – Crystal, drágám! Úgy örülök, hogy eljöttél.

Crystal megpuszilta Karen arcát, majd lehuppant mellém. Széles mosollyal fordult hozzám.

– Szia, kölyök!

Karen hozott még egy terítéket, és szedett neki egy kis salátát.

Folytatódott a beszélgetés az asztal körül, habár többnyire csak Patrick és Dallas hangját lehetett hallani; az edzőteremről és a közelgő bokszmérkőzésről volt szó. Anya megemlítette néhány srác nevét, köztük Aaronét, akiket esélyesnek vélt a győzelemre.

Crystal odahajolt hozzám, és a fülembe súgta: – Milyen volt a buli?

– Le kellett fújnunk. – A két legjobb barátnőm, Emily és Taylor a város másik végén lakott, és mindketten dolgoztak, ezért ritkán láttuk egymást idén nyáron, de úgy terveztük, hogy csapunk egy nagy bulit Tayloréknál, amíg a szülei elmennek a hétvégére. Úgy volt, hogy én leszek a DJ, és órákon át készültem egy szuper mixszel. Végül az anyja megbetegedett, és otthon kellett maradnia.

Anya kiakadt, amikor tavaly megkértem, hogy hadd játsszak néhány végzős bulin – pedig fizettek is volna érte. Azt mondta, túl sok drog és alkohol lesz a bulikon. Erre azt feleltem, hogy eljöhet vigyázni rám, de még így sem engedett el. Azt várta, hogy egyetemre megyek, és folyton tankönyveket hagyott nekem elöl a házban. Nem tudta, hogy már szétküldözgettem a munkáimat néhány nagyobb producernek az Államokban. Folyton az e-mail-fiókomat lestem.

– Lemehetnénk jövő héten a strandra – vetette fel Crystal.

– Persze, az tök jó lenne.

A tányérjára pillantottam. Alig néhány falatot evett, többnyire csak ide-oda tologatta az ételt. Ellenben benyomott három pohár bort. A nevetése minden pohárral egyre hangosabb lett, az arca kipirult, ettől kék szeme még hangsúlyosabbá vált barna bőre mellett. Dallas csúnyán nézett rá, Crystal azonban csak vicces pofákat vágott válaszul.

– Mi újság a bárban? – kérdeztem.

– Minden szuper! Jövő hétvégén a Headkickers játszik.

– Ne már! – hördültem fel. A Headkickers egy felfelé futó, menő, seattle-i indie banda volt.

Crystal elmosolyodott. – Eljöhetsz megnézni őket… be tudlak vinni.

– Ez óriási! Annyira…

– Szó sem lehet róla! – hűtött le anya.

– Ugyan miért? – kérdezte Crystal.

– Csak tizenhét éves.

– Nem kell innia – mondta Crystal. – Lazíts már egy kicsit! Mi ennél sokkal rosszabb dolgokat csináltunk az ő korában. – Felnevetett.

Anyát elöntötte a méreg. – Fogd be, Crystal!

– Megint ki fognak rúgni – tette hozzá Dallas.

– Nincs itt a főnök – magyarázta Crystal. – Ha pedig megtudja, sebaj. – Vállat vont. – Találok másik állást.

– Elmehetek, anya? – kérleltem. – Te is jöhetnél. – Tudtam, hogy haragszik, amiért itt, mindenki előtt kérem, de pont ez volt a lényeg.

– Dolgoznom kell – válaszolta szűkszavúan.

– Nem innék – erősködtem. – Becsszó!

– Később megbeszéljük – mondta, a szája vékony vonallá szűkült.

Már jól tudtam, hogy ez mit jelent. Crystal együttérző pillantást vetett rám.

Szótlanul falatoztam, miközben Crystal beszámolt az új pasijáról, akivel múlt héten ismerkedett meg a bárban – egy építési vállalatnak dolgozott, elvált ember volt, két gyerekkel, és sokat utazott. Eltűnődtem, vajon őt láttam-e a kék kocsiban, kopasz fejjel. Karen kedves volt a nagynénémhez, érdeklődve kérdezgette, anya és Dallas azonban sokat hallgatott.

– Egy kicsit faragatlan, de van benne potenciál – mondta Crystal.

– Ja, igazán jó partinak hangzik – jegyezte meg anya.

– Hé, én legalább próbálkozom! – vágott vissza Crystal.

Anya elpirult. Sosem volt pasija, de túlságosan lefoglalta a munka és a gyereknevelés, Dallas pedig nem engedte magához túl közel a fiúját. Terry rendes srác volt, egy közeli étteremben dolgozott, és már legalább egy éve jártak. Anya szerint Dallas félt elkötelezni magát. De szerintem csak nem tetszett neki annyira Terry. Láttam, hogy ha Terry megpróbálta a vállát masszírozni vagy megfogni a kezét, a nagynéném elhúzódott.

– Egyszer kifoghatnál már egy kedves pasit a változatosság kedvéért – mondta Dallas.

– A kedvesség uncsi. – Crystal mosolygott, de szomorúan csengett a hangja. Sosem értettem, mit eszik a szemétládákon. Nekem még sosem volt fiúm. Legalábbis, igazi nem. Párszor összeálltam egy-egy sráccal a suliból, de azt még nem csináltuk. Anya nyilván szeretné, ha szüzén halnék meg.

Crystal kitöltötte a poharába a maradék bort. Dallas megrovóan nézett rá, Crystal azonban csak somolygott. Szerettem volna olyan lenni, mint ő, nagy ívben tenni mások véleményére. A nagynéném mindig azt csinálta, amit akart, amikor csak akarta.

Dallas hazavitt minket. Elbeszélgettek anyával elöl, míg én zenét hallgattam a telefonomon, és ránéztem a Facebookra.

Amikor beléptünk a lakásba, megcéloztam a fogast a táskámmal, és persze elvétettem. Nagyot puffant a padlón.

– Komolyan, Skylar? – szólt rám anya.

Felakasztottam a táskát, majd lehuppantam a kanapéra, fogtam a távirányítót, és váltogatni kezdtem a csatornákat.

– Miért nem mehetek el megnézni a Headkickerst?

– Mert még kiskorú vagy.

– Nem fogok inni, de tényleg!

Anya felhorkant. Párszor bajba keveredtem a pia miatt, tavaly fel is függesztettek egy időre, amikor füveztünk a mosdóban egy barátnőmmel, amit Crystal őrületesnek talált. Ellentétben anyával. Nem voltam drogos vagy ilyesmi, szóval minek a nagy felhajtás egy kis eseti fű miatt?

– Crystal vigyáz rám.

– Crystal dolgozni fog. Van fogalmad róla, hogy mennyi részeg seggfej lesz abban a bárban? Azt sem tudod, hogyan kell kezelni az ilyesmit.

– Tizenhét vagyok, nem hülye. Az én koromban neked már gyereked volt.

Anya elvörösödött, és bűntudatom támadt. Nem úgy értettem, csak emlékeztetni akartam, hogy nem vagyok már gyerek.

– Téma lezárva! – jelentette ki, és elvonult a fürdőszobába.

TIZENHATODIK FEJEZET

Szombat este elhajtottam Crystalhoz. Egy öreg, piros Honda Civicem volt, amit anya, Dallas, valamint Patrick és Karen segített megvenni a tizenhatodik születésnapomra. Crystal le volt égve akkoriban – az éppen aktuális pasija meglépett az összes pénzével de vett nekem egy szív alakú illatosítót, aminek eperillata volt, és összeállított egy válogatás CD-t klassz dalokból.

Anya azt hitte, Emilyéknél töltöm az éjszakát. Amikor kicsi voltam, és anyának egész hétvégén dolgoznia kellett, Emilyéknél voltam, a szülei még a nyári faházukba is meghívtak. Mindketten tanáremberek voltak, és irtó rendesek, ugyanakkor szigorúak, ezért anya megbízott bennük. Gyakran kért nevelési tanácsot Emily anyjától. Akkoriban ez felbőszített, de újabban anya sosem hívta fel Emily anyját, ha azt mondtam, hogy hozzájuk megyek.

Crystal egy szuterénben lakott, úgy húsz percre az edzőteremtől. Amikor odaértem, nyitva volt minden ablak, és zene szűrődött ki odabentről, keményen dübörgött a ritmus. Többször is kopogtattam, mire lehalkította a zenét, és ajtót nyitott.

Koptatott farmersort volt rajta, a felső gomb kigombolva, a dereka lehajtva, és fekete bikinifelső.

– Bújj be! – Előrement a konyhába, mezítláb végigtrappolt a csempén, benyúlt a hűtőbe, és kivett egy üveg cidert. – Kérsz egyet?

– Persze.

Magának is elvett egyet. – Szívjunk el egy jointot, mielőtt összekészülök.

– Oké. – Követtem a nappaliba, leültünk egymás mellé a kanapéra.

– Anyád sejt már valamit? – Kihalászott egy jointot a dobozkából a kis asztalon.

– Nem hiszem.

Crystal meggyújtotta a joint végét, szívni kezdte, amíg fel nem parázslott, majd a tüdejében tartotta a füstöt, és átnyújtotta. Mélyet szippantottam.

– Egek, micsoda forróság! – Beletúrt a hajába, majd ivott egy kortyot.

A testem ellazult, és elnehezedtek a pilláim. Hátradőltem a kanapén.

– Remélem, látunk ma este néhány helyes srácot – jegyeztem meg.

– Az a jóképű fiú az edzőteremben nagyon megbámult téged a minap.

– Ki, Aaron? Tetszem neki, de én nem akarok tőle semmit. Úgy néz ki, mint egy nehézfiú.

– Néha a rossz fiúk a legkedvesebbek. A kedves fiúk azok, akikben nem mindig bízhatsz. – Haragos fény gyúlt a szemében, és szippantott a fűből.

– Sok rossz fiúval randiztál az én koromban?

– Rossz fiúkkal, jó fiúkkal, mindenfélével… – Elhallgatott egy percre, a címkét piszkálta a palackon. – Volt egy srác. Troy… – Elmosolyodott. – Basszus, néha órákig csináltuk a kocsijában. – Meghúzta az üveget.

– Mi történt?

– Elköltözött. – Elkomorult az arca, majd megrázta a fejét, amitől hullámzott a haja. – Különben is, a francba a pasikkal! – Felnevetett, de keserű volt a hangja.

– Na és az apám? Ő rendes pasi volt?

Crystal mozdulatlanná dermedt. Belekortyolt az italba, mielőtt válaszolt.

– Billy? Ja, ő rendes volt.

– Anya sosem beszél róla. – Régebben sokat faggattam apáról, minden részletet tudni akartam, anya azonban nem sokat tudott róla, csak annyit, hogy Billy Wilsonnak hívták, és szőke volt – az alkatomat és a hajamat a nagyapámtól örököltem –, és szeretett gördeszkázni meg olvasni. Akkor ismerkedtek meg, amikor apámék abban a városban kempingeztek két hétig, ahol anya felnőtt. Mire kiderült, hogy terhes, apám már rég elment, és anya azt sem tudta, hol keresse. Felzaklatta, ha beszélnie kellett róla, ezért inkább felhagytam a kérdezősködéssel.

Azt reméltem, hogy Crystal tud valamit mást is, valami apróságot, amit anya már elfelejtett, de csak az üveget bámulta és görgette a kezében.

– Régen azt kívántam, bárcsak megismerkedne egy rendes pasival – mondtam. – Hogy legyen egy apám, tudod? De úgy látom, erre semmi esély. – Amint összekaparom a pénzt a cuccaimra, és rendes keresetem lesz a fellépéseimből, felbérelek egy magándetektívet, hogy kutassa fel apámat. Crystalnak erről nem beszéltem – rendes volt, de volt egy olyan sanda gyanúm, hogy elmondaná anyának.

– Nem is tudom, Sky – mondta. – Egy apa nem mindig olyan jó. Nem biztos, hogy olyan, amilyennek szeretnéd. – Visszaadta a jointot.

– Lehet, hogy egy seggfej, aki nem is akar tudni rólam. – Mélyet szippantottam, és kifújtam a füstöt. – De van egy ilyen ábrándképem róla, hogy eljön megnézni, amikor zenélek. Megpillantom a tömegben, ő meg olyan büszkén néz rám, hogy rögtön tudni fogom, hogy ő az. – Lenéztem a kisujjamra, a felső ujjperec befelé hajlott. Mindkét kezemen ilyen volt. Régen szégyelltem, amikor kicsi voltam, de azóta megszoktam. Clinodactiliának hívják, és apámtól örökölhettem, mert anya szerint az ő családjukban sosem fordult elő. Amikor rákérdeztem, azt mondta, nem emlékszik apám kezére.

Crystalra pillantottam. Ő is az ujjamat nézte, csillogott a szeme.

– Jól vagy? – kérdeztem.

Felnézett rám. – Anyád nagyon szerette volna megtalálni, de nem tudta. Bűntudata van emiatt. Inkább ne nagyon piszkáld…

Crystal még sosem aggódott mások érzései miatt.

Felállt. – Gyere, ülj be velem a fürdőbe, amíg kisminkelem magam.

Dugig volt a bár, hullámzott a tömeg a táncparketten, Crystal azonban szerzett nekem egy helyet a bárpult mellett, ahonnan jól lehetett látni az együttest. Féltem, hogy megállítanak az ajtóban, Crystal azonban kölcsönadta az egyik forrónadrágját, és egy dögös topot, amitől úgy néztem ki, mintha lennének melleim, valamint kisminkelt, hogy idősebbnek tűnjek. Magabiztosan besétált, és a barátnőjeként mutatott be. Senki sem kérte a személyimet.

Megegyeztünk, hogy nem iszom a bárban – nehogy mégis elkapjanak –, de bőségesen ellátott Red Bull-lal, és ha szünetet tartott, kimentünk elszívni egy jointot. Eljött a pasi, akiről vacsora közben mesélt, és Crystal bemutatott neki. Larry-nek hívták, és cseppet sem tetszett nekem, sem a fickó, sem az, ahogy Crystal seggét bámulta, valahányszor megfordult, Crystal azonban kihívóan kacsintgatott rá. Kopasz feje volt, úgyhogy valóban őt láthattam aznap az edzőteremnél. Folyton a száját nyalogatta, valahányszor ivott egy kortyot, ami gusztustalan volt. Mindenféléket kérdezgetett, de úgy tettem, mintha nem hallanám.

Amikor Crystal végzett, visszamentünk a lakására. Én vezettem, mivel Crystal is megivott néhány pohárral a bárban. Larry is velünk tartott, és elszívtunk együtt még egy jointot – meg iszogattunk. Crystal és Larry már keményen piáltak, ha épp nem egymással flörtöltek. Úgy éreztem, útban vagyok, de nem mehettem haza – anya azt hitte, hogy Emilyéknél vagyok, és különben is túlságosan be voltam állva, egy kicsit be is csíptem.

A fotelben ültem, míg ők egyre közelebb húzódtak egymáshoz a kanapén. Larry keze a nagynéném derekán volt, szinte felnyúlt a topja alá. Crystal nevetgélve lökte el a kezét, de láttam rajta, hogy élvezi. Elvörösödve bámultam az italomat.

– Hé, Skylar, nem bánod, ha kicsit félrevonulunk? – Crystal felállt, és magával húzta Larryt.

– Nem, dehogy.

Bementek Crystal hálószobájába. Felhangosítottam a zenét a nappaliban, kivettem az utolsó szál cigit Crystal csomagjából a dohányzóasztalról, rágyújtottam, elterültem a kanapén, és lustán, ráérősen pöfékeltem. Nem élveztem különösebben a dohányzást, de kicsit haragudtam a nagynénémre.

Elnyomtam a csikket, és becsuktam a szemem – hagytam, hogy a zene hullámokban söpörjön végig a testemen, a lábammal doboltam a zene ütemére –, mígnem hangokat hallottam a hálóból, puffanást és fojtott sikoltást. Felültem.

Crystal kiáltozott valamit. Larry is kiabált, de nem értettem, mit.

Felálltam, és lehalkítottam a zenét, hogy jobban halljam őket.

Újabb sikoltás, majd csattanás következett, mintha levertek volna valamit.

Végigrohantam a folyosón a hálószoba felé, és belöktem az ajtót.

Crystal meztelenül térdelt az ágy szélén, veszettül püfölte az öklével Larryt, miközben az rángatta magára a ruháit. A lámpa a padlón hevert.

– Kifelé! Kifelé! – üvöltözött a nagynéném.

– Azt csinálom, te hülye picsa! – ordította Larry, és felhúzta a gatyáját, majd felkapta az ingét a padlóról.

– Tűnj el innen, te rohadék! – Crystal leugrott az ágyról, és nekiesett Larrynek, állon vágta az öklével.

– Hagyjátok abba! – kiáltottam.

Larry hátrahúzta a karját, és belebokszolt a nagynéném arcába. Crystal hátraesett, beverte a fejét a falba, és az éjjeliszekrényre zuhant. Megpróbált megkapaszkodni, ám az arca olyan reccsenéssel vágódott a szekrény élére, hogy rosszul lettem a hangtól. Zokogva fogta az arcát, és csak annyit mondott: – Te szemét!

Larry megpördült és elviharzott mellettem, közben fellökött, és az ágyra zuhantam. – Kell a fasznak ez a szarság!

Kiment a hálószobából, a folyosóról még hallottam a szitkozódását. Végül becsapódott a bejárati ajtó.

Crystalhoz fordultam. – Jól vagy?

A fal mellett kuporgott, rázkódott a teste a zokogástól, a sminkje sötét csíkokban folyt szét az arcán, vér csöpögött az orrából és a szája sarkából.

– Az ajtó! – sikított fel.

Kiszaladtam a nappaliba és bezártam az ajtót, majd visszasiettem hozzá. Crystal időközben lehúzta az ágyról a takarót, és maga köré csavarta.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Nem kaptam levegőt. A torkomra szorította a kezét… –Megérintette a torkát és megdörzsölte. – Azt hitte… azt hitte, élvezem.

Nem tudtam, mit mondjak. Vörös volt az arca. Legszívesebben átöleltem volna, de nem tudtam, hogyan reagálna az érintésre. – Hozok egy kis jeget.

Kimentem a konyhába, belecsavartam néhány jégkockát egy konyharuhába, és bevittem Crystal szobájába. A fürdőszobában volt, sortot és trikót húzott, és az arcát nézegette a tükörben. A fürdőszobapulton gombóccá gyűrt, véres zsebkendők sorakoztak. Remegett a keze, ahogy megérintette az arcát és az alsó ajkát, mely máris felduzzadt. Odaadtam neki a jeget. Csak nézte értetlenül.

– Az arcodra – magyaráztam.

Az arcához nyomta, ahol egy vörös nyom éktelenkedett. Még mindig a tükörképét bámulta. Kék szeme hatalmas volt, szinte fekete.

– Elszívtam az utolsó cigidet – vallottam be, és próbáltam visszafojtani a sírást. – Ne haragudj!

Rám nézett és nevetni kezdett, majd a nevetés könnyekbe fulladt. Leült a kád szélére.

– El vagyok cseszve. Larrynek volt igaza. Zakkant picsa vagyok.

– Egy fenét, Larry egy seggfej!

Crystal megtörölte az arcát, és felállt. – Jól jönne egy ital.

A következő óra során az utolsó cseppig megitta az összes wine coolert a hűtőjéből, majd a vodka maradékát is utánaküldte. Folyton felpattant, hogy kinézzen az ablakon, mindennek nekiment. Úgy bámult ki az utcára, mint aki attól fél, hogy Larry még odakint van.

– Biztos, hogy bezártad az ajtót? – kérdezte többször is, és hiába esküdtem meg, hogy bezártam, mindig leellenőrizte. Körbejárt, hogy meggyőződjön arról, hogy minden ablak rendesen be van zárva, pedig még mindig tikkasztó volt a hőség.

Még sosem láttam ilyennek. Nem tudtam, mitévő legyek.

– Esetleg felhívhatnám anyát vagy Dallast – javasoltam.

– Nem mondhatod el nekik, mi történt!

– Oké, de leülnél végre?

Leült, és hamarosan kókadozni kezdett, párszor felriadt, próbált ébren maradni, de az álla végül visszaesett a mellére.

– Le kéne feküdnöd – mondtam.

– Gyere velem! – kérlelt.

Bevezettem a szobájába és betakargattam – a ventilátornak hála idebent hűvösebb volt a levegő. Lefeküdtem Crystal mellé, és elaludtam.

Később, nem tudom, mikor, felébredtem és átnéztem az ágy túloldalára – Crystal nem volt mellettem. Felültem és körülnéztem. A fürdőszoba ajtaja résnyire volt nyitva, fény szűrődött ki bentről a hálószobába. A komód legfelső fiókja ki volt húzva.

Elindultam a fürdőszoba felé. – Crystal?

Semmi válasz.

Benyitottam. A nagynéném a földön kuporgott, háttal a kádnak, a szeme csukva, a feje lehajtva. A kezében fegyver.

– Jóságos ég!

Félig kinyitotta a szemét, és összpontosítani próbált. –Csukd be az ajtót. Jönnek.

– Kik jönnek? – kérdeztem.

– Csukd már be azt a kurva ajtót!

Teljesen elment volna az esze? A pulton két fehér csíkot pillantottam meg, mellettük egy összecsavart bankjegy bevert. Basszus.

Letérdeltem Crystal mellé. – Add ide a fegyvert, Crystal!

Közelebb húzta magához, és bedugta a hóna alá. Szaporán lélegzett, és riadtan pislogott körbe.

– Meghallottak? Ezúttal megölnek minket!

Összekuporodott, még mindig szorította a fegyvert, és ringatózni kezdett, közben halkan dúdolt egy dalocskát.

Vajon itt maradjak mellette? Valahogy muszáj elvennem tőle a fegyvert.

– Crystal, kérlek, add ide a fegyvert!

Megrázta a fejét. – Nem. Megint bántani fognak.

– Senki sem fog bántani. Kérlek, add ide a fegyvert!

Kihúzta a fegyvert a karja alól, de még mindig maga mellett tartotta. A szemembe nézett, és egy pillanatra kitisztult a látása.

– Jól jönne egy cigi – mondta.

– Kifogytál – emlékeztettem.

– A kézitáskámban van még.

– Idehozom. – Kimentem a nappaliba, megkerestem a kézitáskáját és belekotortam, de cigit nem találtam.

Mire visszamentem a fürdőszobába, be volt csukva az ajtó. Lenyomtam a kilincset. Zárva. – Crystal? Nem találtam több cigit.

– Menj haza, Skylar!

Nem tetszett a hangja, hogy olyan üresen csengett. – Nem megyek innen sehová, amíg ki nem jössz.

Csend.

Eltűnődtem, vajon a rendőrséget vagy a mentőket vagy kit hívjak.

Kimentem a nappaliba, és fogtam a mobilomat.

– Anya? Szükségem van rád.

Az elkövetkező húsz percben Crystal fürdőszobaajtaja előtt kuporogtam. Nem válaszolt, ha kérdeztem, ezért a tengerpartról hablatyoltam, ahová megígérte, hogy elvisz, hamburgert és tejes turmixot majszolnánk, elszívnánk egy nagy jointot, bugyuta magazinokat olvasgatnánk, és jókat nevetnénk a celebeken. Hallottam a pityergést odabentről, a hangos szipogást, és néha csak a csendet, ami még rosszabb volt. Kivert a verejték az idegességtől, még a tenyerem is izzadt. Rettegtem, nehogy meghalljam a fémes kattanást, majd a dörrenést.

Végül elfordult egy kulcs a bejárati ajtóban, és anyám szólongatni kezdett: – Skylar?

– Itt vagyok! – kiáltottam.

Crystal hallgatott. Azt hittem, elájult.

A folyosón megjelent Dallas és anya. Anya arca falfehér volt, a szeme rémült. Dallas komornak tűnt, összeszorította az állkapcsát.

– Nagyon rossz bőrben van – magyaráztam nekik. – Nem tudtam, mit tegyek.

– Semmi baj – mondta anya. – Menj a nappaliba, mi majd elintézzük.

– Egy fenét! Nem hagyom, hogy elzavarjatok.

– Eleve nem is kellett volna itt lenned!

– Ha nem lettem volna itt, lehet, hogy komolyabban megsérül.

Anya elfordult tőlem, a bezárt ajtóra meredt. Dallas lágyan bekopogott.

– Crystal, drágám! Kinyitnád az ajtót?

– Nem akar elmenni a rendőrségre – közöltem.

– Semmi rendőrség! – kiáltott anya és Dallas kórusban. Lassan kinyílt az ajtó. Crystal belekapaszkodott a szélébe, úgy dőlt neki, mint aki alig áll a lábán. Könnyes volt az arca, alvadt vér volt az orra alatt, az egyik szeme körül csúnya monokli éktelenkedett.

– Jesszusom! – Dallas közelebb lépett hozzá.

Crystal a karjaiba vetette magát, Dallas vállára hajtotta a fejét, és úgy zokogott, mint egy gyerek. Anya kivette a fegyvert Crystal kezéből, és átkapcsolt valamit az oldalán.

– Gyere, feküdj le – mondta Dallas, és az ágyhoz vezette Crystalt, aki összekuporodott rajta, és magához ölelte a párnát. Anya leült az ágy végébe, az egyik kezét Crystal lábára tette, a másikban még mindig a fegyvert szorongatta. Dallas masszírozni kezdte Crystal hátát.

– Pont olyan volt, mint Cash Creek – nyöszörögte Crystal erőtlenül, mint akinek fájdalmai vannak. – Újra megtörtént.

– Crystal – szólt anya. – Most már biztonságban vagy.

– Sosem leszünk biztonságban. Még mindig keresnek minket.

Anya rám pillantott. – Menj ki a nappaliba!

– Maradni akarok.

Felállt az ágyról, és elindult felém, szikrázott a szeme. – Kifelé!

Kimentem, és leültem a sötét nappaliban, égett az arcom. Órákon át gondoskodtam Crystalról, mellette maradtam, amíg ide nem értem, erre kipenderítenek, mint egy gyereket. Nem hallottam, miről beszéltek, csak a duruzsolást, néha Crystal sírását. Fél órával később anya kijött.

– Jól van? – kérdeztem.

– Kezd megnyugodni. Dallas mellette marad ma éjjel.

– Én is maradni akarok.

– Mi hazamegyünk.

Anya szorosan markolta a kormányt, meredten nézte az utat, de láttam rajta, hogy elkalandoztak a gondolatai, különféle érzelmek villantak fel az arcán, zavar, félelem, szomorúság, a szembejövő kocsik fénye ragyogásba vonta az arcát és a szemét.

– Miről beszélt Crystal? – kérdeztem.

– Nem volt magánál. Azt sem tudta, miket beszél.

– Mi történt Cash Creekben?

– Hazudtál nekem, Skylar. Nagyon haragszom.

– Most te hazudsz nekem.

Hazáig egy szót sem szólt.

Anya felkapcsolta a villanyt a konyhában és feltett egy kanna teavizet szaggatott, ideges mozdulatokkal. Megdermedt, úgy bámult az evőeszközfiókra, mint aki elfelejtette, hogy mit is keresett benne, végül kivett egy kanalat. Kiesett a kezéből, csattant, mire anya káromkodva felvette. Leültem a kanapéra, vártam, hogy ágyba parancsoljon, de nem akartam megadni magam egykönnyen. A nappaliban még sötét volt, odakint csendesek voltak az utcák ilyen késő éjjel, leszámítva egy-egy elvétett dudálást vagy szirénát vagy motorzúgást. Lépéseket hallottam a folyosó felől, valaki későn ért haza.

Anya leült mellém a kanapéra, a kezembe adott egy csésze teát, és mindkettőnket betakart egy pokróccal. Úgy nézett végig a lakáson, mint aki emlékezni próbál, hogy hol is van valójában. Megakadt a tekintete az anyja fotóján, amit az oldalasztalkán tartott, ezüstkeretben. Ez volt az egyetlen fotója a családjáról.

– Nem véletlenül mondtam, hogy nem akarom, hogy Crystallal lógj – szólt halkan.

– Nem esett bajom.

– De eshetett volna.

– Crystal vigyázott rám.

– Ha Crystal bepiál, hajlamos megfeledkezni magáról. Ami ma este történt vele? Veled is megtörténhetett volna, és… – Anya hangja elcsuklott.

– Én nem is ittam.

– Nem kell innod hozzá. Elég, ha rosszkor vagy rossz helyen… és a bár határozottan rossz hely.

– Sajnálom, hogy hazudtam – mondtam. – Csak úgy érzem, nem bízol bennem. – Anya sok tekintetben jó fej volt, de ki nem állhatta, ha túl feszes vagy túl rövid ruhákat hordtam, folyton a piálásról és a drogokról papolt nekem, meg hogy a pasik visszaélhetnek a helyzettel – ilyesmi.

– Nem benned nem bízom. Hanem a világban.

– Nem zárhatsz el a világ elől, anya.

– De azért megpróbálhatom. – Elmosolyodott, de erőltetettnek tűnt a mosolya.

– Crystal rendbe fog jönni?

– Persze, csak rossz éjszakája volt.

Sokkal több volt ez egy rossz éjszakánál, ezt mindketten tudtuk.

– Kitől félt annyira? – kérdeztem.

– Azt hitte, Larry visszajön érte.

– Nem vagyok hülye, anya! Úgy beszélt, mintha legalább két személytől rettegne. Tudom, hogy olyasmi miatt akadt ki, ami a múltban történt.

Anya egy percig hallgatott, majd mély levegőt vett, és lassan kifújta.

– Amikor tinédzserek voltunk, összefutottunk néhány nagyon rossz emberrel.

– Cash Creekben? Odamentetek, amikor elszöktetek otthonról? – Anya évekkel ezelőtt elmesélte, hogy a nagyi még gyerekkorukban meghalt autóbalesetben, amikor Goldenben éltek, nagyapa meg alkoholista volt. Eltűnt, amikor anya várandós volt velem. Megszöktek a nővéreivel, hogy ne kerüljenek nevelőszülőkhöz, és megismerkedtek Patrickkel, aki munkát adott nekik, majd nevet változtattak, nehogy nagyapa rájuk találjon.

– Lerobbant a kocsink, ők pedig megálltak segíteni… –Anya ismét mély levegőt vett, és nagyot nyelt. – Az egyikük egy autószerelő műhelyben dolgozott. Munkát vállaltunk a farmjukon, hogy keressünk némi pénzt, ők azonban… – Elhallgatott, mohón belekortyolt a teába, mintha kiszáradt volna a szája. – Ennél többet akartak.

– Bántottak? – suttogtam, és kifutott a vér az arcomból. Anya a teáscsészét bámulta a kezében.

– Egyik este bedurvultak, amikor lenn, a folyónál iszogattunk. Sikerült megszöknünk, de halálra rémítettek. – Csillogott a szeme, féltem, hogy elsírja magát.

– Mit műveltek veletek?

– Nem számít. Eljöttünk abból a városból, amint lehetett, és soha többé nem láttuk őket. – Odafordult hozzám, és megfogta a kezem. – Tudom, hogy azt hiszed, hogy túlságosan féltelek, és néha talán igazad is van, csak éppen látom, hogy ugyanarra tartasz, mint Crystal, és aggódom érted.

– Én nem Crystal vagyok, anya.

– Tudom, kicsim, de akkor is történnek rossz dolgok, ha óvatos az ember.

– Miért nem mentetek el a rendőrségre?

– Ugyanazért, amiért elszöktünk otthonról. Nem akartunk nevelőszülőkhöz kerülni.

– Még mindig ott vannak? Abban a városban?

– Nem tudom.

– Crystal azt hiszi, hogy még mindig keresnek titeket.

– Csak a drog beszélt belőle.

– De mi van, ha igaza van, és…

– Sosem találnak ránk.

– Tudják az igazi neveteket, vagy ilyesmi? – Még én sem tudtam anyám igazi nevét. Sosem árulta el, mert félt, hogy véletlenül kikotyogom valakinek.

– Nem, dehogy tudják. – Letette a csészét. – Fáradt vagyok, kicsim, és… nem könnyű ezekről a dolgokról beszélni.

– Ne haragudj.

– Nem a te hibád. Csak muszáj lefeküdnöm.

– Alhatok melletted?

– Hát persze. – Elmosolyodott, de még bánatos volt a szeme.

Lefeküdtünk egymás mellé, a karunk összeért, a fejem a vállára hajtottam, mint kiskoromban, amikor körkörösen simogatta a homlokomat, hogy elaludjak. Sokáig hallgattam a légzését, de nem lassult, sőt, egyre szaporább lett, mintha még mindig ébren lenne.

– Erről senkinek sem beszélhetsz, világos, Skylar? – suttogta.

– Oké.

– Komolyan mondom. Sem Emilynek, sem Taylornek, senkinek.

– Nem fogok.

Végül álomba merült, én azonban még sokáig fenn voltam, és arra gondoltam, mi történhetett anyámmal annál a folyónál. Tudtam, hogy nem mondott el mindent, sőt, nyilván rengeteg részletet elhallgatott, és még sok kérdés kavargott a fejemben. Egyre csak arra tudtam gondolni, amit Crystal mondott: „Ezúttal megölnek minket”.

Kételynek nyoma sem volt a hangjában.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Másnap délután átmentem Crystalhoz. Ugyanabban a sortban és trikóban nyitott ajtót, amit még előző éjjel kapott magára, a haja csupa kóc volt. Az arca már nem volt olyan csúnya, de az alsó ajka egyik oldalt még duzzadt volt, és kék zúzódás volt az egyik szeme körül.

– Helyes. Csak te vagy – sóhajtott fel. – Már azt hittem, megint Dallas jött, hogy rám nézzen.

– Felébresztettelek? – kérdeztem.

– Csak elbóbiskoltam a kanapén. Bújj be! – Visszament a nappaliba, és ledőlt a kanapéra. Sötét volt idebent, az összes ablakon le volt húzva a redőny.

Leültem a lába mellé. A hamutálca tele volt csikkekkel, és már volt két üres sörösdoboz a dohányzóasztalon, egy harmadik pedig felbontva.

– Elmentél itthonról? – kérdeztem.

– A piaboltba – mondta mosolyogva. – Csak elugrottam az orvosságomért. – Máskor nevettem volna a viccen, de ma cseppet sem tűnt jó poénnak.

– Jól vagy? – kérdeztem.

– Persze – vágta rá, de nem nézett a szemembe, csak elővett egy újabb cigit.

– Akarod, hogy készítsek egy kis levest? Ettél már valamit?

– Pont úgy beszélsz, mint anyád. – Hátradőlt és rágyújtott.

– Bocs. Csak aggódom érted.

Szomorkásan elmosolyodott. – Bocs, hogy úgy rád ijesztettem tegnap éjjel, kölyök.

– Rendesen kiakadtál. – Kiszedtem a fóliát az üres cigisdobozból a dohányzóasztalon, és hajtogatni kezdtem egy origami-darut. Megnyugtatott a fólia simasága az ujjaim között.

– Nem lett volna szabad kokóznom.

– Nem tudtam, hogy azt szívtál.

– Évek óta nem nyúltam hozzá, de Larry hozott egy keveset. – Vállat vont. – Jó ötletnek tűnt. – Rám pillantott. – Mekkora seggfej volt, mi? – Megrázta a fejét. – Ki hitte volna…

– Anya elmesélte, mi történt veletek Cash Creekben. –Megálltak az ujjaim a papírmadáron, vártam, milyen hatást váltanak ki a szavaim.

Crystal mélyet szippantott a cigiből, és elsiklott a tekintete, mintha azt sem tudná, hová nézzen. – Mit mondott? – Kifújta a füstöt a mennyezet felé, hátrahajtotta a fejét, és kivillant a sebhely az állán.

– Hogy lerobbant a kocsitok, és azok a fickók felvettek, aztán a farmjukon dolgoztatok, de… bántottak. – Nem akartam pontosan idézni anya szavait. Crystal a szemembe nézett, és mintha eltűnt volna a szeméből az élet. Mint két sötét tó, bennük olyan mérhetetlen fájdalom, hogy el akartam fordulni tőle, kirohanni a friss levegőre, a napsütésre.

– Elmondta, mit tettek? – Üresen kongott a hangja.

– Igen, de csak tömören. Nagyon felzaklatta.

Crystal elvette a sört a dohányzóasztalról, és ivott néhány kortyot, egyiket a másik után.

– Mi történt? – kérdeztem lágyan.

A kérdés kettőnk közt függött a levegőben, ahogy egy végtelen percig csak ültünk szótlanul. Lebámultam a fóliamadárra, a szívdobogásomat számoltam, eltűnődtem, vajon Crystalé is ilyen szaporán vert. Szerettem volna visszaszívni a kérdést, de múlt éjjel sokat rágódtam rajta, hatalmába kerített a félelem és kíváncsiság különös egyvelege. Meg kellett tudnom, hogy mi történt annál a folyónál. Bűntudatom volt, amiért pont tőle kérdeztem, mikor még mindig olyan depressziósnak tűnt, Crystal viszont ebben az állapotban volt a legbeszédesebb.

– Megkötöztek a kocsijukban, és elvittek egy raktárba –szólalt meg végül. A szájához emelte a cigit. – Öt napig tartottak ott.

– Öt napig? – Majdnem összegyűrtem a madarat a tenyeremben.

Crystal lassan kifújta a levegőt, cigifüst csapta meg az orromat.

– Beteges állatok voltak, igazán betegek.

Nem tudtam, mit mondjak, a szavak súlya úgy nehezedett a lelkemre, mint a kő. Anya hazudott nekem. Azok a fickók nem csak „bedurvultak”. Súlyosan bántalmazták, fogságban tartották őket, szörnyű dolgokat műveltek velük.

– Tényleg azt hiszed, hogy még mindig keresnek titeket? – Eszembe jutott, hogy anya éjszakánként felkelt, hogy ellenőrizze a zárakat. Az ajtóra sandítottam – vajon Crystal bezárta, miután bejöttem?

– Nem – válaszolta. – Csak be voltam lőve.

Az arcát vizslattam, hátha hazugságon kapom. – Hogy menekültetek meg?

– Elloptuk a kocsijukat, és visszamentünk a városba. El akartuk hozni a saját kocsinkat a műhelyükből, de el volt zárva. – A sör címkéjét piszkálta, cafatokká tépte. – Egy motoros fickó segített, az övé volt a szomszédos kocsma. A fia reggel kivitt minket a buszmegállóba.

Kavarogtak a bensőmben az érzelmek, dühös voltam, amiért bántották őket, zavart és zaklatott, amiért mostanáig nem is tudtam róla, de leginkább megijedtem. – Szörnyű lehet a tudat, hogy még odakint vannak valahol.

– Hát, elég szar érzés. – Csillogott a szeme, és újabb mély szippantás következett. Már majdnem a körmére égett a cigi.

– Ezt nem kéne megúszniuk – jelentettem ki. – Mármint, tudom, hogy a zsarukhoz nem mehettek. De én meg akarnám ölni őket.

Crystal rám pillantott, de üres volt a szeme, mintha gondolatban máshol járna, a cigi még parázslott az ujjai közt.

– Crystal? – szóltam. – Jól vagy?

– Igen, csak arra gondoltam, hogy néha azt képzeljük, milyen könnyen fognak menni a dolgok, hogy valami felé haladsz, és aztán… – Legyintett. – Hirtelen minden elszaródik. És nem tudsz visszamenni az időben, nem tudod újrakezdeni. Bármennyire szeretnéd.

– Mármint azt kívánod, bárcsak ne mentetek volna Cash Creekbe?

– Sok mindent kívánok – válaszolta, és a falat bámulta. Legördült egy könnycsepp az arcán. Letörölte, és reszketegen felsóhajtott.

– Például?

– Az én hibám, hogy el kellett szöknünk. Én csesztem el. Mindig én cseszem el.

– Ezt meg hogy érted?

Elnyomta a cigit, egyik ujjával összemorzsolta a filtert, belepasszírozta a hamutálcába. Rágyújtott egy másikra.

– Tudtad, hogy énekes akartam lenni?

– Sosem mondtad. – Megint úgy éreztem, hogy elveszítem az egyensúlyomat, mintha lelöktek volna egy gerendáról. Másról sem beszéltünk, csak a zenéről.

– Gitározni is tudtam, meg minden. – Pengető mozdulatokat mímelt a levegőben. – Anyád meg fényképésznek készült… kurva éles esze volt. Lekörözött minket Dallasszal a suliban. Bármi lehetett volna belőle.

Sosem gondoltam, hogy anyámnak hobbija vagy álmai lettek volna, habár valóban imádott fotózni – otthon tele voltak a falak a fotóival. Egyszer találtam egy régi fényképezőgépet elrejtve a ruhásszekrénye legfelső polcán. Visszatettem, mert bűntudatom támadt, és sosem kérdeztem róla, de azért fura volt. Gyerekkori emlék lenne? Crystalnak igaza volt abban, hogy anya nagyon okos volt, de csak az érettségit tette le. Viszont mindig elolvasta a házimat és kölcsönvette a könyveimet.

Crystal megint rám pillantott, összeragadtak a szempillái a könnyektől. – Rendes kölyök vagy, Skylar. Igazán rendes.

– Kösz.

– Komolyan mondom – erősködött. – Ne akarj olyan lenni, mint én!

– Nem vagy te olyan rossz.

– Soha semmi jót nem csináltam az életemmel. – Fogta a sört és felhajtotta, majd megtörölte a száját a kézfejével.

– Egy csomó jó dolgot csináltál.

– Egy frászt. – Megrázta a fejét. – Dallas mindig segít az embereken. Anyád meg… sokkal bátrabb, mint hinnéd. Én szart sem csináltam.

– Mit szeretnél megtenni?

Rám emelte a tekintetét, és ismét üresnek tűnt a szeme.

– Azt kívánom, bárcsak megöltük volna őket – válaszolta. – Mindig csak ezt kívánom. – Átnézett rajtam, a cigifüst betöltötte a szobát.

– Crystal?

Kitisztult a tekintete, és észrevette a madarat a kezemben. – Az mi?

– Egy daru. A japánok a boldogság madarának tartják. Úgy hiszik, hogy a darvak ezer évig élnek, ezért jó szerencsét és hosszú életet, vagy ilyesmit szimbolizálnak. A temetésekre egész füzéreket készítenek belőlük.

– Gyönyörű lehet – bólintott, majd szomorkásan elmosolyodott. – Hé, Sky? Nagyon örülök, hogy eljöttél meglátogatni, de nem bánnád, ha lefeküdnék aludni? Iszonyatosan fáj a fejem.

– Persze, hogyne. Ne haragudj, ha felzaklattalak.

– Dehogy, te vagy a legjobb. Holnap lemegyünk a tengerpartra, oké? Hívj fel reggel!

Aznap este, amikor anya hazajött a munkából, kimerültnek tűnt, a copfja kilazult, a haja nyirkos volt, az arca kipirult.

– Egek, milyen gusztustalan volt ma a busz! Mint egy büdös szauna. – Felakasztotta a táskáját. – Már alig várom, hogy átöltözhessek.

Készítettem neki egy gyümölcsturmixot, amíg átöltözött, és kivittem neki az erkélyre, ahol volt egy kis műanyag asztalkánk két székkel, és egy Hibachi grillsütő, amit nyáron használtunk. Anya szerzett valahonnan egy virágmintás térítőt, és néhány citronellás gyertyát csinos üvegcsékben, amik elriasztották a szúnyogokat.

Anya sortot és trikót húzott, és feltette a lábát a korlátra, hátradőlt a széken, a cipője a padlón hevert. Láttam a vörös csíkokat a lábán, ahol kidörzsölte a cipő.

Belekortyolt a turmixba. – Nyami. – Megfogta a kezem és megszorította. – Mi újság, édesem?

– Ma meglátogattam Crystalt.

– És hogy van? Próbáltam hívni a munkából, de nem vette fel.

– Valószínűleg aludt. Elég depisnek tűnt. Szerinted nem kéne valami segítséget szereznünk neki? Járhatna terápiára, vagy ilyesmi.

– Úgysem menne el. – Hallottam anyám hangjában a feszültséget, és tudtam, hogy nem akar erről beszélni. Behunyta a szemét, a fejét még mindig a háttámlának támasztotta, mintha egész nap most először lenne alkalma pihenni. Ám a Crystallal folytatott beszélgetés után még több kérdésem volt a múltról.

– Crystal elmesélte, hogy mit műveltek valójában azok a fickók.

Anya kinyitotta a szemét és a homlokát ráncolta. – Hogy érted?

– Elmesélte, hogy napokra bezártak titeket, és bántottak… Úgy sajnálom, ami történt, anya! Nagyon félhettél.

Anya felbőszült. – Ezt nem volt joga elárulni.

– Azt hitte, hogy már tudom. Miért nem mondtad el?

– Mert nem akartam, hogy ilyesmire kelljen gondolnod.

– Senkinek sem mondtad el? – kérdeztem.

– Nem.

– Még Patricknek és Karennek sem?

– Nem akartunk beszélni róla. – Se a nagynénéim, se anyám nem szeretett a múltról beszélni, már kezdtem érteni, miért. De a gyerekkorukat se nagyon emlegették. Anya elejtett egyet s mást az anyukájukról az évek során, Hogy Lilliannek hívták, és kitűnően főzött, és imádta a halat. Az apjukról viszont alig beszéltek.

– Crystal azt mondta, elloptátok a kocsijukat…

– Aha.

– Hogy jutottatok ki abból a raktárból?

– Nem beszélhetnénk erről máskor? Fárasztó napom volt.

– Mindig ezt mondod, ha nem akarsz beszélni valamiről.

– Attól még igaz. – Anya elfordította a fejét, és belekortyolt az italba.

– Crystal szerint az ő hibája volt, hogy el kellett szöknötök otthonról.

Láttam, ahogy lüktet az ütőér anyám nyakán. – Biztos csak arra célzott, hogy sokat veszekedtek apával.

– Miről?

– Ez miről szól? – Anya ismét rám pillantott.

– Csak szeretném megérteni, mi történt. Mi olyan furcsa ebben? – Borzalmas volt, amin keresztülmentek, és megértettem, miért nem akarnak beszélni róla, valamiért mégis különösnek tűnt, mintha rejtegetnének valamit.

– Crystal nem szokott gondolkodni – mondta anya dühös hangon. – Amikor ilyen hülye hangulatba kerül, hajlamos összevissza beszélni. Semmit sem jelent.

– Pedig nagyon úgy hangzott, mintha jelentene valamit.

– Crystalnál sosem lehet tudni. – Anya felállt. – Megyek, lezuhanyozom.

Bementem a szobámba, felvettem a fülhallgatómat, és egy ideig az ütemekkel szórakoztam, ám valahányszor visszajátszottam őket, dühösnek, kaotikusnak, értelmetlennek tűntek. Mintha még nem tudnák, hogy mi lesz belőlük.

Később üzentem Crystalnak, hogy már alig várom, hogy holnap elmenjünk strandolni, és megkérdeztem, hozzak-e valamit útközben a lakása felé menet.

Nem válaszolt.

Másnap délelőtt, tíz óra körül bedobtam a bikinimet a táskámba, fogtam egy törölközőt és egy flakon napolajat, és elindultam Crystalhoz. Reggel sem válaszolt az üzeneteimre, és nem vette fel, amikor hívtam, de gondoltam, talán még alszik.

Amikor odaértem hozzá, minden ablakot zárva találtam, és nem nyitott ajtót. Egy ideig kopogtattam és szólongattam. Végül körbejártam az ablakokat, próbáltam belesni a lakásba, de le voltak húzva a redőnyök. Elnéztem az épület mögé – a kocsija nem állt a parkolóban. Megfordult a fejemben, hogy megkérdezem a felső lakóktól, hogy látták-e egyáltalán, de úgy tűnt, senki sincs otthon.

Hazamentem, csalódottan, amiért Crystal megfeledkezett a tervünkről. Talán be kellett mennie dolgozni, vagy ilyesmi. Napközben és este még írtam neki néhány üzenetet, de egyikre sem válaszolt. Ránéztem a Facebook-oldalára, ahová többnyire szelfiket töltött fel magáról különböző pasikkal, a bárpult mögött, vagy a barátaival bulizás közben. Utoljára akkor frissítette a státuszát, amikor elmentünk együtt a bárba: „Már alig várom a Headkickerst! Tomboljunk együtt a bárban!”

– Sehol sem találom Crystalt – mondtam anyának, amikor hazaért. – Úgy volt, hogy elmegyünk strandolni.

– Sajnálom, édesem. De mégis mit vártál?

Tudtam, hogy Crystal gyakran lerázza az embereket, de fájt, hogy velem is ezt tette. – Az üzeneteimre sem válaszol.

– Már én is próbáltam hívni. Biztos csak elhagyta valahol a telefonját. Hamarosan jelentkezni fog.

Másnap, amikor hazajöttem az edzőteremből, anya a lábkörmeit lakkozta a tévé előtt. Hosszú műszak várt rá a hotelben egy esküvő miatt.

– Beszélnünk kell, anya.

– Mi a baj? – Aggódva pillantott fel rám.

– Ma párszor elmentem Crystalhoz, de nincs otthon. És dolgozni sem ment. Senki sem látta.

– Tudom, hogy aggódsz, Sky, de Crystal gyakran csinál ilyet. Te is tudod. Emlékszel, amikor tavaly lelépett? Néha hetekre eltűnt, és Dallasszal halálra voltunk rémülve, aztán egyszer csak felbukkant, mintha mi sem történt volna, és kiderült, hogy a barátaival bulizott valahol, vagy egy pasival volt.

– De most nem ez történt, anya! Pláne a múlt éjszaka után.

Anya rácsavarta a kupakot a körömlakkra, és rám nézett. – Kiváltképp a múlt éjszaka után. Dallasszal pont erre számítottunk.

Beleharaptam az alsó ajkamba. – De nekem nem is szólt.

Anya megfogta a kezem. – Attól még szeret téged, Sky. Te vagy a kedvenc unokahúga.

Erőtlenül elmosolyodtam. – Mert én vagyok az egyetlen unokahúga.

– Pontosan. – Megpaskolta a térdem, és felállt. – Lassan indulnom kell dolgozni. – Visszafordult. – Ne izgulj, édesem! Hamarosan visszajön.

Amíg anya átöltözött, kiemeltem a táskájából a kulcsait, és levettem a karikáról Crystal lakáskulcsát.

Este kilencre járt, és alkonyodott, amikor odaértem Crystal lakásához. Egyetlen lámpa sem égett odabent. Sem a felső emeleten, szerencsére.

Lassan benyitottam, és gyorsan körbepillantottam.

– Helló? – szóltam be. Mi lesz, ha pasi van nála, vagy a nagynéném egy szál törölközőben rohan ki a fürdőből, dühösen, amiért rátörtem? A lakásban azonban néma csend honolt. Egy kicsit ijesztő volt itt egyedül.

A dohányzóasztalon tele volt a hamutálca; jókora halom cigarettacsikk gyűlt össze benne. Mind az ő kedvenc márkája volt – Player’s light, extra nagy. A konyhai mosogató dugig volt edényekkel, és bűzlött a szemetes. Kivettem belőle a zsákot, összekötöztem a száját, és odakészítettem a bejárati ajtó mellé. Végigmentem a folyosón a hálószoba felé.

Nem volt bevetve az ágy, a takaró és a párna össze volt gyűrve. Az éjjeliszekrényen egy sörösüveget találtam, és ott volt a kis fóliadarum is, a papírzsepis dobozon. Fogtam a madarat, és babrálni kezdtem a szárnyaival, miközben körülnéztem.

Éreztem Crystal parfümjét a levegőben. Némelyik fiók ki volt húzva, a ruhái a szennyeskosárba dobálva, de nem tudtam megállapítani, hogy elvitt-e belőlük valamit.

A fürdőszobába is benéztem – a fogkeféje eltűnt. Kihúzgáltam a fiókokat a mosdó alatt. A sminkkészlete is hiányzott. Benéztem a tusolóba. Borotva nem volt, csak két, majdnem üres samponos flakon, és egy kis darab szappan.

Megálltam a folyosón és eltűnődtem. Hol lehet a nagynéném?

Visszamentem a nappaliba, leültem a kanapéra, és megérintettem a párnáját. Nem lett volna szabad Cash Creekről faggatnom. Egyáltalán nem kellett volna szóba hoznom.

A kisasztalon még találtam két füves cigit a dobozkában. Átültem az íróasztalhoz, végiglapoztam a sajtcédulákat, de csak random feljegyzéseket találtam, bevásárlólistát és tennivalók jegyzékét, telefonszámokat. Bekapcsoltam a számítógépet, és megnéztem a keresési előzményeket. Különféle együttesek neve, fölöttük pedig: Cash Creek.

Döbbenten bámultam a névre, szaporábban vert a szívem. Rákattintottam, és megnéztem, milyen linkek jönnek be. A nagynéném megnyitott egy oldalt egy okanagani marhafarmról. Egy farmokról szóló weboldal volt. Végigfutottam a neveken, de egyik sem jelentett semmit.

Kikapcsoltam a gépet, és lefirkantottam neki egy üzenetet: „Hívj fel, kérlek!”. Majd elmosogattam, kivittem a szemetet, és megágyaztam. Kivettem a két jointot a dobozból – gondoltam, úgysem bánná.

Visszamentem a hálószobájába és benéztem az éjjeliszekrényébe, a matrac alá, a ruhásszekrénybe, mindenhová, hátha megtalálom a pisztolyt. Nyoma veszett.

Bárcsak megöltük volna őket! Mindig csak ezt kívánom.

Úgy nézett rám, amikor ezt mondta, mintha ott sem lennék.

Anya reggel kicsoszogott a konyhába bokszeralsóban és trikóban, kócos hajjal. Ásított, kinyitotta a hűtőt, és kihúzta az egyik fiókot.

A kávémra pillantott. – Attól kicsi maradsz, ugye tudod? – Elmosolyodott a közös viccünkön, amit akkor kezdett mondogatni, amikor néhány éve már magasabb voltam, mint ő.

Bedobott két gofrit a kenyérpirítóba, kivette a szirupot a hűtőből, majd leült velem szemben, és lenyalta az ujjáról a kupakról csöpögő szirupot.

Egyre csak az járt a fejemben, amit Crystalnál találtam, előző este még a laptopomon is rákerestem Cash Creekre. Nagyon pici város, alig háromezer lakossal. A Wikipédia említette a tejgazdálkodást és a marhafarmokat, de amikor rákerestem a Cash Creek-i marhafarmokra, semmit sem találtam.

Anya arról fecsegett, hogy mit csináljunk aznap. De képtelen voltam odafigyelni. Azon tűnődtem, hogyan mondjam el neki, mit találtam, de valahányszor meg akartam szólalni, ő csak beszélt tovább valami másról.

– Esetleg elmehetnénk a Stanley Parkba. Nem szeretnél görkorizni a gáton? – Felállt, kivette a gofrikat a kenyérpirítóból, a tányérjára tette és megkente őket vajjal. – Vagy elmehetnénk a Granville-szigetre, bejárhatnánk a boltokat, kinézhetnénk a piacra.

Hátradőlt, és fogta a szirupos üveget.

Mély levegőt vettem. – Tegnap este átmentem Crystalhoz.

Összeszaladt a szemöldöke. – Otthon van? – Letette az üveget.

– Nincs. Kölcsönvettem a kulcsodat.

Anya dühbe gurult. – Úgy érted, elloptad.

Vállat vontam. – Körül akartam nézni a lakásban. Úgy tűnt, mintha már vasárnap elment volna otthonról, talán nem sokkal azután, hogy ott jártam.

– Aha. – Anya a kávéját kortyolta, de a bögre széle fölött engem figyelt.

– Szerintem Cash Creekbe ment.

Anya a fejét rázta, én azonban folytattam. – Figyelj, anya! Rákeresett Cash Creekre a számítógépén. Lefogadom, hogy fel akarja kutatni azokat a fickókat.

Anya elsápadt, és úgy markolta az asztal szélét, mintha meg kellene kapaszkodnia benne.

– Anya?

Felállt, és újratöltötte a bögréjét. Elkeverte benne a cukrot, csak profilból láttam az arcát, de úgy remegtek a pillái, mint aki szaporán pislog.

– Crystal sosem menne vissza oda – jelentette ki.

– Nem tudod, hogy…

– Ismerem a nővéremet, Skylar! Nem menne oda.

– A pisztolya is eltűnt, anya! Szerintem visszament, hogy megölje őket.

Anya megpördült. – Ez őrültség!

– Megkereste őket. Mi másért tenné? – Nem számolhattam be anyának az utolsó beszélgetésünkről Crystallal, hogy milyen hülyeségeket mondtam.

– Ki tudja? Cash Creekbe azonban semmi szín alatt nem menne el.

– Szerintem el kéne mennünk kocsival megnézni.

– Szó sem lehet róla.

– Miért?

– Egyrészt, mert túl veszélyes, és nem hiányozhatok a munkából.

– Nem is aggódsz?

– De igenis aggódom, oké? Dallasszal azonban már rég megtanultuk, hogy ne csesszük el az életünket minden alkalommal, amikor Crystal kiakad. Majd túlteszi magát rajta, és visszajön, megint kölcsönadunk neki, aztán szerez magának új állást.

– Nem tudom elhinni, hogy meg sem akarod keresni!

– Skylar, neked fogalmad sincs, min mentünk keresztül abban a városban. Egyikünk sem menne vissza oda, soha. –Odalépett hozzám, és a tenyerébe vette az arcomat. – Higgy nekem!

Elhúzódtam. – Én nem tudom tétlenül várni, hogy hazajöjjön.

– Akkor ne tedd! Mit csinál Emily és Taylor? Még dolgoznak? – A falinaptárra pillantott, és elcsodálkozott, mintha csak most venné észre a dátumot. – Igaz is! Jövő héten Emilyék kimennek a vidéki házba.

– Holnap indulnak. Engem is hívtak, de idén nincs kedvem menni. – Emilyék vidéki háza tök szuper, és mindig remekül szórakozunk, de néha rosszulesett látni, hogyan bánt a barátnőm az apjával, aki pedig olyan rendes volt. Nagyon undok tudott lenni hozzá, folyton kigúnyolta a vicceit meg a ruháit, és hisztizett, ha az apja elhívott minket pecázni. Meg is orroltam rá emiatt, és gyakran civakodtunk.

– Hívd fel őket, hátha még mehetsz – javasolta anya.

– Nem bánnád?

– Szerintem jót tenne neked, ha inkább korodbeli lányokkal lógnál. Nem ilyesmiken kéne rágódnod.

– Mi lesz az edzőteremmel?

– Ne izgulj. Majd én beszélek Dallasszal.

– Végül is, felhívhatom Emilyt.

– Helyes – bólintott anya megkönnyebbülten. Fogta a kávésbögréjét. – Megyek zuhanyozni.

Aznap este, amíg anya dolgozott, rákerestem néhány térképre és menetidőre, próbáltam kikalkulálni, vajon mennyi benzinre és pénzre lesz szükségem. Úgy saccoltam, hogy öt és fél óra alatt odaérek, talán egy kicsit később, ha megállok enni és tankolni.

Amikor reggel kimentem a konyhába, anya épp kávét töltött magának. Késő éjjel hallottam a tévét, miután hazajött, most pedig be volt dagadva a szeme, mintha egyáltalán nem aludt volna.

Ideges lettem, és elöntött a forróság. Turkálni kezdtem a szekrényben, hátha találok néhány müzliszeletet és szárított gyümölcsöt, valamit, ami sokáig eláll. Úgy terveztem, hogy egész nap vezetni fogok, megállok ebédelni, majd kiveszek egy szobát a Cash Creek-i motelben – ehhez ki akartam venni pár száz dollárt a bankszámlámról. A nyár hátralevő részét kénytelen leszek végigrobotolni, talán még bébiszitterkednem is kell, hogy ki tudjam fizetni a keverőpultot és a hangfalakat.

Töltöttem magamnak egy kis gyümölcslét, és leültem az asztalhoz. Anya megfordult és nekidőlt a pultnak. – Sikerült elérned Emilyt?

– Aha, mehetek. Néhány óra múlva találkozunk náluk.

– Ez nagyszerű, Skylar! Próbálj meg lazítani, és ne izgulj annyit Crystal miatt. Üzenek, ha hazajön. Ne felejts el felhívni, hogy tudjam, hogy jól vagy.

– Nagyon rossz a térerő ott fenn, emlékszel? Majd írok a kocsiból, és küldök egy e-mailt, oké?

– Jól van, édesem. – Közelebb lépett, lehajolt, megemelte az államat a kezével, mint kicsi koromban, és puszit adott a számra. – Vigyázz magadra! Hiányozni fogsz.

– Te is nekem.

Néztem, ahogy végigsétált a folyosón, és bement a szobájába.

Bűntudat gyötört – még sosem hazudtam ilyen fontos dologról –, de elfojtottam. Anya téved. Semmit sem tud Crystal-ról. Nem tudja, miről beszéltünk aznap, nem látta a tekintetét, nem érezte, milyen üresnek tűnt a lakása. Én azonban tudtam. Crystal nem úgy tervezte, hogy hazajön.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Tíz óra körül útnak indultam, amíg anya az edzőteremben volt. Becsomagoltam a cuccaimat, és a rugós bicskát is eltettem, amit évekkel ezelőtt kaptam anyától – Patrick megtanította, hogyan kell használni.

Már nagy volt a hőség – zsebes bermuda volt rajtam trikóval, de ahányszor csak megmozdultam, az üléshez tapadt a bőröm. A kocsimban nem működött a légkondi, úgyhogy letekert ablakkal vezettem, a hajamat laza copfba fontam, belekapott a szél, bömbölt a sztereó.

A vancouveri forgalom minden irányban dugót okozott az országúton, és egy ideig lassan haladtam. Idegesített ez a nagy forgalom; a kocsim beleremegett az elhaladó kamionok robajába, a kerekük majdnem olyan magas volt, mint az autóm.

Ahogy eltávolodtam Vancouvertől, és áthaladtam Hope-on, ami egy kisváros kétórányira, változni kezdett a táj, egyre több hegyet láttam, és egyre kevesebb embert. Amikor elértem Coquihallát, a széles országutat, mely elvezet egészen Kamloopsig, a cédrusfákat és magas fenyőket csipkézett hegytetők és magas sziklaszirtek váltották fel, melyek ragyogtak a délelőtti napsütésben. Az út kitartóan emelkedett, és elhaladtam néhány füstölgő kocsi mellett. Eszembe jutott anya és a nagynénéim, hogy mennyire megrémülhettek, amikor lerobbant a kocsijuk.

Figyeltem, hátha megpillantom Crystal kocsiját egy benzinkútnál vagy motelnél az országúton. Különös volt belegondolni, hogy alig néhány napja ő maga is végighaladt ezen az úton. Volt néhány fotóm róla a telefonomon, és a fotóalbumból is kivettem egyet. Ha senki sem látta Cash Creekben, akkor lehet, hogy mégis anyának volt igaza, és csak le kellett lépnie egy időre.

Újra meg újra végigpörgettem a fejemben azt az utolsó beszélgetést Crystallal. Bárhová is ment, biztos voltam benne, hogy miattam ment el. Semmit sem kellett volna mondanom. De honnan tudtam volna? Anya és a nagynénéim egész életemben, minden áldott nap hazugságokkal etettek. Eltűnődtem, vajon mi másról hazudtak még.

Háromórányi vezetés után Merrittbe érkeztem, egy másik kisvárosba. Ismét megváltozott a táj, szárazabb lett, mint egy sivatagos kanyon a csenevész bozótokkal és hullámzó, barna tájjal. Megálltam ebédelni egy McDonald’sban.

Megrendeltem az ennivalót és leültem egy asztalhoz, majd írtam anyámnak egy SMS-t azzal, hogy már majdnem a vidéki háznál vagyunk, ezer puszi és ölelés, majd írok még, amint lesz újra térerő. Reggel Taylornak is írtam, hogy bevállalok néhány extra műszakot, úgyhogy ne csodálkozzon, ha egy ideig nem hall felőlem. Nem féltem attól, hogy a vezetékesen fog keresni – a barátaim csak mobilon hívtak. Kilépett egy lány a mosdóból, a vállán hatalmas hátizsák, rám mosolygott, és kiment a parkolóba.

Láttam, hogy odalép három sráchoz, akik egy fehér Jeep mellett ácsorognak, a platóján kempingfelszereléssel. Velem egyidős lehetett a lány és nagyon csinos volt, egyenes, hirtelenszőke haját laza kontyba fogta a tarkóján.

Az egyik srác megkínálta cigivel, majd mondott neki valamit, amikor a lány előrehajolt, hogy meggyújtsa. A lány hirtelen elhátrált, kifújta a füstöt és sarkon fordult, majd otthagyta őket. Az egyik fickó obszcén gesztusokat tett a kezével és a szájával, szopást imitált. A másik kettő felröhögött.

A lány beintett nekik, majd továbbment az országút felé. A srácok beszálltak a Jeepbe és követték, majd megálltak ott, ahol a lány a hüvelykujját feltartva stoppolt. Megbabonázva néztem a jelenetet, a kezem megállt a sült krumpli fölött. Vajon mire készülnek?

Az egyik fickó kidugta a fejét az ablakon, mintha kiáltozott volna valamit, majd felemelte a kezét, és hozzávágott a lányhoz egy üdítős poharat. A lány az arca elé kapta a karját, ám így is ráfröccsent a lé a pohárból. A srácok beletapostak a gázba, a Jeep kereke csikorgott az úton. A lány fogott egy kavicsot és utánuk hajította, de addigra már rég elhúztak onnan.

A lány visszajött az étterembe, és vörös képpel berohant a mosdóba, Sajnáltam a történtek miatt, és reméltem, hogy jól van.

Épp a térképet tanulmányoztam a parkolóban, amikor kijött, egy másik trikó volt rajta, rózsaszín, és benézett a kocsimba.

– Szia, elvinnél?

Igazán nem vágytam társaságra. Gondolkodni akartam, nem bájcsevegni.

– Láttad azokat a seggfejeket? – kérdezte. Mielőtt válaszolhattam volna, a térképre pillantott a kezemben. – Hová mész?

– Cash Creekbe.

– Én Revelstoke-ba, de ha Cash Creekig elvinnél, igazán hálás lennék. – Bizakodva mosolygott rám. – Lacey vagyok.

– Nem biztos, hogy… – Nem akartam szemét lenni, de akkor is.

– Ártalmatlan vagyok, becsszóra. Csak nem akarom egy árokban végezni, tudod? – Az országút felé nézett. – Ijesztőek voltak azok a fickók.

Eszembe jutott, mi történt anyával és a nagynénéimmel. Belegondoltam, hogy majd azt látom az újságban, hogy megöltek egy stopposlányt.

– Hát jó. De Cash Creekben dolgom lesz.

– Nyugi. Amint odaérünk, lelépek.

Elbeszélgettünk útközben. Mint kiderült, csupán tizenhat éves volt, de idősebbnek tűnt, vastag sminkréteg volt az arcán. Hope-ból jött, az első kisvárosból, amin áthajtottam, és összeveszett a szüleivel, mert nem tetszik nekik a fiúja. Azért szökött meg, hogy találkozzon vele Revelstoke-ban. Szerintem őrült ötlet volt stoppolni, de azt mondta, folyton ezt csinálja. Mutatott egy fotót a fiújáról, aki egész helyes volt, barna szemű, fehér fogú. Lacey megkérdezte, miért megyek Cash Creekbe, és azt feleltem, hogy a nagynénémmel találkozom.

Felhangosítottam a rádiót, amikor bejött egy jó dal, és a kormányon doboltam az ütemére, közben énekeltem.

– Szép hangod van – jegyezte meg Lacey.

– Kösz.

– Énekes vagy?

– Nem, DJ vagyok. – Kellemesen beleborzongtam a szavakba, nagyot dobbant a szívem. – Van egy YouTube-csatornám.

– Ez tök szuper. Bárcsak én is tudnék ilyesmit csinálni!

– Szereted a zenét?

– Igen, de nem tudok sem énekelni, sem zenélni. Ami azt illeti, semmihez sem értek. – Vállat vont. – Anyám folyton azt mondja, hogy hülye vagyok. – Rekedtes hangra váltott: – Egy lakókocsiparkban végzed, meglásd! – Felnevetett, de keserű volt a hangja, és amikor kinézett az ablakon, reszketett a válla, mintha a könnyeivel küszködne. Nem tudtam, mit mondjak.

Néhány perccel később visszafordult, és énekelni kezdte a dalt, ami a rádióban ment, magas, béna hangon. Elnevettem magam.

– Mondtam, hogy nem tudok énekelni!

– Hű, hát nem vicceltél!

Csatlakoztam hozzá, direkt fejhangra váltottam, és egy darabig jól szórakoztunk, amíg eszembe nem jutott, hogy miért vagyok úton. Hirtelen elhallgattam. Lacey rám pillantott, és bizonytalanul elhallgatott. Visszafordult az ablakhoz.

Több mint két órán át utaztunk a hegyeken át, tavak és lankás farmok, hegyi rétek mellett, mígnem elértünk egy éttermet és motelt jelző táblához, mely szerint Cash Creek következett, aminek örültem, mert mérföldeken át egyetlen benzinkutat se láttunk, és már majdnem kiürült a tank.

Maga a város kicsi volt, a belváros alig néhány utcából állt. Emilyék vidéki háza felé menet már láttam néhány kisvárost, de azok bájosak voltak, olyan helyek, ahol az ember legszívesebben megállna fagyizni és fotózkodni. Ez azonban ijesztő volt. A legtöbb épület le volt pukkanva, a padokat és szemeteseket szemmel láthatóan már évek óta nem festették le. Minden el volt hanyagolva, a boltok homlokzata, a járda, az előtetők.

– Tankolnom kell – mondtam.

Találtam egy régi szerelőműhelyt, és eszembe jutott, mit mondott anya. Az egyikük egy műhelyben dolgozott. Vajon még mindig ott dolgozik? Keressek inkább egy másikat? A műszerfalra pillantottam. Már hosszú ideje villogott a lámpa.

Amikor megálltam az egyik kút mellett, senki sem jött ki, és az iroda is üresnek tűnt. A műhely két nagy ajtaja azonban tárva-nyitva volt.

Kiszálltam a kocsiból. Lacey is kiszállt, és nekidőlt a kocsinak, az arcát legyezgette. Elindultam a műhely felé, éreztem, ahogy a strandpapucsomon át éget a járdából áradó hő. Forró és fullasztó volt a levegő.

Egy piros baseballsapkát viselő, magas fiú beszélgetett egy másikkal, aki félig egy kocsi alatt feküdt. Egy öreg Chevynek tűnt, tompa szürke, a hátsó szélvédőn egy Budweiser matrica virított. A kocsi egy emelőrúdon állt, hatalmas, recés kerekeit levették és a falnak támasztották. A pádon a rádióból countryzene szólt. Megkönnyebbültem, hogy senki mást nem láttam dolgozni.

– Segítene valaki? – szóltam.

A baseballsapkás fiú megfordult. A másik is kidugta a fejét a kocsi alól, és felállt. Amikor meglátta Lacey-t, aki odalépett mellém, felvonta a szemöldökét. Szőke haja oldalt és hátul rövidre volt nyírva, elöl hosszúra hagyták, és belefésülte az arcába. Mindkét srác kábé egyidős lehetett velünk, csak koszosak voltak, a körmük piszkos, maszatos pólójukon izzadságfoltok éktelenkedtek, szakadt, kopott farmerjük alacsonyan ült a csípőjükön.

– Tankolni szeretnénk – mondtam.

– A francba, bocs, nem hallottalak – mondta a magas, piros sapkás fiú, és elindult felénk, közben beletörölte a kezét egy rongyba. Magasabb volt nálam, világos bőre volt, a sapka alól sötét, göndör haj villant ki, csillogó szempár, pimasz mosoly.

– Nem idevalósiak vagytok – jegyezte meg.

– Csak látogatóba jöttünk – mondtam. Eltűnődtem, megmutassam-e nekik Crystal képét, hátha ő is megállt itt tankolni, de még nem tudtam, mivel magyarázzam, hogy keresem őt. Lacey-re pillantottam. Azt mondta, lelép, amint a városba érünk, de nem igazán törte magát.

A szőke fiú követett minket, nekidőlt a kútnak, és rámosolygott Lacey-re. Lacey visszamosolygott.

– Mennyi kell? – kérdezte a sötét hajú fiú, és lecsavarta a tanksapkát.

– Töltsd tele, légy szíves! – Körülnéztem, és megpillantottam egy alacsony, barackszínű téglamotelt az út túloldalán. Virágkosarak függtek a bejárat körül, és a tábla ingyen wifit és kontinentális reggelit ígért. Volt néhány üres parkolóhely a kocsma előtt, de úgy láttam, hogy a hátsó úton egy nagyobb parkoló lehet.

Eszembe jutott, hogy Crystal mesélt egy motoros ürgéről és a fiáról, akik segítettek rajtuk. Felnéztem az épületre, és megpillantottam egy elfüggönyözött, nyitott ablakot. Vajon még mindig itt laknak? Beszélt velük Crystal? A motelre pillantottam, leárnyékoltam a szemem, és végignéztem a kocsikon a parkolóban. Crystal autóját sehol sem láttam, de lehet, hogy a motelnek is van hátsó parkolója.

– Ez az egyetlen motel a városban? – kérdeztem.

– Aha – válaszolta a szőke srác. – Baracknak hívjuk. Van egy másik is a várostól északra, kinn az országúton, de az sokkal drágább.

– Szállást keresel? – kérdezte a sötét hajú fiú, amikor kifizettem a benzint.

– Talán – feleltem. – Még nem biztos.

Lacey kíváncsian nézett rám.

Visszaültünk a kocsiba, a srácok pedig bementek az irodába. A sötét hajú fiú betette a pénzt a pénztárba. Mindketten ki-kilestek ránk a maszatos ablakon át. A szőke srác elmosolyodott, és odaszólt valamit a másiknak.

Lacey beleszippantott a levegőbe a leengedett ablakon át. – Édes istenem, mennyei ez az illat! Tegnap óta egy falatot sem ettem.

Grillezett hús illata csapta meg az orromat. – Láttalak a McDonald’sban.

– Csak átöltöztem, nem volt pénzem kajára. – Vállat vont, mintha nem lenne nagy ügy. Azt mondta, az apja elvesztette a munkáját. Nagyon rossz lehet a helyzet náluk. Anya mindig ügyelt, hogy tele legyen a hűtő, még akkor is, ha meg voltunk szorulva – és mindig adott pénzt a hajléktalanoknak. Egyszer megkérdeztem, miért teszi, mire azt felelte: „Sosem lehet tudni, hogy min mentek keresztül”.

Felpillantottam, és észrevettem a bisztrót a hotel mellett. Olcsó helynek tűnt.

– Meghívlak ebédre, de utána mennem kell, oké? – Meg akartam keresni Crystalt, de nem hagyhattam éhezni ezt a lányt, és különben is, én is éhes voltam.

– Komolyan? Ez tök szuper! Kösz!

Leparkoltunk a bisztró előtt. Lejjebb, az utcán láttam néhány boltot, az egyik valamiféle szerszámboltnak tűnt, de a cégér szerint egyben posta is volt, egy másik tábla pedig lottószelvényt, jeget és csalit hirdetett. Néhány férfi megbámult minket, amikor kiszálltunk a kocsiból. Nem tetszett ennek a városnak a légköre, a poros utcák, a rekkenő hőség. Minden mocskosnak és agyonhasználtnak, és egy kicsit ijesztőnek tűnt. Eltűnődtem, hátha csak azért érzek így, mert tudom, hogy mi történt itt anyáékkal, de úgy éreztem, ennél többről van szó. Mintha ez a város már évekkel ezelőtt lemondott volna önmagáról.

A pincérnő a bisztróban anyámmal egyidős lehetett, hosszú, fekete haja és rövid frufruja volt. Kávéval kínált, odaadta a menüt, és barátságosan ránk mosolygott. Mindketten a napi ajánlatot kértük, csirkehúsos pitét salátával.

– Hozhatok még valamit, lányok?

– Nem, ennyi elég lesz, köszönjük.

Visszaadtuk a menüt. Amíg elkevertem a cukrot a kávémban, Lacey kibámult az ablakon a szemközi kocsmára.

– Jó pasi.

Követtem a pillantását, és észrevettem a kocsma előtt egy férfit, aki éppen egy motort szerelt. Kipakolta a szerszámait, és levette az ingét. Idősebb pasi létére egész helyes volt, vállig érő, szőke haját középen elválasztotta, szőke szakállát rövidre nyírta. Fölvette az ingét, és épp visszaindult a kocsmába, amikor a pincérnő vizet hozott nekünk.

– Ki az a fickó? – kérdeztem.

Kilesett az ablakon. – Ki, Owen? Ő vezeti a kocsmát.

Crystal azt mondta, hogy a motoros fickó fia vitte ki őket a buszmegállóba. Vajon ő lenne az? Még mindig az apjáé a hely?

Úgy döntöttem, beszélni fogok vele. Ha Crystal itt járt, nyilván a kocsma volt az első megállója.

Lacey engem nézett. Visszafordultam hozzá.

– Mi az?

– Hol fogsz találkozni a nagynénéddel?

– Még nem tudom biztosan. Később fel kell hívnom. – Belekortyoltam a kávémba. Borzalmas volt, feljött a tetejére a kávézacc, de furcsa módon tetszett az odaégett íz.

– Itt lakik?

– Nem szeretnék most erről beszélni. Van néhány családi problémánk. – Tudom, hogy idegesnek tűnt a hangom, de mit felelhettem volna?

– Megértem, bocs.

Küldtem anyának még egy SMS-t, megírtam, hogy jól vagyok, de két napig nem fogok tudni bejelentkezni. Mielőtt elhagytam Vancouvert, kikapcsoltam a helymeghatározást a telefonomon, és reméltem, hogy anya még nem vette észre.

A pincérnő kihozta az ebédünket. – Jó étvágyat, lányok!

Lacey rávetette magát a tányérra, hatalmas falatokat lapátolt a szájába a húsos pitéből. Amíg rágott, felszúrta a villájára a salátát, és azt is a szájába tömte. Én közben kicsomagoltam az evőeszközömet a papírszalvétából.

– Istenem, ez mennyei! – áradozott.

Ahogy néztem, először a hányinger kerülgetett – a csirkés pite vizenyősnek tűnt, a saláta fonnyadt volt, és tocsogott a szószban. Ám ekkor észrevettem, mennyire kiálltak Lacey csontjai, milyen vézna volt a csuklója és a karja, melyre egy rózsaszín, műanyag órát húzott.

– Aha, tényleg finom – mondtam, és falatozni kezdtem.

Amikor végeztünk, a pincérnő kihozta a számlát. Az asztalra tettem a pénzt.

– Nos, sok szerencsét! – Felálltam, és a vállamra vettem a hátizsákomat – nem akartam a kocsiban hagyni a laptopomat.

– Várj! – szólt Lacey. – Már majdnem öt óra. Ha most kezdek stoppolni, nem biztos, hogy ma este tovább jutok innen. Nem tudtam, hogy ilyen kicsi ez a város… rám sötétedhet az országúton.

Kezdtem ideges lenni. Crystalnak szüksége van rám. Most nem tudok mással foglalkozni.

Lacey felállt, és fogta a táskáját. – Azt mondtad a srácoknak a benzinkúton, hogy talán kiveszel egy motelszobát. Veled tarthatok? Csak egy éjszakára. Reggel kimegyek a kamionmegállóba, és gond nélkül találok fuvart. Sőt, a fiúmat is felhívom, és ő majd küld egy kis pénzt a kajára meg a motelre.

Nem volt teljesen észszerűtlen a félelme, hogy kinn reked az úton. Amióta a városban voltunk, összesen két autót láttam végighajtani a főúton. Vajon milyen messzire kéne elgyalogolnia? Lenéztem a lábára, és észrevettem, hogy szandálban van, a lábujjai közt ragtapasz volt.

– Jól van, de csak egy éjszakára.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Visszaültünk a kocsiba, ahol dunyhaként borult ránk a forróság, és rögtön hiányoltam a bisztró hűtött levegőjét. A pincérnő szerint egész Brit Columbiában itt, a Sunshine Valley-ben a legnagyobb a hőség, és hittem neki – szinte égette a kezemet a kormánykerék. Lehúztuk az ablakokat, és megkerültük az épületet, majd leparkoltunk a motel előtt.

– Várj meg itt, rendben? Mindjárt jövök – mondtam.

– Oké.

A pult mögött ülő nő letette a könyvet, amit olvasott, és rám nézett a szemüvege fölött.

– Segíthetek valamiben?

– Megszállt itt egy Crystal Caldwell nevű nő?

– Nem hinném… – Belelapozott a nyilvántartásba. – Nem.

– Nem látta ezt a nőt? – Odatoltam elé Crystal fotóját.

Felemelte és hunyorított. – Úgy néz ki, mint az a nő, aki a negyvennyolcas szobát vette ki… egy hétre. De neki barna haja van.

Tehát Crystal valóban idejött – és nyilván befestette a haját. Fellelkesített a siker – megtaláltam! Majd megrémültem. De hová tűnhetett?

A nő visszaadta a fotót, és gyanakvóan méregetett.

– Miért, ki ő?

– A nagynéném. – Már kitaláltam a fedősztorimat. – Csúnyán összevesztek anyámmal, és szó nélkül lelépett. Rémes volt. Meg akarom keresni, hogy kibékítsem őket, tudja?

A nő bólintott. – Mi is mindig civakodunk a nővéremmel.

– Mikor látta utoljára?

– Úgy két napja. – Vállat vont. – De nem nézem, ki hová megy. Azt mondta, egy hétig nem akar takarítást.

– Mikor jelentkezett be?

– Hétfőn, úgy emlékszem. – Tehát hétfő reggel jöhetett el Vancouverből.

– Esetleg bemehetnék a szobájába, hogy üzenetet hagyjak neki?

– Bocs, kicsim. De megmondhatom neki, hogy kerested.

– Nos, akkor kivehetnék egy szobát az övé mellett?

– Hitelkártyával fizetsz?

– Nem.

– Akkor előre készpénzben. Hány éjszakára?

– Egyelőre csak egyre.

– Hatvan dollár plusz adó. – A nő átadta a nyomtatványt, és leírtam a nevemet és a rendszámomat. Visszaadtam a készpénzzel együtt. Meg akartam kérdezni a farmról, de nem tudtam, hogyan hozzam szóba. Végül támadt egy ötletem.

– A barátnőm épp munkát keres. Úgy hallottam, van errefelé egy marhafarm, ahol fiatalokat alkalmaznak.

Bólintott. – A Luxton farm, az egyetlen nagy farm a városban.

– Ó, oké. – Máris megtaláltam őket? – Meg tudná mondani, hogy kit keressen?

– Briant vagy Gavint, ők vezetik a farmot.

Vajon honnan tudnám kideríteni, hogy ők azok? Lehet, hogy azóta más kezébe került a farm. Elgondolkodtam, mit kérdezhetnék még. Útbaigazítás, arra lesz szükségem.

Csöngött a telefon.

– További szép napot! – mondta a nő, és felvette a kagylót.

A motelszoba rendben volt, két franciaágy volt benne virágmintás, kék ágytakaróval, egy minihűtő és egy tévé, ami majdnem olyan öregnek tűnt, mint a miénk otthon. Lacey a fürdőszoba melletti ágyra dobta a zsákját.

– Választhatom ezt?

– Persze. – Leültem a másik ágyra, és a telefonomra pillantottam. Anya visszaírt, hogy érezzem jól magam, és hiányzóm neki. Crystalról semmi.

Eltűnődtem, vajon itt hagyjam-e Lacey-t a szobában, hogy átmenjek a kocsmába. Elhúztam a függönyt, és láttam néhány kocsit odakint. Mi van, ha ott vannak azok a fickók? Nem mutogathatom körbe a fotóját – lehet, hogy meghallanak, vagy felismerik Crystalt. Jobb, ha reggelig várok, amikor kevesebb az ember.

Sokáig fenn maradtunk, tévéztünk. Lacey minden műsort végigcsacsogott, fel sem tűnt neki, hogy alig reagáltam. Párszor felkeltem, amikor kocsit hallottam a parkolóban, Crystal autóját kerestem. Az én kocsim a szobánk előtt parkolt. Megnéztem, hátha az épület mögött is van parkoló, de ott csak egy másik út volt, és nem hittem, hogy Crystal az utcán parkolna.

Ideges lettem, csinálnom kellett valamit. Elkezdtem a laptopommal babrálni. Lacey megkérdezte, hogy mit csinálok, és megmutattam neki, hogyan kell keverni. Azt hazudtam, hogy jó a ritmusérzéke, noha borzalmas volt. Úgy felragyogott az arca, hogy bűntudatom támadt, mintha egy kicsi gyereknek hazudtam volna, hogy ajándékok vannak a fa alatt, holott nem voltak.

Amikor végre elaludt, fenn maradtam még egy órát, Crystalra gondoltam, és az autózajokat hallgattam a parkolóból. Mit tervezhetett? Ha azért jött, hogy megölje azokat a fickókat, hogyan akart a közelükbe férkőzni? Fogtam a telefonomat, és rákerestem a helyi újságra. Nem láttam benne olyan hírt, ami szerint újabban lelőttek volna valakit, vagy erőszakos bűncselekmény történt volna. Akkor viszont hová tűnt? Féltem, hogy máris baja esett, hogy elkéstem, de eszembe jutott, milyen okos és kemény nő Crystal. Csak meg kell találnom.

Úgy terveztem, másnap beszélek Owennel a kocsmában, és körbejárom a várost, hátha megtalálom a nagynéném kocsiját. Talán még arra a farmra is elnézek – de egyelőre nem tudtam, hogy derítsem ki, hogy járt-e ott egyáltalán. Kétlem, hogy elmondanák.

Reggel arra ébredtem, hogy Lacey a szobában motoszkál. Kinyitottam a szemem. Épp öltözködött, háttal állt nekem.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

Megpördült és odasúgta: – Csak kiszaladok, és hozok kávét meg muffint, mielőtt mind elfogyna.

– Oké. – Behunytam a szemem, visszaejtettem a fejem a párnára, és álomba merültem. Valamivel később felébredtem, kinyújtózkodtam, és a másik ágy felé fordultam, arra számítottam, hogy ott találom Lacey-t. Nem volt ott. Az órára pillantottam. Több mint egy órát lustálkodtam. A fenébe. Felültem.

– Lacey? – szóltam. Talán a fürdőszobában volt.

Néma csend.

Felkeltem, és elhúztam a függönyt, de nem láttam a parkolóban. Különös. Lehet, hogy átment a bisztróba? De nem, hisz nem volt semmi pénze. Lezuhanyoztam, felöltözködtem, kisminkeltem magam, és megcsináltam a hajam. Lacey még mindig nem jött vissza, de titkon megkönnyebbültem. Biztos sikerült fuvart szereznie, amíg kiszaladt muffinért.

Fölkaptam a táskámat a padlóról, és keresgélni kezdtem a telefonomat az éjjeliszekrényen. Mi a franc? A padlón is megnéztem, átkutattam a fürdőszobát, és kezdtem pánikba esni. Csak nem Lacey lopta el? Megint beletúrtam a táskámba… és csak most vettem észre, hogy a tárcám is eltűnt. Leültem az ágy szélére, kifulladtam és reszkettem, mint aki most szállt le a hullámvasútról. Elvitte az összes pénzemet és a személyimet. Majd egy újabb borzalmas gondolat – a laptopom! Belenéztem a hátizsákomba. Eltűnt.

Leroskadtam a padlóra, nekidőltem az ágynak, az üres hátizsákot bámultam a kezemben, és próbáltam felfogni, ami a szemem előtt volt. Újra beletúrtam a zsákba, egy eszelős pillanatig abban reménykedtem, hogy tévedek, hogy ez nem történhetett meg velem. Eszembe jutott, amikor előző este megmutattam Lacey-nek, hogyan kell használni a szoftvert. Elmeséltem neki, hogy anyám a vakációra kapott bonuszából vette a számítógépet, én meg a zsebpénzemből spóroltam a szoftverre. Azt mondta, mennyire szerencsés vagyok.

Azon törtem a fejem, vajon mennyibe kerülne mindez újonnan, az elmentett listákra és dalokra gondoltam, a zenémre, mely mind odalett. Egy örökkévalóságig tart, mire újra összekaparok mindent – és anya meg fog ölni. Pedig mennyire izgatott volt, amikor kiválasztottuk, ő ragaszkodott hozzá, hogy vadonatúj legyen, pedig én beértem volna egy használttal – de azt akarta, hogy garanciális legyen.

A térdemre hajtottam a fejem, a halántékomat dörzsöltem, és elsírtam magam. Amikor arra gondoltam, hogy vacsorát is vettem Lacey-nek, még jobban begurultam. Azt mondta, semmihez sem ért, de kitűnő tolvajnak bizonyult.

Fogtam a tegnapi sortomat, és belenyúltam a zsebébe. Még volt két húszasom, és szerencsére megtaláltam a kocsikulcsomat. Kimentem a kocsimhoz és körülnéztem a kesztyűtartóban, benyúltam az ülések alá, és találtam egy ötdollárost, meg némi aprót. Legalább tele volt a tank, és volt némi harapnivalóm. Annak is örültem, hogy éjjel a párnám alá dugtam a bicskát, és nem a táskámban tartottam.

Végiggondoltam, mik a lehetőségeim. Felhívhatom anyát és elmondhatom neki, mi történt, talán még pénzt is tudna küldeni, de totál kiakadna, és azonnal hazaparancsolna. Bementem az irodába. Ugyanaz a nő ült a pult mögött.

– Nem látta ma reggel a barátnőmet?

– Azt a szőke lányt? Legutóbb az út szélén láttam stoppolni. Épp fel is vette egy kocsi.

Mostanra tehát eltűnt. Belegondoltam, hogy a laptopomat használja, elolvassa az e-mailjeimet, végigböngészi a dokumentumaimat. Mekkora marha voltam!

– Ó, akkor jó. Csak tudni akartam, hogy sikerült fuvart találnia. – Elmosolyodtam. Szerencsére volt még muffin a kosárban, meg két alma. Elvettem belőlük egyet-egyet, és rámosolyogtam a nőre. – Szép napot!

Visszamentem a szobámba, kiürítettem a hátizsákomat, és beletömtem egy takarót és egy párnát, amit a szekrényben találtam, majd kivittem a kocsihoz. Visszamentem, és összecsomagoltam a többi cuccomat. A nőnek megvolt a rendszámom, de remélhetőleg nem veszik észre rögtön az eltűnt holmit, vagy nem érdekli őket annyira, hogy jelentsék. Egy törölközőt is elvettem, és kiakasztottam a „Ne zavarjanak!” cédulát a kilincsre.

Áthajtottam a parkolóba a kocsma mögött, és tizenegyig vártam, gondoltam, akkor nyitnak. Kijött egy pincérnő, és bedobott egy zsákot a kukába. Kinyitottam a hátsó ajtót, és beléptem, vakon pislogtam a sötétben.

Countryzene szólt a zenegépből a sarokban. A padló fából volt, réginek tűnt, de le volt lakkozva. A falak söralátétekkel voltak kitapétázva, a levegőben állott pia- és cigiszag terjengett. A sarokasztalnál két férfi ült, kíváncsian méregettek. Elfordítottam a fejem, bántam, hogy csak trikó volt rajtam.

A pult mögött egy testes nő mérte épp a sört, rövid, barna haja volt, elöl egy lila tinccsel, nagy mellein megfeszült a fekete póló. Felpillantott. – Nincs az az isten, hogy nagykorú vagy.

– Csak a nagynénémet keresem. – Elővettem Crystal fotóját. – Most barna haja van. Nem járt itt mostanában?

A nő beletörölte a kezét egy konyharuhába, és elvette a képet. – Azt hiszem, a héten kétszer is megfordult nálunk.

Nagyot dobbant a szívem. Mielőtt tovább faggatózhattam volna, a pult mögött megjelent Owen, a jóképű fickó a Harley-val. Összeszűkült a szeme, amikor megpillantott. A csapos odafordult hozzá, és megmutatta neki a fotót.

– Ez a nő itt járt a héten, nem?

Owen szemügyre vette a képet, nem sietett. Eltűnődtem, vajon felismeri-e Crystalt tizenéves korából – ha egyáltalán ő volt az, aki segített nekik –, de kifejezéstelen volt az arca.

– Most sötét haja van? – kérdezte.

– Igen.

Visszaadta a képet. – Miért keresed?

– Ő a nagynéném – válaszoltam. – Összevesztek anyámmal, és lelépett. Meg akarom keresni.

– Szóltál a zsaruknak?

– Nem olyan a szitu. Néha csak eltűnik, szeret bulizni. –Vállat vontam, mintha nem lenne nagy ügy, de a bensőmben émelyítő félelem áradt szét. Mi lesz, ha Owen elmeséli a zsaruknak, hogy itt jártam?

A csapos visszafordult hozzám. – Emlékszem már! Kedden a sarokasztalnál ült azokkal a fiúkkal a farmról, a sörös-csirkeszárnyas estén. – Felnevetett.

– Fiúk a farmról?

– Gavin, és két segéd a marhafarmról. Lehet, hogy ma este visszajönnek, ha beszélni akarsz velük. – Tehát találkozott Gavinnel, még le is ült beszélni vele. Nem lehetett ugyanaz a fickó. Vagy talán nem ismerte fel a nagynénémet sötét hajjal?

– Velük távozott?

– Nem tudom. De Gavin fizette a piáját, erre már emlékszem.

Úgy tűnik, azóta senki sem látta. Vajon hazament vele? Majd rádöbbentem, hogy a nő elkotyoghatja Gavinnek vagy valaki másnak a farmról, hogy Crystalt keresem. Ez mindent elcseszhet – a nagynénémnek és nekem is.

– Azóta már biztos haza is ment – mondtam, és idegesen felnevettem. A nő folytatta a csapolást, de furcsa pillantást vetett rám, mint aki egy szavamat sem hiszi. Owen nekidőlt a pultnak, és szintén engem nézett.

– Ha esetleg újra látják – szóltam megmondanák neki, hogy az unokahúga keresi?

– Persze. Mi a neved?

– Skylar.

– Sok szerencsét, Skylar! – mondta Owen.

– Kösz! – válaszoltam, és elfordultam.

Szinte lyukat égetett a hátamba a pillantásuk, ahogy kisétáltam a kocsmából a napfényre.

HUSZADIK FEJEZET

Elhajtottam a közértig, vettem néhány palack vizet és egy szikkadt szendvicset, és ettem egy kis diákcsemegét. Ki kellett dobnom a gyümölcsöt, mert máris megromlott a kocsiban, és rohadt alma- meg banánszaga volt mindennek. Nem tudtam, mitévő legyek. Hol lehet Crystal?

Áthajtottam a városon, a kocsiját kerestem – még a városszéli motelt is megnéztem, hátha. Találtam egy másik, modernebb benzinkutat több kúttal, és egy kisebb plázát néhány neves butikkal, de Crystal kocsiját sehol sem találtam. Megmutattam a fotóját a benzinkúton, de senki sem látta.

Hogy deríthetném ki, hogy hazament-e azzal a Gavin nevű fickóval? Nem állíthatok oda a farmra csak úgy, hogy megkérdezzem. Még azt sem tudtam biztosan, hogy ők bántották anyáékat Briannel. Anya úgy mondta, hogy a fiúk a saját farmjukra vitték őket, de lehet, hogy csak ott dolgoztak. Crystal azt is mondta, hogy egy raktárban tartották fogva őket. Egyedül sosem találnám meg.

Úgy döntöttem, várok még egy napot, hátha visszajön a motelbe. Ha mégsem, talán felhívom anyát vagy Dallast, és elmondom nekik, hogy Crystal határozottan itt járt. Akkor majd komolyan vesznek. De nyilván haza kell majd mennem – és oltári nagy szarban leszek anyámnál. Elképzeltem a telefonbeszélgetést, a dühöt, a riadalmat és a csalódottságot a hangjában, és görcsbe rándult a gyomrom.

A nap hátralevő részében a kocsma mögötti utcán parkoltam, ahonnan ráláttam a hátsó bejáratra, időnként elbóbiskoltam a kormány mögött, és a CD-t hallgattam, amit Crystaltól kaptam. Estefelé újra körbejártam a motelt, majd visszamentem a kocsival a kocsma mögé. Kezdtem feladni a reményt. Senkit sem láttam, aki Crystalra hasonlítana, és fogalmam sem volt, hogy néz ki Brian vagy Gavin.

Majdnem kidurrant a hólyagom, kénytelen voltam kislisszolni és pisilni a kocsi mögött, az árnyak rejtekében. Még két órát leskelődtem. Crystal azonban nem jött, és lassan elálmosodtam. Befaltam az utolsó müzliszeletemet, majd kivettem a hátsó ülésről a takarót és a párnát, és hátradöntöttem az ülést annyira, hogy kényelmes legyen, de még rálássak a bárra.

Egy kocsi közeledett, kemény heavy metalt bömböltettek benne. Lejjebb csúsztam az ülésen. Közvetlenül mögém parkoltak. Hátranéztem a vállam fölött, és felismertem a kocsit a műhelyből. Basszus. Az a két srác lenne? Nem tudtam, melyiküké lehet a kocsi. Lekapcsolták a lámpákat. Kinyílt két ajtó. Még mindig szólt a zene, de már lehalkították.

– Hozz egy rekesz Molsont is, oké? – Megpillantottam a sötét hajú fiút a lámpafényben. Ő vezetett. Egy másik srác, aki nem volt ismerős, kiszállt, és elindult a kocsma felé.

A sötét hajú fiú nekidőlt a kocsinak, és lenézett valamire a kezében. Egy mobiltelefon fénye vetült az arcára. Valaki más is kiszállt, és megkerülte a kocsit, majd odalépett mellé. Szőke haj villant az utcai lámpa fényében. A másik srác a műhelyből. Összenevettek, lányokról beszélgettek.

Mozgást láttam a parkolóból, visszatért a harmadik fiú a sörrel. Megállt, hogy váltson néhány szót valakivel egy kocsiban, ami most állt meg. Odaszólt a mellettem ácsorgó fiúknak. Elsétáltak a kocsim mellett. Lejjebb húzódtam, nem mertem levegőt venni. Nem vettek észre, de visszafelé lehet, hogy meglátnak. Hátranéztem. Túl közel álltak a lökhárítómhoz, és nem sok hely volt köztem és az előttem parkoló kocsi között. Hallottam a hangjukat, még mindig a parkolóban nevetgéltek.

Átmásszak a hátsó ülésre? Túl késő volt. Már visszafelé tartottak, észrevennék a mozgást. Összekuporodtam, és a fejemre húztam a takarót.

Egyre közelebb értek a hangok. Végül megálltak a kocsim mellett.

– Ez nem az a kocsi, ami megállt a műhelynél? – Honnan tudhatták? Eszembe jutott, hogy egy rózsaszín nyúlláb függött a visszapillantómról.

– Valaki alszik odabent?

Bekopogtak az ablakomon. Nem tudtam, mit tegyek. Vajon elmennek, ha nem válaszolok? Újabb kopogás. – Hé, jól vagy odabent?

Lehajtottam a takarót, felültem, és letekertem az ablakot. – Persze, jól vagyok.

– Mit csinálsz itt? – kérdezte a szőke srác. Az új fiú, aki kicsit idősebbnek tűnt és kecskeszakálla volt, megállt mögöttük.

– Aludtam.

– Hol a barátnőd? – kérdezte a magas fiú. Sör volt a kezében.

– Nem a barátnőm – válaszoltam. – És már továbbállt.

A fiú most benézett a hátsó ülésemre. Eszembe jutott, hogy szanaszét hagytam a ruháimat.

– Keresel valamit? – kérdeztem, mire furcsa pillantást vetett rám.

– Mi a problémád?

– Nincs semmi problémám. Miért nem hagytok békén?

– Bocs – mondta a magas fiú. – Csak a zsaruk néha körbejárják ezt a részt. Jobban tennéd, ha máshol parkolnál.

Az hiányzott a legkevésbé, hogy kérdezősködni kezdjenek a zsaruk – pláne így, hogy Lacey jóvoltából személyi sem volt nálam.

A magas fiú felbontott egy sört, és belekortyolt. Ismét rám pillantott. – Szükséged van pénzre?

Megdermedtem. Miért kérdezne ilyet? – Jól vagyok.

– A kocsidban alszol – mutatott rá.

– Lehet, hogy szeretek táborozni.

Felnevetett. – Riley vagyok. – A barátaira mutatott. – Ők pedig Noah és Jason.

– Helló! – köszöntem.

– Hogy hívnak? – kérdezte Riley.

– Skylarnek.

– Nos, Skylar, apámnak van egy nagy marhafarmja. Ő tud neked munkát adni, ha kápéra van szükséged.

Képtelenség. Nem lehet ugyanaz a farm. – Mi a farm neve?

– Luxton marhafarm – jelentette ki büszkén.

Döbbenten bámultam Riley-ra, azon gondolkodtam, hogyan kérdezzek rá, hogy mióta az övék a farm. Kinyitottam a számat, de valami visszatartott. Különös érzésem támadt, mintha ismerném valahonnan, vagy emlékeztetne valakire, de nem tudtam, kire és hogyan. Kényelmetlenül éreztem magam.

Furcsán nézett rám, várta, hogy mondjak valamit.

– Mi a baj? – kérdezte.

– Mennem kell. – Matatni kezdtem a kocsikulcs után.

– Oké – mondta, és lehajolt a nyitott ablakomhoz. – De ha mégis munkát keresel, csak indulj el a főúton, ki a városból, és a híd után fordulj balra, a River Bottom útra. Balra lesz a bekötőút – menj fel a felső házig, az alsóban a nagybátyám lakik. Apámat Briannek hívják.

– Kösz a tippet. – Megkönnyebbültem, amikor végre elhúzódott. – Beszorítottatok.

– Elmegyünk. Rendben leszel ma este?

– Persze, jól vagyok. – Elmosolyodtam. Viszonozta. Beszálltak a kocsijukba. A visszapillantóban néztem, ahogy elhajtanak.

Beálltam egy öreg iskolaépület mögé, feltekertem az ablakokat és bezártam az ajtókat. Bekapcsoltam a CD lejátszómat, és feltettem a lemezt, amit Crystaltól kaptam. De nem működött. Hiába próbáltam feloldódni a zenével, egyfolytában Riley arca lebegett a szemem előtt. Kedves volt, miért nyugtalanított mégis a közelsége? Paranoiássá tett ez a város. Kikapcsoltam a lejátszót, kitéptem belőle a CD-t, és a padlóra hajítottam. Megágyaztam a hátsó ülésen, és behunytam a szemem.

Arra ébredtem, hogy a hátsó ablakon besüt a nap, a levegő pedig átmelegedett és fullasztóvá vált. Kinyújtózkodtam, és rossz érzésem támadt. Ekkor bevillant. Crystal még mindig hiányzik. Felültem, körülnéztem. A kocsit, mely előző éjjel még olyan biztonságosnak tűnt, most picinek, fojtogatónak éreztem.

Gyorsan átöltöztem, kiültem hátra a kocsira, a vizemet iszogattam, és eltűnődtem, hogyan tovább. Ha munkát szerzek a farmon, lehet, hogy találok valami nyomot, ami arra utal, hogy Crystal ott járt, vagy hogy rejtegetnek valamit, például a kocsiját. Utána szólhatok a zsaruknak. Ki tudja, talán még Crystalt is megtalálom. De azért féltem. Ha ugyanezek a fickók bántották anyát és a nagynénéimet, lehet, hogy engem is bántani akarnak, különösen, ha rajtakapnak, hogy a farmjukon szaglászom. Felidéztem mindent, amit Crystal mondott, a rettegést az arcán, üres tekintetét.

El kell hitetnem velük, hogy családom van, szeretteim, akik törődnek velem, akik tudják, hol vagyok – és ügyelnem kell, nehogy kettesben maradjak valamelyikükkel. A kést mindig magamnál tartom. Benyúltam a csomagtartóba, megkerestem a bicskát és az ölembe vettem, babrálni kezdtem vele.

Elképzeltem, milyen érzés lesz beszélni velük, és eltűnődtem, vajon végig tudom-e csinálni. Mi lesz, ha kiakadok vagy pánikrohamom lesz, vagy ilyesmi? Izzadt a kezem a pengén, sebesen vert a szívem. Behunytam a szemem és Crystalra összpontosítottam – hogy mennyire hiányzik, hogy én vagyok az egyetlen, aki megtalálhatja. Kifújtam a levegőt, és visszatettem a kést az ülés alá, a félelmemet is megpróbáltam félretenni vele, de még mindig mardosta a bensőmet.

Kihajtottam az országúti benzinkúthoz, lemosakodtam a mosdóban, befontam a hajam, és fogat mostam. Majd felhúztam a zsebes bermudámat, ami kicsit hosszabb volt a többinél, és egy fehér pólót – karcsúsított fazon volt, de úgy éreztem, jobb, mint egy trikó. Nem tudtam, milyen cipő kell majd a munkához, egyelőre a kedvenc bőr strandpapucsomat húztam fel a százszorszéppel a lábujjak között. Ha kell, a kocsiban van az edzőcipőm.

Megtaláltam a farmot, messze kint volt a városon túl, a River Bottom úton. Görcsbe rándult a gyomrom, amikor megpillantottam a táblát. A kerítés a bekötőúton valaha fehér lehetett, mára azonban koszos volt és pergett róla a festék, a kocsim kereke felverte a keményre taposott földút porát. Elhaladtam egy másik elágazás mellett, ami nyilván Gavin házához vezetett. Követtem a nyilakat az irodához, mindkét oldalon legelők fogtak közre, odakint lovak legelésztek.

Megálltam a ház melletti nagy, kék épület előtt, ami úgy festett, mint egy konténer, amilyet az építkezéseken látni. Még nem bírtam rávenni magam, hogy kiszálljak a kocsiból, mintha egy jeges kéz lefogott volna, meg sem bírtam mozdítani a lábaimat. Körülnéztem, hogy erőt gyűjtsék. A konténer egyik oldalán volt egy kis ajtó, a kiírás szerint az iroda volt ott. Szemközt egy fehér ház magaslott, minden oldalról tornác vette körül. Magas juharfák vetettek némi árnyékot. Valaki függő virágcserepeket akasztott a bejárat köré, a ház előtt pedig néhány régi traktorkerékbe virágokat ültettek, de maga a ház lelakottnak tűnt.

Ha tovább ücsörgök a kocsiban, valaki még eltűnődik, hogy mi bajom lehet. Beletöröltem izzadt tenyeremet a sortomba, kiszálltam a kocsiból, és elindultam. Bekukucskáltam az irodaajtó melletti kis ablakon, és láttam, hogy egy férfi ül az íróasztalnál, és lehajtott fejjel tanulmányoz néhány iratot. Ő lenne Brian? Csupa ideg lettem, és kiszáradt a szám. Mély levegőt vettem, majd bekopogtam.

– Gyere be! – szólt a férfi.

Az iroda kicsi volt, csak egy íróasztal, két szék, és betonpadló volt benne. A kávéfőző egy kis polcon állt, majdnem a szélén, a sarokban egy minihűtő zümmögött. Idebent hűvösebb volt, jólesett a kinti hőség után, mely megszédített, amikor kiszálltam a kocsiból. Az asztalnál ülő férfi csodálkozva nézett rám, kicsit összezavarodott.

– Segíthetek valamiben?

Nagyon hasonlított Riley-ra, noha göndör, sötét haja rövidebb volt, és néhány ősz hajszál vegyült bele. A szája és a szeme azonban ugyanolyan volt, és megint rám tört az a fura, ismerős érzés, mintha már találkoztunk volna azelőtt. Csak nem? Végül leesett a tantusz.

A saját szememet láttam, ugyanazt a sötét, csaknem fekete szempárt, amit a tükörben láttam, ha belenéztem.

Lehetetlen.

Döbbenten néztem rá, minden részletet megfigyeltem, feldolgoztam. Összeállt a kép.

Közben csak ült, hátradőlve, kényelmesen. Jobb keze az asztallapon, türelmetlenül dobolt az ujjával. Befelé hajlott a kisujja.

Billy nem létezett, nem volt semmiféle nyári fellobbanás egy szőke fiúval, aki szeretett gördeszkázni és olvasni. Hazugság volt az egész. Egyedül ez volt igaz. Az apám.

– Jól vagy? – kérdezte összevont szemöldökkel.

– Én… – Ki kellett találnom valamit. Egyedül akartam lenni, hogy kisírjam magam. El akartam tűnni innen, de már nem visszakozhattam. – Csak a hőség. Nem vagyok hozzászokva.

Bólintott. – Meleg lett ma.

Mondanom kellett valamit, fel kellett idéznem, hogy miért is jöttem.

– A fia, Riley említette, hogy munkát tud adni nekem. –Hogy tudtam még mindig beszélni, ilyen normális hangon?

Csöngött a telefon az asztalon. – Egy pillanat. – Felvette és beleszólt: – Itt Brian. – Megszervezte, hogy elszállít valakinek egy lovat, majd letette.

– Cash Creek-i vagy? – Összeszűkült szemmel méregetett, mintha azon tűnődne, látott-e már valahol. Megrémültem, nehogy felismerjen, de úgy gondoltam, képtelen lenne pusztán ránézésből összerakni a képet. Ökölbe szorítottam a kezem, és mélyebbre dugtam a zsebemben.

Az őszinteség mellett döntöttem, hátha olyat kérdez, amire nem tudok válaszolni. – Vancouveri.

– Betöltötted a tizennyolcat?

– Be. Riley szerint készpénzben fizetnek.

– Bajba kerültél? – Szórakozottan babrált egy tollal, ki-be kapcsolta, a kattogás visszhangzott a szűk helyiségben.

– Fogjuk rá. Kiraboltak. – Ekkor eszembe jutott, hogy nem akartam kiszolgáltatottnak tűnni. – Csak két napi munkára lenne szükségem, hogy továbbmehessek a barátomhoz. – Lacey-re gondoltam. – Revelstoke-ban vár.

Felállt, és csak most láttam, milyen magas, határozottan több, mint száznyolcvan centi. Nem volt túlsúlyos, de a karja a póló alatt olyan izmos volt, mint aki évek óta minden nap keményen dolgozott. Próbáltam nem belegondolni, ahogy megragadta anyámat és a nagynénéimet, leteperte őket… Megkerülte az asztalt és leült a sarkára, még egyszer végigmért. Legszívesebben hátraléptem volna, hogy eltávolodjak tőle, de nem akartam kimutatni, mennyire megrémített.

– Dolgoztál már farmon?

– Nem, viszont edzőteremben igen. Úgyhogy elég erős vagyok.

– Nos, ha tennél egy próbát, beszélj a segédemmel, Theo-val – az istállóban találod. Csak menj tovább a ház mögött. Ő biztos talál neked valamit.

– Szuper, kösz!

Barátságosan rám mosolygott. – Jó munkát.

A kocsimra pillantottam. Akár be is szállhatnék, hazamehetnék, mintha semmi sem történt volna. Semmi sem változott. Anya és Dallas jelentené a rendőrségnek Crystal eltűnését. Ők megtalálnák. Ekkor megcsillant a napfényben a CD, amit a kocsi padlójára dobtam. Crystalnak szüksége van rám.

Theo idősebb férfi volt, úgy ötvenéves, ősz hajú; felnevetett, amikor meglátta a papucsomat, majd keresett nekem egy pár gumicsizmát az istállóban. Igyekeztem én is mosolyogni, nehogy észrevegye, hogy majd’ kiugrik a szívem a helyéről, nehogy megérezze, hogy valami nem stimmel. Alig bírtam az utasításaira figyelni, folyton elkalandoztak a gondolataim. Csak annyit láttam, hogy mozog a szája.

Még sosem takarítottam istálló, sosem toltam taligát, és hamar rájöttem, hogy nem szabad teletölteni. Lassan megszoktam a trágyaszagot. Kemény munka volt – hólyagos lett a tenyerem, sajgott a hátam és a karom. Izzadt a lábam zokni nélkül a csizmában, mely minden lépésnél törte a sarkamat.

Újra meg újra bevillant Brian arca, a hangja, görbe kisujjai, piszkos keze. Úgy éreztem, mintha egy részem az istállót takarítaná, miközben a másik kívülről szemlél, és csodálkozik, hogy mozog a testem. El sem tudtam hinni, hogy ebben a városban vagyok, ezen a farmon, és egy istállót pucolok, miközben a férfi, aki megerőszakolta anyámat, alig néhány száz méterre van tőlem. Néha beleszédültem a gondolatba, és félbe kellett szakítanom a munkát, hogy megkapaszkodjak valamiben.

Fel akartam hívni anyámat, el akartam mondani neki, hogy mit tudok, és feltenni azt a rengeteg kérdést, mely az elmémet nyomasztotta. Miért hazudtál nekem''' Ki vagyok én egyáltalán? De nem tehettem, még nem. Nem akartam kimondani hangosan a szavakat, nehogy valóra váljanak. Még sosem éreztem ehhez foghatót, ilyen árulást, haragot, félelmet, szégyent és rémületet. Ezek azok az emberek, akik bántották anyámat és a nagynénéimet, akik napokra bezárták őket.

Szerettem volna körülnézni az istállóban, de Theo gyakran visszajött, hogy rám nézzen. Úgy láttam, két istálló van néhány melléképülettel. Nem tudtam, hogy lehetne átkutatni őket. Gavinnel még nem találkoztam, azt sem tudtam, hogy a farmon dolgozik-e valahol.

Egyszer odajött hozzám Riley, nekidőlt az ajtónak, és rám pillantott.

– Jól megy?

– Igen, kösz. – Fogást váltottam a lapáton, hogy ne lássa a kisujjaimat.

Folytattam a munkát, de lopva az arcára sandítottam. Más volt az orrunk formája, de mindketten halvány bőrűek voltunk, a szánk pedig egyforma volt, talán az ajkai valamivel vékonyabbak voltak. Olyan volt, mintha egy görbe tükörbe néznék, mely torzítva mutat mindent, ami ismerős. Eltűnődtem, vajon van-e több gyereke az igazi apámnak, vajon milyen lenne leülni vele teázni, megismerkedni, rácsodálkozni a sok közös vonásra, összenevetni a közös tréfákon.

Nem akartam megismerni Riley-t. El akartam tűnni innen, soha többé nem akartam látni.

– Ha mosdóba kell menned, van egy apám irodájában. Vagy kimehetsz az istálló mögé. – Felnevetett. – Mi is ezt tesszük.

– Oké. – Az biztos, hogy többé a közelébe sem megyek az apja irodájának – könnyebb volt úgy gondolni rá, mint Riley apjára. Nem az enyémre. Nekem ő sosem lesz az apám. Folytattam a lapátolást, Riley azonban nem tágított.

– Bocs, ha rád ijesztettem tegnap este – mondta.

– Semmi baj.

– Később elmegyünk bulizni, ha velünk jönnél.

Megálltam. – Ide hallgass, van barátom, és…

– Nem akartalak felszedni. Nekem is van barátnőm.

– De jó neki. – Megmarkoltam a lapátot.

Felnevetett, majd körülnézett, mint aki fél, hogy meghallja valaki. – Lesz csapolt sör, és Noah szülei nincsenek otthon. – Majd halkabban hozzátette: – Apámnak ne áruld el, különben szétrúgja a seggem.

Zavarba jöhetett, mert elvörösödött. Nem tudtam, mit mondjak. Gonoszkodni akartam, a fejéhez vágni, hogy leszarom az apját, de azzal csak magamra haragítanám Riley-t, és nem akartam, hogy gyanakodni kezdjen. És az igazat megvallva nem ő tehetett erről az egészről.

– Szigorú az apád?

– Ja, így is mondhatjuk. – Vállat vont. – Szülők, mit lehet tenni? Ki kell bírni őket, amíg el nem húzhat az ember. Szerencsés vagy, hogy már azt tehetsz, amit akarsz, oda mehetsz, ahová akarsz. Még egy év, és eltűnök innen.

Tehát tizenhét lehetett, velem egykorú, és eszembe jutott, hogy azt hiszi, tizennyolc vagyok. Elmerengtem, mikor születhetett, mennyire lehettünk korban közel egymáshoz, hogy ismerkedett meg az apja az anyjával. Ki akarna önként összeállni egy olyan alakkal, mint Brian? Vajon senki sem tudta, milyen veszélyesek Gavinnel?

– Nem kell itt maradnod a farmon?

– Az öregem azt akarja, de nekem más terveim vannak. –Felszegte az állát, dühösnek tűnt, de láttam rajta, hogy keménynek akar látszani. – Szóval, eljössz megismerkedni a barátaimmal, vagy mi lesz?

– Kösz, de talán majd máskor. Kicsinált ez a nap. Városi lány vagyok, tudod.

Elmosolyodott. – Találtál tegnap este alvóhelyet?

– Aha. – Nem akartam az orrára kötni, hogy hol, hátha ma este is ugyanott kötök ki.

Riley egy dombra mutatott a másik bekötőút irányába. –Van arra egy patak, ha szeretnél megmosakodni vagy ilyesmi. A mi birtokunkon van, csak kanyarodj le a mellékútra a River Bottomról, mielőtt a bekötőutunkra érsz, és menj át a kapun. Göröngyös út, de a kocsid megbirkózik vele.

– Kösz.

– Akkor viszlát.

Délután Theo leslagoztatta velem a traktorokat és a felszereléseket, le kellett súrolnom a rájuk száradt sarat, olajat és trágyát. Miután végeztem, lassan visszamentem a kocsimhoz, kimelegedve, izzadtan és kimerültén – azt hittem, elég erős vagyok, mégis megviselt ez a munka. Olyan éhes voltam, hogy azt hittem, elájulok. Theo kifizette az aznapi munkát, és úgy terveztem, hogy amint lehet, veszek valami harapnivalót. Már majdnem odaértem a kocsimhoz, mely még mindig Brian irodakonténere előtt parkolt, amikor becsapódott egy ajtó, és egy kertészkesztyűt viselő kislány lépett ki a házból. Magas volt, és karcsú, hosszú, fekete haja göndör fürtökben hullt az arcába, tizenkét-tizenhárom éves lehetett. Annyira hasonlított rám, hogy önkéntelenül megbámultam. Kíváncsian nézett vissza rám.

– Szia! – mondta.

– Szia!

– Eltévedtél?

– Nem, itt dolgozom.

Közelebb lépett, és nekidőlt egy cölöpnek. – Mi a neved?

– Skylar. Riley barátja vagyok.

– Még sosem láttalak. A suliból ismeritek egymást?

– Nem, csak most találkoztunk.

Brian kilépett az irodából, és olyan érzésem támadt, hogy a kis ablakból figyelte a jelenetet.

– Végeztél a feladataiddal, Megan? – kérdezte szigorú hangon.

– Még nem, apa. – A lány visszasietett a házba.

Brian felvillantott egy barátságos mosolyt és biccentett, de a pillantása hűvös volt. Beszálltam a kocsiba, és elhajtottam.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Vettem némi ennivalót a közértben, grillcsirkét és salátát, reggelire pedig gyümölcsöt, és néhány proteinszeletet másnapra – hűtőtáska nélkül nem tudtam volna frissen tartani az ételt. Néhány palack vizet is vásároltam – a farmon kénytelen voltam a slagból inni, és csak reméltem, hogy nem szennyezett kútvizet iszom, vagy ilyesmi. Megint elhajtottam a motel előtt, Crystal autója azonban még mindig nem került elő. Ha hétfőn jelentkezett be, akkor már csak két napja maradt.

Nem tudtam, hol töltsem az éjszakát – és nagy szükségem volt egy zuhanyra. Koszos volt a lábam a portól, a hajamnak trágyaszaga volt. A városban sehol sem láttam kamionmegállót, se nyilvános uszodát. Végül eszembe jutott a patak, amit Riley említett a ház közelében. Visszaindultam a farmra, és megtaláltam a földutat, amiről beszélt. Lassan hajtottam, a kocsim felverte a port. Ki kellett nyitnom egy fémkaput, áthajtani rajta, majd bezárni.

Találtam egy tisztást a patak mellett, és leparkoltam, majd kiszálltam, hogy körülnézzek. Sekély volt a víz, de lejjebb két helyen is elmélyült, és találtam egy tűzrakóhelyet. Egy kőkör, benne elszenesedett fadarabok, de nem láttam üres sörösdobozokat vagy ilyesmit.

Ijesztő volt egyedül lenni itt, a semmi közepén – riadtan kapkodtam a fejem, valahányszor zajt hallottam –, de itt legalább nem látott meg senki. Reméltem, hogy Riley nem jön ide megkeresni. A pataktól jobbra egy nyílt tisztás volt, kisebb facsoportokkal, és egy magányos, nagy fával, de nem láttam házakat a környéken. Luxtonék egyik alsó földje lehetett.

Leültem a patak mellé egy sima kőre, még meleg volt a napsütéstől, és megettem a vacsorámat. Miután befejeztem, elszívtam az egyik jointot, amit Crystaltól hoztam. Elveszettnek éreztem magam a zeném nélkül, megszoktam, hogy mindig a fejemen van a fülhallgató, de most másfajta hangot hallottam a fülemben. Féltettem Crystalt. Fogalmam sem volt, hogy tudnám átkutatni a birtokot. Kiterjedt területnek tűnt, csak az isten tudja, hány melléképület volt rajta. Holnap muszáj lesz ellógnom valahogy. Talán megkérem Riley-t, hogy vezessen körbe. Ha van itt valahol egy raktár, ő biztos tud róla. Csak úgy kell felhoznom a témát, hogy ne fogjon gyanút.

Képtelen voltam kiverni a fejemből Brian fagyos pillantását, és a tudatot, hogy mit művelt anyával és a nagynénéimmel. Nem vágytam ezekre a képekre a fejemben, nem örültem, hogy sokkal valóságosabbá vált azáltal, hogy találkoztam vele. Összeomlottam, mintha valami eltört volna bennem, de nem tudtam, hogyan szedjem össze magam.

Eszembe jutott a lány, aki annyira hasonlított rám, és eltűnődtem, vajon mennyi közös vonás lehet bennünk, vajon kedvelném-e. Elképzeltem, milyen lenne, ha lenne egy húgom, és megint mardosni kezdett a düh.

Nekem már sosem lesz apám.

Zokogni kezdtem, és nem fojtottam vissza, hagytam, hogy kitörjön belőlem, mígnem égett az arcom, és sajgott a szemem. Üresnek és kimerültnek éreztem magam, de egy kicsit lenyugodtam.

Átvettem a kocsiban a fürdőruhámat, a motorháztetőn hagytam a törölközőmet, találtam egy mélyebb részt a patakban, ahol hajat tudtam mosni és le tudtam borotválni a lábam. Jó lett volna úszni egyet, de csak elterültem a sekély vízben, a fejemet a sziklákra hajtottam, és kiáztattam magam az áramlatban. Amikor zúgásra lettem figyelmes az út felől, felálltam, és a fülemet hegyeztem.

Egy kocsi közeledett.

Gyorsan kimásztam a patakból, majdnem elcsúsztam az algás köveken a part mellett. Becsapódott egy ajtó. Riley lenne az?

Amikor visszamentem, egy magas férfi támasztotta lustán a kocsimat. Bő farmert viselt fehér pólóval, és kék baseballsapkát piros lógóval. Lassítottam. Apró, sunyi szeme volt, széles szája vaskos ajkakkal, nagy hasa. Erősnek tűnt. Elvigyorodott és felvillantotta a fogait.

– Ez magánterület, ha nem tudnád.

– Elnézést. Már itt sem vagyok.

– Te vagy Skylar? – kérdezte.

Honnan tudta a nevemet?

– Igen…

– Gavin vagyok, ez az én farmom. Hallottam, hogy ma új lány jött dolgozni. Hogy ment a munka?

Válaszolni akartam, de nem éreztem a nyelvem. Ő volt az. Még sosem éreztem ilyen tömény rosszindulatot áradni egy emberből. Szinte ontotta magából a hideg és sötét energiát, mocskos volt, mint a motorolaj és a cigaretta.

Gavin arcáról lehervadt a mosoly, és gyanakvóvá vált a tekintete. Nagyot nyeltem, és erővel megmozgattam a nyelvem.

– Kösz, jól.

Vacogni kezdtem, magam köré fontam a karom, próbáltam eltakarni, bármi is érdekelhette a testemen. Utáltam, ahogy megbámult, félig lehunyt szemmel, oldalra billentett fejjel, kellemetlen vigyorral a képén.

Fogta a törölközőmet és felém nyújtotta. – Na, rajta, biztos fázol.

Nem tudtam, mit tegyek. Vajon megpróbál elkapni, ha a törölközőért nyúlok? Eszembe jutott a kés az ülés alatt, már bántam, hogy nem hoztam le a patakhoz. Ahhoz, hogy hozzáférjek, előbb el kell mennem mellette.

Lassan odaléptem hozzá. Barátságos mosollyal nyújtotta felém a törölközőt.

Kinyújtottam a kezem, kész voltam elfutni, ha megmozdul, de nem tette. Elvettem a törölközőt és magam köré csavartam, sajnáltam, hogy nincs strandtörölközőm, csak ez a kis, fehér kéztörlő a motelból. Átmentem az anyósülés oldalára.

Gavin felmutatta a sört a kezében. – Kérsz egyet?

– Kösz, nem.

Elővett a zsebéből egy piros cigarettacsomagot, rágyújtott, és oldalra billentette a fejét. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a lábamat bámulná, ám hirtelen elfordult. Megborzongtam.

– Riley említette, hogy a kocsidban alszol. – Benézett a hátsó ülésemre, és szemügyre vette a kiterített takarót. – Mesélte, hogy ő mondta neked, hogy munka után megmosakodhatsz itt a patakban.

Tehát innen tudta Gavin, hogy itt leszek. Miért mondta el Riley a nagybátyjának? Ez valami csapda volt? Feldühített a saját ostobaságom.

– Elmegyek.

Fölvette a füves cigimet a motorháztetőmről, és felvillantott egy hátborzongató vigyort. – Mondok én neked valamit: maradhatsz, ha elszívsz velem egy jointot.

Semmit sem akartam elszívni vele, de vészesen lobbanékonynak tűnt. Féltem, hogy kiakad, ha nemet mondok. Elképzeltem, hogy megüti az arcomat a lapátkezével, püfölni kezdi a testemet, az arca eltorzul a haragtól.

– Oké.

Visszament a kocsijához. Gyorsan kinyitottam az ajtót és magamra kaptam egy pólót, majd fogtam a sortomat, és azt is felhúztam a kocsi mögött. Láttam, ahogy az anyósülésén ült, nyitva volt a kesztyűtartója. Sodort egy jointot, de közben fel-felpillantott rám. Amikor elfordult, benyúltam az ülés alá, és zsebre vágtam a bicskám.

A bikinim még vizes volt a ruha alatt, és átáztatta a pólómat. Magamra terítettem a törölközőt. Körülnéztem. Senki sem látott, senki sem tudta, hogy itt vagyok. Azt hittem, így biztonságban leszek. Mekkora marha voltam!

Gavin becsukta a kesztyűtartóját, és lehajolt, hogy bekapcsolja a rádiót. Keresgélni kezdett az adók között. Felcsendült a country.

Nyitva hagyta a kocsiajtót, és visszajött hozzám, közben a joint szélét nyalogatta. Felpillantott rám, és összenéztünk. Gyorsan elfordultam. Közelebb lépett, és felült a kocsi motorháztetejére.

– Na, gyere, ne szégyenlősködj!

Odamentem hozzá, de tartottam a távolságot. Ha megpróbál elkapni, vajon az erdőbe szaladjak vagy a kocsimhoz? Nyitva kellett volna hagynom az ajtaját. Megérintettem a bicskát a zsebemben, a hideg fém érintése megnyugtatott.

Rágyújtott és mélyet szippantott a jointból, majd átadta nekem. Meredten bámulta, ahogy a számba vettem. Lesütöttem a szemem, amíg beszívtam a füstöt, majd visszaadtam a cigit.

– Brian azt mondta, tizennyolc vagy – jegyezte meg.

– Aha.

– Vár a pasid Revelstoke-ban? – Megint szippantott, felköhögte a füstöt.

Bólintottam.

– Nem lehet valami odaadó pasi, ha magadra hagy idekint. – Megrázta a fejét. – Ezek a mai kölykök, Riley, majd az a tökkelütött Noah, akivel folyton lóg, fingjuk sincs, hogy kell bánni egy lánnyal. – Átadta a jointot. Észrevettem, milyen széles a tenyere, mennyire piszkosak a sárga körmei.

Nem válaszoltam semmit, csak beszívtam a füstöt, de nem túl sokat, nehogy túlságosan betépjek. Észnél akartam lenni, hogy menekülni tudjak, ha kell.

– Ha fázol vagy félsz itt egyedül, csak gyere fel a házhoz és kopogj be, oké? Van egy kanapém.

Inkább felgyújtom magam, mintsem a házadban aludjak.

– Kösz, de szeretek a kocsimban aludni.

– Összekaptál a szüleiddel?

– Tartjuk a kapcsolatot. Anyám aggódni kezd, ha nem jelentkezem be mindennap.

Különös pillantást vetett rám. – Aha, képzelem.

Szabadulni akartam végre, de nem tudtam, mit mondjak.

– Riley azt mondta, később eljön, együtt fogunk lógni. Noah is jön. – Ez merész húzás volt – lehet, hogy már tudja, hogy Riley-nak programja van ma estére.

– Csak vigyázz azokkal a fiúkkal. Egy ilyen csinos lánynak, mint te, nem kéne egyedül bóklásznia velük.

– Vigyázni fogok.

Lejjebb siklott a pillantása, a melleim magasságába, közben beszívta a füstöt. Megszólalt a telefon a zsebében. Elővette, és a képernyőre bámult, összeszorította a száját.

Felvette. – Mi a faszt akarsz…? – Hallgatott, dühös volt az arca. – Akkor oldd meg… Oké, oké… – Letette, visszadugta a zsebébe majd felállt, és átnyújtotta a jointot. – Fejezd be helyettem. A bátyámnak szüksége van rám a farmon… kiszakadt egy slag az istállóban.

Majdnem elsírtam magam, annyira megkönnyebbültem, és gondolatban megköszöntem Istennek vagy bárkinek, amiért vigyáz rám. Elhúzok innen, és soha többé nem jövök vissza.

Felvillantott egy utolsó mosolyt. – Ne feledd, az ajtó nyitva áll.

– Oké.

Visszament a kocsijához. Lenyílt a kesztyűtartó ajtaja. Odanyúlt, mintha be akarná csukni, de kiesett belőle valami, és puffant a padlón. Lehajolt érte, és az alkonyi fényben egy élénk kék cigicsomagot pillantottam meg a kezében, Player’s lightnak tűnt, extra hosszúnak. Crystal kedvenc márkája.

Gavin beszállt a kocsiba, és elhajtott, közben intett az ablakból.

Amint eltávolodott a hangja, beszálltam a kocsimba, és gyorsan visszahajtottam a városba. Visszamentem az iskola mögé, levettem magamról a vizes ruhát, melegítőt húztam, összegömbölyödtem, de nem múlt el a vacogás. Képtelen voltam kiverni a fejemből azt a cigicsomagot – még nem találkoztam férfival, aki az extra hosszút szívná, és a saját cigije piros csomagban volt. Még nem mehettem el. Előbb muszáj átkutatnom a birtokát.

Úgy döntöttem, adok magamnak még egy napot. Ha semmit sem találok, felhívom anyát, és elhúzok a városból.

Másnap reggel megint kitakarítottam az istállót, majd Theo köveket szedetett ki velem a lovak karámjából. Deréktörő munka volt a hajlongás és emelgetés, be kellett hajigálnom a köveket a taligába, majd kiborítani az istálló mögé egy halomba. Olyan száraz volt a kezem, hogy attól féltem, felreped a bőröm, a körmöm recés volt, beszakadt. Még sosem vágytam ennyire az edzőtermi munkámra. Ezerszer szerettem volna lelépni, csak az alkalomra vártam. Egész nap nem láttam Riley-t, és kezdtem aggódni, hogy nem fog körbevezetni, és nem tudok rákérdezni a raktárra. Valahogy le akartam jutni Gavin házához.

Gavin egész nap rajtam tartotta a szemét, ott körözött az istállóban és a karám körül, noha nem volt ott semmi dolga.

– Minden rendben? – kérdezgette.

– Kösz, jól vagyok – feleltem, és megkönnyebbültem, valahányszor elment.

Egyszer nekidőlt a karám kerítésének és rágyújtott, lassan cigizett, közben engem bámult.

– Ma is nagy a hőség.

– Az bizony. – Megpróbáltam úgy helyezkedni, hogy ne lássa a seggem, amikor lehajolok, mégis éreztem magamon a pillantását.

– Na, megyek vissza melózni – mondta, és végre békén hagyott.

Három óra körül kijött egy nő a nagy házból a fiatal lánnyal, aki hasonlított rám. Beszálltak egy kocsiba, és elhajtottak. A lány kíváncsian rám pillantott, amikor elmentek mellettem, és integetett. Visszaintegettem, de elpirultam. Vajon neki is feltűnt, hogy mennyire hasonlítunk egymásra?

Elszaladtam pisilni az istálló mögé, és összerezzentem, amikor Gavin hangját hallottam magam mellett, ám kiderült, hogy csak az etetőnél beszélget Theóval.

– Hogy sikerült a randid? – kérdezte Theo.

– Nem jött el a picsa – felelte Gavin.

– Kapja be, nem igaz? – szólt Theo.

– De még mennyire! – Gavin felröhögött, de túl hangosan, mintha csak ő értené a vicc poénját. Theo együtt nevetett vele, de hallottam a hangján, hogy nem igazán érti, mi olyan vicces. Gavin hencegő típusnak tűnt, nem olyannak, aki beismerné, hogy felültették. Nyilván hazudott. Vajon kiről beszéltek? Reméltem, hogy Gavin elszólja magát, ám ekkor a farmról kezdtek beszélni, és egy traktorról, ami lerobbant.

– Ma este megnézem – ígérte Gavin, majd közölte Theóval, hogy beszélnie kell Briannel, újra azon a haragos hangon. Az istálló mögött vártam, kikukucskáltam a sarokról, és néztem, ahogy Gavin a ház felé tart.

Ma este dolga lesz. Tehet, hogy ez az egyetlen esélyem, de biztosra akartam menni. Amikor ötkor befejeztem a munkát, megmostam a kezem a slagnál, felszisszentem, mert a víz csípte a sebeimet, majd átvettem a fizetésemet Theótól.

– Hallom, lerobbant egy traktor? – szóltam lazán, mintha csak udvariasságból csevegnék.

– Ja, Gavin most bütyköli. Meg tudja javítani.

– Oké, viszlát holnap!

Éhen haltam, de nem akartam arra pazarolni az időmet, hogy visszamenjek a városba kajáért. Nem tudtam, mennyi ideig lesz Gavin elfoglalva, és igyekeznem kellett. Eljöttem a farmról, és elindultam a bekötőúton, közben vacilláltam, mit is tegyek. Leparkoljak a pataknál és gyalog menjek át a mezőn? Lehet, hogy több mint negyedórás séta lenne.

Az útról elkanyarodtam jobbra, de lassan hajtottam, hátha látok egy mellékutat a farm közelében, ahol leparkolhatok. Megpillantottam egy földutat, úgy tizenöt méterrel lejjebb. Lehajtottam a főútról a keskenyebb útra, előrehajtottam egy kicsit, majd félrehúzódtam a szélére. Nem úgy nézett ki, mint egy kocsibehajtó, postaládát legalábbis nem láttam, de különben sem úgy terveztem, hogy sokáig maradok.

Ahogy elindultam gyalog a másik bekötőúton Gavin háza felé, láttam a nagy házat a domb tetején. Még mindig nagy volt a hőség, a levegőnek száraz fű- és porszaga volt. Idegesen körülnéztem, féltem, hogy Gavin megjelenik a kocsijával, vagy meglát valaki a házból vagy az útról.

Végül a kanyar után megpillantottam a másik házat. Kisebb volt, mint a nagy ház a dombon, egyszerűbb, szimpla kockaház. Látszott, hogy egy férfi lakja, nem voltak székek, sem virágok, se semmi más a tornácon, csak egy halom üres sörösdoboz. Countryzenét hallottam, mintha bekapcsolva felejtette volna a rádiót. Meglehetősen hangos volt, amit különösnek találtam, főleg, mivel otthon sem volt.

Megpillantottam egy nagyobb épületet a ház mögött, talán műhely vagy garázs lehetett. Egyenesen odamentem. Elöl két, billenő garázsajtó volt, amit kívülről nem tudtam kinyitni, az oldalsó ajtó pedig be volt zárva. Hátramentem, és felmásztam egy ládára, majd felálltam egy fémhordóra, és belestem a koszos ablakon. Egy ponyvával letakart kocsi volt odabent, de nem láttam a színét, se semmit, még a méretét sem tudtam megsaccolni.

Lemásztam a hordóról, és a ház felé fordultam. Nem tudtam, be van-e zárva. Vajon mennyi ideig tart megjavítani egy traktort? Nagyon óvatosnak kell lennem – a rádió miatt nem biztos, hogy meghallom, ha megérkezik a kocsija. Hátramentem, gondoltam, biztonságosabb, ha a hátsó ajtón megyek be, hátha menekülnöm kell.

Megint kinéztem az útra és füleltem. Semmit sem hallottam, csak a countryzenét, hangosabban most, hogy közelebb értem a házhoz. Felosontam a tornácra, és imádkoztam, hogy ne legyen kutyája. Zárva volt az ajtó, ám mellette az ablak résnyire volt nyitva, meglibbent a függöny a szélben. Benéztem. Fürdőszobának tűnt.

Teljesen felhúztam az ablakot. Be volt ragadva, minden erőmre szükségem volt, és szálkák mentek a kezembe. Bemásztam, lábbal előre, és Gavin fürdőszobájában találtam magam. Gusztustalan volt, a vécé foltos, a kő mocskos, mintha sosem mosták volna fel. A fogkeféje a mosdó mellett, a sörték kilapultak, a nyelére rászáradt a fogkrém, akárcsak a mosdóra. Mellette egy borotva, a mosdó szélén apró szőrszálak szanaszét.

Kilopakodtam a konyhába, kinyitottam az ajtót a lépcső alatt, rögtön az asztal mellett. Egy kamrába nyílt, elég tágas volt ahhoz, hogy az ember belépjen és körbeforduljon. Egybe voltak nyitva a szobák – látszott a padlón és a mennyezeten, hogy hol voltak régen a falak és beláttam a nappaliba. Kicsi volt, viszont volt benne egy hatalmas tévé. A kanapé berogyott, az egyik karfájára egy pokrócot dobtak, a sarokban egy ventilátor zümmögött. A dohányzóasztal is régi volt, a hamutálca megtelt, de egyik csikken sem láttam rúzsnyomot, viszont vadászmagazinok hevertek szanaszét.

Kilestem a kis ablakon a bejárat mellett, hátha megpillantom Gavin kocsiját. Amikor visszafordultam, megpillantottam egy lefelé vezető lépcsőt, és egy újabb ajtót. Vajon egy alagsorba vezetett? Kinyitottam, és lenéztem a sötét lépcsőfokokra.

Megálltam a tetején és lekiáltottam: – Crystal?

Semmi válasz. Elindultam lefelé, óvatosan kapaszkodtam a korlátba, minden lépcsőfok megnyikordult a lábam alatt, visszafojtottam a lélegzetemet. Találtam egy kapcsolót a falon és felkapcsoltam. Tele volt az alagsor dobozokkal, régi bringákkal, szerszámokkal és szemeteszsákokkal, amiben csak az isten tudja, mi minden lehetett, meg kempingfelszerelésekkel.

– Crystal?

Nem hittem, hogy bárkit találok idelent, de azért megpróbáltam körbejárni, átpréselődtem a kacatok között, majdnem felborítottam néhány dobozt. Nem láttam több helyiséget idelent. Felmentem a lépcsőn.

Benn, a házban még hangosabban szólt a zene. Vajon valami más zajt próbált elnyomni vele? Mintha az emeletről jött volna. Felmentem a lépcsőn, és benyitottam a szobákba, közben Crystal nevét kiáltoztam. Idefent melegebb volt, folyt rólam az izzadság, a levegőben csatornaszag és rothadó étel bűze terjengett. Az egyik szoba üres volt, a másikban egy régi ágyat találtam terepszínű takaróval, fölötte egy vadászposztert. Nem úgy tűnt, mintha gyakran használnák. A folyosó végén volt még egy szoba. Az lenne a hálószobája?

Odaléptem az ajtóhoz, megpróbáltam elfordítani a kilincset, de be volt zárva. Határozottan rejtegetett valamit.

– Crystal? – Semmit sem hallottam a rádió zajától, ami odabentről jött. Vajon hogy tudnám kinyitni? Megvizsgáltam a kilincset. Ha találok egy kalapácsot, azzal le tudom verni – tudni fogja, hogy járt valaki a házban, de muszáj bejutnom abba a szobába.

Elindultam visszafelé a folyosón – odalent akartam kalapácsot keresni –, és már majdnem a lépcső tetején voltam, amikor mintha kocsiajtó csapódását hallottam volna. Beszaladtam a vendégszobába, kinéztem az ablakon, mely a ház bejárata fölött volt, és megpillantottam egy kocsi végét az ereszcsatorna alatt. Nem hallottam a rádió miatt.

Lerohantam az emeletről, a lépcső alján majdnem hasra estem egy bakancsban. Ki kell jutnom a konyhán keresztül a hátsó ajtóhoz – de nem, már nem maradt időm. Hallottam, ahogy becsukódik a bejárati ajtó. Megragadtam a kamraajtót, beszaladtam, és halkan becsuktam magam mögött.

Csak álltam, moccanni sem mertem, és próbáltam kifújni magam. Volt néhány szellőzőrés az ajtón, amiken kiláttam. Lehet, hogy csak hazaugrott valamiért. Vártam, hallgattam a lépteit a konyha felől. Az árnyéka ide-oda mozgott. Telefonált, mintha alkatrészeket rendelt volna. Mára nyilván végzett a traktorral.

Elhátráltam az ajtótól, óvatosan tettem le a talpam a padlóra, imádkoztam, nehogy megreccsenjen alattam, majd leguggoltam. Nem mertem nagyon mocorogni, nehogy meglökjek valamit. Beszűrődött némi fény az ajtó körül, és lassan hozzászokott a szemem a sötétséghez. Néhány konzerv sorakozott mellettem egy polcon. Elvettem egyet fegyver gyanánt, és kihúztam a bicskát a zsebemből, az ujjam a pengenyitó pockon nyugodott.

Csörömpölést hallottam, becsukódott a hűtő ajtaja, majd sercegni kezdett valami. Hús és sült hagyma szaga töltötte be a levegőt. Szekrényajtók nyitogatása, matatás. Majd egy szék nyikorgása, ahogy elhúzta a padlón, kísértetiesen közel, és reccsenés, ahogy ráült. Rádöbbentem, hogy közvetlenül a kamraajtó elé ült, innen jól láttam a vállát. Visszafojtottam a levegőt, rettegtem, nehogy megérezze a jelenlétemet.

Úgy öt percig evett, hangosan csattogott a kés és a villa a tányéron, mintha sietve enne, majd felpattant. Vízcsobogást hallottam, talán leöblítette a tányért. Még mindig nem halkította le a zenét, meglepődtem, hogy nem zavarja ez a kakofónia. Elindult fölfelé a lépcsőn, közvetlenül a fejem fölött lépkedett. Vajon lenne időm kislisszolni? Megpróbáltam kinyitni a kamraajtót, de megakadt valamiben. Talán a konyhaszékben? Beszorult a kilincs alá. Megpróbáltam kijjebb lökni az ajtót, de csak pár centire sikerült. Kidugtam a kezem, hogy félretoljam a széket, de rossz szögben volt. Erősen meg kéne löknöm, ami viszont zajjal járhat, és félő, hogy meghallaná. Ha itt talál a konyhában, vajon el tudnék szaladni előle? Magas volt, és erős. Jobb, ha megvárom a reggelt, hogy munkába menjen.

Odafent lekapcsolták a zenét, ami meglepett. Hiába füleltem, nem hallottam semmit. Egy ideig fent maradt, majd újra lejött a lépcsőn, és átment a konyhán. Bekapcsolta a tévét, és cigifüst bűze csapta meg az orromat. Nagyon kellett pisilnem, és nem bírtam tovább visszatartani. Behátráltam a sarokba, lassan lehúztam a farmersortomat, és a padlóra pisiltem, reméltem, hogy felszívja, és nem fog kicsurogni az ajtó alatt. Forró volt a kamra, csurgott az izzadság az arcomon és a hátamon, és pokoli szomjas voltam.

Órákkal később még mindig ment a tévé, de hallottam a horkolását a kanapé felől. Ébren maradtam a kamrában, számoltam a perceket, minden szívdobbanásomat. Elzsibbadt a lábam és bemerevedett a hátam. Nyújtózkodni akartam, de féltem, hogy zajt csapnék. Újra meg újra eszembe jutott az az emeleti szoba, az a szag. Vajon Crystal odabent van? Jól van? Végül elbóbiskoltam, a térdemre hajtottam a fejem, de csak fél szemmel mertem aludni, nehogy eldőljek álmomban.

Reggel hallottam, amikor felkelt, fingott, és kiment a fürdőszobába. Nem ment fel az emeletre átöltözni. Sőt, talán ugyanazt a ruhát húzta fel, ami gusztustalan volt, de ebben az emberben mindent annak találtam.

Visszajött a konyhába, friss kávé, tükörtojás és pirítós illata csapta meg az orromat. Korgott a gyomrom, de reméltem, hogy nem hallotta.

Leült az asztalhoz, hogy megreggelizzen, és gondolatban elrebegtem egy hálaimát, amikor fölállt, és visszatolta a széket az asztal alá. Hallottam, hogy valamit kiszed egy tányérra, majd megfordult és felment az emeletre. Meglepődtem, majd jeges rémület lett úrrá rajtam. Igazam volt. Crystal ott volt, abban a zárt szobában.

Néhány perccel később újra felbődült a country. Lejött az emeletről, a hang alapján a mosogatóba dobta a tányért, majd kiment. Megint alig hallottam valamit, de mintha beindította volna a kocsit. Vártam még tíz percet, majd lassan kinyitottam az ajtót, és füleltem. Semmit sem hallottam a zenétől. Kiosontam, óvatosan körülnéztem, majd a nappali ablakához kúsztam, és kilestem a függöny mögül. Nem láttam a kocsiját a ház előtt.

Kirohantam a fürdőszobába, épphogy odaértem a vécéhez, és megkönnyebbült sóhajjal könnyítettem magamon. Amikor végeztem, lábujjhegyen kiosontam, körülnéztem, hátha időközben visszajött, majd felsiettem a lépcsőn. Fenn voltam az emeleten, elindultam a folyosón, a torkomban dobogott a szívem, és kiszáradt a szám. Mindjárt ott vagyok.

Megpróbáltam a kilincset: megint zárva volt. Az ajtóra csaptam ököllel, és bekiáltottam: – Crystal?

Mintha hallottam volna valamit, egy fojtott hangot, de túl hangos volt a zene. Mintha egy ventilátor is zúgott volna odabent. Be kell törnöm az ajtót, de találnom kell valami szerszámot, amivel leverhetem a zárat.

Félúton voltam lefelé a lépcsőn, amikor meghallottam. Becsukódott a bejárati ajtó. Mozdulatlanná dermedtem a lépcsőn. Vajon egész idő alatt odakint volt? Fölfelé tart, vagy csak a konyhába jött vissza? Megfordultam, visszasiettem az emeletre, amilyen gyorsan csak tudtam, lehetőleg hang nélkül. Hátha bejutok a vendégszobába.

– Mi a faszt keresel a házamban?

HARMADIK RÉSZ

Jamie és Skylar

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Jamie

Sokszor féltem már életemben, sokféleképpen, de még sose rémültem meg annyira, mint amikor rádöbbentem, hogy eltűnt a lányom. Amikor aznap reggel azzal hívott fel Emily, hogy Skylarrel szeretne beszélni, azt hittem, csak viccel, és tréfát akarnak űzni belőlem. Ám ekkor hívogatni kezdtem Skylar mobilját, de újra meg újra hangpostára kapcsolt, és megpróbáltam Taylort. Ő sem hallott Skylar felől csütörtök óta. Ma hétfő volt.

Leroskadtam a kanapéra, sebesen dobogott a szívem, és a telefont bámultam a kezemben. Skylarnek volt egy rózsaszín telefonja kiskorában. Mindenhová magával vitte, és azt játszotta, hogy telefonál. Tizenévesen már a lábát sem tette ki a házból mobiltelefon nélkül. Alattomosan fonódott körém a pánik, szinte összeroppantott. Gondolkozz, hol lehet? Visszajátszottam gondolatban az utolsó beszélgetésünket, újra elolvastam az SMS-eit. Jókedvűnek tűnt. Én meg örültem, hogy nem kérdez többet Crystalról. Megszólalt egy halk hang a fejemben. Nem. Nem tenné.

Fogtam a telefonkönyvemet, és Skylar összes ismerősét felhívtam, még azokat is, akikről már évek óta nem beszélt. Senki sem látta, senki sem beszélt vele. Talán egy fiú? Eszembe jutott Aaron, a srác az edzőteremből, aki folyton tette neki a szépet. Esetleg ő? Nem, Skylart hidegen hagyta. Valaki más? Az utóbbi időben sokat titkolózott, gyakrabban hazudott nekem. Mint aznap este, amikor ellógott Crystallal. Miután hazahoztam Skylart, még órákig ébren feküdtem az ágyban, borzalmas rémképek gyötörtek, hogy mi minden történhetett volna vele, és minden izmom megfeszült az idegességtől. Mi van, ha baja esett? Újra suttogni kezdett az a hang.

Crystal.

Megpróbáltam az ő mobilját. Hangposta.

Átkutattam Skylar éjjeliszekrényét, benéztem az ágya alá, a szekrényébe, kihúzgáltam az összes fiókját, benyúltam a párnája alá, végigtapogattam a matracát, hátha találok valami feljegyzést, bármit. Elvitte a bicskáját, a hátizsákját, a laptopját, a kedvenc strandpapucsát. Mindent. Megálltam a szoba közepén, és végignéztem a felforduláson. Megágyazott. Skylar sosem ágyazott meg. Eszembe jutott, amikor találkoztunk aznap reggel a konyhaasztalnál, és megpusziltam az arcát. Rám mosolygott, elpirult, és elfordította a tekintetét. Azt hittem, csak izgatott.

Bekapcsoltam a számítógépet, és megnéztem a bankszámláját. Aznap reggel, amikor elment, kivett kétszáz dollárt egy vancouveri automatából, de azóta nem nyúlt a számlájához. Megnéztem a nyomkövető appot, de nem működött. Kikapcsolta a helymeghatározást a mobilján.

Az egyik hajgumija az íróasztalon volt, néhány hajszál rátekeredett a gumikarikára. Fogtam, és az ujjamra tekertem.

Megint felidéztem azt az utolsó beszélgetést, hogy mennyire aggódott Crystalért. Vajon sikerült elérnie valahogy? Találkoztak volna? Talán egy fesztiválon vagy egy DJ eseményen valahol? Crystal tudta, hogy sosem engedném el Skylart ilyen helyre. Imádta játszani a jó fej nagynénit, akire Skylar felnézett. Harag vegyült a rettegésbe, de elcsitult. Crystal sosem menne ilyen messzire.

Miután Skylar elment, másnap elugrottam Crystal házához, hogy körülnézzek. Azelőtt is mindig eljártam hozzá, ha megpattant itthonról, meglocsoltam a növényeit, bevittem az újságot. A hirtelen távozása nem számított szokatlannak, az viszont meglepett, hogy el voltak mosogatva az edényei, és kivitték a szemetet. Eszembe jutott, hogy talán Skylar takarított ki. Mielőtt eljöttem, én is megpróbáltam megkeresni Crystal fegyverét. Nem találtam, de akkor még nem aggódtam, arra gondoltam, hogy a nővérem csak meg akarja védeni magát. Vajon mitől!

Egyre hangosabb lett a hang a fejemben. Skylar szerint Cash Creekbe ment. Mi van, ha… Nem, erre ne is gondolj! Skylar nyilván csak egy koncertre ment, vagy egy bulin keverte a zenét valahol, hogy megkeresse a pénzt a felszerelésére.

Skylar azonban aggódott, komolyan aggódott. Haragudott rám, amiért nem megyek utána Cash Creekbe. Nem hiszem el, hogy meg sem próbálod megkeresni…

A suttogás üvöltésben végződött.

Tudtam, hová ment a lányom.

Annyira remegett a kezem, hogy kétszer is tárcsáznom kellett az edzőterem számát. Dallas azonnal felvette.

– Skylar elszökött. – Elvékonyodott a hangom, fojtottan és természetellenesen hangzott.

– Hogy érted? – kérdezte Dallas óvatosan. – Biztos vagy benne?

– Azt hiszem, Crystal után ment. – Elmeséltem, hogy mire jöttem rá. – Nyilván úgy döntött, hogy megkeresi. – Elképzeltem a lányomat egyedül abban a városban, és újra felerősödött bennem a rettegés és a pánik. – Kölcsönvehetem a kocsidat?

– Crystal nem menne vissza oda.

– Nem számít. Skylar úgy gondolta, hogy odament.

Dallas egy hosszú pillanatig hallgatott. – Veled megyek.

– Nem mehetünk el mindketten – tiltakoztam. – Na és Patrick?

– Hadd gondolkozzak. Valamit mondanunk kell neki. Nem fogja érteni, hogy miért kell hirtelen mindkettőnknek elmenni pár napra.

– Én nem vagyok beosztva. Miért nem mondod, hogy lebetegedtél?

Dallas felhorkant. Szerintem még soha életében nem jelentett beteget.

– Mi lenne, ha azt mondanánk, hogy Skylar megbetegedett Emilyéknél, és el kell mennünk érte?

– Eltűnődne, hogy miért kellünk ehhez ketten… és tudja, hogy Crystal megint eltűnt. – Dallas mély levegőt vett. – El kell mondanom az igazság egy részét. Talán csak annyit, hogy Crystal visszament Cash Creekbe, Skylar pedig követte.

– Aggódni fog – figyelmeztettem.

– Ja, de van esze. Tudja, hogy valami rossz történt ott velünk, és minél kevesebbet tud, annál kisebb bajba keveredik, amiért segített nekünk.

– Gyere, amint tudsz.

Tizennyolc év alatt egyszer sem mentünk kelet felé, de egyikünk sem gyönyörködött a tájban. Dallas vezetett, én pedig az anyósülésen ültem. Amíg a lakásomban vártam rá, begyömöszöltem néhány holmit a táskámba, gondolkodás nélkül ragadtam meg a ruháimat, néhány rágcsálnivalót, és kivettem a kápét a fagyasztóból, amit vészhelyzet esetére tettem félre. Ránéztem Skylar Facebook-oldalára. Amióta elhagyta Vancouvert, nem frissítette a státuszát, senkinek sem írt kommentet, semmit sem csinált. Crystal azóta nem nyúlt a fiókjához, amióta elmentek együtt a bárba.

Dallas elmesélte, hogy felhívta Terryt, a pasiját, és azt mondta neki, hogy elmegyünk Skylarért a vidéki házhoz, mert nem érzi jól magát.

– Nem nagyon kérdezősködött – tette hozzá.

– Patrick mit szólt?

– Aggódik, de megígértem, hogy óvatosak leszünk, és kapcsolatban maradunk.

Mély levegőt vettem, emlékeztettem magam, hogy minden rendben lesz, megtaláljuk őket.

– Szerinted Crystal tényleg Cash Creekbe ment? – kérdezte Dallas.

– Sosem hittem, hogy visszamenne, de Skylar biztos volt benne.

– Crystal annyira depressziós volt, amikor vasárnap beszéltünk – jegyezte meg Dallas –, de azt hittem, ez csak a szokásos hisztije.

Kinéztem az útra, egymás után suhantak el mellettünk az útjelző táblák. Haragudtam Crystalra, belefáradtam a hülyeségeibe, és meg tudtam volna ölni, amiért a gyerekemet is belekeverte. – Jobban kellett volna figyelnem. Nem tudom elhinni, hogy ez történik.

– Még az sem biztos, hogy ott vannak.

– Hol lennének?

Dallas egész úton le sem vette a lábát a gázpedálról, így alig több mint öt óra alatt odaértünk, csak a Cash Creek előtti városban álltunk meg egy benzinkúton, hogy vegyünk néhány szendvicset és kávét, és tankoljunk – nem akartunk Cash Creekben tankolni. Dallas egy csomag cigit is vett, és amint beültünk a kocsiba, rágyújtott. Évek óta nem láttam cigizni.

Ahogy közelebb értünk a városhoz, Dallas újabb cigire gyújtott, az öngyújtó megremegett a kezében. Én még mindig a telefonomat markoltam, a körmöm a műanyag tokba mélyedt. Mozdulatlanná dermedtem, amikor elhajtottunk a szerelőműhely mellett. Odakint egy sötét hajú, magas, vézna srác piros baseballsapkában lelkesen csevegett egy szőke fiúval. Összenevettek valamin, a sötét hajú fiú arcán széles mosoly terült szét. El kellett fordítanom a fejem, mert Brianre emlékeztetett.

A kocsma még mindig ott volt a műhely szomszédságában, és újabb emlékek törtek rám: a fiú odakint, az apja, aki egy héttel később felvezetett minket a hátsó lépcsőn, a puska a kezemben, a rettegés, hogy utánunk jönnek. A szökésünket követő néhány óra még mindig ködös volt, elhomályosította a sokk és a trauma. Évek óta nem gondoltam rá, mindent megtettem, hogy kitöröljem az agyamból a történtek emlékét. Nem volt könnyű.

Skylar életének első éve álmatlan éjszakákkal és idegtépő nappalokkal telt, amikor nem tudtam, hogy vajon helyesen cselekszem, és meg sem oszthattam a nővéreimmel, hogy mennyire nehéz, hogy néha legszívesebben kereket oldanék. Karen vigyázott az ép elmémre, segített, amikor besokalltam. Gyakran átvittem hozzá Skylart, hogy pihenhessek néhány órát, és végül náluk töltöttük az éjszakát. Sosem mondtam senkinek, hogy néha úgy éreztem, rosszul döntöttem, és Dallasnak igaza volt, Skylar jobban járna egy igazi anyával, egy idősebb nővel, aki tudja, mit csinál. Ám amikor magamhoz öleltem a pici testét – éveken át együtt aludtunk –, vagy megszoptattam azokban a csendes órákban, el sem tudtam volna képzelni az életemet nélküle.

Ahogy felnőtt, egyre jobban hasonlított Brianre. Néha megfordult és megláttam valamit sötét szemében, ahogy felcsillant, vagy a nevetésében felcsendült egy bizonyos dallam, és egy hátborzongató pillanatra mintha ő is ott lett volna velünk a szobában, és a lányom szemével nézett rám. Ilyenkor berohantam a fürdőszobába, magamra zártam az ajtót, és megnyitottam a vízcsapokat, hogy ne hallatsszon ki a zokogásom. Újra megkérdőjeleztem a döntésemet, eltűnődtem, hogy talán hibát követtem el. Ám ekkor bekopogott az ajtón, és vékony kis hangján szólongatni kezdett: – Mami! –, vagy benyitott, felnézett rám, és megkérdezte: – Miért sírsz? –, és felém nyújtotta dundi kis karját, hogy öleljem át. A karjaimba vettem, a nyakamra hajtotta a fejét, megcsapta az orromat selymes hajának babaillata, és elöntött a szeretet, a színtiszta öröm.

Ahogy múltak az évek, többé nem láttam benne az ő arcát, nem hallottam a nevetésében a hangját. Csak az én Skylarömet.

Amikor az apjáról kezdett kérdezni, kimondtam az első nevet, ami eszembe jutott – Billyét, a gyerekkori barátomét. Csak egy boldog mesét akartam szőni, amit elhihet – amit én magam is elhihetek.

Miután Dallas megértette, hogy nem válok meg a kicsitől, átvette az irányítást és dirigálni kezdett, megmondta, milyen pelenkát vegyek, segített megfürdetni Skylart. De láttam, hogy néha milyen rémülten nézett Skylarre. Láttam, amikor elfordult, hogy összeszedje magát, majd higgadtan visszajött, mintha mi sem történt volna. De a szeretet őt is megenyhítette. Skylar összes gyerekrajzát kitette a hűtőjére. Az összes iskolai fellépésére eljött, együtt aggódott velem, amikor Skylar beteg volt, napokig kereste neki a tökéletes karácsonyi vagy születésnapi ajándékot, és órákon átjátszott vele.

Crystal sosem segített Skylar körül, sosem foglalkozott vele különösebben, amíg kicsi gyerek volt. Azt hittem, sosem fogja úgy megszeretni, mint Dallas és én. Ám ekkor Skylar elérte a pubertáskort, beleszeretett a zenébe, mindenben ellent mondott nekem, és folyton bajba keveredett az iskolában. Egyre szorosabb lett a kapcsolatuk Crystallal, jó barátokká váltak.

Most pedig Crystal magával rántotta Skylart a veszélybe.

Megvitattuk, hogy előbb felkeressük Allent a kocsmában, vagy megnézzük a moteleket, hátha Crystal bejelentkezett valahová. Nem tudtuk, hány motel lehet a városban, de egyet már láttunk a főutcán.

– Szerintem nem akarná, hogy megtudják, hogy itt van –mondta Dallas. – Kétlem, hogy beszélt Allennel. Legalábbis, nem azonnal, kivéve, ha információra volt szüksége.

– Valahol meg kellett szállnia, hacsak nem ment egyenesen a farmra. – Elképzeltem Crystalt, amint fegyverrel hadonászva csak úgy odaállít, de ezt valószínűtlennek tartottam. – Skylar-nek is aludnia kellett valahol, és csak pár száz dollárt vett ki a bankból. Nem fogyott volna el mostanra a pénze? – Bele se mertem gondolni, hogy ez mit jelenthet, egyre csak azt hajtogattam magamban, hogy Skylar és a nővérem jól vannak, és hamarosan megtaláljuk őket.

Semmi más nem jöhetett szóba.

– Kérdezzük meg a motelben, mielőtt bárki mással beszélünk – javasolta Dallas.

Odahajtottunk, de egyikőjük autóját sem láttuk a parkolóban.

– Megkérdezem a recepción – mondtam.

Dallas leparkolt a kocsival. – Én is jövök.

A recepción egy nő épp a növényeket locsolta, közben rá-rápillantott a parányi tévére a sarokban, és megrázta a fejét valamin, amit a híradós mondott. A képeslapokkal és kézzel készített üdvözlőkártyákkal megrakott műanyag állvány lassan forgott körbe-körbe a padlóventilátor jóvoltából.

A nő mosolyogva felpillantott. – Miben segíthetek?

– Keresünk valakit – mondtam. – Egy harmincas éveiben járó nőt, szőke és nagyon csinos, és egy tinilányt, aki magas, és göndör, fekete haja van.

A nő már javában bólogatott. – A lány megszállt itt egy éjszakára, el is lopott egy takarót és egy párnát! A másik nő már nem szőke.

Levegőt sem kaptam, egy pillanatra teljesen leblokkoltam. Reménykedtem, hogy tévedés az egész, és valójában egyiküket sem látta. Hogy máshol vannak, nem ebben a városban.

– Hogy érti? – kérdezte Dallas.

– Barna a haja. – A nő gyanakvóan végigmért minket. – A lány azt mondta, hogy a nagynénje. Mi ez az egész?

– Még mindig itt van a nő? – kérdeztem.

– Egy hétre bérelt szobát, nem kért takarítást, és azóta nem láttam. Néhány órája kellett volna kijelentkeznie. Ha a nap végére nem jön vissza, kénytelenek leszünk eltakarítani a holmiját.

– A lányt mikor látta utoljára?

– Péntek reggel, ha jól emlékszem. Bejött, és a barátnője után érdeklődött.

– A barátnője?

– Egy szőke lány volt vele a kocsiban, de az másnap reggel megpattant.

Összenéztünk Dallasszal. Ki az ördöggel utazott Skylar? És miért lopott el egy takarót? A kocsijában aludt?

– Milyen néven jelentkezett be a nő? – kérdezte Dallas.

– Ezt az információt nem adhatom ki.

– A testvérei vagyunk.

– Nem számít. Bizalmasan kell kezelnem a vendégeim adatait.

– A sötét hajú lány a kislányom, a tizenhét éves kislányom – mondtam nyomatékosan. – Muszáj kiderítenünk, hogy hová tűnt.

A nő már határozottan idegesnek tűnt. – Talán jobb, ha hívom a rendőrséget.

Dallas belenyúlt a tárcájába, kivett két húszast, és odacsúsztatta a nő elé a pulton. – Szerintem meg tudjuk oldani egymás közt, nem igaz?

A nő a pénzre bámult, majd körülnézett, és elvette.

– Valamilyen Courtney-nak hívta magát, nem emlékszem a vezetéknevére. – Lenézett a könyvébe, és belelapozott.

– Itt is van. Courtney Campbell.

Az igazi nevét használta? Mi ütött a nővérembe?

– Meghosszabbítjuk a foglalását még egy éjszakára – mondta Dallas.

– Hatvan dollár egy éjszaka – felelte a nő. – És az a lány meglopott engem.

Leszámoltam neki öt húszast a pultra, és a kezünkbe nyomta a kulcsot.

Benyitottunk az ajtón, vakon pislogtunk a sötétben, amíg hozzá nem szokott a szemünk. Szanaszét hevertek a nővérem ruhái, a cipők a sarokba rúgva, az ágy bevetetlenül – a kilincsen még kint volt a „Ne zavarjanak!” cédula. A szekrényben megtaláltuk Crystal régi bőröndjét, az egyik pólóját az ágyra dobta. Az arcomhoz emeltem a pólót, beszívtam a parfümje illatát, már elhalványult, de még olyan ismerős volt, hogy könnyeket csalt a szemembe. Hol lehet?

Dallas benézett a fürdőszobába.

– Még itt van a sminktáskája – szólt ki bentről.

– Crystal sosem tűnne el a sminkje nélkül, és a jelek szerint napok óta nem járt a szobájában. Szerintem beszélnünk kéne a rendőrséggel.

– Az lesz az első kérdésük, hogy miért jöttek ide – válaszolta Dallas, és kijött a fürdőszobából.

– Ha Skylar megpróbálta megkeresni Crystalt, akkor kérdezősködött utána. Csak isten a tudója, hogy mit mondott az embereknek – sőt, hogy kivel beszél egyáltalán.

– Éppen ezért kell megőriznünk a hidegvérünket, és végiggondolnunk a következő lépést – csitított Dallas. – Ezen a ponton még nem tudjuk, mi történt.

– Ha Brian rájött, hogy Skylar kicsoda… – Be sem mertem fejezni a mondatot.

– Honnan jött volna rá, és amennyire tudjuk, lehet, hogy Skylar már úton van hazafelé. Crystal meg összejöhetett valakivel, tudod, hogy milyen.

– Ebben a városban senkivel sem állna össze.

– Nem tudhatjuk, mire képes. Amikor ilyen zavarodott állapotba kerül, teljesen kiszámíthatatlanná válik. Ezért nem szabad rögtön a legrosszabbra gondolnunk.

Eszembe jutott, hogy Crystal az igazi nevét adta meg. Az biztos, hogy nem gondolkozott józanul.

– Na és, mi legyen a következő lépés? – kérdeztem.

Dallas egy pillanatra elgondolkozott. – Először beszéljünk valakivel az étteremben. Hátha láttak valamit.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Jamie

Találtunk egy asztalt az utcafronti ablaknál. Kezdett megtelni az étterem, csörömpölő hangok szűrődtek ki a konyha felől, a szakács utasításokat vakkantott. Égett pirítós szaga terjengett a teremben.

– Egy perc, és jövök – szólt oda a fekete hajú, egyenes frufrus pincérnő, amikor elsietett mellettünk néhány tányérral egy másik asztal felé.

A karórámra pillantottam, alig bírtam megmaradni a fenekemen. Még csak negyed öt volt, de sötétedés előtt meg akartam találni a lányokat, nem akartam a városban éjszakázni. Végignéztem az étteremben a többi vendégen, és elakadt a lélegzetem, amikor megpillantottam azt a magas, sötét, göndör hajú fiatalembert a piros baseballsapkában, háttal nekünk. Szaporábban vert a szívem. Próbáltam szóhoz jutni, hogy figyelmeztessem Dallast, de nem jött ki hang a torkomon.

Dallas különös pillantást vetett rám. – Mi van?

– Az nem…?

Megfordult, és elnézett arra, amerre én, majd felszisszent.

A fiatalember most balra fordította a fejét, és megpillantottam a profilját.

– Nem ő az – mondtam. Dallas azonban még mindig nézte, mint akinek nem jut eszébe a neve. Falfehér lett az arca.

– Nem ő az. Hé, nézz rám! – Megragadtam a vállát, és erővel magam felé fordítottam. – Nem ő az.

Végül a szemembe nézett, eljutott a tudatáig, amit mondtam. Megenyhült az arca, de még mindig kapkodta a levegőt. – Jesszusom – sóhajtott fel. – Azt hittem… azt hittem, mindjárt megfordul, és ha meglát minket…

– Tudom. – Körülnéztem, a pincérnőt kerestem. Vízre volt szükségem, hogy kiöblítsem a félelem keserű ízét a számból.

– Szerinted még mindig ott dolgozik? – tűnődött Dallas. Kibámult az ablakon a műhelyre. A fiú, akire korábban felfigyeltem, most a bisztró felé fordult, mintha megérezte volna, hogy nézzük.

– Nem tudom – válaszoltam. – De kideríthetnénk.

A pincérnő visszatért egy kávéskannával és két menüvel. – Elnézést, hogy megvárattam magukat, hölgyeim. Kávét?

– Az jólesne – mondtam. – És egy kis vizet is kérek. – Amíg kitöltötte a kávét, nekiszegeztem a kérdést: – Nem látott itt mostanában egy tinédzser lányt? Magas teremtés, göndör, fekete hajú.

– Ó, dehogynem, pár napja itt járt a barátnőjével.

Fájdalommal vegyes remény hasított a szívembe.

– A barátnőjével?

– Egy csinos, szőke lánnyal. – A pincérnő felnevetett. –Cserfes kis bakfis.

– Nem hallotta véletlenül, hogy miről beszélgettek? – kérdezte.

– Azt nem, de a sötét hajú lány Owenről kérdezgetett. –Átmutatott az út túloldalára. – Épp kint szerelte a Harley-ját.

Mindketten a kocsmára néztünk. Owen. Tehát még itt van.

– Még mindig az apjáé a kocsma?

– Allen úgy tíz éve meghalt. Azóta Owen vezeti. – Kíváncsi pillantást vetett ránk. – Idevalósiak?

– Párszor megfordultunk errefelé.

– A lányok, akikről kérdeztek, jól vannak? – kérdezte a pincérnő.

– Igen, az egyikük a lányom. – Felvillantottam egy lemondó mosolyt. – Tudja, milyenek a tizenévesek.

A pincérnő viszonozta a mosolyt. – Nekem is van két lányom.

– Ha esetleg újra látná, szólna nekünk? – Leírtam a telefonszámomat egy szalvétára, és odaadtam neki.

– Hogyne, kedves. Esetleg beszéljenek Riley-val és Noah-val a műhelyből. Ok ismerik az összes helyi kölyköt.

– Köszönöm! Úgy lesz. – Amikor elment, Daliáshoz fordultam. – Ki a fene ez a lány, akivel Skylar utazgat?

– Talán csak felvett egy stoppost.

– Ne kérdezzük meg Crystalról? – vetettem fel.

Ekkor észrevettem a szemem sarkából, hogy a pincérnő lehajolt néhány nőhöz, akik körülültek egy asztalt. Kíváncsian pillantottak ránk.

Dallas is észrevette. – Szerintem menjünk innen.

– Beszéljünk Owennel – bólintottam.

Otthagytam a pénzt az asztalon a kávéra, és eljöttünk, mielőtt visszatért volna a pincérnő. Féltem, nehogy Brian és Gavin megneszelje, hogy két nő egy eltűnt lányt keres. Vajon mit tennének, ha náluk lenne?

Erre ne is gondolj. Még nem tudjuk, mi történt.

Benyitottunk a kocsmába, és rögtön az arcunkba csapott a sör, a zsíros kocsmai abrak, és a testszag bűze. Bömbölt a zene, a legtöbb asztalnál már ültek. Megbámultak a férfiak, amikor beléptünk, görnyedten hajoltak a söröskorsójuk fölé, a kalapot a szemükbe húzták, a képükön bamba vigyor. Körülnéztem, attól tartottam, hogy Brian vagy Gavin a kocsmában lehet. A bárpult mögött álló nő, lila tinccsel a hajában, felpillantott, amikor odamentünk hozzá.

– Mit adhatok, hölgyek?

– Owennel szeretnénk beszélni.

Végigmért minket. – Megnézem, hátha ráér.

Kilépett a pult mögül, végigment a folyosón, majd benyitott egy szobába balra. Egy perc múlva visszatért.

– A raktárban van. – A folyosó felé mutatott.

– Kösz. – Beléptünk ugyanabba a szobába, ahová ő az imént. Odabent hosszú polcokon sorakoztak a különféle röviditalok, a padlón söröshordók. Köztük egy férfi guggolt, vállig érő, szőke hajjal, és egy felírótáblára irkáit valamit.

Ránk pillantott. – Segíthetek valamiben?

Ledermedtem, és a szemébe néztem. A torkát köszörülte, kizökkentett a gondolataimból. – Nem emlékszel ránk? – kérdeztem.

Felállt, magas alakja betöltötte a szűk teret. Hátraléptem, meglöktem Dallast, aki mögöttem állt. Owen egy hosszú pillanatig a szemembe nézett, majd megjelent az arcán felismerés.

– Ti vagytok azok a lányok.

Sokkal magasabb volt, mint amikor annyi éve megismerkedtünk egymással, hosszú lábán kopott, kék farmer, a derekán laza, fekete bőröv Harley-csattal, ami az apjára emlékeztetett.

Meg is emberesedett – a karja és a válla színtiszta izomból volt a fehér póló alatt. A szakálla valamivel sötétebb volt, mint a haja, melybe beletúrt, ahogy odafordult hozzánk.

– Menjünk inkább az irodámba – javasolta. Követtük hátra a folyosón. Észrevettem a hátsó ajtót, és a lakáshoz felvezető lépcsőt, és elhessegettem az emlékeket, a félelmet. Beléptünk az irodájába. Leült a viharvert tölgyfa asztal mögé, melyről foltokban lekopott a lakk, de a tartalma rendezett volt. Egy dugattyút használt tolltartónak, papírnehezéknek pedig egy Harley makettet. Mellette, a falon, a hatalmas könyvespolc szinte roskadozott a rengeteg könyv súlya alatt.

– Csukjátok be az ajtót – mondta.

Ahogy becsuktam magam mögött, észrevettem, hogy apuit mögött álló nő minket néz. Elkapta a tekintetét. Amikor visszafordultam, Owen engem figyelt.

– Gyakran tűnődtem, hogy mi történt veletek… – A pillantása előbb kíváncsi volt, majd aggodalmas lett, és összevonta a szemöldökét. – Miért jöttetek vissza?

– A lányomat keressük, Skylart – tizenhét éves, magas, fekete hajú. Úgy véljük, hogy követte a testvérünket, Crystalt.

– Igen, Skylar valóban itt járt, a nagynénjét kereste. – Furcsa volt hallani, ahogy kimondja a lányom nevét.

– Láttad Crystalt? – kérdeztem.

– Párszor megfordult itt a héten. A csapos szerint Gavinnel és néhány farmmunkással iszogatott. A picsába… – Kiegyenesedett. – Nem ismertem fel.

Döbbenten bámultam Owenre. Crystal Gavinnel beszélt? Teljesen elment a józan esze? Gavin nyilván nem ismerte fel, legalábbis nem azonnal. Mit képzelt a nővérem?

– Brian még mindig a műhelyben dolgozik? – Alig bírtam kikényszeríteni a nevét a számon.

– Most a farmot vezeti Gavinnel, ott is laknak. – Végignézett rajtunk. – Milyen nevet használtok? – kérdezte.

– Én Jamie vagyok – válaszoltam. – Ő pedig Dallas.

– Nem tudod, hová ment Skylar, miután beszélt veled? –kérdezte most Dallas.

– Fogalmam sincs. – Megrázta a fejét. – Sajnálom.

– Na és Crystal? Láttad elmenni? – kérdeztem.

– Nem, és a csaposom sem. – Owen a szemembe nézett. –Minek jött vissza?

Elfordítottam a fejem, elvörösödtem. Fullasztóvá vált a szoba, és összezárultak körülöttem a falak. Emlékszem, amikor segített nekünk aznap este, ahogy a csuklónkra bámult.

– Nem tudjuk, miért jött – mondta Dallas. – De hálásak lennénk, ha egyelőre nem szólnál senkinek.

– A pincérnő a bisztróban azt mondta, hogy beszéljünk Riley-val és Noah-val a benzinkúton – jegyeztem meg. – Tudsz valamit róluk?

– Igen, rendes kölykök. De Riley Brian fia.

A magas, sötét hajú srác. Skylar testvére.

– Van… van több gyereke is? – kérdeztem.

– Egy lánya, úgy tizenkét éves lehet. Riley tizenhét. – Mélyen a szemembe nézett. – Skylar azt mondta, hogy összevesztél a nővéreddel.

– Crystalnak vannak problémái – mondtam.

– És még több kell neki? Mert ha Gavinnel beszél, lesz még. Veszélyes fickó.

– Tudjuk – mondtam.

– Az évek során elterjedt róla, hogy durván kezeli a nőket. Semmi komoly, de párszor letartóztatták. Brian, miután megnősült, kicsit lehiggadt, de úgy hallottam, elég csúnyán bánik az asszonnyal és a kölykökkel. – Áthatóan nézett, összeszűkült a szemhéja. Lélegzet-visszafojtva vártam, hogy megkérdezze, hány éves Skylar, hogy összeálljon a fejében a kép, de csak annyit mondott: – Szerintetek Crystal és a lányod bajban vannak?

Nem tudtam, mit válaszoljak, még mindig a hallottakon őrlődtem, a pánik mélyen, keményen tört rám.

– Nem tudjuk, mi történt – szólt helyettem Dallas. – Csak annyit tudunk, hogy veszélyesek.

– Beszéltetek a zsarukkal?

– Még nem – válaszoltam. – Azt reméljük, hogy előbb sikerül megtalálnunk Skylart és Crystalt.

– Tudjuk, hogy ott az a nagy Luxton farm – mondta Dallas. – Van más birtokuk is? Esetleg egy régi raktárépület?

Megszédültem, szinte éreztem az orromban a rohadt gyümölcs és a penészes matrac bűzét.

– Luxtonék birtoka igencsak kiterjedt – mondta Owen. –Azt hiszem, Armstrong felé is van még földjük. Mit kerestek pontosan?

– Még nem tudjuk – vágtam rá. – Csak szeretnénk felmérni, hogy mivel állunk szemben.

– Beszélhetnénk Riley-val és Noah-val – vetette fel Dallas. – Hátha tudnak valamit.

– Csak óvatosan – figyelmeztetett Owen. – Bármit mondtok nekik, az visszajut Brian fülébe.

– Vigyázunk – ígértem.

– Ha bármiben segíthetek, csak szóljatok, oké? – Owen leírta a mobilszámát egy fecnire, és átnyújtotta nekem. – Itt lakom fenn.

– Kösz – mondtam, és felálltam.

– Kiengedlek hátul.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Skylar

Felrohantam a lépcsőn, ám a strandpapucsom beakadt a lépcső szélébe, és elestem, rázuhantam a térdemre. Lerúgtam a papucsot a lábamról és felugráltam az utolsó lépcsőfokokon, hármasával szedtem őket, miközben súlyos léptek dübörögtek a hátam mögött.

A folyosón voltam, a vendégszoba kilincse után nyúltam, amikor Gavin lesújtott a hátamra, olyan erővel, hogy nekicsapódtam a falnak. A torkomra szorította a kezét, és fojtogatni kezdett. Nem kaptam levegőt, úgy éreztem, mintha összepréselné a légcsövemet. Megpróbáltam kivenni a bicskát a zsebemből, de a jobb kezével elkapta a karomat, és hátracsavarta. Hátralendítettem a bal kezemet, és orrba vágtam.

– Kurva anyád! – Meglazult a szorítása.

A hónaljába vágtam a kezem és ellöktem magamtól, kényszerítve, hogy eleresszen, majd megpördültem és tökön rúgtam.

Térdre rogyott és az ágyékához kapott.

Elrohantam mellette a lépcső felé, közben a zsebembe nyúltam a bicskáért. Hallottam a lépéseit. Újra talpra állt.

– Hülye picsa!

Leugrottam a lépcsőn a kezemben a késsel. Majdnem leértem, amikor utolért. Éreztem, hogy a hátam mögött van, hallottam a szuszogását. Hátrarándult a fejem. Elkapta a hajamat. Elvesztettem az egyensúlyomat és lezuhantam, a derekam a lépcső szélének ütődött. Megbénított a gerincembe hasító fájdalom.

Megint a torkomra tette a kezét, és megpróbált felvonszolni, ezúttal azonban sikerült beleállítanom a bicskát a karjába. Felüvöltött és eleresztett. Felpattantam, leugrottam az utolsó két lépcsőfokon, és átsprinteltem a konyhán. Szélsebesen követett. Karnyújtásnyira volt a bejárati ajtó.

Elkapta a derekamat, ledöntött és a földhöz szegezett a súlyával, kipréselte a levegőt a tüdőmből.

Megszorította a csuklómat és újra meg újra a földhöz verte a kezemet, addig csavarta az ujjaimat, amíg el nem eresztettem a bicskát. Felvette.

Mély levegőt vettem, a padlót kapartam a szabad kezemmel, menekülni próbáltam, de hiába. Felsikoltottam: – Segítség!

A számra tapasztotta a kezét. Megpróbáltam beleharapni, de túl erősen szorította, nem tudtam belemélyeszteni a fogaimat. Só és zsír keserű íze töltötte meg a számat. A másik kezével lefogta hátul a csuklóimat. Rugdosni próbáltam, valahányszor eltaláltam a lábát, felmordult, a sípcsontom belesajdult az ütésekbe.

Lehajolt, és a fülembe súgta: – Most elveszem a kezem. Ha hangoskodsz vagy megrúgsz, beléd mártom a kést, megértetted?

Felnyögtem.

Talpra állított, bal karja a torkomon, szoros nyakfogással tartott. Hátrafelé húzott, félig szinte cipelt, éreztem a nyomást a légcsövemen. A konyhában voltunk. Körülnéztem valami fegyver után, láttam a rácson száradó serpenyőket, de nem értem el. Kinyújtottam a kezem a serpenyők után. A torkomnál fogva elrántott, hirtelen levegőt sem kaptam. Vakon kaparásztam a karját, próbáltam lehámozni magamról.

– Még egy mozdulat, és elvágom a torkod.

Megdermedtem. Megpróbáljak mégis harcolni? Hallottam, hogy kihúz egy fiókot.

Hirtelen elgáncsolt a bal lábával, és kirúgta alólam a lábaimat. A padlóra zuhantam, összekoccantak a fogaim. Próbáltam elhúzódni, ám csizmás lábát a hátamra tette, és pár másodpercig rám nehezedett. Majd rátérdelt a lábaimra, hogy moccanni sem bírtam. A karom fájdalmas szögben hátra volt csavarva. Valamit eltépett. Aztán megkötözte a csuklómat, a ragasztószalag a bőrömbe mart, a karórám a húsomba vájt. Megfeszültek az izmaim, sajgott a vállam.

Elmozdult rólam, enyhült a fájdalom a lábaimban, amikor felállt. Megragadta összekötözött csuklómat.

– Felállni!

Feltérdeltem, ő pedig felhúzott.

A vállamra tette a bal karját, a másik kezével a torkomhoz szorította a kést, a hideg penge a bőrömhöz préselődött.

– Most pedig felmegyünk. Ha bármivel próbálkozol, elvágom a torkod.

Halálra váltan lépkedtem felfelé a lépcsőn. Ha hátrafejelek, talán el tudnám törni az orrát, de garantáltan leszúrna. Már a folyosón voltunk, és a zárt hálószobaajtó felé tartottunk.

Egyre sebesebben vert a szívem, a torkomon akadt a levegő, szinte fuldokolni kezdtem. Nyugi, muszáj lenyugodnod.

Meg fog ölni.

Odaértünk az ajtóhoz. Leeresztette a kést tartó kezét, és csörgő hangot hallottam a hátam mögül, mintha a kulcsait keresné a zsebében.

Egyetlen pillanatom maradt. Hátravágtam a fejem, éreztem a kemény koppanást, őrjítő fájdalom hasított a nyakamba. Nyilván lehajtotta a fejét, és fejtetőn találtam el.

– Hülye kurva!

Belemarkolt a hajamba, és az ajtófélfához csapta a fejemet, amitől elszállt az erőm. Ereztem, hogy kimegy a lábam alól a talaj, és a padlóra zuhantam.

Hiába próbáltam feltápászkodni, nem működtek a lábaim. Hasra estem, minden erőmmel azon voltam, hogy ébren maradjak, de elhomályosult körülöttem a világ.

Hangok a fejem fölött, egy zárba illeszkedő kulcs, egy nyíló ajtó.

Kezek ragadták meg a vállamat, és bevonszoltak a szobába. Elkábultam, el-elsötétült körülöttem minden. Koncentrálni próbáltam, harcolni akartam, a testemből azonban kiszállt az erő, nem működött rendesen a karom és a lábam.

A durva kezek most átfordítottak, felültettek és nekidöntöttek a falnak. Forgott körülöttem a világ, időnként elment a látásom.

– Ébresztő! Válaszolnod kell néhány kérdésre.

Gavin arcára összpontosítottam magam előtt, lassan kitisztult a látásom, és riadtan pislogtam körbe, de csak homályos foltokat láttam. Sötét volt – mintha bedeszkázták volna az ablakot, csak a nyitott ajtón át szűrődött be némi fény.

A szobában volt egy franciaágy, a közepén egy alak feküdt. Csak a körvonalait láttam, a mocorgást, mintha fel akarna ülni. Majd rádöbbentem, hogy akárki van azon az ágyon, ki van kötözve az ágytámlához. Az alak most felállt.

Crystal.

A nagynéném meztelen volt, a haja kócos volt, és fénytelen. Kötél volt a nyakán, mint egy nyakörv, annál fogva kötözték az ágyhoz. Az arca eltorzult a félelemtől. Be volt tömve a szája egy rongydarabbal, a keze hátra volt kötözve. Felsikoltottam, fülsiketítőén szakadt fel belőlem a hang. Fel akartam állni, hogy elfussak, Gavin azonban visszalökött. Megragadta az arcomat, és összenyomta az állkapcsomat.

– Pofa be!

Nem kaptam levegőt, reszketett a testem, folyt a taknyom és izzadság csurgott az arcomon. Crystal rémültnek tűnt, olyan feszesre húzta a pórázt, amilyenre csak tudta. Letérdelt, remegett a válla, ahogy felzokogott.

– be! – Gavin eleresztette az arcomat, és keményen arcul ütött. Még mindig nem tudtam abbahagyni a sikoltozást, ezért újra megütött.

Lélegezni próbáltam, és nyöszörgő hang tört fel belőlem. Remegett a testem, és melegséget éreztem a lábam alatt, majd rádöbbentem, hogy bepisiltem. Gavin lenézett.

– Jesszus! – Crystalra pillantott. – Te meg mi a faszt csinálsz? Tűnés vissza az ágyra!

Crystal nem mozdult, engem nézett, a szeme csupa könny és rémület.

Gavin odalépett hozzá, és durván az arcába bokszolt.

Felsikoltottam, amikor Crystal feje hátracsuklott. Gavin megfordult és rám meredt.

– Még egy sikítás, és lenyomom a torkán a lábamat, megértetted?

– Sajnálom. Kérem, ne bántsa!

Gavin oda-vissza kapkodta a tekintetét köztünk, és rádöbbentem, mekkora hibát követtem el. Rá kellett jönnie, hogy van köztünk valami kapcsolat. Odalépett a magnóhoz, ami egy régi fakomód tetején csücsült, és lehalkította. Majd felkapcsolta a villanyt.

Már mindent láttam – a műanyag vödröt a sarokban, a koszos ágyneműt, a szakadt és foltos halványkék takarót –, és felhördültem, amikor alaposabban szemügyre vettem Crystalt. Sebes volt a teste, a mellén és a hasán harapásnyomok éktelenkedtek. Az arca csupa zúzódás, a felső ajka felszakadt és megduzzadt.

– Azt mondtam, vissza az ágyra! – mordult rá Gavin. Crystal felmászott az ágyra, és elszörnyedve nézett minket.

Gavin visszajött hozzám és letérdelt elém.

– Mit kerestél a házamban?

– Csak ki akartam rabolni magát.

– Baromság. – Crystalra pillantott, majd rám. – Ti ketten ismeritek egymást, mi?

– Nem – vágtam rá. Gavin rám bámult. Állni akartam a tekintetét, de halálra rémített a nézése.

Odalépett Crystalhoz, megragadta a kötélpórázt, és lerántotta az ágyról. A nagynéném felállt, Gavin pedig felém fordította, és mögé állt. Egyre szorosabbra húzta a kötelet a nyakán.

– Ki a fasz vagy te? – üvöltötte.

Crystal a fejét rázta, hogy egy szót se szóljak, de elvörösödött az arca és kidülledt a szeme.

– Ő a nagynéném! – kiáltottam és felzokogtam.

Gavin elengedte a kötelet. Crystal a padlóra zuhant és levegő után kapkodott.

– A nagynénéd. – Gavin az arcomba bámult, és láttam, amikor végre leesett neki. Közelebb lépett, megragadta az állam, és elfordította a fejem.

– Hány éves vagy?

Crystal megint a fejét rázta. Gavin felállt, nekirontott és belerúgott a bordáiba. A nagynéném felsikoltott és összegömbölyödött a padlón.

– Hagyd abba! – kiáltottam. – Tizenhét vagyok.

Gavin visszajött hozzám, és leguggolt, majd szétfeszítette az ujjaimat.

– Az ő kölyke vagy. – Olyan közel volt hozzám az arca, hogy éreztem a leheletét, a kávé és a cigaretta bűzét. – Melyik kurva az anyád?

Könnybe lábadt a szemem. Mindent elcsesztem.

– A legfiatalabb.

Nem tudtam, mit gondol, dühösnek tűnt, ugyanakkor különös módon diadalmasnak is, majd kifejezetten gonosznak. Lebénultam, vártam az ütést.

Megszólalt a telefonja. Felállt, kivette a zsebéből, a képernyőre pillantott, majd fogadta a hívást. – Igen, egy perc, és ott leszek. – Rám bámult, amíg hallgatott. – Azt mondtam, egy kurva perc, és ott leszek! Volt egy kis gond a kocsival… Nem, már megjavítottam. – Letette, és visszadugta a telefont a zsebébe.

Hirtelen teljes erőből oldalba rúgott. A falhoz préselődtem, próbáltam elhúzódni a nehéz csizmától. Dühödt pillantást vetett rám.

– Ezt apucinak köszönheted.

Kiment a szobából és bezárta maga után az ajtót. Megdöbbentem, hogy nem kötözött ki. Amikor hallottam, hogy lefelé tart, feltápászkodtam, és odabicegtem Crystalhoz, aki még mindig a padlón feküdt. Lerogytam és odabújtam hozzá, habár nem tudtuk átkarolni egymást. Éreztem, milyen törékeny a teste, mintha hirtelen lefogyott volna. Elhúzódtunk egymástól és összenéztünk.

– Úgy sajnálom – mondtam. – Ezt elcsesztem. Meg akartalak menteni.

Felnyögött, és kérdőn nézett rám. Sejtelmem sem volt, hogy mit akar mondani.

– Anya és Dallas nem tudják, hogy itt vagyok. Elszöktem otthonról. – Potyogtak a könnyeim, amikor rádöbbentem, mekkora marha vagyok. – De ha nem megyek haza, rájönnek, mi történt. Eljönnek értünk. – Imádkoztam, hogy igazam legyen. Anya azonban csütörtök előtt nem vár haza. Mi minden történhet addig velünk? Vajon megölnek minket?

Lépések közeledtek, kattant a zár. Közelebb húzódtam Crystalhoz. Maga mögé lökött a vállával, mintha a testével akarna védelmezni.

– Hát nem édes? – szólt Gavin, amikor belépett.

Kötél volna nála, néhány rongy, és egy palack víz. Lecsavarta a kupakot és a számhoz tartotta, megitatott, de olyan gyorsan öntötte, hogy lefolyt az államon és félrenyeltem.

– Nem kéne pazarolnod, egy ideig nem kapsz többet.

A szoba sarkába dobta a palackot, az ajtó mellé. Megragadta a karomat és talpra állított, majd odavonszolt az ágy végéhez. Letette a rongyot a pokrócra, és a nyakam köré tekerte a kötelet, mint egy lasszót, majd az ágy lábához kötözte a végét úgy, hogy ne tudjam elhúzni a kötelet a rácson. Ellenőrizte a hosszát, hogy ne érjem el az ajtót, és a magnót, majd lerakta a műanyag vödröt közém és Crystal közé, aki ugyanazon az oldalon volt kikötve, csak az ágy másik végén.

– Nesze a bilitek. – Megállt előttem, megint megragadta az arcomat, és megszorította. – Hol a kocsid?

– Stoppoltam. Ma reggel elfogyott a kocsimból a benzin. –Gyorsan hadartam, én is alig értettem, mit mondok, olyan erővel szorította az állkapcsomat. – Az út szélén hagytam. –Támadt egy ötletem. – El fogják vinni a zsaruk.

– Baromság. Egész éjjel a házamban lapultál. – Beledugta a kezét a zsebembe, megmarkolta a seggemet és az ágyékomat, olyan közel tolta az arcát, hogy tisztán láttam minden izzadságcseppet, minden szőrszálat, a heget az állán, véreres szemét.

Kihúzta a kulcsaimat és meglengette őket az arcom előtt.

– Hülyének nézel?

Megráztam a fejem. – Nem.

– Haza kellett ugranom néhány szerszámért. Ha nem jövök be, mindent elbasztál volna itt nekem.

– Csak a nagynénémet kerestem – mondtam.

– Nos, megtaláltad. – Elvigyorodott. – Szóval, hol van a kurva kocsid? – Megint megszorította az arcomat, könnyek szöktek a szemembe.

– Megmondtam. A városban. – A kocsi volt az utolsó esélyem, hogy megtalálnak.

Elengedett, és egy pillanatra azt hittem, hogy minden rendben, hisz nekem. Ám ekkor odalépett Crystalhoz, megfordította és ledöntötte az ágyra. Megrántotta a pórázt a nyakán, amitől hátrahajlott a háta. Borzalmas hangok törtek fel a szájába tömött rongyon keresztül, fojtott sikoly és üvöltés.

– Nekifutsz még egyszer? – kérdezte. Megint rántott a kötélen.

– A mellékúton van! – kiáltottam. – Engedje el!

Újabb rántás, majd eleresztette Crystalt. A nagynéném az ágyra zuhant, és lecsúszott a padlóra.

– Melyik úton? – Gavin visszafordult hozzám. – És ne hazudj többet!

– A főút másik oldalán, a bekötőút közelében.

Bólintott, mint aki ismeri a helyet, majd fogta a rongydarabot, és elindult felém.

– Nem fogok sikítani – ígértem, amikor rádöbbentem, hogy a számba akarja tömni.

– Ti csajok folyton sikoltoztok – mondta.

A számba tömte a rongyot, majd megkötötte egy másikkal a fejemen, hogy ne mozduljon ki, csomót kötött rá, szorosra húzta. Olyan érzés volt, mintha szétfeszítenék az ajkaimat. Párszor öklendeztem, amikor a rongy a torkomat csiklandozta.

Gavin hátralépett, végignézett rajtunk, majd szélesen elvigyorodott, felvillantva sárga fogait. – Találkozunk este, meló után. Bulizunk egy jót.

Odalépett a magnóhoz, ami egy ősöreg ricsajdoboz volt, sörmatricákkal elcsúfítva, felhangosította a countryt, és az ajtóban megrázta a seggét a zenére, majd megpöckölte a baseballsapkáját.

Lekapcsolta a villanyt és becsukta az ajtót. Nem hallottam, hogy bezárta, de még láttam az árnyékát az ajtó alatt, mielőtt elment.

Crystalhoz fordultam, aki még mindig a padlón ült. Alig tudtam kivenni az alakját a félhomályban – beszűrődött némi napfény az ablakdeszkák között és az ajtó alatt. A szemem lassan hozzászokott a sötéthez, és egyre jobban láttam. Crystal csüggedtnek tűnt, görnyedt volt a tartása.

Rángatni kezdtem a kezemet, különféle irányba csavartam, nekifeszültem a ragasztószalagnak, de erősen megvolt kötözve. Megpróbáltam közelebb húzódni Crystalhoz, hátha a kezével el tudja oldozni a rongyot a számon vagy a kötelet a nyakamon, Gavinnek azonban volt annyi esze, hogy úgy kötözött meg, hogy pont ne érjük el egymást. Összenéztünk.

Crystal bánatosan rázta a fejét, majd beleüvöltött a rongydarabba, nyers, elkeseredett hangon. Vörös volt az arca, és potyogtak a könnyei.

Térdre zuhantam, és én is elbőgtem magam.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Jamie

A fiúk egy kocsin dolgoztak, mindketten a motor fölé hajoltak. Meghallották a lépteinket a betonon, és felpillantottak.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte a sötét hajú fiú, és beletörölte a kezét egy rongyba. Ő lehetett Riley. Nem tudtam túltenni magam rajta, hogy mennyire hasonlított Skylarre a mozgása, és ahogy beszélt. Briant is felismertem benne, de valahogy lágyabb volt. Dallas is megbabonázva bámult a fiú arcába.

Riley összezavarodott, várta, hogy megszólaljunk. Erőt vettem magamon.

– A lányomat keressük… Skylarnek hívják.

Elkerekedett a szeme és a barátjára pillantott, majd visszafordult hozzánk.

– Skylar? – Idegesen megnyalta a szája szélét. – Csak nem… szökött el otthonról, vagy ilyesmi? – Az arcát fürkésztem, hátha csak színészkedik, játssza az ártatlant, de őszintének tűnt.

– De. – Nem tudtam, mit mondhatott neki a lányom, ezért nem bonyolítottam túl a választ. – Néhány napja jött el otthonról. Azóta senki sem látta.

Riley Noah-ra sandított, majd rám nézett. – A farmon dolgozott, de úgy tudom, ma már nem jelent meg. Legalábbis, amikor reggel eljöttem otthonról, sehol sem láttam.

A lányom a farmon dolgozott? Úgy éreztem, mintha egy vasököllel bokszoltak volna a gyomromba.

– Mikor láttad utoljára? – kérdeztem.

Riley habozott, mint aki tud valamit, de fél kimondani.

– Nagyon fontos, hogy megtaláljuk – mondtam.

– Tegnap, munka után.

– Tudod, hogy hová ment?

– Nem, de szerintem a kocsijában aludt. Mondtam neki, hogy lemehet úszni a patakhoz a birtokunkon, de nem tudom, hogy végül is elment-e.

A patak. Felvillantak az emlékek – futás, zuhanás, Brian súlya a testemen. Most Skylarre koncentrálj.

– Elmondtad valakinek, hogy odamegy? – Mélyen a szemébe néztem.

– Nem. – Elfordította a fejét. Hazudott, ebben biztos voltam.

– És nem tudod, hol lehet most? – kérdeztem, és még mindig a fiú arcát fürkésztem, hátha van valami fogalma arról, hogy milyen veszélyes ember az apja.

– Nem, már mondtam – válaszolta Riley, de nem volt ideges a hangja, inkább aggódó, mintha attól félne, hogy ő volt az utolsó, aki látta Skylart.

Megállt egy kocsi a műhely előtt.

– Ki kell szolgálnom a kuncsaftokat – mondta Riley.

– Ha bármi más eszedbe jut, hívj fel, légy szíves. – Gyorsan lefirkantottam a telefonszámomat egy számlakönyv hátoldalára, ami a munkapadon hevert.

– Remélem, megtalálják – mondta Riley, és kisietett a műhelyből.

Visszasétáltunk a motelhez, és megjegyeztem: – Szerintem szóljunk a rendőrségnek, hogy Skylar a farmon dolgozott… és mondjuk el nekik, hogy mit tettek velünk régen.

– Lesznek kérdéseik.

– Csak annyit kell elárulnunk nekik, amiből megértik, hogy Brian és Gavin mennyire veszélyes – mondtam. Nem tudtam, hogy képes leszek-e beszélni arról, ami velünk történt, de muszáj lesz összeszednem az erőmet.

– Nem bízom Riley-ban – közölte Dallas.

– Szerinted van valami köze Skylarhöz?

– Tudjuk, hogy milyen eszelős az apja, és ideges lett a fiú. Itt valami nem stimmel.

Lehet, hogy tévedtünk? Lehet, hogy Noah és Riley csinált valamit Skylarrel? De akkor miért ismerné be Riley, hogy találkoztak?

– Éppen ezért akarok beszélni a rendőrséggel – mondtam. – Ők kiderítik, ha hazudik.

– De lehet, hogy utánanéznek az előéletünknek.

– Ezen a ponton nincs okuk rá, nem tudhatnak apáról. –Néha még rémálmok gyötörtek, hallottam, ahogy „tökmagnak” szólít. Néha órákig virrasztók, újraélem azt az utolsó éjszakát, és eltűnődöm, vajon mi történt volna, ha csupán megsebzem, hol lennénk most mindannyian. És sokszor attól is félek, hogy mit fog gondolni Skylar, ha megtudja. Mindig azzal hitegettem magam, hogy nem volt választásom, mégsem hagyott nyugodni a gondolat, hogy ami Cash Creekben történt, az valamiféle büntetés volt, hogy aznap derékba tört az életünk.

– Akkor muszáj megbeszélnünk, hogy mit mondunk nekik – szögezte le Dallas. – És bármi történjék, nem tudhatják meg, hogy Crystalnak fegyvere volt.

Együtt mentünk be a rendőrőrsre. Egy régi kockaépület volt, fehér faburkolattal, mintha a hetvenes években építették volna, odabent égett kávé szaga terjengett. Nem volt nagy épület, csak néhány rendőrautó parkolt előtte. Odafelé menet megbeszéltük, miket fognak kérdezni, kitaláltuk a fedősztorinkat, de tudtuk, hogy könnyen elszólhatjuk magunkat olyasmiről, amire nem is gondoltunk.

Közöltem a recepción ülő nővel, hogy eltűnt személyt szeretnénk jelenteni, és két perccel később kijött hozzánk egy rendőrtiszt. McPhail őrmesterként mutatkozott be, és hátravitt minket egy kisebb kihallgatóhelyiségbe, ahol egy asztal állt néhány székkel. Leült az egyik oldalra, mi pedig vele szemben. Idősebb férfi volt hófehér hajjal, barna szeme fölött ferdén ívelt szemöldök húzódott, az orra hosszú, a szája szigorú. Egy sasra emlékeztetett, ahogy áthatóan nézett előbb az egyikünkre, majd a másikra. Volt egy olyan érzésem, hogy semmi sem kerüli el a figyelmét, ami előny, ha azt jelenti, hogy így gyorsabban megtalálja a lányokat, de hátrány, ha megneszeli, hogy nem mondunk el neki mindent.

– Eltűnt személyről szeretnének bejelentést tenni? – kérdezte, és jegyzetelni kezdett egy papírtömbön.

– Igen, a lányom és a testvérünk – válaszoltam. – Vancouverben élünk, de itt szálltak meg a motelben.

– Mi a nevük?

– Skylar és Crystal Caldwell. Skylar még csak tizenhét éves. – Ökölbe szorítottam a kezem, a körmöm a húsomba vájt, és a fájdalomra koncentráltam.

– Mikor hallottak felőlük utoljára? – kérdezte.

– A testvérünkről csak vasárnap. Skylar SMS-ezett nekem, miután csütörtök reggel eljött otthonról, de azóta nem hallottam róla, és hiába hívom, csak a hangposta jön be. Elmentünk a motelbe… – Nem bírtam folytatni, a lelki szemeim előtt megjelent Crystal pólója az ágyon, mintha azt tervezte volna, hogy bármelyik percben visszajön.

– Crystal holmija még a szobájában van – folytatta Dallas –, de a hölgy a motelben egész héten nem látta, és ma kellett volna kijelentkeznie. Skylar csak egy éjszakát töltött ott. Szerintünk utána a kocsijában aludt. – Máskor felbőszít, ha Dallas közbeszól és a nevemben beszél, de most nem éreztem mást, csak hálát a jelenlétéért és az erejéért, amiből én is meríthettem.

– Crystal tárcája a szobában volt? – kérdezte az őrmester.

– Nem – ráztam a fejem.

– Miért jöttek Cash Creekbe?

– Tizennyolc évvel ezelőtt átutaztunk a városon… – Libabőrös lettem és égett az arcom. Lélegezni sem tudtam egy percig, és mintha egy kéz tapadt volna a számra. Megfordult a fejemben, hogy pánikrohamot kaptam. – Lerobbant a kocsink.

– Brian Luxton és a fivére felvettek minket és elvittek a szüleik farmjára, hogy megkeressük a pénzt a javításra – hadarta Dallas dühösen. – Egyik éjjel megtámadtak és elvittek minket egy elhagyatott raktárba. Megerőszakoltak. Öt napig tartottak ott.

Az őrmester kiegyenesedett, és figyelmesen nézett minket.

– Jelentették? – kérdezte.

– Túlságosan féltünk – mondtam. – Csak el akartunk menekülni innen. Amit azok a férfiak műveltek velünk… – Elcsuklott a hangom, és mély levegőt vettem. – Nem könnyű erről beszélni.

– Nem akarunk feljelentést tenni – tette hozzá Dallas. –Csak azért mondtuk el, hogy tudja, mennyire veszélyesek. Szerintünk Crystal azért jött vissza, hogy szembesítse őket a tetteikkel, Skylar pedig a nagynénjét követte. Attól félünk, hogy Brian és Gavin csinált velük valamit.

– Tudjuk, hogy Crystal a kocsmában volt egy időben Gavin Luxtonnal, és tudjuk, hogy Skylar a farmon vállalt munkát, de ma reggel nem jelent meg – mondtam. Majd elmagyaráztam, hogy mit mondott nekünk Owen és Riley.

– Át kell kutatnia a birtokukat – szólt Dallas.

– Mielőtt bármit teszünk, szükségem van még néhány információra maguktól – válaszolta az őrmester. – Mit vezettek a hölgyek?

– Skylar egy piros Honda Civicet, Crystal pedig egy fekete Acurát.

– Tudják, hogy milyen ruhában voltak?

Megráztam a fejem. – Nem. De Skylar valószínűleg sortot és strandpapucsot viselt. Van egy bőr papucsa, egy százszorszép van a lábujjak között. – Lenyeltem a könnyeimet. – Mindig azt hordja. Crystal legtöbbször forrónadrágot és trikót visel.

– Utánanézünk, hátha van biztonsági kamera a motelben. Körbekérdezünk a helyi kisvállalkozóknál. Szükségem lesz egy friss fotóra és a hölgyek személyleírására, a barátaik, ismerőseik, munkaadójuk nevére.

Megadtam neki Crystal és Skylar adatait, a születési dátumokat, a barátaik nevét. – Van néhány kép a telefonomon – mondtam.

– Elküldené e-mailben? – Megadta nekem a címét, én pedig átküldtem a képeket.

– Crystal most barnára festette a haját – tettem hozzá.

– Hol van Skylar apja?

– Nincs az életünkben.

Felpillantott, és egy röpke másodpercre a szemembe nézett. Megijedtem, hogy rákérdez az apa nevére és elérhetőségeire, de csak feljegyzett valamit.

– Hogy viselkedett Skylar, amikor utoljára beszéltek egymással?

– Aggódott a nagynénje miatt, de azt mondta, hogy elmegy a barátnőjével a vidéki nyaralójukhoz. Hazudott nekem.

– Szökött már meg otthonról? – kérdezte.

– Skylar még soha nem csinált semmi ilyesmit – válaszoltam.

– Milyen életstílust élnek? Van bármiféle orvosi problémájuk? Használnak drogokat?

Megfontoltam a választ. – Skylar rendes kölyök. Crystalnak voltak problémái, de ő sem tűnne el szó nélkül.

– Azt mondta, Skylar aggódott érte?

Ha igazat mondok, vajon komolyan fog venni? Vagy hibbantnak és önpusztítónak fogja tartani Crystalt? Valamit mondanom kellett.

– Történt valami Crystallal múlt hétvégén, összebalhézott a pasijával. Szerintünk erről eszébe jutott, hogy mi történt velünk, amikor tinédzserek voltunk, és ezért jött most vissza.

– Lehetnek öngyilkos gondolatai?

Eszembe jutott Crystal a fürdőszobába zárkózva, fegyverrel a kezében.

– Nem.

Újabb feljegyzés. – Azt mondta, bementek a motelszobájába. Láttak dulakodásra utaló nyomokat?

– Nem, csak nagy a rendetlenség – válaszoltam.

– Meg fogjuk nézni, ne menjenek vissza a szobába.

– Kiveszünk egy másik szobát a motelben.

– Szükségem lesz a telefonszámaikra, hogy megpingelhessük a telefonokat.

– Az mit jelent?

– Ha nincs bekapcsolva a GPS, akkor látni fogjuk, hogy melyik mobiladóról érkezett utoljára a jel, és ez alapján bemérjük a helyzetüket. Így lesz némi elképzelésünk arról, hogy hol lehetnek, de ha nincs térerő vagy lemerült az akkumulátoruk, akkor nem segít. De attól még kiderül, hogy merre jártak utoljára.

– Akkor jó – sóhajtottam fel, és feltámadt bennem a remény, hogy hamarosan megtalálják őket. Dallasra sandítottam. Erőtlenül elmosolyodott.

– Lekérjük az SMS-eiket, de két napba is beletelhet, mire megszerezzük a telefontársaságtól. A személyleírásokat és a járművek adatait bevisszük a kanadai rendőrségi információs adatbázisba. Más különítményeket is értesítünk.

– Mikor beszélnek Briannel és Gavinnel? – kérdeztem.

– Amint lehetséges. De muszáj követnünk az eljárást. Megértem a velük kapcsolatos aggodalmukat, de nem korlátozhatjuk rájuk a nyomozást pusztán a múltbeli rossz tapasztalataik miatt. Ha csak rájuk koncentrálunk, és nincsenek náluk a hölgyek, azzal rengeteg időt elpazarolunk, a hölgyek attól még bajban lesznek.

– Bekerül a hírekbe? – kérdeztem.

– Valószínűleg nem szólunk azonnal a sajtónak. Előbb elkezdjük a nyomozást, és meglátjuk, mit derítünk ki. Ha mégis azoknál a férfiaknál vannak, nem akarjuk, hogy veszélyesen reagáljanak.

– Attól fél, hogy megölhetik őket – jegyeztem meg, és belém hasított a félelem. Mélyen a szemébe néztem, egy kis reményre, vigaszra vágytam.

– Egyelőre csak óvatosan akarunk eljárni – válaszolta.

– Meg kell találnia azt a raktárt – mondtam, mert kiábrándított ez a sok időhúzás. Tudtam, kinél vannak a lányok. Már csak meg kell találni őket.

– Sok van belőlük a környéken, így nem lenne észszerű mindenkit befogni, hogy átkutassák őket. Körbe kell kérdeznünk, beszélni az emberekkel, hátha kiderül még valami.

– Szóval csak körbejárnak? – kérdezte Dallas, a hangjából világosan kiderült, hogy nincs lenyűgözve. – Az túl sokáig tart. – Imádtam a nyíltságát, hogy mindig pontosan azt mondta, amire mindketten gondolunk.

– Mindent megteszünk, hogy a lehető leghamarabb megtaláljuk őket. Ha bármit megtudnak, értesítsenek, és mi is folyamatosan tájékoztatjuk magukat. Megadom a mobilszámomat.

– Mit csináljunk addig? – kérdeztem.

– Hívják fel a barátaikat, hátha valaki hallott felőlük. Ha később úgy döntenek, hogy mégis feljelentést tesznek a két férfi ellen, akkor annak is utánajárunk. De egyelőre arra koncentráljunk, hogy megtaláljuk a lányát és a nővérét.

Remegő lábakkal léptem ki a rendőrőrsről Dallas oldalán, és rosszul lettem a járdáról visszaverődő hőségtől. Amikor odaértünk a kocsihoz, Dallas kinyitotta az ajtókat.

– Hagyjuk, hadd hűljön ki egy percig.

Nekidőltünk a kocsi oldalának, az átforrósodott fém még a pólón keresztül is égette a hátam. Dallas haja a homlokára tapadt, piros volt a szeme. Rágyújtott, mélyeket szippantott a cigiből, és úgy csípte az ujjai közé, mintha joint lenne.

– Jól vagy? – Megbökött a vállával.

– Aha. És te?

Bólintott, a szájához emelte a cigit. Olyan ismerős volt, ahogy fogta, ahogy oldalra billentette a fejét. Újra gyereknek éreztem magam, aki a nővérét lesi.

– Adj nekem is egyet – kértem. Dallas a kezembe nyomott egy cigit az öngyújtóval. Nem dohányoztam, amióta kiderült, hogy terhes vagyok. A füst végigperzselte a torkomat, és azonnal megszédültem a nikotintól. Kifújtam a füstöt, elnéztem a rendőrőrs épületét, és próbáltam összeszedni magam. Meztelennek, megsebzettnek és mocskosnak éreztem magam, mint akinek jól jönne egy forró zuhany.

– Kíváncsi vagyok, mit fognak gondolni, miután beszéltek Crystal barátaival és kollégáival – jegyeztem meg. Mindketten tudtuk, hogy a zsaruk rájöhetnek arra, hogy Crystal folyton lelépett és bajba keveredett.

– Nem tudom, de akkor is folytatniuk kell a nyomozást.

– Bosszant, hogy nem kutathatják át a farmot.

– Remélhetőleg elcsesznek valamit, amikor a zsarukkal beszélnek – biztatott Dallas. – Néha csak ennyi kell hozzá. Utána megszerzik a házkutatási végzést.

Szerettem volna optimistán hozzáállni, de nem szabadultam a szörnyű megérzéstől, hogy ezzel lelepleztük magunkat, és sokkal nagyobb veszélybe sodortuk Skylart.

– Mi van, ha az őrmesternek igaza van? Ha felhergelik magukat és megölik őket? – A tenyerembe temettem az arcomat, mély levegőt vettem, próbáltam összeszedni magam.

– Erre most ne gondolj – szólt rám Dallas, és a vállamra tette a kezét. – A zsaruk megtalálják őket. Mi megtaláljuk őket.

Felnéztem a nővérem szemébe és megszorítottam a kezét, hálás voltam, hogy mellettem van, majd mélyet szippantottam a cigiből. – Még mindig nem tudom elhinni, hogy Crystal visszajött ebbe a pokolba.

– Én igen.

Felkaptam a fejem. – Gondoltál már arra, hogy megölöd őket?

– Te nem?

Eszembe jutott az eldugult puska a kezemben, Brian a földön.

– De. Gondoltam.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Skylar

Elfordultam Crystaltól, és szorosan behunytam a szemem. Nem tudtam elhinni, hogy mindketten fogságba estünk. Még aznap haza kellett volna mennem, amikor találkoztam Gavinnel a pataknál. Ha felhívom anyát vagy a rendőrséget, talán már meg is találták volna Crystalt. Úgy szorított a mellkasom, mintha rettenetes súly nehezedne rám. Kipréselte a levegőt a tüdőmből. Hiába próbáltam lélegezni. Elég, Skylar! Koncentrálj, hátba találsz kiutat.

Reszketegen szemügyre vettem az ajtót, a bedeszkázott ablakokat. Láttam a deszkák fölött az áttetsző függönyt, sötét narancsszínű volt. A túloldalra volt akasztva. Kintről csak a függöny látszott.

Hátrakötött kézzel képtelenség leszedni a deszkákat. Megpróbáltam átdugni a fenekemet a két karom között, hogy áthúzhassam a lábaimat, ám el volt csavarva a karom, és fájdalmasan megfeszült tőle a hátam. Nem tudtam eléggé behajlítani a karjaimat ahhoz, hogy átlépjek rajtuk. Crystal csüggedten figyelte az erőfeszítéseimet.

Megfájdult a fejem a countryzenétől. Gavin nem kapcsolta be a ventilátort, és fullasztóvá vált a levegő a bezárt szobában, amitől még áthatóbbnak tűnt a vödörből áradó bűz. Koncentrálnom kellett, nehogy elhányjam magam. Már fájtak az ajkaim, és duzzadtnak éreztem a nyelvem. Szomjas voltam, és nem tudtam, vajon belehalok-e a szomjúságba.

Felálltam és megint körülnéztem a szobában, igyekeztem a részletekre koncentrálni. Az ágy a hátsó fal elé volt tolva, középre – balra volt az egyetlen ablak. Crystal a padlón kuporgott a gyenge fénysugárban, és engem nézett. Az ágynak az a lába esett a legközelebb az ajtóhoz, amihez ki voltam kötve. Balra mintha egy beépített szekrény lett volna, két kihajtható ajtóval. A szekrény azt jelentette, hogy ruhafogas is lehet benne, amit fegyverként használhatunk, ha sikerül elérnünk.

A komód a túlsó sarokban állt, a szekrény közelében. Viszonylag nagynak tűnt ez a szoba, nyilván ez lehetett a fő hálószoba. Megpillantottam egy kitömött szarvasfejet a falon, néhány vadászjelenetet ábrázoló festmény társaságában.

Szeretett öldökölni ez a fickó.

Visszarogytam a padlóra, nekidőltem a matracnak és a térdemre hajtottam a fejem, ami zúgott a rémült gondolatoktól. Mit fog tenni a kocsimmal? Mit fog tenni velem? Crystalra sandítottam. Átkarolta a lábait, de így is láttam a sebeket a testén. Vajon Gavin engem is meg fog erőszakolni? Tudta egyáltalán Brian, hogy Gavin fogva tartja Crystalt? Na és Riley?

Eszembe jutott anya. Mit fog csinálni, ha nem megyek haza csütörtökön? Rögtön felhívja a rendőrséget? Vagy addigra már késő?

Mekkora marha voltam! Mennyit hazudoztam, milyen agyafúrtnak hittem magam, amikor kikapcsoltam a helymeghatározást a telefonomon, hogy anya ne tudja, merre járok.

Meg akartam őrizni a nyugalmamat, arra gondoltam, mit mondana anya. Várj, Skylar! Gondolkozz! Tervezd meg a menekülést. Ne add fel. Eljövök érted. Megnyugtatott a gondolat, hogy anya a keresésemre indul. Okos volt; tudta, mi a teendő. Megkeresik Crystalt, ahogy én is, beszélnek a motelos nővel, valahogy rájönnek, hogy munkát vállaltam a farmon, és megkerestetnek minket a rendőrséggel.

Aztán eszembe jutott, hogy nézett rám Gavin, amikor rájött, hogy Brian lánya vagyok. Vajon ez változtat a helyzeten? Lehet, hogy Brian elenged? Elcsüggedtem. Persze, hogy nem tenné, pláne azok után, hogy láttam Crystalt. Sőt, ha megtudja, hogy a lánya vagyok, talán még előbb megöl.

Nem akarná, hogy bárki tudomást szerezzen rólam.

Ahogy múlt az idő és egyre forróbb lett a szoba, könnyezni és öklendezni kezdtem a vödör bűzétől. Legyek repültek be az ablakon, ellepték a vödör tartalmát, szünet nélkül zümmögtek. Csak a vízre tudtam gondolni, hogy milyen jólesne, annyira száraznak éreztem a torkomat. Egy falatot sem ettem huszonnégy órája.

Mindketten a padlón ültünk, háttal az ágynak. Crystal olykor a térdére hajtotta a fejét, mint aki alszik. Párszor észrevettem, hogy engem néz és csupa könny a szeme. Nem tudtam, mit csinálhatott itt nap nap után, elképzeltem, ahogy az ágyon fekszik, alszik vagy a mennyezetet bámulja, talán abban reménykedik, hogy megmentjük, vagy csak várja a halált. Bűntudatom támadt. Miattam került ide, és most miattam hiúsult meg a menekvés. Muszáj valahogy kiszabadítanom magunkat.

Megvizsgáltam az ágyat, a lábak alját, hátha görgősek, amiket leszedhetünk, vagy van valami fém rész, amin elvághatom a ragasztószalagot, de tömör fából volt az egész. Ha meg tudnám szerezni a ventilátort, a kábellel talán megfojthatnám Gavint, vagy leüthetném a magnóval, de egyiket sem értem el.

Felálltam és intettem Crystalnak, hogy kövesse a példámat. Lehajoltam és a matrac oldalához nyomtam a vállam, majd nekinyomtam a testsúlyomat. Crystal gyorsan kapcsolt, és segített tolni az ágyat. Áttoltuk a másik falhoz. Ezzel közelebb jutottam a ventilátorhoz és a magnóhoz, de hiába erőlködtem, még mindig hiányzott úgy harminc centi.

Visszatoltuk az ágyat a helyére. Fájt a hólyagom, amiért olyan sokáig visszatartottam a pisilést, és szétterjedt a fájdalom a hasamban. Beleakasztottam a hüvelykujjamat az övtartómba, hogy lehúzzam a sortomat és a vödör fölé guggoljak, de túl szoros volt. Kénytelen voltam megint bepisilni, ami megalázó volt, és mocskos. Crystal elfordult, mintha illemből tenné. Próbáltam másra gondolni, a menekülésre koncentrálni.

Kíváncsi voltam, vajon a nagynéném megpróbálkozott-e valamivel, és sajnáltam, hogy nem tudunk beszélni egymással. Mit tegyek, ha Gavin visszajön? Harcoljak vagy könyörögjek az életemért? Valahogy muszáj rávennem, hogy elüldözzön.

Fokozódott a hőség, csurgott az izzadság a lapockáim között, a hajam nedvesen tapadt a tarkómra és a homlokomra. A sortom nyirkos és kényelmetlen volt. Izzadságtól és vizelettől bűzlött a testem. Legyek mászkáltak a vödör szélén, némelyik rászállt Crystalra, a harapásnyomokra a testén, ő azonban nem mozdult, meg sem rezzent. Féltem, hogy fertőzést kap, majd arra gondoltam, hogy talán már nem is érdekli, talán ezért sikerült ilyen sokáig túlélnie. Korábban rémültnek tűnt, most viszont egyszerűen lekapcsolt.

A legyek már engem is körbedöngtek, rászálltak a farmersortomra. Megráztam magam, szabadulni próbáltam tőlük.

Eszembe jutott, hogy mit mondott a pincérnő az itteni hőhullámokról. Néha akkora a forróság, hogy tojást lehet sütni a járdán. Lehet, hogy Gavin egyszerűen itt hagy minket, hogy belehaljunk az éhségbe és szomjúságba? Elképzeltem a lassú haldoklást, ahogy rásül a bőr a húsomra, és a legyek a szemgolyómból lakmároznak.

Lassan teltek az órák. Hamarosan végeznie kell a munkával. Füleltem, hátha meghallom a lépteit a zene ellenére. Sejtettem, hogy sokkot kaptam, hullámokban tört rám a remegés, amit különös zsibbadtság kísért. Néha elkábultam, megszédültem, ha túl gyorsan mozogtam. Furcsa volt, hogy nem tudtam beszélni Crystallal. Párszor elsírta magát, engem nézett, olyankor én is sírtam.

Úgy éreztem, későre jár, mintha már hosszú órákat töltöttem volna a szobában, de elveszítettem az időérzékemet. Épp a térdemre hajtottam a fejem, amikor észrevettem, hogy elfordult a kilincs. Felpillantottam, sebesen dobogott a szívem.

Gavin vigyorogva belépett és lehalkította a zenét. Munkaruhában volt, a farmerja csupa kosz, piros pólóján jókora izzadságfoltok éktelenkedtek a hóna alatt. Áradt belőle a trágyaszag.

Hozott magával két szendvicset, a kenyér összepréselődött nagy kezében, és két palack vizet.

– Bocs a késésért, lányok. El kellett intéznem pár apróságot. Az istenit, kurva meleg van itt. – Letette a vizet és a szendvicset a komódra, levette a baseballsapkáját, és megvakarta izzadt fejét. – Hiányoztam?

Dühödten meredtem rá. Crystal ideges arckifejezéssel figyelte a jelenetet.

Gavin beleszagolt a levegőbe. – De büdösek vagytok! – Odajött hozzám a vízzel és a szendviccsel, leguggolt elém, és körbeszimatolt. – Látom, nem jött le az a fránya sort, mi?

Kiszedte a számból a rongyot. Mély levegőt vettem, végre meg tudtam tölteni a tüdőmet. Kisebesedett a szám, amiért olyan sokáig szét volt feszítve, a nyelvem fájdalmasan megduzzadt. Megnyaltam száraz ajkaimat, izzadság sós ízét éreztem a szám sarkában.

Gavin fogta az egyik palackot, és a számhoz emelte. Mohón nyeltem a vizet, egy cseppet sem akartam elpazarolni, mind megittam. Amikor kiürült, a számba tömte a szendvicset, hagyta, hogy beleharapjak. Száraz volt, a hús rágós volt, a sajt avas, de azért megettem, és rágtam, amilyen gyorsan csak tudtam.

Visszagyömöszölte a rongyot a számba, majd Crystalhoz lépett, és vele is megismételte a műveletet. Utána felállt, az ajtó felé hajította az üres palackokat, és odajött hozzám.

– Talpra!

Halálra rémültem. Ennyi? Most meg fog ölni? Crystalra pillantottam. Visszatért a szemébe a riadalom.

– Ne nézz rá! – Gavin megragadta a karomat és talpra állított. – Megtaláltam a kocsidat. Már nem kell félned, hogy elviszik a zsaruk. – Újra az a gonosz vigyor.

Lenyúlt a sortomhoz. Beleüvöltöttem a rongyba, hátrálni próbáltam. Megragadta a kötelet és megrántotta. Szorosabbra tekeredett a hurok a nyakamon.

– Maradj veszteg, vagy kapsz még.

Megdermedtem, könnyek szöktek a szemembe, és lecsurogtak az arcomon, miközben Gavin kigombolta a sortomat és lehúzta a cipzárt, közben végig az arcomba bámult, és a száját nyalogatta.

Hátralépett, lehúzta a sortomat, lehajolt, az arca a szeméremdombomhoz ért. Behunytam a szemem. Heves remegés tört rám.

– Emeld fel a lábad! – Felemeltem őket, egymás után. Levette a sortomat és a sarokba dobta. – Kénytelen leszek elégetni.

Közelebb lépett, szinte égetett a testéből áradó hő. Beleakasztotta az ujját a bugyim derekába, mire összerezzentem. Végighúzta benne elöl és hátul.

– Ez tetszik, mi?

Még mindig be volt csukva a szemem. Úgy sírtam, hogy attól féltem, megfulladok.

Elkezdte lehúzni a bugyimat lassan, nagyon lassan. Füttyentett.

– Milyen cuki vagy!

Megint fel kellett emelnem a lábam. Nem nyitottam ki a szemem, nem akartam látni, ahogy bámul, nem akartam látni az arckifejezését. Valami landolt a sarokban, nyilván a bugyim. Hallottam, hogy Gavin hátralép.

– Nyisd ki a kurva szemed!

Kinyitottam, az egész testem reszketett a zokogástól.

– Apukád ma jó nagy seggfej volt. – Teljes erőből arcul ütött. Meginogtam, nem akartam az ágyra zuhanni, égett az arcom az ütés nyomán.

Hangokat hallottam, mintha Crystal a rongyba üvöltene. Gavin odalépett hozzá, a nagynéném pedig neki rohant, mellbe vágta a vállával.

Gavin megragadta és az ágyra dobta, majd rávetette magát. Crystal próbált belerúgni. Gavin lekevert neki két nagy pofont, a húsnak csattanó hús hangja visszhangzott a szobában. Crystal abbahagyta a rugdosást.

Elkeseredetten sikoltoztam a rongyba a számban, próbáltam közelebb kúszni, rá akartam tekerni a kötelet Gavin nyakára, hogy megfojtsam, de nem értem el odáig.

Egyik karját Crystal torkára szorította, közben a másik kezével lehúzta a sliccét. Térdre zuhantam, hátat fordítottam a jelenetnek és behunytam a szemem. Kántálni kezdtem gondolatban, próbáltam elfojtani a hangokat, a falnak csapódó ágy koppanását, Gavin hörgését.

Mindjárt vége. Kifogunk jutni innen. Megtaláljuk a kiutat. Anya bármelyik pillanatban ránk találhat. Ezért megfogja ölni Gavint.

Végül Gavin felnyögött, majd elcsendesült, a lihegése betöltötte a szobát. A nagynéném halkan nyöszörgött. Szorosan behunytam a szemem, próbáltam visszatartani a könnyeimet, de hiába. Anyára és Dallasra gondoltam, végre felfogtam, hogy min mentek keresztül. Azelőtt lövésem sem volt.

Hallottam, ahogy Gavin lekászálódik az ágyról és felhúzza a sliccét.

Közeledő lépések. Leguggolt elém, éreztem a jelenlétét. Kinyitottam a szemem, vártam, hogy megüssön.

– Sajnos most rohannom kell, de te meg én később randizunk.

Újra bekapcsolta a zenét, fogta az üres vizespalackokat, és elment. Felálltam, meg akartam nézni az ágyon Crystalt, hogy lássam, jól van. Az oldalára fordult, háttal nekem. Reszketett a válla.

Meg akartam vigasztalni, de semmit sem tehettem. Visszaültem a padlóra.

Azt hittem, Gavin elment éjszakára, de kicsivel később visszatért, puskával a kezében. Talpra ugrottam. Hallottam Crystal mocorgását az ágyon, és rásandítottam. Felült, és oldalra fordult, mintha védeni próbálná magát. Gavin azonban ránk sem nézett.

Odalépett a magnóhoz, és lehalkította a zenét. Idegesnek tűnt, kapkodott, vörös volt a pofája, és úgy zihált, mint aki felrohant a lépcsőn. Elindult az ajtóhoz, majd visszafordult.

– Ha csak egy nyikkanást hallok, kinyírlak titeket.

Megint bezárta az ajtót. Hallottam a lépteit a folyosón, majd kinyílt egy ajtó. A vendégszobába mehetett be. Eszembe jutott az ablak a bejárati ajtóra nyíló kilátással. Vajon jött valaki?

Megállt odakint egy autó, becsapódott egy kocsiajtó. Valaki kopogtatott a bejáraton.

Megszólalt a csengő. Vártam, arra számítottam, hogy Gavin leszalad a lépcsőn, de nem hallottam a lépteit. Csak nem akarja lelőni azt, aki az ajtó előtt áll?

Néhány percig csend, majd újabb kopogás, ezúttal a hátsó ajtón. Úgy tűnt, mintha közvetlenül az ablakunk alól jönne a hang.

Megszólalt egy hang: – McPhail őrmester vagyok a Kanadai Királyi Lovasrendőrségtől. Beszélnem kell magával, Mr. Luxton!

Üvölteni akartam – olyan közel volt a segítség. Crystalra pillantottam. Felugrott és az ablakra bámult. Intettem neki, hogy próbáljuk megemelni az ágyat. Ha párszor leejtjük, azzal talán sikerül zajt csapnunk, Crystal azonban a fejét rázta, és az ajtóra pillantott. Igaza volt. Gavin meghallaná.

Pár perccel később megint becsapódott a kocsiajtó, és eltávolodott a motorzúgás. Elcsüggedtem. Pedig milyen közel volt a segítség.

Gavin visszajött a szobába. Még mindig idegesnek tűnt, de már nem lihegett úgy, mint korábban. Egy ideig fel-alá járkált, párszor ránk pillantott, mint aki nem tudja eldönteni, hogy mit tegyen. Végül megállt és végignézett rajtunk.

– Szerencsés kis kurvák vagytok – közölte. – Még egy kicsit tovább élhettek.

Azzal felhangosította a zenét, lekapcsolta a villanyt, és kiment.

Visszaroskadtam a padlóra. Már senki sem fog eljönni értünk.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Jamie

Miután végeztünk az őrsön, visszamentünk a motelbe, és kivettünk egy szobát Crystal mellett.

– Nem akarok itt tétlenül várni – jelentettem ki.

– Mit akarsz tenni?

– Szerintem szemmel kéne tartanunk a farmot, hátha elmennek onnan.

– Ne lehet… pláne, ha az őrmester odafelé tart.

– Akkor keressük meg mi magunk azt a raktárt. Csak azt nem tudom, hogyan.

– Láttam egy szórólapot az őrsön – jegyezte meg Dallas. –Ma öttől össznépi grillparti lesz a parkban. Rengeteg helybéli lesz ott, nem igaz?

A karórámra pillantottam. – Már majdnem hét óra.

– Zenekar is lesz. Eltarthat egy darabig.

– Szerinted kérdezzünk körbe? – tűnődtem.

– Hátha látta őket valaki a városban. Talán igaza van annak a zsarunak, ne zárjunk ki semmit, tudod? Legalább megkérjük az embereket, hogy nézzenek körül a birtokukon, és ki tudja, talán valaki meg tudja mondani, hol keressük azt a régi raktárt.

– Megér egy próbát – bólintottam. – De mi van, ha ők is ott lesznek?

– Akkor elhúzzuk a csíkot.

A park tele volt aggatva lufikkal és színes füzérekkel, egy apró színpadon egy countryegyüttes zenélt, néhány párocska ropta körülöttük. Úgy láttam, hogy némelyik standot már elkezdték leszedni, de másoknál még javában zajlott a hússütés, kistányérokon osztogatták a kóstolókat. Látszott, hogy már csitult a hangulat, a kukák megteltek, szétszóródott a szemét a fűben, de néhányan még kisebb csoportokban ácsorogtak vagy a piknikasztaloknál ültek.

Az őrmester felhívott, elmesélte, hogy kiment a farmra, de egyik férfit sem találta otthon. Később újra megpróbálja. Nyitva tartottuk a szemünket, hátha megpillantjuk őket, és körbejártuk a parkot, megmutattam a sorban álló embereknek Skylar és Crystal fotóját, hátha valaki felismeri őket vagy tud valami elhagyatott raktárépületről a környéken. De senki sem tudott semmit.

Kiábrándultan fordultam el az egyik standtól, amikor belépett elém egy férfi.

– Úgy hallottam, eltűnt lányokat keres?

Felnéztem rá. – Igen…

Brian. Ugyanaz a fekete szempár, kicsi száj.

Lesütöttem a szemem, lázasan gondolkodtam, de hirtelen tiszta ideg lettem, minden porcikám menekülni akart. – Abban… abban bízunk, hogy látta őket valaki. – A lábamat bámultam. Könyörgök, csak ne ismerjen fel!

– Az lenne a fotó? – Kinyújtotta a kezét a telefonomért. Biztos látta, hogy körbejárok vele. Már nem utasíthattam el.

Odaadtam neki a telefonomat, felfigyeltem beszakadt körmére, eszembe jutott, amikor a combomba mélyesztette őket. Remegni kezdtem és megszédültem, kivert a víz. Attól féltem, hogy elhányom magam. Örültem, hogy napszemüveg van rajtam, és gyorsan körülnéztem, hol lehet a nővérem. Dallas egy sörrel a kezében épp felénk tartott. Muszáj volt figyelmeztetnem valahogy, de nem figyelt rám, a telefonját bámulta.

Brian még mindig beszélt. – Csinos hölgyek. A szőkét nem láttam, de a sötét hajú pár napig a farmomon dolgozott. – Közvetlen hangon beszélt, szinte kedvesnek és barátságosnak tűnt. – Sajnálom. Nem tudtam, hogy eltűnt.

Megdöbbentem, hogy beismerte, hogy látta Skylart, sőt, hogy nála dolgozott a farmon. Nem tudtam, mit mondjak erre.

Dallas közben odaért mellém, még mindig a telefonját bámulta, meleg karja az enyémhez ért. – Arra gondoltam, beszélhetnénk a törzsvendégekkel a kocsmában – jegyezte meg. Amikor nem válaszoltam, felpillantott a telefonról. – Te mit gon… – Elhallgatott, amikor meglátta Briant, és halkan felhördült.

Brian oda-vissza pislogott kettőnk közt, összezavarodott, amikor észrevette a riadalmat az arcunkon. Elhúzódott a pillanat. Összehúzta a szemét, és alaposabban szemügyre vette az arcunkat. Majd jött a felismerés, nyomában a döbbenettel.

Megint lenézett a telefonomra a kezében, mintha próbálná felfogni, hogy mi történik. Láttam, hogy Crystal arcát vizslatja.

Visszafordult hozzánk és átadta a telefont. – Ha látom őket, szólok. – Elindult egy kisebb csoporthoz, ahol úgy tűnt, egy nő már várt rá. Halványbarna haját lófarokba fogta, néhány hajtincs szabadon meredezett az arca körül. Kedvesnek, és kicsit elgyötörtnek tűnt.

Mellette egy magas lány állt, és elakadt a lélegzetem. Néhány éve akár Skylar ikertestvére is lehetett volna. Fiatalabb lány volt, tizenkét-tizenhárom éves, más volt az orra íve és az arcformája, és tini létére még megmaradt benne a gyermeki dundiság, de látszott, hogy rokonok a lányommal.

Amikor Brian közelebb ért hozzájuk, megtorpant, és egy másik alak felé fordult, aki odalépett hozzá.

Gavin.

Dagadtabb volt, sörhasú és napszemüveget meg baseballsapkát viselt, de bárhol felismertem volna azt a járást. Fehér póló volt rajta Budweiser-logóval, kopott farmer, cowboycsizma. Sietősen mozgott, mint aki késésben volt, izzadt és vörös volt a bőre.

Dallas is őt nézte, az arca falfehér lett. Megingott, ezért gyorsan megragadtam a karját.

– Jól vagy?

Elrántotta a karját, és elindult az ellenkező irányba, olyan szapora léptekkel, hogy szinte rohant a kocsi felé. Átverekedtem magam a tömegen, igyekeztem, hogy utolérjem. Időnként hátrapillantottam a vállam fölött Gavinre. Brian odasietett elé, és mondott neki valamit.

Gavin megfordult, és egyenesen ránk nézett.

Kiértem a parkolóba, csak a szívdobogásomat hallottam a fülemben.

– Azok a rohadt mocskok – szólt Dallas.

Nekidőltem a kocsi oldalának, hogy megnyugtasson a szilárdsága, a forró fém érintése, de még mindig remegtek a lábaim.

– Láttad, ahogy a fotót bámulta? – kérdeztem. – Meglepődött, Dallas.

– Tudom. Tűnjünk el innen!

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Skylar

Amikor Gavin elment, még beszűrődött némi fény az ablakdeszkákon, de a hálószobában már többnyire sötét volt. Épphogy láttam Crystal alakját az ágyon. Szerettem volna legalább megérinteni. Megalázó volt a padlón ülni, egy szál pólóban, bugyi nélkül, és utáltam azt a gusztustalan vödröt használni.

Nem akartam feladni a reményt. Itt járt egy rendőr. Lehet, hogy visszajön. Csak ki kell találnunk, hogyan jelezzük, hogy idebent vagyunk. De nem tudtam, hogyan cselezzük ki Gavint. Talán szerencsénk lesz, és olyankor jön vissza, mikor Gavin nincs itthon. Megpróbálhatnánk felborítani valamit, vagy nekivágni az ágyat a falnak. Jó ötletnek tűnt, ezért ebbe kapaszkodtam.

A rendőr azt jelenti, hogy valaki keres minket. Hinnem kellett benne.

Úgy saccoltam, hogy két óra telhetett el, mire Gavin kinyitotta az ajtót és felkapcsolta a villanyt. Hunyorogtam a hirtelen fényben, megvártam, amíg megszokja a szemem, majd felnéztem Gavinre. Valami megváltozott, ezt rögtön érzékeltem. Különös energia áradt belőle, harag és izgalom keveréke.

Az izgalom rémített meg a legjobban.

Közelebb lépett, majd megingott, mint aki seggrészeg. Opálos volt a szeme, izzadt a pofája. Sör volt a kezében.

– Kiborult a bili, lányok!

Gavin lekapcsolta a zenét, és járkálni kezdett előttünk, meredten bámult minket, közben a sört vedelte. Letette az üveget a magnó mellé, majd rágyújtott, nekidőlt a komódnak, és tovább nézett minket. Nagyon agyait valamin, de nem tudtam, min. Halálra rémültem.

Hangok szűrődtek be kintről, mintha megállt volna egy kocsi.

Gavin felkapta a fejét. – Mi a faszom?

Kivonult a szobából, becsukta az ajtót, de ezúttal nem hallottam, hogy bezárta volna. Lebotorkált a lépcsőn, majd egy másik férfi hangját hallottam.

– Hol a picsában vannak?

Brian?

– Tűnj el a házamból, te seggfej! – motyogta Gavin kásás hangon.

– Tudom, hogy itt vannak – szólt a másik. Csizmatalpak dübörgése odalent. Kinyílt egy ajtó. Talán a pincébe néztek be? Újabb vita a konyhában, majd lépések közeledtek a lépcsőn – a súlyosabbak lassabban követték.

Az ajtóra bámultam, rémülten és bizakodva. Végre megment minket valaki? Mi történik?

A csizmatalpak már a folyosó padlóját taposták, minden ajtó előtt megálltak, kinyitották, majd becsukták őket, végül kivágódott az ajtó.

Brian volt az. Megtorpant, döbbent arckifejezéssel nézett Crystalról rám. A padlón kuporogtam, próbáltam eltakarni magam.

A háta mögött megjelent Gavin, kifulladva. – Tűnés a házamból! – förmedt a fivérére, és meglökte.

Brian megpördült. – Te idióta! Itt tartod őket?

– Baszódj meg! – vágott vissza Gavin, és elindult az ágy felé. A nyakamat nyújtogattam, próbáltam szemmel tartani. Vajon mire készült?

Leült Crystal mellé, besüppedt alatta a matrac, és átkarolta a nagynéném vállát. – Emlékszel a kis barátnőnkre? – Megragadta az arcát, és cuppanós csókot nyomott rá. – Hiányoztam neki.

– Meg kell szabadulnod tőlük – mondta Brian.

– Egy nagy büdös lószart!

– Ide fog jönni a rendőrség, te marha!

– Már jártak itt.

– Most szívatsz engem? – csattant fel Brian, az arca eltorzult a haragtól.

– Nem nyitottam ajtót.

– Vissza fognak jönni.

– Na és? Nem kutathatják át a házamat.

Elkeseredetten bámultam őket, megrémített a haragjuk.

Sűrűnek és veszélyesnek éreztem a levegőt.

– Hol a pokolból szedted össze őket egyáltalán? – kérdezte Brian.

– Ő talált rám – válaszolta Gavin, és rámosolygott Crystalra. – Meg akart ölni minket, de még időben elkaptam. A másik meg betört a házamba.

Brian a fejét rázta. – Nem tudom elhinni, hogy idehoztad ezt a szarságot a birtokunkra. Mindannyiunkat le fognak csukni! Feleségem és gyerekeim vannak, te seggfej!

– Több kölyköd van, mint hinnéd – jegyezte meg Gavin kaján vigyorral.

– Mi a faszomról beszélsz? – Brian felkapta a fejét.

Gavin odalépett hozzám, és a hajamnál fogva felrántott.

Majd odafordított Brian felé.

– Hát nem látod? – kérdezte gunyorosan.

– Mit kéne látnom? – Brian tetőtől talpig végigmért, egy pillanatra megakadt a tekintete a lábaim között. El akartam takarni magam, gyűlöltem, hogy félmeztelenül kell állnom az apám előtt, aki szinte felfal a tekintetével. Elbőgtem magam.

– A másik a nagynénje – tette hozzá Gavin.

– És akkor mi van?

– Az van, hogy ő a kurva kölyköd! – vágta a képébe Gavin, és eleresztette a hajamat, majd odaállt mellém. A zokogás szipogássá csitult, és újra kaptam levegőt.

Brian az arcomba bámult. – Baromság.

– Kiköpött Megan – szólt Gavin, és önelégült vigyor jelent meg a képén. – És neki is olyan elcseszett az ujja, mint neked.

Brian megint rám nézett, alaposabban megfigyelte az arcomat. – Krisztusát!

– A legkisebb az anyja. Elvetted a szüzességét, és adtál neki egy kislányt. – Gavin felröhögött. Összerezzentem.

– Minek jött ide? – kérdezte Brian.

– Őt kereste. – Gavin Crystalra mutatott. – Megnéztem a forgalmit a kocsijukban. Crystal és Skylar Caldwell a nevük. Vancouverben élnek.

– Szóval oda menekültek azok a picsák – morfondírozott Brian. – Az tény, hogy frászt kaptak tőlünk ma este. Mondjuk, én is tőlük.

Anya és Dallas a városban vannak? Újra feltámadt bennem a remény, ám a félelem kioltotta. Hogy érti Brian, hogy frászt kaptak? Miért, mi történt?

– Mit csináltál a kocsijukkal? – kérdezte Brian.

– Itt vannak a garázsban.

Brian lassan megrázta a fejét, kinyitotta a száját, majd becsukta, mint aki olyan ideges, hogy nem találja a szavakat. – Te kibaszott idióta!

– Nyugi. Van egy tervem – mondta Gavin, és ismét rám bámult. – Őrület, hogy mennyire hasonlít Meganre – jegyezte meg. – Kurva jó bőr lesz a lányod.

Brian elborzadva nézett a fivérére.

– Te beteg vagy.

– Miért? Nem az én lányom.

– Ha meglátom, hogy így nézel Meganre, esküszöm, a szart is kiverem belőled. – Brian rám pillantott. – Adj már neki egy gatyát vagy valamit!

– Jesszusom, az agyamra mész – dühöngött Gavin, de azért odalépett a komódhoz, és kivett belőle egy bokszeralsót. Odatartotta nekem, hogy belelépjek, majd felhúzta rám, és Brian-hez fordult: – így már jobb, seggfej?

Brian Crystalt bámulta az ágyon, félig lehunyta a szemét és a gondolataiba merült. Majd Gavinre pillantott. – Holnap délután, miután Theo elment, átvisszük őket a raktárba. Ma este nem megy. Jenny már vár.

– De nekem itt kellenek.

Brian megragadta a fivére torkát, és nekilökte a falnak. Félrehúzódtam, amennyire a kötél engedte, hátha összeverekednek.

– Elvisszük őket a raktárba – ismételte Brian nyomatékosan. – Leszarom, hogy utána mit csinálsz velük, de itt nem maradhatnak.

Elengedte Gavint, aki kivörösödött képpel dörzsölgette a nyakát. – Baszd meg, Brian! Nekem te nem parancsolgatsz.

Brian nekirontott Gavinnek, felemelte az öklét, mint aki le akar sújtani. Gavin hátrahőkölt.

Brian leeresztette a kezét. – Ma este ne menj sehová, és tartsd magad távol a másik két picsától! – Az ajtóhoz lépett, vissza sem nézett rám. Még mindig abban reménykedtem, hogy ha rájön, hogy a lánya vagyok, talán segít rajtam, talán érez valamit. De semmit sem jelentettem neki.

Csak meg akart szabadulni tőlünk.

Miután Brian elment, Gavin fel-alá járkált a szobában, dühödt képpel, ökölbe szorított kézzel. – Baszd meg, Brian! –dohogott magában. – Ki a fasznak képzeled magad, hogy megmondd nekem, hogy itthon maradjak?

Odabotorkált a magnóhoz, felhangosította a zenét, majd kiment a szobából, lekapcsolta a villanyt és becsapta az ajtót.

Mielőtt kialudt a lámpa, a magnó mellett megpillantottam egy sörösüveget.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Jamie

Az ágyon ültem, és a szerelőműhelyt bámultam az ablakon át. Láttam Riley piros sapkáját, amikor kisietett egy kocsihoz. Hátrafordultam Daliáshoz, aki rágyújtott egy cigire.

– Hátha tévedtünk – szóltam. – Hátha nincsenek is náluk.

– Mégis hol lennének? – kérdezte.

– Nem tudom, de az arca…

– Láttam. Megdöbbent. – Beszívta a füstöt. Intettem, mire odadobta nekem a csomagot. Én is rágyújtottam.

– A zsaru megkérdezte, hogy Crystal tervezett-e öngyilkosságot – gondolkodtam hangosan. – Bezárkózott a fürdőszobába azzal a fegyverrel. Mi van, ha visszajött ide, hogy… – Nem bírtam befejezni a mondatot.

– Régen én is mindig ettől féltem, amikor napokra eltűnt – mondta Dallas –, de végül mindig hazajött.

– De most először jött ide – mondtam. – Mi van, ha itt akart meghalni? – A szemébe néztem, hátha látok benne valamit, amitől jobban érzem magam, amitől képtelenségnek tűnik a gondolat, de Dallas is aggódott.

– Nem szabad erre gondolnunk – válaszolta. – Maradjunk inkább nyugton és várjuk meg McPhail hívását. Lehet, hogy hamarosan megtalálják a kocsijukat, vagy valakit, aki látta őket.

Kínszenvedés volt várni. Tehetetlenül járkáltam, lestem az órát. Egy órával később felhívtam McPhailt, de csak a hangpostáját értem el. Hagytam neki egy rövid üzenetet.

– Semmi? – kérdezte Dallas, mire megráztam a fejem.

Eltelt még egy óra.

– Együnk valamit – javasolta Dallas. Nem volt étvágyam, de még mindig jobb ötletnek tűnt, mint itt toporogni és kibámulni az ablakon.

– Rendeljünk valamit, és hozzuk vissza a szobánkba –mondtam, mire Dallas elnyomta a csikket a hamutartóban, és felállt.

Zsúfolásig telt a kocsma. Végignéztem a tömegen, minden arcon. Ismeretlenek bámultak vissza rám kíváncsian. Sok férfinak volt baseballsapka a fején, de Brian és Gavin nem volt köztük. Ennek ellenére nyugtalanul ültem le a bárpulthoz Dallas mellé.

– Mit adhatok? – kérdezte Owen.

– Elvitelre szeretnénk rendelni – mondtam.

A kezünkbe nyomott két menüt, majd kitöltött két felest.

– Ügy látom, rátok fér egy kis folyékony bátorság – magyarázta, amikor értetlenül pillantottam rá.

– Kösz – bólintottam, de eltoltam magam elől a poharat. Dallas mindkettőt felhajtotta.

Owen ránk mosolygott, majd odalépett a pénztárgéphez. Hamburgert rendeltünk a pincérnőtől, ezúttal egy fiatalabb lány volt műszakban, kusza, szőke hajú, túl erős sminkkel, pirszinggel az orrában.

Kicsivel később Owen visszatért hozzánk, és a pultra könyökölt. – Jól vagytok, lányok?

– Megvagyunk – feleltem.

– Van már valami hír? – kérdezte.

A pult végén ülő férfira sandítottam, aki a tévét bámulta a sarokban, és halkabban válaszoltam. – Egyelőre semmi, de már szóltunk a rendőrségnek.

– McPhail őrmester jó zsaru. Meg fogja találni őket.

– Kösz.

Visszatért a pincérnő két hungarocell dobozzal. – Tessék, hölgyeim. – Azzal elfordult, és elkezdte sorba rakni a poharakat a pult mögött.

– Hozhatok még valamit? – kérdezte Owen.

– Kösz, nem kérünk mást – válaszoltam.

Felálltunk, és a pultra tettük a pénzt a vacsoránkért.

– Nem kell – legyintett Owen. – A vendégeim vagytok.

– Kösz – mondtam.

Kiléptünk a kocsmaajtón és megálltunk a járdán, a beton ontotta magából a forróságot, a levegő még mindig égette a tüdőnket, hiába alkonyodott. A kocsma előtt néhány kocsi sorakozott.

Dallas lelépett az úttestre. Követtem, és mindkét irányba elnéztem. Az út közepén voltunk, a motel felé tartottunk. Lejjebb egy kisteherautó parkolt az út szélén. Nem láttam az oldalát, csak a lökhárítót és a motorháztetőt. Fekete lehetett. Majd felbőgött a motor.

– Dallas – szóltam nyugtalanul.

Követte a tekintetemet, és lassított. – Az nem…?

A sofőr a motort túráztatta, egyre hangosabban. Majd cigarettafüst szállt ki az ablakon. Utána kinyúlt egy kéz, a mutatóujj puskacsőként szegeződött ránk.

– Szedd a lábad! – szólt rám Dallas.

Sietősebbre vettük a tempót, szinte futva kerülgettük a kocsikat a motel parkolójában. Időnként hátrapillantottunk, de már nem láttuk a kisteherautót. Végül odaértünk a szobánkhoz, és Dallas ügyetlenkedni kezdett a kulccsal.

– Nyisd már ki! – csattantam fel, és hátranéztem a vállam fölött. Berontottunk a szobába, becsaptuk magunk mögött az ajtót, és kifújtuk magunkat.

Az ablakhoz léptem, pár centire elhúztam a függönyt. Elhajtott egy kocsi a szobánk előtt, de a kisteherautónak nyoma veszett.

– Hová a fenébe tűnt? – kérdeztem. Pár percig szótlanul vártunk, árgus szemmel lestük az utat.

– Biztos elhajtott a másik irányba – tűnődött Dallas.

Ekkor zajt hallottunk, kopogást a hátunk mögül. Megpördültünk.

– Mi volt ez? – kérdezte Dallas.

– A fürdőszobaablak? – találgattam, és közelebb húzódtam, de csak lassan.

Három hangos zaj következett, mintha valaki nekicsapná a tenyerét az ablaküvegnek. Megdermedtem, és a torkomon akadt a sikoly.

Dallas megfogta a karomat. – Ne mozdulj! – Odalépett az ágyhoz, kicipzározta a bőröndjét. – Megnézem.

Csak most vettem észre, hogy mit tart a kezében. Egy pisztolyt.

– Jóságos ég! Honnan szerezted? – hüledeztem.

– Nem számít. – Elindult a fürdőszoba felé, és lassan belökte az ajtót, maga előtt tartva a fegyvert. – Hagyj minket békén! – kiáltotta.

Vártunk és hallgatóztunk.

Kocsizúgás hangja ütötte meg a fülünket. – Szerinted ő volt az?

– Lehetséges.

– Szólnunk kéne McPhailnek – mondtam. Ám hiába hívtam, még mindig nem vette fel a telefont. Üzenetet hagytam, hogy amint lehet, hívjon vissza.

Dallas leült a másik ágyra, még mindig a pisztolyt szorongatta a kezében.

– Miért nem mondtad, hogy hoztál magaddal fegyvert? –faggattam.

– Nem akartalak megijeszteni.

– Nos, örülök, hogy elhoztad. – Meglepett, hogy sosem említette, hogy fegyvere van. Én azóta nem nyúltam fegyverhez, amióta eljöttünk Cash Creekből annak idején, de az éjjeliszekrényemen tartottam egy kést és egy gázspray-t, amiket mindenhová magammal vittem. Eszembe jutott a bicska, amit Skylarnek adtam, és eltűnődtem, vajon magával hozta-e.

A következő húsz percben az autók zaját hallgattuk, és vártuk, hátha valaki betöri a hátsó ablakot. Mindketten feszültek voltunk, cigiztünk, és nem sokat beszéltünk. Végül McPhail őrmester tízkor felhívott.

– Gavin Luxton megfenyegetett minket – közöltem vele. Elmeséltem neki, mi történt.

– Látták is őt?

– Nem, de biztos vagyok benne, hogy az ő kocsija volt.

– Nos, ma éjjel körbejárja néhányszor a motelt egy rendőrautó.

– Elnézett már a farmra?

– Briannel beszéltem, és megengedte, hogy körülnézzek a birtokán, Gavint azonban nem találtam otthon. Üzenetet hagytunk neki, hogy holnap reggel jöjjön be az őrsre.

– Persze, hogy nem volt otthon, itt volt a városban, és minket ijesztgetett. Brian beismerte, hogy Skylar a farmján dolgozott?

– Azt mondja, ott volt két napig, de ma reggel már nem jelent meg. A lány azt mondta neki, hogy csak egy kis pénzre van szüksége, hogy találkozhasson a fiújával. Brian szerint már továbbállt.

– Ez hazugság. Skylarnek nincs fiúja.

– Utánanézünk – ígérte az őrmester, de volt egy olyan szörnyű érzésem, hogy hitt Briannek.

– Na és Crystal?

– Azt állítja, hogy sosem látta.

– Baromság. Ott dolgoztunk náluk… még az istállót is le tudom írni. – Ekkor eszembe jutott valami. – Theo, volt egy segédjük, akit Theónak hívtak.

– Ennek utánanézek, de egyelőre nincs elég bizonyítékunk ahhoz, hogy házkutatási parancsot szerezzünk.

– Már mondtuk, hogy látták Gavint Crystallal beszélni a kocsmában. Ennyi nem elég?

– Sajnos senki sem látta a hölgyet Gavinnel távozni aznap este. Kézzelfogható bizonyítékra van szükségünk.

– És mi van Riley-val? Szerintem ő tud valamit.

– Neki is szóltunk, hogy jöjjön be reggel az őrsre. Remélhetőleg ő tud valamit, amiből kiindulhatunk… értesítjük magukat a fejleményekről. Addig is maradjanak a szobájukban.

Felváltva őrködtünk éjjel. Amíg egyikünk az ágyon ült a fegyverrel, a másik aludni próbált, de többnyire csak forgolódott. McPhail egyszer visszahívott, közölte, hogy Gavinnek semmi nyomát nem találták a motel környékén. Cseppet sem éreztem jobban magam attól, hogy ők nem látták. Attól még odakint lehet valahol.

Nekidőltem a fejtámlának, szorosan markoltam a fegyvert, és az ajtó felé fordultam, le sem vettem a szemem a kilincsről.

HARMINCADIK FEJEZET

Skylar

Meg kellett szereznünk azt az üveget. A szobában szinte teljes volt a sötétség, és nem volt rá mód, hogy kommunikáljak Crystallal, az ágyat azonban közelebb kellett húznunk valahogy.

Felidéztem a szoba alaprajzát. A komód a túlsó sarokban állt jobbra, szemben az ággyal, amihez ki voltam kötve.

Korábban, amikor megpróbáltuk eltolni az ágyat, csak oldalról toltuk a fal felé. Ezúttal el is kell fordítanunk, hogy az ágy vége a másik fal felé essen – így talán le tudom lökni az üveget a komódról.

Sikerült megragadnom a kötelet a hátrakötött kezemmel, majd előreléptem a fal felé balra, magammal húzva az ágyat, és reméltem, hogy Crystal megérti, mit próbálok elérni. Hallottam, hogy talpra állt, majd hirtelen könnyebben mozgott az ágy – ő is velem húzta. Kemény munka volt, és megszédültem a hőségtől, gyöngyözött a homlokom, csípte a szememet az izzadság. Megfeszült a kezemben a kötél, sajgott minden izmom. Viszont sikerült elhúznunk az ágyat pár lépéssel.

Megálltam, próbáltam kifújni magam, az orromon keresztül lélegeztem. Hallottam Crystal szuszogását a sötétben.

A következő lépés az volt, hogy megfordítjuk az ágyat. A végét kellett tolnom, ami azt jelentette, hogy Crystal nem segíthet. Lehajoltam és nekinyomtam a vállamat a matrac oldalának az ágy lábánál, majd előretoltam. Éreztem, hogy az ágy Crystal felől is elindult, és megálltam. Hogy jelezzem neki, hogy ne tolja?

Kétszer dobbantottam a lábammal a földön, és amikor újra tolni kezdtem, Crystal nem nyúlt az ágyhoz.

Párszor meg kellett állnom, hogy kifújjam magam, és féltem, hogy Gavin bármelyik pillanatban beléphet, de nem adhattam fel. Az az üveg volt az egyetlen esélyünk.

Végül sikerült az üveg felé fordítanom az ágy végét. Beléptem közéjük, ismét megragadtam a kötelet, és húztam, mint egy igásló, mindent beleadtam. Reméltem, hogy Crystal rájön, hogy a fejtámla mögül kell tolnia. Éreztem, hogy megmozdul az ágy – megtolta, miközben húztam. Nyilván már ő is észrevette az üveget.

Már csak fél méter választotta el az ágyat a komódtól. A szemem hozzászokott a sötéthez, és ki tudtam venni a tárgyak alakját. Az ágy túlsó sarka közelebb volt, de vajon el tudnám érni? Felmásztam a matracra, és megpróbáltam átkúszni oda. Majd hanyatt feküdtem, és kinyújtottam a lábam a komód felé.

Nyújtózkodva épphogy meg tudtam érinteni a lábujjammal az üveget, de féltem, hogy így leverem. Még közelebb kellett mennünk.

Leugrottam és nekifeszültem a matracnak, teljes erőből toltam, éreztem, hogy a hátam mögött Crystal ugyanezt teszi.

Közelebb kerültünk harminc centivel. Az ágy vége nekikoccant a komódnak, mire felhördültem, de az üveg a helyén maradt.

Felmásztam az ágyra és óvatosan kinyújtottam a lábam, vakon tapogatóztam a lábujjaimmal, és imádkoztam, nehogy lerúgjam az üveget. Amikor megérintettem a hideg üveget, a két talpam közé fogtam, és erősen szorítottam. Csak lassan, lassan! Felemeltem, visszahúztam a lábam a mellkasomhoz, majd elfordultam balra, és a matracra ejtettem az üveget. Kifolyt belőle a sör, a hideg lé a lábamra löttyent. Bárcsak megihattam volna!

Az üveg köré gyűrtem a takarót a lábammal, nehogy elguruljon, majd lemásztam az ágyról. Már csak vissza kellett tolnunk a helyére – ami mintha kétszer annyi ideig tartott volna, mivel teljesen elvesztettem az időérzékemet. Csak annyit tudtam, hogy meg kell szereznem és el kell törnöm az üveget, mielőtt Gavin hazaér. Átmásztam a matracon. Éreztem Crystal közelségét az ágy másik végén. Még beszűrődött némi fény a deszkákon, de nem sokat segített.

Az állam alá szorítottam az üveget, letérdeltem, majd előrehajoltam, és óvatosan a padlóra állítottam a palackot. Hogyan törjem el? Leültem a padlóra, a lábaim közé vettem, és a padlóhoz vágtam, de meg sem repedt. Elgondolkoztam. Esetleg megpróbálhatnám ráejteni az ágy lábát.

Felálltam és odatoltam, majd egy helyben tartottam az üveget. Azután leguggoltam, megemeltem az ágyat, és az üveget lassan belökdöstem alá. Megtámasztottam a lábammal, és teljes erővel rádobtam az ágyat. Nem tört el. Még háromszor próbálkoztam, már remegtek az izmaim a karomban és a combomban az erőlködéstől. Nem adhattam fel.

A negyedik próbálkozásra hallottam, hogy eltörik az üveg, és majdnem elsírtam magam a megkönnyebbüléstől. Kitapintottam a darabjait a lábammal, félrehúztam pár nagyobb szilánkot, majd leguggoltam, hogy felvegyem az egyiket, a pólóm csücskét húztam a kezemre, nehogy megvágjam magam. Nem volt könnyű elvágni a ragasztót a hátam mögött – ki kellett csavarnom a kezem, és vakon nyiszáltam, amit értem. Néhányszor megszúrtam magam, és kénytelen voltam lassítani. Rettegtem, hogy Gavin bármelyik percben hazaérhet.

Végül éreztem, hogy az üvegszilánk áthatol a szalagon, és szétváltak a csuklóim, noha a ragasztó még rájuk tapadt. Megráztam a kezem, megmozgattam a karjaimat, majd leszedtem a számról a kötést.

– Sikerült! – mondtam. – Várj! Jövök!

Crystalnak felcsillant a szeme, de idegesen pislogott az ajtó felé. Igyekeznem kellett, hogy kiszabadítsam.

Megpróbáltam leoldani a kötelet a nyakamról, de valamiféle lasszóként volt megkötve, amit nem tudtam kibogozni. Odaléptem az ágy végéhez, végighúztam a talpam a padlón, nehogy belelépjek az üvegtörmelékbe. Nem volt könnyű, de sikerült leszednem a kötelet az ágylábról – sajgott a karom és a csuklóm, a ragasztó még rájuk tapadt, és folyton kicsúszott a csomó az ujjaim közül. Gyerünk már, gyerünk! Végül az utolsó hurkot is kioldottam, és kiszabadultam.

A kapcsolóhoz szaladtam, és felkapcsoltam a villanyt.

Crystal eltakarta az arcát a térdével. Odarohantam hozzá, és levettem a kötést a szájáról, lehúztam a nyakára,

– Skylar! – Olyan száraz és reszelős volt a hangja, hogy a saját torkom is belesajdult. – Nem kellett volna idejönnöd. –Elsírta magát.

– Meg akartalak keresni. – Átkaroltam és szorosan magamhoz öleltem. – Úgy sajnálom, hogy elcsesztem és elkapott.

– El kell tűnnöd innen – mondta szipogva. – Vissza fog jönni.

– Nem hagylak itt. – Elvágtam a ragasztószalagot az üvegszilánkommal. Előrehúzta a kezét, az arca eltorzult a fájdalomtól, ahogy megmozgatta a vállait. Megérintette az arcomat, a hajamat. Elkeseredetten nézett a szemembe.

– Nem tudom elhinni, hogy tényleg itt vagy – mondta. – Jól vagy?

– Igen. És te? – Megfogtam a kezét és felszisszentem, amikor megpillantottam a csuklóját. Vörös volt és ki volt sebesedve, talán már el is fertőződött.

– Semmi baj – mondta. – Már nem is érzem. – Tudtam, hogy csak meg akar nyugtatni, de ettől még jobban megrémültem. Mielőbb ki kellett jutnunk innen.

– Leoldom a köteledet az ágyról. – Ám hiába próbálkoztam, túl szoros volt a csomó. – Nem megy – szóltam rémülten.

– El kell vágnunk – mondta Crystal.

Fogtam két nagyobb üvegszilánkot, az egyiket a nagynénémnek adtam, és vágni kezdtük, de a kötél vastag volt, és lassan haladtunk. Crystalnak sem ment gyorsabban. A takaró csücskével fogta a szilánkot, hogy védje a kezét, de folyton elejtette.

– Túl gyenge a kezem – mondta, és megállt pihenni. – Menj! Hozz segítséget!

Lenyomtam a kilincset, de zárva volt az ajtó. Párszor nekirohantam. – Meg se mozdul!

Az ablakhoz léptem, hátha le tudom szedni róla a deszkákat. – Rá vannak szögelve!

– Bármelyik percben visszajöhet – mondta Crystal. – Nem fogjuk hallani a zenétől. Rejtsd el a szilánkokat, tégy úgy, mintha még mindig ki lennél kötözve, és miután lefeküdt aludni, elvágjuk a kötelemet.

– De mi lesz, ha megerőszakol? – A torkomon akadt a lélegzet, ahogy ezt kimondtam.

– Majd magamra haragítom. Nem nehéz. – Keserűen elmosolyodott.

– Talán megpróbálhatnám letámadni, amikor bejön – tanakodtam. – A nyakára tekerem a kötelet, és hátulról megfojtom.

– Túl erős, Skylar. Ehhez ketten kellünk – ez az egyetlen esélyünk. Csak ki kell várnunk a megfelelő pillanatot, és elintézni, mielőtt Brian ideér.

– Félek, Crystal! Nem akarom, hogy bántson téged.

– Én is félek – mondta. – De hamarosan kiszabadulunk. Most pedig siess, takaríts fel. Próbáld meg összeragasztani a kezed.

Bekotortam az üvegszilánkokat az ágy alá, néhány nagyobb darabot Crystal keze ügyébe tettem. Ha eldurvul a helyzet, esetleg belevághatja a szemébe, vagy ilyesmi. Az én oldalamra is tettem egy nagyobb darabot. Össze volt karcolva a fapadló, de bíztam benne, hogy nem veszi észre. Az ágyon pedig nedves volt ott, ahová kifolyt a sör. Átrendeztem a takarókat, hogy elrejtsem. A lámpa még fel volt kapcsolva.

Odaszaladtam Crystalhoz és megpusziltam az arcát. – Szeretlek – mondtam.

– Én is szeretlek – válaszolta. – Ne feledd, várd ki a megfelelő pillanatot!

– Oké.

Úgy csináltam, mintha még mindig össze lenne ragasztva a keze, egymás alá rejtettem a ragasztószalag elvágott széleit, hogy ha kell, ki tudja szabadítani magát. Visszatettem a kötést a szájára, majd az enyémre is, és lekapcsoltam a villanyt.

Visszabotorkáltam az ágyhoz, tapogatózva, és az ágyrácsra csavartam a kötelemet. Majd újra hátratettem a kezem, de nem voltam benne biztos, hogy sikerült elrejtenem a vágást a szalagon, és imádkoztam, hogy ne vegye észre.

Ismét a sötétben kuporogtunk. Sajnáltam, hogy nem tudunk beszélni egymással, de feltámadt bennem a remény. Volt egy tervünk. Már majdnem kiszabadultunk.

Úgy éreztem, mintha újabb óra telt volna el, mire kivágódott az ajtó. Elfordítottam a fejem a fénytől, és hátralestem a vállam fölött. Gavin állt az ajtóban. Dülöngélve belépett, látszott, hogy részegebb, mint korábban volt. Odalépett hozzám, letérdelt, és rám vigyorgott. Pia és bagó szaga áradt belőle. Elővett egy cigit a zsebéből, rágyújtott, és lassan az arcomba fújta a füstöt. Fölment az orromba – köhögni kezdtem, és egy percre nem kaptam levegőt.

– Ma láttam anyucit – közölte.

A szemébe néztem. Vajon igazat mond? Mi történt?

– Halálra rémisztettem a hülye picsákat. – Rosszindulatú röhögés. Ezernyi gondolat cikázott a fejemben. Csak nem bántotta anyát és Dallast? Legszívesebben megfojtottam volna, de semmit sem tehettem – még nem.

Megnyalta a száját, lenézett a lábamra, majd végighúzta rajta a kezét, fel a combomon. Rémület és harag töltött el, és ellen kellett állnom a késztetésnek, hogy pofán rúgjam, noha minden izmom menekülni akart.

Felvillantott egy bárgyú vigyort. – Asszem, túlságosan bebasztam, hogy ma hetyegjünk, de hamarosan sorra kerülsz. – Felállt, böfögött, majd Crystalra pillantott. – Ne izgulj, szivi! Még mindig te vagy a kedvencem.

Odabotladozott a magnóhoz, és lekapcsolta. – Szétmegy a fejem ettől a szartól. – Lekapcsolta a villanyt, és kiment a szobából. Hallottam, hogy sűrű káromkodások kíséretében bezárja az ajtót, mint aki nem talál bele a zárba a kulccsal.

Megvártam, hogy lemenjen az emeletről, majd vártam még egy kicsit, abban bízva, hogy elájul. Végül úgy döntöttem, itt az idő.

Kiszabadítottam a kezemet, lehúztam a számról a kötést és levettem a kötelet az ágyról. Odakúsztam Crystalhoz, kitapogattam az alakját a sötétben, és őt is eloldoztam.

– Idetettem neked az üveget a sarokba – mondtam, és már fenn is voltam az ágyon, hogy elvágjam a kötelét.

– A fejtámla mögött vágd, a végén, ne középen – suttogta. – Hátha vissza kell kötöznünk magunkat. Ne lássa a vágásnyomokat.

Amíg a sötétben ügyködtünk, halkan beszélgettünk.

– Hogy sikerült elkapnia? – kérdeztem.

– Hülye voltam. Nem ismert fel, ezért felszedtem a kocsmában, és azt mondtam neki, hogy menjünk le a folyóhoz – ott támadtak ránk gyerekkorunkban ezek a rohadékok. Ki akarta venni a füvet a kesztyűtartóból. Már a kezemben volt a pisztoly. – Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: – Azt hiszem, észrevette a tükröződést az ablakban, mert hirtelen megpördült, kiütötte a kezemből a fegyvert, és fejbe vágott. Mire magamhoz tértem, már itt voltam, és… – Elcsuklott a hangja. – Úgy sajnálom, Skylar.

– Az én döntésem volt, hogy utánad jövök. Aggódtam érted.

– Honnan tudtad, hogy Cash Creekben vagyok?

– Betörtem hozzád. Láttam, hogy mire kerestél rá a számítógépeden.

– Ki kellett volna törölnöm. – Bosszús volt a hangja.

– Anya azt mondta, sosem jönnél ide. Azt hitte, csak leléptél valahová.

– Bárcsak ne jöttél volna utánam!

– De mindjárt kiszabadulunk!

Elhallgattunk, csak a kötelet vágó üveg surrogását lehetett hallani.

– Aggódom anya és Dallas miatt – szólaltam meg valamivel később.

– A jelek szerint Dallas és anyád jelentették az eltűnésünket – mondta Crystal. – Brian és Gavin nem bánthatja őket most, hogy a zsaruk is szimatolnak utánuk.

– De azt mondta, rájuk ijesztett.

– Csak fel akart hergelni.

Mély levegőt vettem. – Jól van – bólintottam. – Mindjárt kiszabadulunk innen.

– Gondoskodom róla, hogy te kijuss – közölte Crystal. –Bármi áron.

– Ezt meg hogy érted? Mindketten kijutunk innen.

– Ez a terv – mondta. – Csak vágd azt a kötelet.

Ráment az egész éjszaka, és teljesen kimerültünk, mire sikerült elvágnunk Crystal kötelét. Gyenge fény szűrődött be az ablakon. Gavin bármikor felébredhet. Elterveztük a sötétben, hogy mit tegyünk.

– Reggelit és vizet fog hozni – magyarázta Crystal. – Amikor lehajol, hogy megetessen, próbáld meg a nyakára tekerni a kötelet hátulról. Aztán felállok, és az enyémet is a nyakára teszem. Az ágytámlára tekerjük, hogy megfeszüljön, és együtt megfojtjuk – így már nem lesz olyan nehéz.

Visszatettük a szánkba a rongyot, az ágylábakra a kötelet, és hátratettük a kezünket. Vártunk.

Végül motoszkálást hallottam lentről, Gavin lehúzta a vécét. Majd hangos zajokat – bekapcsolta a tévét. Pár perccel később mintha beindította volna a kocsit, de ebben nem voltam biztos. Talán csak a tévét hallottam. Crystalra pillantottam, aki megrázta a fejét.

Ahogy egyre melegebb és világosabb lett a szobában, kezdtem arra gondolni, hogy talán fel sem jön ma reggel. Mi van, ha megvárja Briant? Akkor mihez kezdünk?

Talán két óra is eltelt, mire hirtelen kikapcsolta tévét, és ijesztő csend ereszkedett a házra. Lélegzet-visszafojtva bámultam az ajtót. Végül meghallottam a csizmáját a lépcsőn, majd kattant a zár. Kivágódott az ajtó. Sápadt és betegesen szürke volt az arca, de tiszta inget viselt, és hátra volt fésülve a haja.

– Fel kell szaladnom a farmra pár percre, hogy megnézzem a traktort. Brian szart se tud csinálni nélkülem. Addig jók legyetek!

Bekapcsolta a zenét, majd kiment, és becsukta az ajtót.

Crystalhoz fordultam. Megint a fejét rázta, hogy várjak. Figyeltem az arcát, vártam a jelre, de vészesen fogyott a türelmem. Pár perccel később Crystal előrehúzta a kezét, és kivette a szájából a rongyot.

– Várnunk kell, hogy biztosan elmenjen – magyarázta.

– Erre most nincs időnk – ellenkeztem. – Bármikor visszajöhet Briannel. Elvisznek minket a raktárba.

Crystal komor képpel gondolkodott pár másodpercig, mintha sorra venné a lehetőségeinket.

– Át kell törnünk az ajtón.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Jamie

Az ágyon ébredtem, a tegnapi ruháimban, a számnak vattaíze volt. Az órára pillantottam. Hét harminc. Dallas az ablak mellett állt.

– Ma is meleg lesz – mondta.

Hozott muffint és kávét a recepcióról. Belekortyoltam a kávéba, és próbáltam néhány falatot enni a muffinból, de minden olyan ízetlennek tűnt. Fél tízkor végre csöngött a telefonom. Az őrmester hívott.

– Beszélt már Gavinnel? – kérdeztem.

– Ma reggel bejött, de nem engedi, hogy átkutassuk a birtokát.

– Nyilván rejteget valamit.

– Nem feltétlenül. Sokan nem szeretik a rendőrséget. –Hosszú hallgatás következett. Megdermedtem, amikor rádöbbentem, hogy olyasmit készül mondani, ami nem fog tetszeni. – Megtaláltuk Crystal telefonját az út szélén, a folyó mellett. Úgy tűnik, hogy betörték egy kővel.

Felhördültem. – Brian és Gavin ahhoz a folyóhoz vittek le minket gyerekkorunkban. Ott támadtak ránk. – Dallas leült az ágy végére.

– Ezen a ponton még nem tudjuk, hogyan került oda a telefon, de Skylar telefonját utoljára az országúton mértük be, Vernon felé.

– Nem menne Vernonba, senkit sem ismer ott.

– Akkor is követnünk kell azt a nyomot.

– Miért nem hisz nekem?

– A szülők sosem tudnak mindenről, ami a gyerekükkel történik. – Kezdett felbőszíteni ez a leereszkedő hangnem.

– Csak az idejét pazarolja. Én mondom, sosem hagyta el ezt a várost.

– Értesítjük, amint megtudtunk valamit.

Letettem a telefont, és felüvöltöttem: – Basszus!

– Mi történt? – kérdezte Dallas.

– Crystal telefonja össze volt törve a folyónál, Skylarről meg azt hiszik, hogy Vernonban van – ott mérték be a jelét.

Dallas összezavarodott. – Gondolod, hogy sikerült elmenekülnie?

– Még itt van a városban. Érzem.

– Akkor a stopposnak lehet hozzá valami köze.

Megpördültem. – Basszus, nyilván ellopta Skylar telefonját vagy ilyesmi. És a zsaruk most teljesen más irányba terelik a nyomozást.

Dallas elgondolkozott. – Megfigyelhetnénk a farmot, és ha elmennek valahová, követjük őket.

Óvatosan kiléptünk a motelből, körülnéztünk, hátha megpillantjuk Gavint, de nyoma sem volt. Vettünk néhány palack vizet a sarki közértben, majd leparkoltunk egy mellékúton, ahonnan jól láttuk, ha valaki elhagyja a Luxton farmot.

– Remélem, nincs hátsó útjuk a rohadékoknak – jegyezte meg Dallas.

– Basszus, ez eddig eszembe sem jutott.

– Egyelőre várunk, hátha történik valami.

Felváltva őrködtünk, az egyikünk szundított, amíg a másik figyelt, mindkettőnket kimerített az álmatlan éjszaka a motelben. Senki se jött el a farmról, és nem sok jármű haladt el erre. Csendes volt az út.

Végül fél tizenegykor kihajtott egy tengerészkék kocsi a bekötőútról. Oldalba böktem Dallast, aki a kormány mögött hortyogott.

– Nézd!

Lehúztuk a fejünket, ahogy elhaladt mellettünk a kocsi. Nem tudtuk kivenni, hogy ki ülhet az anyósülésen, de a sofőr profilját és sötét haját jól láttuk. Brian volt az.

– Gavin ülne mellette? – tűnődtem.

– Nem tudom, pont megcsillant a nap a szélvédőn – mondta Dallas.

– Nézzük meg, hová mennek.

Követtük a kocsit a buszmegállóig, és hátul parkoltunk le, ahonnan még ráláttunk a parkolóban. Brian felesége szállt ki a kocsiból, bement a jegyirodába. Csinos nyári ruha volt rajta. A lányuk is kiszállt a hátsó ülésről, póló és sort volt rajta, de a kocsi mellett maradt. Az ablakból néztük, ahogy Brian felesége odalép a jegyárushoz.

– Látod, hány jegyet vesz? – kérdezte Dallas.

– Nem. – Aggasztott, hogy otthagytuk Gavint a farmon. Mi van, ha kimegy a raktárhoz, és bántja a lányokat? Azzal vigasztaltam magam, hogy valószínűleg nem menne Brian nélkül.

Pár perccel később a nő visszament a parkolóba. Brian segített a kislánynak kiemelni egy bőröndöt a csomagtartóból. A feleségének is odaadta a táskáját, majd átölelte, de csak egy fél pillanatra. A nő a lánnyal együtt elindult egy várakozó busz felé. Mielőtt felszállt, még egyszer visszanézett a férjére, ideges volt az arca. Kíváncsi lennék, mit mondott neki Brian.

Brian most a kocsijának dőlt, és a buszt nézte. Elindult, ő pedig a karórájára pillantott, mint aki már alig várja, hogy elhúzhasson innen. Visszanézett a buszra, elmosolyodott és integetett. Láttam a kislányt az ablakban integetni, az apját leste sötét szemével. Eszembe jutott Skylar.

Amint elhajtott a busz, Brian arcáról lehervadt a mosoly. Bement az épületbe.

– Hová a fenébe megy? – tűnődtem.

– Talán a mosdóba?

Az ajtót bámultuk, vártuk, hogy kijöjjön.

Hirtelen megjelent az arca Dallas nyitott ablaka mellett. Mindketten összerezzentünk.

– Miért követtek? – Fagyos volt a hangja. Körbepillantott, mintha azt nézné, hogy figyeli-e valaki.

– Tudjuk, hogy nálatok vannak – mondtam.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Hol vannak? – Remegett a hangom a haragtól. Egy arra járó nő kíváncsian nézett felénk.

– Már megmondtam, nem tudom.

– A zsaruk ma beszélnek a fiaddal. Ő volt az utolsó, aki élve látta Skylart. Ha valami történik vele, ő lesz a felelős.

– Akkor sem tudom, hogy miről pofázol itt nekem –mondta, majd lehajolt, és benézett a kocsiba. – Bocs, hogy csalódást kell okoznom, de már nős ember vagyok. – Felmutatta az ujján a gyűrűt. – Úgyhogy ha egy kis repetára vágysz…

Dallas elvörösödött és felbőszült, úgy festett, mint akinek mindjárt szétrobban a feje. Lenyúlt az ülés alá, ahová a fegyvert tette.

Brian kiegyenesedett, és sietősen elhátrált a kocsitól.

– Húzzatok vissza a lyukba, ahonnan előbújtatok, nyuszikák. – A kocsijához lépett, beszállt, és elhajtott.

Szótlanul mentünk vissza a motelhez. Dallas benyitott a szobába, az ágyra dobta a táskáját, és csípőre tett kézzel, összeszorított szájjal járkálni kezdett. – Bassza meg – átkozódott és megrázta a fejét. – Nekem kellett volna jönnöm.

– Te meg miről beszélsz?

Leült az ágy szélére és beletúrt a hajába. – Már évekkel ezelőtt el kellett volna jönnöm, hogy elintézzem ezeket a mocskokat. Ezért vettem a fegyvert – csak sosem volt merszem megcsinálni.

– Okosabb, hogy nem jöttél vissza. Nézd csak meg, mi történt.

– Ja, elkapták Crystalt és Skylart… – Elfordult, hogy ne lássam az arcát. Felpattant, és kivett egy cigit a csomagból.

– Nem a te hibád.

– Nekem kellett volna megölnöm apát, nekem kellett volna megtennem. Elcsesztem, ahogy akkor is elcsesztem, amikor Cash Creekbe jöttünk. Nem védtelek meg. – Visszaült az ágyra.

Nem tudtam, mit mondjak, még sosem hallottam Dallast így beszélni.

– Te mindig gondoskodtál rólunk – mondtam. – Tudjuk, hogy mindent megtették

– Csak ki akarom nyírni a rohadékokat, hogy helyrehozzuk a múltat. – Beszívta a füstöt, majd dühödten kifújta, mint egy sárkány.

– Ezt már semmi sem hozza helyre – ráztam a fejem. – Ami történt, megtörtént. Csak találjuk meg a lányokat és tűnjünk el ebből a koszfészekből.

Dallas lenézett a cigire a kezében, az ujjai között morzsolgatta, és elgondolkozott. – Visszamehetnénk a farmra, megvárjuk, amíg Gavin elmegy, és beosonunk a birtokára. Megnézzük, ott vannak-e a lányok autói.

– Gondolod, hogy megtartották őket?

– Talán túl gyorsan történt minden – töprengett Dallas. –Lehet, hogy még nem volt idejük mindenről gondoskodni.

– Hozd a fegyvered – mondtam.

Visszamentünk ugyanazon az úton, és szemmel tartottuk a bekötőutat. Lüktető fejfájás gyötört, és minden izmom megfeszült. Úgy sejtettük, hogy Brian a nagy házban lakik a családjával, Gavin pedig a kisebbikben odalent. Úgy terveztük, hogy átvágunk a mezőn, miután elment, hogy elkerüljük a bekötőutat.

Egy órán át ücsörögtünk a kocsiban. Kimelegedtünk, leizzadtunk, és túl sok cigit szívtunk. Kiszáradt a torkom és nem múlt a fejfájás. Az órámra pillantottam. Már majdnem egy óra volt, de még nem láttuk őket. Hoztunk magunkkal vizet, de már majdnem elfogyott, mire végre kihajtott Gavin fekete kocsija a mellékútról, és sűrű porfelhővel a nyomában elindult a nagy ház felé.

– Lehet, hogy csak pár percre ment el – jegyeztem meg.

– Nem biztos, hogy lesz több esélyünk – mondta Dallas.

– Oké, menjünk.

Átmásztunk a kerítésen és átvágtunk a mezőn, a farm szélén maradtunk, amíg meg nem pillantottunk egy házat. – Az lesz Gaviné – mondtam.

A garázs ajtaja nem nyílt. Megkerültük, hátha bejutunk az oldalsó ajtón, de egy jókora lakat csüngött a záron. Volt viszont egy hátsó ablaka. Dallas megemelt. Letöröltem a koszt az üvegről.

– Látsz valamit? – kérdezte.

– Sötét van, de látok bent két kocsit… mindkettő ponyva alatt van. – Körülnéztem. – A munkapadon vágószerszámok! Basszus, szerintem szétbontják őket.

Dallas leengedett, és elgondolkoztunk, hogy juthatnánk be a garázsba.

– Megpróbálhatnánk leverni a lakatot egy kővel – vetettem fel.

Dallas a ház felé bámult. – Hallod, milyen hangosan bömböl a zene?

– Megpróbáljunk betörni?

Elnézett az út felé, majd fel, a farmra.

– Lehet, hogy nem lesz több esélyünk – sürgettem.

Bólintott. – Menjünk.

Megpróbáltam a hátsó ajtót. Zárva volt.

Dallas felnézett a veranda fölé. – Nem hallottál valamit? Valami mást a countryn kívül?

A ház mellett még hangosabb volt a zene.

– Arra a puffanó hangra gondolsz?

– Aha.

Mindketten füleltünk, de nem hallottuk újra.

– Szerintem törjük be az egyik ablakot – javasoltam.

– Előbb nézzük meg a bejáratot. – Dallas megkerülte a házat, majd hirtelen földbe gyökerezett a lába. – Basszus, azt hiszem, jön egy autó.

Visszaszaladtunk a garázs mögé és behúztuk a fejünket. Épp odaértünk, amikor megállt egy kocsi a ház előtt. A falhoz préseltük magunkat, elbújtunk néhány öreg hordó mögé, és riadtan néztünk egymás arcába. Leállt a motor és kinyílt egy ajtó.

– Várj! – Dallas kilesett a sarkon. Lélegzet-visszafojtva vártam. – Jól van, nyomás!

Átszeltük a mezőt, a fák felé siettünk, amikor elbődült egy hang a hátunk mögött.

– Mi a faszt kerestek itt?

Hátranéztem, és láttam, hogy Gavin utánunk rohan a dombról. Szaladni kezdtem, Dallas mellettem futott, dobogott a lábunk a kemény talajon. Hátrapillantottam a vállam fölött, és majdnem elbotlottam egy kőben. Gavin lassított, majd megállt a mező közepén, és onnan figyelt minket.

– Ez hülye ötlet volt, kurvák! – üvöltött utánunk.

Átmásztunk a kerítésen, átrohantunk az úton, kinyitottuk a kocsiajtót, és beugrottunk. Dallas gázt adott.

Belenéztem a visszapillantóba. Senki sem jött utánunk.

– Most már nem mehetünk vissza – mondta Dallas. – Őrködni fog.

– Nála vannak a kocsik – szóltam, és elbőgtem magam. –Ezért nem hagyta Gavin, hogy átkutassák a házát… biztos odabent vannak.

– Szólnunk kell a zsaruknak – biztatott Dallas. – Megszerzik azt a házkutatási parancsot.

Amint újra volt térerő, felhívtam McPhailt.

– Megtaláltuk az autóikat – közöltem vele.

– Hol? – Meglepettnek tűnt a hangja.

– Gavin garázsában. Beosontunk a birtokára. Ott van a két kocsi a ponyva alatt, a munkapadon pedig bontószerszámok sorakoznak. És puffanó hangokat hallottunk a házból. Szerintünk ott vannak a lányok. Meg tudja szerezni a házkutatási parancsot?

– Ha nem látta a tényleges kocsikat, akkor nem. Ha csak egy leponyvázott járművet látott, az nem elég.

Behunytam a szemem. Basszus, basszus! Miért nem hazudtam?

– Na és a hangok, amiket hallottunk? Bömbölt a házban a countryzene… mintha leplezni próbálna valamit.

– Bármi lehetett az a hang, akár egy mosógép is. Ha pedig tényleg olyan hangos volt a zene, akkor honnan olyan biztos abban, hogy mit hallott?

– Mindketten hallottuk.

– Inkább hagyja, hadd végezzük a munkánkat. Azzal nem segít, ha fölösleges veszélynek teszi ki magát. Csak hátráltatja a nyomozást.

– De egy kurva bizonyítékot sem talált még!

– Nézze. A törvény szerint kell eljárnunk. Ha erővel hatolunk be a birtokra, és úgy találunk valamit, hogy nem volt jogunk hozzá, az egész ügy semmissé válik.

– Nagy ívben szarok holmi bírósági ügyekre – fakadtam ki. – Én a lányomat akarom, most!

– Tartsa magát távol Luxtonéktól – figyelmeztetett az őrmester. – Ha rajtakapják a birtokukon, feljelenthetik. Ne kelljen még egyszer figyelmeztetnem!

A motelszobában kinéztem az ablakon, és láttam, hogy Riley épp egy kuncsaftnak segít az út túloldalán.

– Beszéljünk még egyszer Riley-val – javasoltam.

– A zsaruk nem fognak örülni – mondta Dallas.

– Leszarom. Tud valamit a srác.

Féltem, hogy Noah gondot jelent, de ahogy átmentünk a műhelyhez, láttuk az iroda üvegablaka mögött telefonálni, háttal állt nekünk. Besiettünk a műhelybe. Riley épp elpakolta a szerszámokat.

– Beszélnünk kell! – szóltam.

Megpördült, és felemelt egy csavarkulcsot.

Feltartottam a kezem. – Hékás!

– Bocs. – Letette a csavarkulcsot, fogott egy rongyot, és megtörölgette a kezét. – Mit akarnak tőlem?

– Csak szeretnénk feltenni néhány kérdést. Nagyon fontos, Riley.

– Már mindent elmondtam a zsaruknak. – Idegesnek tűnt, de nem volt ellenséges. Közelebb léptem hozzá.

– Nem hiszem, hogy bántottad Skylart, de szerintem tudsz valamit, ami elvezethet hozzá.

A fejét rázta. – Bárcsak tudnám, hol van!

– Sok évvel ezelőtt apád és a nagybátyád bántott engem és a nővéreimet – és most a lányomat fogják bántani. – Kicsit kockázatos volt ilyeneket mondani neki, de látni akartam a reakcióját, hogy tudjam, benne volt-e, vagy sem.

Riley hátrahőkölt, akkora lett a szeme, mintha megütöttem volna. – Ez hazugság!

– Van két leponyvázott kocsi a nagybátyád garázsában… a munkapadon pedig bontószerszámok. Az ő autóik. Biztos vagyok benne. Csak menj el és nézd meg!

– Menjenek innen! – Most már dühösnek tűnt, elvörösödött az arca. Így már sokkal jobban hasonlított Brianre, ami megrémített.

– Tudod, hogy igazam van. Apád rosszul bánik anyáddal, nem igaz? Talán a húgoddal is?

– Kapja be!

– Mi lenne, ha a testvéred tűnne el? – A fiatal, sötét hajú lányra gondoltam, de csak most döbbentem rá, mennyi igazság rejlett a szavaimban. Skylar a testvére volt. – Mi lenne, ha eltűnne, és az egyetlen személy, aki tud valamit, nem árulná el neked?

Fölkapta a telefont.

– Ha tudod, hogy mi történt, és csak apádat véded, a zsaruk téged is le fognak csukni – köpte az arcába Dallas. – Az egész életed el lesz cseszve.

– Hívom a zsarukat. – Már tárcsázott.

– Menjünk! – Dallas megragadta a karomat.

– Csak nézz be a garázsba! – szóltam vissza, ahogy a nővérem kirángatott onnan.

Riley olyan erővel rántotta le a műhely fémredőnyét, hogy nagyot csattant a betonon, majdnem a lábunkra zuhant. Átsiettünk az úton.

Alig múlt el tíz perc, amikor csöngött a telefonom. Az őrmester hívott. A torkomban dobogott a szívem, megszédített a remény és a félelem. Könyörgök, jó hír legyen!

– Megmondtam, hogy hagyják békén Luxtonékat – szólt bele, amint fogadtam a hívást. – Riley azt mondta, hogy zaklatták a műhelyben.

– Tud valamit – mondtam.

– Folyamatban van a nyomozás. Amint megtudunk…

– A családomról van szó. Mindent megteszek, hogy megtaláljam őket.

– Megértem az aggodalmát, de nem zavarhatja meg a nyomozást. Ha zaklatja az embereket és beszökik a birtokukra, azzal megnehezíti a munkánkat. Megkell értenie…

– Nem, magának kell megértenie! Meg fogják ölni a lányomat és a nővéremet. Kurvára igyekeznie kell, hogy megtalálja őket!

– Na, ide hallgasson! – szólt leplezetlen dühvel. – Ha meglátom magát annak a farmnak a környékén, vagy akár csak a közelébe megy valamelyiküknek, ott helyben letartóztatom.

Lecsapta a telefont. Az ágyra hajítottam a mobilomat, és párszor belebokszoltam a matracba. – Bassza meg, bassza meg, bassza meg!

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Skylar

Abbahagytam az ajtó rugdosását. – Hallod ezt a kiáltozást? – Nem is tudom – válaszolta Crystal. – Semmit sem hallok a zenétől. – Túl gyenge volt ahhoz, hogy az ajtót rúgja, begörcsöltek az izmai a folyadékhiánytól. Egy darabig rúgtam az ajtót, abban reménykedtem, hogy ki tudom törni, még azután is, hogy tudtam, hogy reménytelen. Tömör fa volt.

– Talán jobb lesz, ha visszamegyünk a helyünkre – mondtam.

– Maradunk az első tervnél – bólintott Crystal.

Biccentettem, és a számba vettem a rongyot, majd hátratettem a kezem, és lazán feltekertem a kötelet az ágyrácsra.

Éppen időben – Gavin két perccel később becsörtetett. Ki volt fulladva, izzadt bőre szürkészöld színű volt. Lehajolt, és a térdére tette a kezét, hogy kifújja magát. Majd kiegyenesedett, és gonosz pillantást vetett rám.

– Anyuci kezd az agyamra menni.

Anya itt járt?

Gavin fel-alá járkált, idegesnek tűnt. Levette a sapkáját és megvakarta a fejét, az arca eltorzult, mintha nagyon gondolkodna valamin. Még nem jött elég közel ahhoz, hogy megvalósíthassuk a tervünket, és féltem, hogy több alkalmunk nem lesz.

Elővette a mobilt a zsebéből, és bepötyögött valamit.

– Én vagyok – szólt bele. – Itt volt a két picsa, a garázsom körül szaglásztak… Nem, le vannak takarva ponyvával. Minél előbb el kell vinnünk a lányokat… Gyere le, ha végeztél!

Eszembe jutott a kiáltozás, amit hallottam. Anya próbált megkeresni minket? Majdnem elsírtam magam, amikor belegondoltam, hogy egy hajszál választott el a kiszabadulástól.

Gavin ránk sandított. – Már nem kell sokáig várni, lányok, hamarosan elviszünk titeket a saját helyetekre. – Rávigyorgott Crystalra, és kiment a szobából.

A padlón ültünk és vártunk, úgy éreztük, mintha órák teltek volna el. A forró levegőből ítélve már délután lehetett. Mi lesz, ha Gavin nem egyedül jön vissza? Brian azt mondta, hogy délután elvisznek minket. Vajon együtt le tudnánk gyűrni Briant és Gavint? Tegnap óta nem ettünk és nem ittunk semmit. Crystal teljesen legyengült, én pedig minden perccel egyre jobban elcsüggedtem.

Végül Gavin visszajött két palack vízzel. Megitatott, majd odament Crystalhoz. Néztem őket, megfeszültek az izmaim, felkészültem, hogy rávessem magam, ám ekkor hirtelen felállt, és az ajtó felé nézett.

Odalépett a magnóhoz, és lekapcsolta a zenét. Elfordultam, hogy lássam, mi történik.

Zajt hallottam odakintről. Úgy hangzott, mint egy terepmotor vagy quad vagy ilyesmi. Gavin a komódra támaszkodott, és rágyújtott egy cigire. Az ajtót nézte, és várt. Nyilván megérkezett Brian.

– Nem vetted fel a telefont – förmedt rá Brian, amikor belépett a szobába.

– Unom már, hogy folyton hívogatsz.

– Kurva sok mindent kell megbeszélnünk – vágott vissza Brian.

– Akkor beszélj! – mondta Gavin.

– Menjünk le!

– Én itt maradok. – Gavin beszívta a füstöt, majd biccentett felénk. – Nincsenek titkaink egymás előtt.

– Felőlem – vont vállat Brian. – Meg kell szabadulnunk a kocsiktól.

– Már elkezdtem bontani őket.

– Az nem elég gyors. El kell rejtenünk őket a birtokon. Eltemetjük őket a kotrógéppel a mezőn.

– És ezekkel mi lesz? – intett felénk Gavin.

– Változott a terv – mondta Brian, és rideg pillantást vetett rám.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Jamie

Felváltva járkáltunk és nézegettünk ki az ablakon, mintha bármi kiderülne az utcáról. Nem bírtam kiverni a fejemből azokat a puffanásokat.

– Menjünk el Gavinhez a fegyvereddel, és törjünk be hozzá – mondtam. – Mire elkapnak a zsaruk, addigra kiszabadítjuk a lányokat.

– De mi lesz, ha mindketten ott lesznek? – kérdezte Dallas. – Mi lesz, ha fegyver lesz náluk?

Igaza volt. – Tudom, honnan tudnánk szerezni még egy fegyvert.

– Honnan?

– Owentől… az apja a vitrin alatt tartott egyet, emlékszel?

– Oké, de nem fogja csak úgy odaadni.

– Hátha mégis. Legalább próbáljuk meg!

– És ha feljelent minket?

Megráztam a fejem. – Szerintem nem tenné.

Dallas mély levegőt vett, és felállt. – Jól van.

Owen a kocsmában dolgozott. Körülnéztem, volt néhány vendég, piával a kezükben.

– Szia! – szóltam. – Van egy perced?

– Hogyne.

– Beszélhetnénk négyszemközt?

Megtörölte a kezét egy konyharuhában, és kíváncsian nézett rám. Majd odaszólt a pincérnőnek a bár végébe: – Vedd át a helyem!

Bementünk az irodájába, és becsukta az ajtót. Kihúzta a széket az asztal mögül, és leült. – Mi történt? Megtaláltátok őket?

– Még nem biztos – mondtam. – Nézd. – Mély levegőt vettem. – Tudom, hogy nem is ismersz minket, de szükségünk van a segítségedre.

– Oké – bólintott lassan.

Dallasra pillantottam, aki engem figyelt. Majd visszafordultam Owenhez. – Kölcsönadnál egy puskát?

Felkapta a fejét. – Tessék?

– Tegnap este Gavin megjelent a motelnél, és megfenyegetett minket. Tudjuk, hogy a lányok a farmon vannak, a zsaruk azonban nem tudnak házkutatási parancsot szerezni.

– Honnan tudjátok, hogy ott vannak? – kérdezte összevont szemöldökkel.

– Találtunk két, ponyvával letakart kocsit a garázsukban, és puffanó hangokat hallottunk a házból.

– A puska pedig azért kell, mert… ?

Megfontoltam, hogy hazudok neki. Mondhatnánk, hogy csak önvédelemre kell, de szerintem úgysem hitte volna el. –Visszamegyünk kiszabadítani a lányokat.

– Senkinek sem áruljuk el, hogy te adtad a fegyvert – tette hozzá Dallas. – Majd azt mondjuk, hogy loptuk.

Owen már a fejét rázta. – Bocs. Nem. Meg fogjátok öletni magatokat.

Az asztal fölé hajoltam. – Márpedig odamegyünk, a segítségeddel vagy anélkül. De ha odaadod a fegyvert, lehet, hogy egy darabban jövünk vissza.

– Apád egyszer segített nekünk – mondta Dallas. – Emlékszel?

– Nem tudjuk, hogy jól vannak-e a lányok. Nem tudjuk… – Elcsuklott a hangom, és elfordultam, próbáltam uralkodni magamon.

– Bassza meg! – szitkozódott Owen. – Találkozzunk tíz perc múlva hátul, az ezüst kocsi mellett.

Egy hokitáskával jelent meg, körülnézett, mielőtt odajött hozzánk a fa árnyékába. Már a kezében volt a kocsikulcs, kinyitotta az ajtót, háttal nekünk, letette a táskát, majd úgy tett, mintha benyúlna valamiért az ülés alá. – Tegyétek a táskát a kocsitokba – mondta.

Dallas körbepillantott, majd gyorsan berakta a hátsó ülésre.

– Nincs bejelentve. – Owen megfordult, és a szemembe nézett. – Sok szerencsét!

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Skylar

– Hogy a faszba érted, hogy változott a terv? – hördült fel Gavin.

– Nem vihetjük el a lányokat… és nem tarthatod itt őket.

– Te meg miről beszélsz?

– Meg kell ölnünk őket, eltemetni a holttesteket a birtokon, és megszabadulni a nyomaiktól, mielőtt ránk szabadulnak a zsaruk. – Brian mindezt olyan közönyösen mondta, hogy beletelt egy másodpercbe, mire felfogtam a szavai értelmét. Végül leesett. Crystalra pillantottam, tudtam, hogy érti, mire gondolok.

Most?

Megrázta a fejét, alig láthatóan. Várni akart, én azonban kétségbe voltam esve, vészesen fogyott az időnk. Minél előbb cselekednünk kell.

– A zsaruknak házkutatási parancs kell – mondta Gavin. Beszívta az utolsó slukkot, majd elnyomta a csikket a magnó tetején.

– Lehet, hogy megszerzik – válaszolta Brian. – Láttak vele a kocsmában, te idióta! És nem tudjuk, mit látott ma a két másik picsa.

– Már mondtam, hogy le vannak takarva a kocsik.

– Te csináltad, neked is kell eltakarítanod. – Brian elővett egy pisztolyt a háta mögül, és Gavinnek nyújtotta. Lüktetett a vér a fejemben.

Crystalra pillantottam, aki bólintott. Elérkezett a pillanat – muszáj megpróbálnunk. Épp ki akartam szabadítani a csuklómat, amikor Gavin fejbe verte Briant a pisztollyal, visszhangzott a szobában a reccsenő hang.

Brian hátratántorodott, a fejéhez kapta a kezét. Majd nekirontott Gavinnek és magával sodorta, nekicsapta a szekrényajtónak.

A padlóra zuhantak és ütlegelni kezdték egymást. Félig az ágy mögé gurultak. Hallottam a morgást, a csizmatalpak koppanását a fapadlón, a dulakodók zihálását. Kiszabadítottam a kezem. Crystalra pillantottam. A kötélért nyúlt. A nyitott ajtóra sandítottam. Vajon elérnénk?

Megpróbáltam lehúzni a kötelet az ágyról, de beakadt valamibe. A két férfira pillantottam, rettegtem, hogy észrevesznek.

Már elhúzódtak az ágytól. Brian Gavin fölé görnyedt, az arcát verte, hangos, nedvesen csattanó hangokkal. Hirtelen eldördült egy lövés. Visszhangzott a szobában, csengett tőle a fülem. Nem tudtam, eltalált-e valakit.

Újra megrántottam a kötelet. Crystal már ott volt mellettem, segíteni próbált.

Brian legurult Gavinről, nekidőlt a komódnak, és a hasát fogta – vörös folt nőtt rajta sebesen. Elcsodálkozott, majd oldalra dőlt.

– Bassza meg! – káromkodott Gavin.

Végre elengedett a kötél. Az ajtó felé sprinteltem, Crystal követett. A szemem sarkából még láttam, hogy Gavin is felpattan, a fegyverrel a kezében.

– Mi a faszom? – üvöltött utánunk.

Már az ajtónál voltunk. Lerohantunk a lépcsőn. Hallottam, hogy Crystal botladozva követ, hátranyúltam érte, megragadtam a kezét, és magammal húztam.

– Nem bírom, csak visszatartalak.

– Gyere! – kiáltottam rá. – Már majdnem ott vagyunk.

Leértünk az emeletről. Gavin megbotlott és elzuhant a lépcsőn, súlyosan csapódott a lépcsőfokokra. Imádkoztam, hogy ezzel egy kis időt nyerjünk.

Átrohantunk a konyhán, egyenesen a bejárati ajtó felé. Elengedtem Crystal kezét, és megragadtam a kilincset, kinyitottam az ajtót. Hátrapillantottam a vállam fölött, hogy lássam, milyen közel van Gavin, és Crystal hátralépett.

Megfogtam a kezét. – Menjünk!

Lerázott magáról, majd kilökött az ajtón. – Fuss, Skylar!

– Mit művelsz…? – Már becsapta az ajtót. Püfölni kezdtem, de bereteszelte a túloldalon. – Crystal! – sikítottam.

– Tűnj el innen! – kiáltotta.

A nappali ablakához rohantam, láttam Crystal meztelen alakját, ahogy elvesz egy kést a konyhapultról, majd Gavint, aki feltápászkodott a lépcsőről, a fegyverrel a kezében.

– Crystal! – üvöltöztem, és rácsaptam az üvegre. Körülnéztem, de semmit sem láttam, amivel betörhettem volna az ablakot.

Amikor visszafordultam, láttam, hogy Crystal nekiront Gavinnek. Viaskodni kezdtek a késért, és Gavin elkapta a nagynéném csuklóját. Segíteni akartam neki.

Elszaladtam a hátsó ajtóhoz.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Jamie

Dallas élesen vette be a kanyarokat, párszor majdnem elvesztette az uralmat a jármű fölött. Miután kis híján elütöttünk egy elhaladó motorost, aki a másik sávban jött felénk, Dallas lassított. Egyik kezemet a műszerfalnak támasztottam, a másikkal szorosan markoltam a puskát.

Végigszáguldottunk Gavin bekötőútján. Az ülés szélére húzódtam, kész voltam kiugrani a kocsiból és rohanni. Dallas is előhúzta fél kézzel a pisztolyát az övéből.

A ház előtt Gavin kocsija parkolt, mellette egy quad. Talán Briané? Megálltunk, a kocsikerék megcsúszott a porban. Sikoltozást hallottam a lehúzott ablakon keresztül.

– Ez meg honnan jött? – kérdezte Dallas.

– Szerintem a ház túlsó végéből! – Kipattantunk a kocsiból és futni kezdtünk. Dallas előrement, maga elé tartotta a fegyvert. A vállamhoz emeltem a puskát. A házfalhoz lapultunk, az ablakok előtt behúztuk a fejünket. Amikor kiértünk a túloldalra, Skylart találtuk a verandán, az ajtót rugdosta.

– Crystal! – sikoltotta.

– Skylar! – kiáltottam.

Megpördült, és elborzadtam, amikor végignéztem rajta; kötél volt a nyaka körül, mocskos volt a trikója, bokszeralsó volt rajta, a csuklóján ragasztószalag. Könnyes volt az arca, és eszelősen pislogott körbe.

– Crystal odabent van! – hadarta, majd hisztérikus zokogásban tört ki.

– Hol vannak? – kérdeztem, és felszaladtunk a lépcsőn Dallasszal.

– Gavin meglőtte Crystalt – mondta, és olyan hevesen sírt, hogy alig értettem egy szavát. – Láttam a fürdőszobaablakból. Láttam, hogy a földre zuhant.

Elsápadtam. – De jól van?

– Nem tudom – rázta a fejét sírva. – Leszúrta Gavint. Szerintem ő meghalt.

Dallas Skylar vállára tette a kezét. – Brian hol van?

Skylar úgy nézett ki, mint aki sokkot kapott, falfehér volt az arca, és reszketett, mint a nyárfalevél. – Odafent van… Gavin őt is lelőtte.

Átkaroltam a lányomat és magamhoz húztam. – Minden rendben lesz.

Dallas leugrott a verandáról, fogott egy nagy követ, majd visszament, és betörte a fürdőszobaablakot. Benyúlt, elhúzta a kallantyút, majd feltolta az ablakot, és bemászott. Megpróbáltam visszatartani Skylart, de kicsavarta magát a kezemből, és Dallas után mászott. Követtem őket.

Alighogy letettem a lábam a fürdőszoba padlójára, sikoltást hallottam, majd Dallas üvöltését: – Ne, ne, ne!

Kirohantam a fürdőszobából, Skylart és Dallast a konyhában találtam, Crystal mellett térdeltek. A nővérem meztelen volt, vaskos kötélhurok volt a nyakában, csúf sebek borították a testét. Csupa vér volt a mellkasa.

Dallas a karjába vette, magához ölelte. Skylar Crystal másik oldalán térdelt, a szájára tapasztotta a kezét, a szeme tágra nyílt.

– Édes istenem! – Lerogytam melléjük. Megfogtam Crystal kezét, elhűltem, mennyire ki volt dörzsölve a csuklója, a ragasztószalag a húsára tapadt.

– Crystal, édes Jézus, mit műveltek veled? – nyögtem fel, és megpróbáltam kitapintani a pulzusát, imádkoztam, hogy érezzék valamit.

– Mesterséges lélegeztetés. Újra kell élesztenünk. – Megpróbáltam kihúzni Dallas karjaiból.

Egy pillanatig nem jutottunk dűlőre, én bőgtem, Dallas meg rám üvöltött: – Már késő! – Eszembe jutott, mennyi percet töltöttünk a városban, mennyi drága másodpercet vesztegettünk el. Ha korábban ideértünk volna. Megmenthettük volna.

– Meg kell próbálnunk! – kiáltottam, de úgy elszorult a torkom a könnyektől, hogy azt hittem, megfulladok. Letéptem a pólómat, és Crystal mellére szorítottam, de még hangosabban bőgtem, amikor láttam, hogy milyen gyorsan átáztatta a friss, piros vér.

Végül Dallas engedett, és lefektettem Crystalt, hátrahajtottam a fejét, befújtam a levegőt a szájába. Dallas szívmasszázsba kezdett. Tudtam, hogy elvesztettük Crystalt, éreztem, hogy egyre hidegebb lett a szája, de még nem bírtam elengedni, nem bírtam abbahagyni a lélegeztetést. Crystal, gyere vissza, kérlek! Szükségünk van rád.

Dallas abbahagyta a szívmasszázst. Körém fonta a karjait és elhúzott. Kitéptem magam az öleléséből.

– Ne!

Rácsaptam Crystal mellére és az arcába üvöltöttem: – Ne!

– Hagyd abba! – szólt Dallas elgyötört hangon. – Hagyd már abba!

Megragadott, ezúttal erősebben, és elhúzott tőle. Összerogytam a karjaiban, rázkódott a testem a zokogástól. – Jaj, ne! – sírtam. – Ne, ne, ne, ne!

Éreztem, hogy Dallas is reszket mögöttem. Skylarhöz fordultam, felé nyújtottam a kezem. Előre-hátra ringatta magát, lehajtotta a fejét és az arcára tapasztotta a tenyerét. Oldalra dőlt és hozzám simult. Dallas mindkettőnket átölelt, kettőnk közé fúrta az arcát, összefolytak a könnyeink.

Crystal ott hevert előttünk, kiterítve. Nem tetszett, ahogy a keze a padlóra hullt. Megfogtam, hogy ő is velünk legyen, hogy ne maradjon ki az ölelésből. Mindig együtt voltunk. El sem tudtam képzelni a világot nélküle. Ő volt nekünk a fény, a táncoló lángnyelv az életünkben.

Elnéztem balra, de alig láttam a könnyektől. Gavin a padlón feküdt, alig egy méterre tőlünk, egy kés állt ki a melléből.

– Kizárt engem – mondta szipogva Skylar. – Miért zárt ki?

Nem volt erőm elmagyarázni neki, nem bírtam levenni a szemem Crystal angyali arcáról. Zajt hallottam, és a bejárati ajtó felé fordultam, láttam, hogy valaki kibotorkál a házból.

– Dallas! – kiáltottam fel. – Brian épp most ment ki!

A nővérem elengedett és talpra ugrott, vörösre festette a pólóját Crystal vére, az arca eltorzult a dühtől. A kezébe vette a fegyvert, és az ajtóhoz rohant. Motorzúgást hallottam, és távoli, de közeledő szirénák vijjogását.

Fogtam a puskát, és követtem Dallast. Már majdnem kint volt az ajtón. Kiléptem a verandára. Brian a bekötőúton volt, a quadra próbált felszállni, előregörnyedt, vércsíkot húzott maga után. Egy motor közeledett felénk. Hirtelen lefékezett a quad mellett és eldőlt a földre. A motoros talpra ugrott, és lekapta a fejéről a sisakot. Riley volt az. Az apjához rohant. Dallas megcélozta Brian hátát, ő azonban az utolsó pillanatban megfordult, és a golyó csak a quadot találta el. Brian megragadta a saját fiát, és a motor felé vonszolta, emberi pajzsként használva a testét.

– Apa! Állj meg! – visította Riley, és szabadulni próbált az apjától.

Brian a földre lökte a fiát, felállította a motort, beindította, és kacsázva elhajtott vele a bekötőúton.

Megcéloztam a kerekét, de elvétettem.

Egyre hangosabban bőgtek a szirénák. Dallas újra célzott. A motor felborult, Brian pedig lezuhant róla, de még mindig pörögtek a kerekek.

Riley az apja után szaladt, a rendőrautók sebesen közeledtek, csikorogva kikerülték Briant és Riley-t. Megálltak a ház előtt. Kiszállt egy rendőrtiszt, meglátta a kezünkben a fegyvert, és elővette a sajátját.

– Mindenki le a földre!

HARMINCHATODIK FEJEZET

Skylar

A hideg ablaküveghez nyomtam a homlokomat, és kinéztem az országútra, a kocsink mellett elsuhanó kamionokra. Próbáltam nem gondolni Crystalra, de egyre csak az ő arca lebegett a lelki szemeim előtt, véres melle, élettelen teste.

Anya a kezemet fogta a hátsó ülésen. Éreztem, hogy időnként rám pillant, éreztem, mennyire félt engem, mennyire nyomasztanak az érzelmei. Megkérdezte, hogy akarok-e beszélni róla, a szeme komoly volt, és szomorú, a szája megremegett, amikor lenézett bekötözött csuklóimra, miközben úgy fogott és paskolt és simogatott, mint akinek érintéssel kell meggyőznie magát, hogy még életben vagyok.

– Még nem – mondtam. Úgy éreztem, mintha víz alatt úsznék; ha kinyitom a számat, megtelik vízzel, és megfulladok. Fel-felvillantak képek, de ködösek voltak, szürreálisak, mintha egy szörnyű rémálmot látnék, amiből nem tudok felébredni, ami sosem ér véget.

Emlékszem, hogy egy zsaru kikísért a házból, anyám egy rendőrautóban ült a hátsó ülésen, Dallas egy másikban, fények villogtak, mindenki rádión beszélt, komor arckifejezéssel.

Riley a földön térdelt. Letérdelt mellé egy zsaru, és a vállára tette a kezét.

Emlékszem, oda akartam szaladni anyához, amikor megpillantottam elgyötört arcát az ablak mögött. A rendőr elhúzott, azt mondta, előbb kórházba visznek, később beszélhetek anyámmal.

A kórházban ellátták a csuklómat és a nyakamat, és mindenféle kérdést tettek fel. Megpróbáltam válaszolni, megpróbáltam koncentrálni és elmagyarázni, hogy mennyire sajnálom, hogy megszöktem, hogy az én hibám, hogy Crystal meghalt, ám ekkor meghallottam a zümmögő hangot, a bent rekedt légy hangját, és olyan heves zokogásban törtem ki, hogy nyugtatót kellett adniuk. Végül elaludtam.

Éjszakára benn tartottak a kórházban, hogy kezeljék a folyadékvesztést. Reggel beszélni akartam anyával, de egy rendőr azt mondta, hogy előbb fel kell tenniük néhány kérdést. Egy rendőrnő elvitt az őrsre, és leültetett egy szobában. Kedves volt hozzám, tűlevél és erdő és friss levegő illata áradt belőle.

Megkért, hogy meséljek el mindent, azzal kezdve, hogy miért jöttem Cash Creekbe. Nem tudtam, hogy tudnak-e már anyáról. Nem tudtam, vajon még titok-e, többé nem tudtam elválasztani az igazságot a hazugságoktól.

– Nem akarok erről beszélni – hajtogattam.

– Tudunk édesanyádról – mondta a rendőrnő lágyan. –Tudjuk, hogy Gavin és Brian bántották őket. Nyugodtan beszélhetsz velem. Nem kerülsz bajba.

Az ajtóra pillantottam, bárcsak tudtam volna, hogy igazat beszél! Úgy éreztem, senkiben sem bízhatok.

– Hol van Brian és Gavin?

– Gavin a helyszínen meghalt, Brian pedig kórházban van, de fel fog épülni. Büntetést érdemel a tetteiért. Ezért kell mindent elmondanod, ami történt… hogy senki mást ne bánthasson, oké?

Mély levegőt vettem, és beszélni kezdtem. Párszor elhallgattam, mert elbőgtem magam, de a rendőrnő nagyon kedves volt, megvárta, amíg megnyugszom. Vizet hozott nekem. Egyik pohárral a másik után ittam. Soha többé nem akartam szomjazni.

– Most mindenki megtudja, hogy ő az apám? – kérdeztem a végén.

– A rendőrség ezt nem hozhatja nyilvánosságra. Ez az információ a magánügyed.

Elmagyarázta, mivel foglalkozik az Áldozatvédelem, majd bejött egy másik kedves nő, aki a terápiáról beszélt nekem, és megmondta, hogy kihez forduljak, ha visszaérek a városba.

– Otthon sokkal jobban fogod érezni magad – ígérte.

Elhaladtunk egy McDonald’s mellett az országúton. Eszembe jutott, hogy alig néhány napja vettem fel Lacey-t, hogy mennyire biztos voltam benne, hogy megtalálom Crystalt és hazahozom. Azt hittem, egyedül is boldogulok. Könnyek csípték a szememet.

– Tudom, hogy ő az apám – szóltam végül. – Tudom, hogy Brian az.

Anya összerezzent mellettem. – Skylar… annyira sajnálom.

Felé fordultam. – Valójában miért szöktetek el otthonról? Mit csinált Crystal?

Anya habozott. Felnéztem a visszapillantóba, és láttam, hogy Dallas minket néz. Visszafordult az úthoz.

– Apánk nagyon erőszakos ember volt – mondta. – Rettegtünk tőle. El kellett jönnünk.

– Ennél azért többről volt szó, anya. Crystalnak bűntudata volt valamiért. Mi volt az?

Anyának megrebbent a szemhéja, mintha lázasan gondolkodna.

– Crystal… nős férfival randizott. Apánk később jött haza a munkából, mint vártuk, de tudtuk, hogy bármelyik nap megérkezhet. És azt is, ha megtudja, mit csinált Crystal, összeveri. El kellett jönnünk a városból, amilyen gyorsan csak lehetett.

– Mi az igazi nevetek?

– A vezetéknevünk Campbell. Az én nevem Jessica, Dallas Danielle, de csak Daninek becéztük, Crystalt pedig Courtney-nak hívták.

Elrágódtam a neveken, rápróbáltam anyára és a nagynénéimre. Sehogy sem stimmeltek, túl tömörnek és túl hosszúnak találtam őket egyszerre.

– És tényleg Goldenből jöttetek? – kérdeztem.

Anya felsóhajtott. – Littlefieldből.

– Miért hazudtál nekem?

– Csak meg akartalak óvni. – Csillogott a szeme a könnyektől.

– Mindenről hazudtál. – Elcsuklott a hangom.

– Te ezt nem érted, kicsim. Még csak gyerek voltál…

– Nem akarok beszélni többet.

– Édesem…

Elfordultam tőle. – Azt mondtam, nem akarok beszélni. –Egy elhaladó kamion kerekeire koncentráltam, és lenyeltem a gombócot a torkomból.

Hazáig egy árva szót sem szóltunk egymáshoz.

Már két hete otthon voltunk, amikor összefutottam Aaron-nal – a sebhelyes arcú sráccal, aki az edzőterembe járt gyúrni –, amikor épp kijöttem az Áldozatvédelemtől. Bevillant, hogy Crystal azt mondta, hogy tetszem neki.

– Te meg mit keresel itt? – kérdeztem. Megálltunk az épület előtt a lépcsőn, az árnyékban. Kellemes volt idekint a benti szauna után. Újabban nem bírtam a forró helyiségeket, otthon minden ablakot kinyitottam.

– Itt rendel az agyturkászom – válaszolta.

– Terápiára jársz? – A pszichológusom, Tina, egész rendes volt. Egy ázsiai hölgy, anyámmal hasonló korú. Még mindig nehéz volt a történtekről beszélni, de egyre könnyebb.

– Ja, a faterom miatt.

Bólintottam, nem akartam rákérdezni az apjára, azt pedig végképp nem akartam, hogy ő kérdezzen rá az enyémre. Lenéztem a szandálomra, a fehér csíkra a lábfejemen, és eltűnődtem, vajon mi lett a százszorszépes papucsommal.

– Nem láttalak az edzőteremben – mondta Aaron.

– Nem. – Egyszer bementem, amikor már egy hete voltunk itthon, azt hittem, segít, de csak rosszabb lett. Ahogy megbámultak az emberek, és vagy nagyon erőlködtek, hogy ne viselkedjenek furán, vagy túlságosan mézesmázosak voltak velem.

– Jól vagy? – kérdezte Aaron.

Riadtan felkaptam a fejem. Ezt senki sem kérdezte tőlem. Kivéve anyát, ő viszont szinte mindennap, ami kezdett az agyamra menni. Valahányszor megkérdezte, rámordultam, mire megbántódott, én meg egy szemétládának éreztem magam. Patrick semmit sem kérdezett, ezért szerettem átmenni hozzájuk. Filmeket néztünk, amíg Karen főzött, anya meg a konyhában tevékenykedett, és engem nézett, amikor azt hitte, hogy nem veszem észre.

– Minden el van szaródva – válaszoltam. Meglepődtem az őszinteségemen, de Tina azt mondta, hogy nyugodtan elmondhatom az embereknek, hogy mit érzek.

– Sajnálom, ami a nagynénéddel történt – mondta Aaron.

– Kösz. – Hunyorogva néztem egy kocsira, amit egy napszemüveges, szőke nő vezetett. Mindenütt Crystalt láttam, a boltokban, az utcán, néha megfordultam, hogy mondjak neki valamit, majd észbe kaptam. Még nem volt temetés – anya és Dallas még nem készült fel a búcsúra. Én sem. Időnként lementem a parkba, elszívtam egy jointot, és Crystalra gondoltam. Néha elmeséltem neki ezt-azt. Próbáltam a szép emlékekre koncentrálni, mint amikor a bárpult mellől néztem, hogy milyen gyorsan tudja keverni az italokat, miközben nevetgél és tréfálkozik a vendégekkel, vagy amikor a lakásán lazultunk és bömbölt a zene.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezte Aaron. – Mármint ma délután?

– Nem tudom, gondolom, hazamegyek.

– Akarod mérni nekem az időt? A parkban szoktam futni a lépcsőn. – Felemelte a kezét, mintha bokszolna. – Úgy edzek, mint Rocky.

A szemeimet forgattam.

– Na, segítesz, vagy nem?

– Mennem kell. Anya már vár.

Anya azt akarta, hogy szeptemberben folytassam a sulit, és megígértem, hogy megpróbálom. Azt mondta, jót tenne, ha újra a barátaimmal lennék. Ebben azért nem voltam olyan biztos. Emily és Taylor egyszer átjöttek hozzánk, de olyan fura volt, nem tudtam, mit mondjak nekik. Csak fáradtnak és távolinak éreztem magam. Rosszul aludtam. Tina szerint ez várható volt. Nyomasztó álmok gyötörtek, például, hogy Crystal ott áll az ágyam mellett és engem néz, a melle csupa vér, vagy hogy Gavin házában vagyok, az ágyhoz kötözve, és egyre szorosabban tekeredik a kötél a nyakamra.

Néha, amikor felébredtem, hallottam anyát járkálni. Egyik éjjel, néhány nappal azután, hogy hazaértünk, felkeltem, és ott találtam a kanapén, a sötétben.

– Felébresztettelek? – kérdezte.

– Nem tudtam aludni. – Leültem mellé. Úgy nézett rám, mint aki kérdezni szeretne valamit, de csak megfogta a kezemet.

Mély levegőt vettem. – Most már beszélhetünk róla.

Elmeséltem neki, mi történt, hogyan kapott el Gavin a házában, mit tett velem a szobájában, mennyire féltem, milyen bátran viselkedett Crystal, hogyan próbált megvédeni.

Örültem, hogy a sötétben beszélünk anyával, mert így nem láttuk egymást sírni – különben nem bírtam volna végigmondani –, de hallottam a szipogását, amikor elmeséltem, hogyan jöttem rá, hogy Brian az apám.

– Sosem bántad meg, hogy megtartottál? – kérdeztem.

– Nem! Soha, egy percig sem. Amint megpillantottalak, az enyém voltál. Nem hagyhattam, hogy elvegyenek tőlem.

– De ha örökbe adtál volna, Crystal talán még mindig élne.

– Jaj, Skylar, nem gondolkozhatsz így. Nem tudhatjuk, mi történt volna. Néha történnek dolgok az életben, amikről senki sem tehet.

Azt mondta, nagyon sajnálja, hogy hazudott nekem, én pedig azt, hogy én is sajnálom, hogy hazudtam. Noha kibeszéltük magunkat, még mindig úgy éreztem, hogy fogalmam sincs, ki vagyok. Nem volt könnyű a tudat, hogy ilyen szörnyű ember az apám.

Akkor én mi vagyok?

Egy héttel az iskolakezdés előtt anyával elmentünk az edzőterembe a fizetéséért. Szükségem volt néhány új ruhára. Nem mintha számítana. Odakint vártam, a motorháztetőn ültem az árnyékban. Még mindig nehezen viseltem az edzőtermet, valahányszor kinyílt az ajtó, felpillantottam, hátha belép Crystal. Dallast is rossz volt látni, szomorúnak és kimerültnek tűnt. Aggasztott, hogy annyi éven át tudta, hogy ki az apám, és eltűnődtem, vajon mit gondolhat rólam valójában.

Aaron kilépett az edzőteremből. Elsétált a kocsi mellett, amikor észrevett, odajött hozzám. – Dolgozol ma?

Megráztam a fejem.

– Nem akarsz lépcsőn futni? Később leugrom a parkba. –Különös pillantást vetettem rá. – Nem? – kérdezte. – Attól még lejöhetnél mérni az időt. Keményen edzek.

– Kitalálom, mint Rocky – mondtam gúnyos hangon.

Aaron csak nevetett és nekidőlt a kocsinak, egészen mellettem. Csupa izzadság volt, de valamiért nem zavart.

– Szóval, hogy vagy? – kérdezte, mire vállat vontam. Kinyitotta a kulacsát, és meghúzta. Megfeszültek az izmok az állkapcsán, a sebhely eltorzult a mozdulattól. Eszembe jutott, hogy nem akartam megkérdezni, hogyan szerezte, mert azt hittem, udvariatlanság lenne. De többé nem érdekelt, hogy mit gondol rólam.

– Hogy szerezted a sebhelyet? – kérdeztem.

Aaron meglepődött, és lenyelte a vizet, mielőtt válaszolt. – Valahogy bekerültem apám és egy kés közé. Most börtönben ül.

– Nem zavar?

– Amikor először bementem, azt hittem, engem is ugyanolyan rossznak fognak tartani, mint őt. – Maga elé bámult, és visszacsavarta a kupakot a palackra. – Aztán rájöttem, hogy mekkora marha vagyok. Én sosem tennék olyat, mint az apám, tudod?

– Tudom. – Eszembe jutott Riley. Vajon ő is szégyenkezik, mint én? Miután anya szólt neki a kocsinkról Gavin garázsában, odament a motorjával, belopózott a birtokra, és megnézte őket – volt kulcsa a garázshoz. Azután visszahajtott a városba, és felhívta a zsarukat a mobiljáról. Nem tudom, rájött-e már, hogy a nővére vagyok, de nem akartam beszélni vele, legalábbis egyelőre. A húgomra is gondolok néha, de ő idegen számomra.

Aaron megfordult, és rám nézett. – Te rossznak tartasz engem?

– Dehogy. Csak rossz dolog történt veled. – Eszembe jutott, hogy a pszichológusom is valami hasonlót mondott nekem. Akkor még nem értettem.

Elmosolyodott. – Látod, a rendes emberek megértik. Picsába a többiekkel!

Tétován viszonoztam a mosolyt. – Ja, picsába velük! –Összenéztünk, és valami furcsa érzés kerített hatalmába. Lesütöttem a szemem. – Szombaton lemehetünk a parkba, de korán. Találkozzunk fél hétkor.

– Te aztán kemény csaj vagy! – Talpra ugrott. – Ott találkozunk!

Visszament az edzőterembe. Egy nap talán neki is elmesélem.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

Jamie

Céltalanul mászkáltam a lakásban, leültem a nappaliban, kikapcsoltam a tévét, és hallgattam a Skylar szobájából kiszűrődőt zenét. Gyakran csináltam ezt, magamba ittam a hangjait. Még ha a konyhában csapkodott vagy rám ripakodott, akkor is csak hálát éreztem, amiért itthon volt velem. Utálta, hogy a széltől is óvtam, de bármi áron segíteni akartam neki, és megrémültem, ha túl sokáig nem hallottam felőle. Próbáltam korlátozni az SMS-eimet, Skylar pedig készségesen válaszolt mindre, de még időbe telik, mire el tudom engedni. Skylar még nem tudta, de én is elkezdtem terápiára járni. Tegnap voltam először.

Skylar szűkszavú volt, amikor hazaértünk a bevásárlóközpontból, de szemmel láthatóan javult a hangulata. Láttam odakint Aaronnal. Nem faggatóztam, de azért kíváncsi voltam, vajon miről beszélhettek. Tudtam, hogy Aaronnak nehéz élete volt, sok problémája volt az apjával. Reméltem, hogy kialakul köztük a barátság, talán más is. Crystal lehurrogott, amikor egyszer szóvá tettem, hogy félek, nehogy Skylar az edzőtermi fiúkkal randizzon.

Hagynod kell, hogy a saját életét élje, a saját hibáit kövesse el! Majd rám nézett azzal a gyönyörű mosolyával, és azt mondta: Ne félj, Ő nem lesz olyan, mint én.

Éles fájdalom nyilallt a bordáim közé, az az ismerős, fullasztó sajgás, ami mindig rám tört, ha eszembe jutott, hogy elvesztettem Crystalt. Még mindig nem tudtam elhinni, hogy soha többé nem látom. Dallasszal átmentünk a lakására takarítani, és órákig elidőztünk ott, miután mindent bepakoltunk; csak ültünk a padlón a cuccai között. Harag és gyász között őrlődtem, próbáltam megérteni. Még mindig haragudtam Crystalra, amiért Cash Creekbe ment, de leginkább azért, mert nem rohant ki az ajtón Skylarrel.

Reméltem, hogy bárhová került a nővérem, végre békére lelt.

Csöngött a telefonom. A képernyőre pillantottam.

Owen.

Miután visszajöttünk, felhívott, hogy meggyőződjön arról, hogy jól vagyunk. Azóta beszéltünk párszor arról, hogyan alakul az életünk. Nem értettem, hogy ezúttal miért hív, és nem igazán volt kedvem cseverészni, de hátha hallott valamit az ügyről.

– Szia, Owen!

– Láttad a híreket? – szegezte nekem a kérdést. Ideges volt a hangja.

Felkaptam a fejem. – Mit? – Istenem, könyörgök, ne engedd, hogy Brian megszökjön! Legutóbb úgy hallottam, hogy még Cash Creekben van, óvadék ellenében szabadlábon várhatja a tárgyalást.

– Pár napja találtak egy holttestet Littlefieldben. Úgy vélik, egy fickó, aki évekkel ezelőtt tűnt el… – Elhallgatott. Alig hallottam valamit a heves szívdobogásomtól. – Mutattak pár fotót a lányairól, hátha felismeri őket valaki.

Lehet, hogy tévedés történt. Lehet, hogy valaki más.

– Hol találták?

– Azt hiszem, egy farmon. Az új tulaj felásatta a birtokot, vagy mi. Nem tudom, hogy a rendőrségnek sikerült-e biztosra menni az azonosítással.

Tehát igaz volt. Megtalálták. Kinéztem a sötét folyosóra, Skylar szobája felé. El fogom veszíteni a lányomat. El fogok veszíteni mindent.

Amióta hazajöttünk, mindennap körülnéztem az Interneten, minden éjjel megnéztem a híreket, féltem, hogy közzéteszik Skylar személyazonosságát, hogy valaki rájön, kik vagyunk, és összekapcsol apa eltűnésével, ám ahogy múlt az idő, más dolgokkal kezdtem foglalkozni. Azt hittem, fellélegezhetünk.

– Jobb, ha felhívom a nővéremet.

– Oké. – Habozott. – Tartsatok ki! Hívj, ha szükségetek van rám!

– Kösz, Owen!

Felhívtam Dallast. Otthon volt Terryvel. Újabban egyre több időt töltöttek együtt. Dallas kiment a szobából, amíg beszámoltam neki Owen hívásáról.

– McPhail rá fog jönni, hogy mi vagyunk az eltűnt lányok – mondtam. – Tudja, hogy tizennyolc évvel ezelőtt átmentünk a városon… ugyanazon a nyáron.

– Apa holttestét Littlefieldben találták meg.

– Nem számít, ezek beszélnek egymással.

– Csak tarts ki a sztorink mellett! Semmit sem tudnak bizonyítani.

Talán nem is kell. – Rossz előérzetem van, Dallas.

– Csak a félelem miatt. Ne feledd: nincs bizonyítékuk ellenünk.

– El kell mondanom Skylarnek. Lesznek kérdései.

– Mit akarsz mondani neki?

– Még nem tudom.

Halkan bekopogtam Skylar ajtaján. Lehalkította a zenét és ajtót nyitott.

– Mi újság?

– Beszélnünk kell. – Leültem az ágyára, és megpaskoltam a matracot magam mellett.

Homlokráncolva ült le. – Mi történt? Olyan furán viselkedsz.

Mély levegőt vettem. – Owen hívott. Megtalálták apám holttestét Littlefieldben. Még nem ismerek minden részletet, de a rendőrség nyilván beszélni akar majd Dallasszal és velem.

– Ti öltétek meg?

– Skylar…

– Azt mondtad, erőszakos volt, Crystal pedig olyan furcsákat mondott a sebhelyről az arcán… önvédelemből tettétek? Ezért szöktetek el? Crystal ölte meg?

Nem bírtam megtenni. Nem tudtam belenézni a lányom szemébe és újabb hazugsággal etetni.

– Én tettem, Skylar. Én lőttem le.

Hátrahőkölt. A keze után nyúltam, de lerázott magáról. –Miért? Miért tennél ilyet?

– Bele akarta fojtani Crystalt a vécébe. – Elmeséltem neki, hogy mi történt aznap éjjel, amikor apánk hazajött, hogy lőttem le a végén a fürdőszobában. Hogy tüntettük el a nyomokat.

– Nem volt más választásom. – Elkeseredetten fürkésztem az arcát. Hinnie kell nekem! Megkell értenie!

Skylar elsápadt, sötét szeme elkerekedett, de csak nyugtalannak és döbbentnek tűnt. – Most börtönbe kerülsz?

– Nem, nyilván csak fel akarnak tenni néhány kérdést.

– Szerezned kell egy ügyvédet! – Skylar hangja elcsuklott, mint aki a könnyeit nyeli. – Nem akarom, hogy börtönbe kerülj!

– Minden rendben lesz. – Megszorítottam a kezét.

– Hogy mondhatsz ilyet? – Már potyogtak a könnyei. –Crystal meghalt, téged meg börtönbe zárnak. Senkim sem marad.

– Nincs bizonyítékuk. – Eszembe jutott a lyuk a falban, a szemét, amit elrejtettünk, minden, amiről megfeledkezhettünk.

– Szükségem van rád!

Magamhoz szorítottam a testét. A vállamra hajtotta a fejét, noha sokkal magasabb volt nálam, és úgy simogattam a haját, mint kiskorában.

– Minden rendben lesz, Skylar. Megígérem.

– Ha börtönbe kerülsz, akkor Crystal a semmiért halt meg! Valami jót akart tenni az életével. Helyre akarta hozni a dolgokat.

Nem mindent lehet helyrehozni.

– Az én hibám – mondta, és kihámozta magát a karjaimból, majd felállt. – Nem tudnák, hol vagytok, ha nem jöttetek volna utánam Cash Creekbe. – Végigfolytak a könnyek az arcán. – Én csesztem el mindent.

Felpattantam és megragadtam a kezét. – Ez nem a te hibád.

Elhúzódott, lekapta a dzsekijét az ajtóról, és kirohant a szobából. Követtem. – Hová mész?

– Kiszellőztetem a fejem.

– Veled tartok.

– Egyedül akarok lenni. – Becsapta az ajtót, és magamra hagyott a hirtelen elnémult lakásban, egyedül a gondolataimmal, a háttérben lopakodó félelmeimmel.

– Az én hibám – suttogtam a csukott ajtónak.

Visszahívtam Dallast, és késő estig beszélgettünk. Másnap reggel felhívott egy rendőr, Skylar még aludt. Megkért, hogy délután menjünk be a vancouveri rendőrőrsre, mert fontos ügyben kell beszélniük velünk.

Bekopogtam Skylarhöz, és szóltam neki, hogy el kell mennem a rendőrségre. Nem válaszolt.

Külön-külön szobában hallgattak ki minket.

A rendőr, akivel én beszéltem, Parker tizedesként mutatkozott be a littlefieldi különítménytől. Fiatal volt, talán a harmincas évei közepén járhatott, fekete haja csillogott a zselétől, tengerészkék egyenruhája makulátlan volt – élére vasalta a nadrágját. Fényes cipő, elegáns óra, komoly arckifejezés.

– Először is, szeretném, ha tudná, hogy bármikor távozhat. Nem kell beszélnie velünk, és nincs letartóztatva, de szeretnénk tisztázni néhány kérdést, és azt reméljük, hogy segíthet nekünk. Megértett?

Bólintottam.

– Két napja találtunk egy holttestet Littlefieldben. Megvárjuk a halottkém jelentését az azonosítás megerősítésével, de a tárcája szerint Roger Campbell volt a neve, és tizennyolc évvel ezelőtt tűnt el.

A tárcája. Annyi mindenre kellett ügyelnünk, hogy eszünkbe sem jutott átkutatni a zsebeit. Eszembe jutott apa régi, bőr pénztárcája, milyen simára volt kopva.

– Felismeri ezt a nevet?

Láttam az arcán, hogy már pontosai} tudja, kik vagyunk. Ha most hazudok, utána semmit sem fog elhinni nekem. – Az apám.

Bólintott, és komoran összeszorította a száját. – Sajnálattal értesítem, hogy úgy tűnik, meggyilkolták. – Elmagyarázta, hogy egy markológép ásta ki apát a régi disznófarmon – és hogy főbe lőtték. Nem akartam sírást színlelni, ezért csak döbbenten bámultam magam elé, mint akit megrendített a hír. Nem volt nehéz.

– Mit tud az eltűnéséről? – kérdezte a rendőrtiszt.

– Azt hittük, elhagyott minket.

Mélyen a szemembe nézett, és egy percig nem szólt semmit. – A Cash Creek-i nyomozás során előkerült egy 22-es kaliberű, bejelentetlen puska néhány egyéb felszereléssel, amelyek vélhetőleg a maguké voltak, kempingfelszerelés, ruhák. Brian Luxton tagadja, hogy bármit tudna a puskáról, és elküldtük a ballisztikára, hogy vizsgálják meg.

A puska. Azok az idióták megtartották. Elvörösödtem.

A rendőr engem nézett, várta, hogy mondjak valamit, de én nem szóltam, azon gondolkoztam, mit jelent ez ránk nézve. Mit tegyek? Kérjek ügyvédet?

– Semmivel sem egyezett, ám miután megtaláltuk az apja holttestét, újra megvizsgáltunk. Ugyanilyen kaliberű lövedéket találtunk a koponyájában – mondta.

Hallgattam.

– Beszéltünk a régi szomszédaikkal. Átnéztük a rendőrségi jelentéseket. Tudjuk, hogy az apja bántalmazta magukat. Azt is tudjuk, hogy a nővére, Courtney egy nős férfival folytatott viszonyt, és az apjuk azt mondta a barátainak, hogy ezért a szart is kiveri belőle. Tudjuk, hogy aznap éjjel történt valami, Jamie.

Felkaptam a fejem és remegni kezdett a lábam az asztal alatt. Ennyi. Mégis kiderül az igazság. Utolért minket.

– Tudom, hogy ez már évek óta nyomasztja a szívét –mondta a rendőr együttérző hangon, de még mindig az arcomat fürkészte. – Nyilván már régóta szerette volna megosztani valakivel, hogy mi történt. Én elég jó hallgatóság vagyok.

Tudtam, hogy mit csinál, hogy mit vár tőlem. Mély levegőt vettem, és eszembe jutott, miről beszéltünk előző este Dallasszal, miben maradtunk. Még mindig nem éreztem helyesnek, de ez volt az egyetlen esélyünk. Felidéztem, mit mondott Skylar. Ha börtönbe kerülsz, Crystal a semmiért halt meg.

Magamhoz öleltem a szavakat, Crystal arcára összpontosítottam, a mosolyára, amikor gitározott, a mérhetetlen szeretetére. Könnyekben akartam kitörni, de lenyeltem őket. Most nem sírhattam.

– Nem tudom, mi történt pontosan – mondtam. – Egyik este nem voltunk otthon Danivel, és amikor hazajöttünk, Courtney azt mondta, hogy apa balhézott vele a pasija miatt, de többé nem fog bántani minket. – Rádöbbentem, hogy akaratlanul a régi nevünket használtam, valahogy mégis természetesnek tűnt.

– Ezt hogy értette?

– Nem kérdeztük.

– Nem kérdezték? Akkor sem, amikor napokig nem jött haza az apjuk?

– Az ilyen veszekedések után mindig elhúzta a csíkot. Azt hittük, Courtney azt mondta neki, hogy hagyjon minket békén, vagy megfenyegette, hogy kihívja a zsarukat… azok ketten folyton marták egymást.

– Látott valaki mást is a házban aznap éjjel? Esetleg ezt a nős férfit, akivel a nővére találkozgatott?

– Nem, senkit.

– Nem látott semmi furcsát otthon? Dulakodásra utaló nyomokat? Vért a nővére ruháján?

– Semmit.

– És Courtney semmi mást nem mondott?

– Nem – válaszoltam, és álltam a tekintetét.

– A nő, aki a farm tulajdonosa volt, azt mondta, hogy egy reggel Courtney égési sebbel jelent meg, magának pedig csúnya zúzódás volt az állán. Azt mondta, hogy előző éjjel lövéseket hallott.

– Patkányokra lőttünk – ez egy héttel Courtney és apa veszekedése után történt. Walter átjött hozzánk, hogy megnézze, jól vagyunk-e. Másnap az őrmester is benézett.

A rendőr állhatatosan figyelt. – Kinek az ötlete volt, hogy megszökjenek?

– Courtney-é. Azt mondta, hogy apa ezúttal nem fog visszajönni, és jobb, ha elmegyünk, mielőtt megint nevelőszülőkhöz kerülünk.

– És még ekkor sem kérdezte meg, hogy ezt hogy érti?

– Minket nem érdekelt, hogy mi történt az apánkkal – magyaráztam. – Amikor otthon volt, folyton vert minket, különösen Courtney-t. Örültünk, hogy végre lelépett.

– Maga szerint Courtney képes volt arra, hogy megölje?

Eszembe jutott az az éjszaka, a nővérem rúgkapálása, a puska súlya a kezemben, a döbbenet apa szemében.

– Gyűlölte őt, és gyűlölte, amit velünk tett.

– Beszélnem kell a nővérével.

Sokáig nem jött vissza. Zsibbadtan ültem, és Danire gondoltam meg Courtney-ra, hogy milyen fiatalok voltunk.

Végül a rendőr visszajött és leült.

– A nővére megerősítette, amit mondott. Azt mondja, egyikük sem tudta, hogy mi történt az apjukkal.

Megkönnyebbültem, de igyekeztem higgadtságot színlelni. – Most mi fog történni?

A rendőr elgondolkozott, és lenézett az aktára a kezében. – Sosem fogjuk tudni végleg lezárni ezt az ügyet… Courtney meghalt, és nem tudja elmondani nekünk, hogy mi történt… de a bizonyítékok arra utalnak, hogy valószínűleg ő tette, így nem folytatjuk a nyomozást. – Belelapozott az aktába, kivett néhány dokumentumot, rájuk pillantott, majd vissza rám.

– Rengeteg szörnyűségen mentek keresztül.

Az elfojtott könnyek felszínre törtek, és végigfolytak az arcomon. Az együttérzése, a megértése ledöntötte a falat, amit magam köré emeltem.

Eszembe jutott, mennyi éven át éltünk félelemben, mennyi verést viseltünk el, mi mindent éltünk át Cash Creekben, és hogy mindig úgy éreztem, hogy sosem szabadulunk a múltunktól.

– El sem hinné – válaszoltam.

UTÓHANG

Dallas

Dühös vagyok, amióta az eszemet tudom. Már anyánk halála előtt is dühös voltam. Dühös voltam az apánkra, dühös az anyánkra, amiért nem hagyta el, sőt, inkább újabb és újabb esélyt adott neki. Sírtam a temetésén, Crystal és Jamie kezét szorongattam, az ő testük is rázkódott a zokogástól. Majd abbahagytam. Egyszerűen csak abbahagytam.

Nem sírtam a szemét nevelőszülők miatt, akik addig dolgoztattak, amíg már vérzett a kezem, sem az asszony miatt, aki fejbe vágott egy fakanállal, sem amiatt, hogy a lovakkal kellett aludnom az istállóban, akik egész éjjel dobogtak a földön a patájukkal. Nem sírtam, amikor apa megvert minket, olyan erővel ütlegelt, hogy levegőt sem kaptunk, és akkor sem, amikor Jamie lelőtte, majd felnézett rám a hatalmas szemeivel, mintha arra kérne, hogy csináljak vissza mindent. Mégis hogyan? Tudtam, hogy örökre megváltozik az életünk. Tudtam, hogy vége. Bármiféle szánalmas boldogságban reménykedtem, kipukkadt, amikor a golyó célba ért apánk fejében. Tudtam, hogy sosem mehetek hozzá Corey-hoz, nem fogom a kisbabáinkat ringatni a verandán nevetgélve. Crystal sosem költözik Nashville-be, és nem lesz énekesnő belőle. Jamie sosem fogja bejárni a világot a fényképezőgépével.

És akkor sem sírtam, amikor Brian és Gavin megerőszakoltak, izzadt kézzel markolásztak, bűzös leheletük az arcomba csapott, amikor megfordítottak, és úgy bántottak, ahogy el sem tudtam képzelni, hogy lehetséges. Csak még dühösebb lettem. Mást sem éreztem, csak haragot. Mély, sötét, fojtogató haragot. Elemésztett engem.

Az edzőteremben megpróbáltam kiadni magamból, levezettem az ellenfeleimen, a súlyos bokszzsákokon, sőt, saját magamon, de sosem szabadultam tőle. Mindig ott parázslott a háttérben.

Ami a legjobban feldühített, az Crystal halála volt. Úgy értem, mi rosszat tett? Soha életében nem ártott senkinek. Csak énekelni és szórakozni akart, de az a mocsok Gavin megölte. A karjaimban tartottam, amikor anya hazahozta a kórházból, és a karjaimban tartottam, amikor meghalt. Nem árultam el Jamie-nek, de éreztem, amikor kilehelte a lelkét, a halál pillanatát. Üvölteni akartam, hogy jöjjön vissza, alkut kötni Istennel, Crystal mégis elment. Itt hagyott bennünket. Nem így kellett volna lennie. Mindig hárman voltunk. Sosem ketten.

Skylarre és Jamie-re pillantottam, amikor kiszálltunk a kocsiból.

– Kész vagytok? – kérdezte Jamie.

Bólintottam, pedig nem készültem fel. Sosem készülök fel a búcsúra. Csak meg kell tennünk. Kivettük a dobozokat a csomagtartóból.

Majdnem egy hétig tartott, mire elkészültünk az origami darumadarakkal. Mire végeztünk, ezer élénk színű madarunk volt, háromszor háromszázharminchárom, zsinórokra fűzve. Skylar megtartotta magának az ezrediket. Órákig tartott, mire mindet felfűztük, egymáshoz illesztettük és sorba raktuk a színeket, hogy gyönyörű szivárványszínű füzért alkossanak. Skylar szerint a japánok úgy hiszik, hogy a darumadár a szárnyán emeli a mennybe a holtak lelkét. Reméltem, hogy igaz.

Nyilvános helyen nem szabad hamvakat szétszórni, ezért kora reggel jöttünk a tengerpartra, amikor a fű még nyirkos volt a harmattól. Olyan sok madarunk volt, hogy mindenki lehozott magával egy-egy dobozt a partra, majd óvatosan kiemeltük a füzéreket. Magunk mögött húztuk őket, amíg levettük a szandálunkat és belegázoltunk a hideg vízbe, és a lábujjaink a homokba süppedtek. Megálltunk egymás mellett, úgy egy-két méterre a parttól, és közelebb húztuk a füzéreket, hogy előttünk lebegjenek a vízen, majd elengedtük őket, hadd vigyék a hullámok.

A szemünk fölé emeltük a kezünket, hogy leárnyékoljuk a csillogó víztükör elől, és néztük, ahogy ringatóznak a vízen – előbb eltűntek egy hullám mögött, majd újra felbukkantak. Együtt lebegtek a víz színén, némelyik füzér összegabalyodott, egyetlen színes papírkígyóként tekergőztek a hullámokon.

– Milyen szép! – sóhajtott fel Jamie.

Néztem, ahogy elsodródtak tőlünk, és rám tört a vágy, hogy utánuk szaladjak, belevessem magam a vízbe, és ússzak, ahogy csak bírok. Vissza akartam kapni őket.

–   Hozom a hamvakat – mondtam.

Visszamentem a partra a piknikasztalhoz, ahol a cédrusfa dobozt hagytuk. Rátettem a kezem, a fa sima volt, és átmelegedett a napon. Hirtelen olyan kicsinek tűnt, túl kicsinek ahhoz, hogy elférjen benne egy ilyen nagy lélek.

Amikor visszamentem Skylar és Jamie mellé, lassan felnyitottam a doboz tetejét, melyben egy apró, műanyag zacskó lapult. Elcsodálkoztam, hogy megremegett a kezem, és egy pillanatra ügyetlenül babráltam a zacskó tetejével.

Miután sikerült kinyitnom, a víz fölé hajoltam, és lassan kiszórtam a hamvakat. Finom, lágy, szürke színük volt. Némelyik szemcse lesüllyedt a víz alá, mások a felszínen maradtak. A hullámok közelebb sodorták hozzánk, és a lábunkat nyaldosták. Egyikünk sem mozdult. Végül jött egy újabb hullám, és magával vitte a hamvakat.

Jamie és Skylar behunyt szemmel álltak, az arcukat a nap felé emelték, és szorosan fogták egymás kezét. Békésnek tűntek. A szél belekapott Skylar hajába, és az arcába sodort egy kósza fürtöt. Skylar félresöpörte, a gesztus Crystalra emlékeztetett, ahogy mindig hátravetette a haját a vállán.

Néha elnéztem Skylart az edzőteremben nyáron, észrevettem, milyen csendes, milyen sötét karikák vannak a szeme alatt. Féltem, mert eszembe jutottak azok a korai napok Crystallal, miután annyi évvel ezelőtt elmenekültünk Cash Creekből, a depressziója, a drogok. Ám amióta Skylar visszament a suliba, kiegyensúlyozottabb lett. Jamie azt is mondta, hogy újra zenélni kezdett.

Jamie-t sosem kellett féltenem, nem úgy, mint Crystalt. Jamie erős. Ő a legerősebb közülünk.

Elcsitult a szél, és kisimult a víztükör. Megpillantottam a madarainkat a távolban. Éreztem, hogy valaki engem néz, és Skylarre pillantottam, akinek megint olyan komor volt a szeme.

– Jól vagy? – kérdeztem.

– Gyűlölsz engem? – szólt válasz helyett.

Meghökkentem. – Persze, hogy nem.

Mély levegőt vett, mint aki erőt gyűjt a következő szavakhoz. – Az ő lánya vagyok.

– A miénk vagy – mondtam felindultan. – Sosem voltál az övé.

Megremegett az álla, és könnyek szöktek a szemébe.

– Sajnálom, hogy nem mentettem meg. Tényleg nagyon sajnálom, Dallas! – Már a válla is reszketett, és a tenyerébe temette az arcát. Jamie kinyújtotta a kezét, én azonban előreléptem, és szorosan magamhoz öleltem őt.

– Nem akarta, hogy megmentsük, Skylar – mondtam halkan. Fájt, de ez az igazság. Valami motoszkált a szívemben, és különös enyhülést éreztem, mely átmelengette a merev izmokat és csontot. Égett a szemem. A könnyeimet nyeltem, még mindig erős akartam maradni, és hirtelen megrémültem, hogy engem is magával sodor az ár.

– Szeretlek, Dallas – mondta Skylar, és az arcomhoz préselte az arcát.

Kitört belőlem a sírás. Magával ragadott, elvesztettem az uralmat a testem fölött, és potyogtak a könnyeim, elkeveredtek a sós, tengeri levegővel, lefolytak Skylar arcára. Nem bírtam abbahagyni, az egész testem remegett, és szaggatottan, éles hangon nyeltem a levegőt.

– Minden rendben – suttogta Skylar.

Olyan édes, olyan gyengéd volt a hangja. Zokogtam, és minden összekeveredett az elmémben, ahogy átöleltem Jamie-t és Crystalt, amikor eltemettük az apánkat, ahogy megígértem nekik, hogy minden rendben lesz. Csak ennyit akartam, gondoskodni a húgaimról és vigyázni rájuk. Együtt kellett maradnunk. De hiába próbáltam beléjük kapaszkodni, Crystal mindig elfordult és elhúzódott, a saját útját járta, Jamie pedig olyan sokszor neheztelt rám. Nem mutathattam ki, hogy mennyire féltem. Annyira féltem, hogy ha megszabadulok a dühömtől, semmi sem marad belőlem.

Megtöröltem a szemem, és pislogva néztem a láthatárra. Láttam Skylar válla fölött, ahogy eltűnik a madárfüzér. Azért jöttünk, hogy elengedjük Crystal lelkét, de végül ő volt az, aki megszabadított minket. Olyan sokáig éltünk rettegésben. De most már élhetjük az életünket. Jamie-ből fotós lehet, visszamehet az iskolába. Nekem farmom lehet, férjhez mehetek. Gyerekeim lehetnek. Levegőt sem kaptam a gondolattól. Nem is tudtam, hogy még mindig ezt akarom, éreztem, hogy a remény felé húz a szívem.

Elengedtük egymást Skylarrel. Megint megtöröltem az arcomat, és zavarba jöttem. Jamie a karomra tette a kezét, és megszorította.

Visszasétáltunk a kocsihoz, Skylar a hosszú lábaival taposta a vizet. Előreszaladt, megpillantott egy idős embert a parton, aki elejtette a kalapját, és a szél végiggörgette a homokban. Utána iramodott.

– Néha nem tudom elhinni, hogy az én lányom – jegyezte meg Jamie az oldalamon.

Skylar elkapta a kalapot, és visszavitte az idős embernek. Majd megfordult és ránk mosolygott, a haja égnek állt a szélben.

– Ő a szívünk-lelkünk – mondtam.

Jamie felém fordult, a homlokát ráncolta, mint aki eltöprengett a szavaimon, és láttam, amikor bevillant az emlék, és megenyhült a szeme, a szája. Ő sem felejtette el, amit anya mondott mindig: Ti hárman vagytok a szívem-lelkem.

– Igen, az.

Skylar megvárt minket a parton, és belénk karolt. Együtt vonultunk a kocsihoz. Újra hárman voltunk.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Az alábbi személyek kimondhatatlan hálát érdemelnek:

Jen Enderlin, zseniális és csodálatos szerkesztőm a St. Martin Pressnél, aki többek közt segített megformálni a könyv második felét. Te mindig megtalálod a kirakós hiányzó darabját! A St. Martin Press hihetetlenül tehetséges csapata: Sally Richardson, Dori Weintraub, Lisa Senz, Nancy Trypuc, Kim Ludlam, Kelsey Lawrence, Angelique Giammarino, Elizabeth Catalano, Caitlin Dareff, Katir Bassel, Jeff Dodes, Laura Clark, valamint a Broadway és az Ötödik sugárút teljes értékesítő csapata. Még egyszer köszönöm Dave Cole-nak és Ervin Serranónak. Kanadában pedig sok-sok köszönet illeti Jamie Broadhurstöt, Fleur Mathewsont és a Raincoast lenyűgöző csapatát.

Fantasztikus ügynököm, Mel Berger, akinek kiváló ízlése van a sushi éttermek terén. Élveztem a közös sétáinkat NYC zsúfolt utcáin. Köszönöm Kathleen Breaux-nak a segítségét és a vidám e-maileket. Továbbá óriási köszönetét érdemel Ashley Fox, Erin Conroy, Tracy Fisher, Laura Bonner, Raffaella DeAngelis, Michelle Feehan, James Munro, Cathryn Sum-merhayes, Annemarie Blumenhagen, Covey Crolius, Margaret Riley King, valamint a New York-i és Los Angeles-i William Morris Endeavor Entertainment csapatának többi tagja.

Carla Buckley, kritikustársam és fogadott nővérem. Átnéznéd még ezt is a kedvemért?

Constable J. Moffat, Virginia Reimer, Renni Browne, Shannon Roberts, BJ Brown, Matt Enderlin, Jonathan Hayes, Bruce McPbail, Murphy Unischewski, Steve Unischewski, Stephanie Paddle és Kendra Hadley, amiért felbecsülhetetlen szakmai tanácsokkal láttak el.

A férjem, Connel és a lányunk, Piper. Nincs arra szó, hogy mennyire szeretlek benneteket.